ANDĚL

ZKÁZY

Robert Crais

Od téhož autora u nás vyšlo:

L. A. REKVIEM

ANDĚL
ZKÁZY

Robert Crais

Přeložil

Pavel Sojka

Robert Crais.

ANDĚL ZKÁZY
Z anglického originálu Demolition Angel,
vydaného nakladatelstvím Doubleday, divize Random Houst
v New Yorku v roce 2000,
přeložil Pavel Sojka
Vydalo nakladatelství Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2002 Odpovědné redaktorky Jana Moravcová a Miloslava Ričlot

Obálka grafické studio Artedit, s. r. o,
Technická redakce Renáta Šmatová
Sazba Karel Petřík – Netopejr®

Tisk Finidr s. r. o., Český Těšín

U Krbu 35
100 00 Praha 10

Copyright © 2000 by Robert Crais
Translation © Pavel Sojka, 2001

All rights reserved

ISBN 80-86518-09-4

Jeffreymu a Celii

Poděkování

Autor by si velmi přál poděkovat za pomoc následujícím lidem: det. Johnu Petievichovi z Městské policie Los Angeles (LAPD), na penzi; det. Paulu Bishopovi (LAPD), det. Bobu Nelsonovi z Jednotky trestné konspirace (LAPD), na penzi; kap. Mikeu DeCoudresovi, vrchnímu veliteli pyrotechnického oddělení LAPD; seržantu Joeu Pauovi, veliteli pyrotechnického oddělení LAPD; kap. Anthonymu Albovi z oddělení veřejných záležitostí LAPD; speciálnímu agentu Charlesi Hustmyerovi z Úřadu pro alkohol, tabák a zbraně (ATF); Stephenu B. Scheidovi, specialistovi na výbušniny (ATF); Marcovi Scottu Taylorovi z Technického poradenství, Inc; Stevenu B. Richlinovi (OD); PhDr. Jane Brysonové; PhDr. Angele Donahueové; přestupkovému oddělení LAPD; Patricii Craisové; Celii Gleasonové; Clayi Fourrierovi; Lesliemu Dayovi; Tami Hoagové; Geraldu Petievichovi; Shawn Coyneové; Steveu Rubinovi; Gině Centrellové; Aaronu Priestovi; Normanu Kurlandovi; Emilu Gladstoneovi; Tricii Daveyové; Jonathanu Kingovi a Laurenci Markovi.

Specialisté na výbušniny a pyrotechnici měli oprávněné obavy, aby se tato kniha nestala nežádoucí instruktáží, a pochopitelně si nepřáli, aby odhalovala přesné postupy, jimiž se pyrotechnici při práci řídí.

Z těchto důvodů jsem určitá fakta a procesy pozměnil, u jiných jsem užil literární fikce. Proto prosím všechny odborníky znalé oboru, aby vzali na vědomí, že za všechny technické a procedurální nepřesnosti obsažené v této knize neodpovídá nikdo jiný než sám autor.

Prolog

Roztrháni:

případ, kdy je lidské tělo doslova rozmetáno na kusy; například působením výbuchu bomby

Gradwohlovo Soudní lékařství

Kód tři

Pyrotechnické odděleni

Silver Lake, Kalifornie

Charlie Riggio napjatě sledoval papírovou krabici vedle odpadkového kontejneru. Šlo o krabici od zeleniny s něčím, co vypadalo jako zmuchlaný hnědý papírový sáček, který vykukoval pootevřeným víkem. Na boku měla nápis ZELENÉ FAZOLE. Riggio ani dva další policisté, kteří byli s ním, nepostupovali dál než k nároží ulice s mnoha malými obchody na Sunset Boulevardu; mohli tu krabici dobře vidět z místa, kde se nacházeli.

„Jak dlouho to tam je?“

Policista z výjezdovky, Filipínec jménem Ruiz, se podíval na hodinky.

„Dostali jsme hlášku zhruba před dvěma hodinama. Od tý doby jsme tady.“

„Našli jste někoho, kdo viděl, jak se to sem dostalo?“

„To ne, kámo. Nikoho.“

Druhý policista, černoch Mason, přikývl.

„Ruiz to viděl. Přiblížil se k tomu a nakouk do toho pytle, praštěnej filipíňák.“

„Tak mi řekni, cos viděl?“

„Už jsem to řek vašemu seržantovi.“

„Řekni to mně. Já jsem ten magor, kterej k tomu zatracenýmu krámu půjde.“

Ruiz popsal, jak v sáčku zahlédl zazátkované konce dvou galvanizovaných trubek, stažených dohromady stříbrnou lepicí páskou. „Ty trubky byly halabala zabalený do novin,“ řekl Ruiz, „takže jsem neviděl nic než ty konce.“

Riggio to promýšlel. Nacházeli se v obchodní ulici na Sunset Boulevardu v Silver Lake, v oblasti, která v posledních měsících zažila zvýšenou aktivitu gangů. Jejich výrobci amatérských bomb ukradnou galvanizované trubky ze staveb nebo vykopou kus PVC ze zahrady nějakého chudáka, pak to nacpou prachem z lahvových raket nebo hlavičkami) od sirek. Riggio netušil, jestli krabice skutečně obsahuje bombu, ale právě proto k tomu musel přistupovat tak, jako kdyby o bombu šlo. S hláškami o bombách tomu tak bylo vždycky. Z více než devadesáti pěti procent, případů se vyklubaly obaly od sprejů na vlasy, školní tašky nějakých puberťáků nebo, jako při jeho posledním výjezdu, kilo marihuany zabalené v pamperskách. Jenom jedna ze sta hlášek byla to, čemu pyrotechnici říkají „improvizovaná munice“.

Podomácku vyrobená bomba.

„Slyšel jsi nějaké tikání nebo něco podobného?“

„Ne.“

„Bylo to cítit, jako když něco hoří?“

„To ne.“

„Otevřels ten pytel, abys do něj líp viděl?“

„Ovšemže ne, k čertu!“

„Hýbal jsi s tou krabicí?“

Ruiz se usmál, jako kdyby se Riggio pomátl.

„Kámo, málem jsem se posral, když jsem uviděl ty trubky Jediný věci, se kterýma jsem hejbal, byly moje nohy!“

Mason se zasmál.

Riggio zašel zpátky ke svému vozidlu. Pyrotechnici řídili tmavě modré dodávky s přidanou tyčí na světla, plné všech těch pomůcek a pyrotechnického nářadí kromě robotů. Kdo chtěl roboty, musel je přivolat zvlášť, ale po tom teď Riggio netoužil. Ten zatracený robot by se jenom bořil do všech těch výmolů kolem krabice.

Riggio zastihl svého nadřízeného Bucka Daggetta, jak dává instrukce uniformovanému seržantovi, aby evakuoval oblast v okruhu sta metrů. Hasičský sbor už povolali a zdravotníci byli na cestě. To všechno kvůli něčemu, co mohlo nakonec docela dobře být vyhozené odvodňovací zařízení nějakého domácího kutila.

„Hej, Bucku, jsem připravený se na tu věc kouknout.“

„Chci, abys měl na sobě oblek.“

„Je moc horko. Vezmu si chránič hrudi pro první pokus a teprve pak oblek, kdybych musel přinést deaktivátor.“

Jediné, co Riggio musel udělat při prvním pokusu, bylo přitáhnout přenosný rentgen, aby viděl do sáčku. Pokud by zjistili, že uvnitř je skutečně bomba, on a Daggett by domluvili plán a buď by zařízení zneškodnili, nebo by ho odpálili na místě.

„Chci tě v obleku, Charlesi. Tentokrát mám divný pocit.“

„Ty máš vždycky pocity.“

„Taky mám výložky seržanta. Budeš v obleku.“

Pancéřový oblek vážil téměř pětačtyřicet kilo. Vyrobený z plátů kevlaru a z nomexu pokrývá všechny části Riggiova těla kromě rukou, které zůstávají obnažené. Pyrotechnik potřebuje obratnost ničím nechráněných prstů.

Když si Riggio vzal oblek na sebe, uchopil skříňku s rentgenovým přístrojem RTR3 a začal se pomalu sunout ke krabici. Chůze v obleku byla jako chůze s tělem obaleným mokrými dekami, jenom v ještě větším horku. Po třech minutách v tomto pancíři se mu pot řinul do očí. Co horšího, musel táhnout bezpečnostní kabel a vedení, které ho přes komunikátor Telex spojovalo s Daggettem. Zvláštní drát propojoval rentgen s počítačem v nákladním prostoru jeho dodávky. Připadalo mu, že za sebou táhne pluh.

V uších mu zazněl Daggettův hlas: „Tak jak se ti tam vede?“

„Mám zpocenou i prdel, díky tobě.“ Tuhle část, přibližování se k objektu, aniž by věděl, co v něm je, nenáviděl Riggio nejvíc. Pokaždé to bylo stejné! Přistupoval k neznámé věci, jako by to bylo žijící zvíře s vlastním rozumem. Jako by to byl spící pitbul. Když se k němu přiblíží opatrně a vykoná ty správné pohyby, všechno bude v pořádku. Jestliže psa vyplaší, ta zatracená věc ho roztrhá na kusy.

Dvaaosmdesát pomalých kroků ho přivedlo až ke krabici.

Nebylo na ní nic zvláštního, kromě mokré skvrny v jednom rohu, která vypadala jako psí moč. Hnědý papírový sáček, zmačkaný a hrbolatý, byl otevřený. Riggio do něj zíral, aniž by se ho dotýkal. Naklánění bylo obtížné a pot mu při, něm kapal na obličejový chránič jako dešťové kapky.

Spatřil dvě trubky, které popisoval Ruiz. Trubky měly tak kolem šesti centimetrů v průměru a držely u sebe lepicí páskou, ale nic víc z nich vidět nebylo. Byly nedbale zabalené v novinách, takže ven vyčnívaly jen jejich okraje. Daggett řekl: „Jak to vypadá?“

„Jako dvě trubky. Vydrž. Uděláme si snímek.“

Riggio položil rentgen na zem vedle krabice, zaměřil postranní úhel a potom přístroj zapnul. Ten mu poskytl stejný druh průsvitného stínového zobrazení, jaký vidí bezpečnostní služba při kontrole zavazadel na letištích, reprodukující obraz na dvě obrazovky: jeden pro Riggia v horní části rentgenu a druhý pro počítač umístěný v jeho dodávce.

Charlie Riggio se usmál.

„Kurva, máme ji, Bucku. Máme bombu.“

„Já ji vidím.“

Dvě trubky tvořily nepropustné stíny s něčím, co vypadalo jako klubko drátů nebo rozbušek ve tvaru trojúhelníku ležícího mezi nimi. Nezdálo se, že je tam časovací zařízení nebo naprogramovaný spouštěč, což vedlo Riggia k přesvědčení, že má co dělat s bombou vyprojektovanou v garáži nějakým místním podnikavým amatérem. Zastaralá, upatlaná a její zneškodnění nebude zrovna obtížné.

„S touhle nebude žádná práce, Bucku. Udělám to jednoduchou rozbuškou typu zapal-a-utíkej jako blázen.“

„Buď opatrný. Může tam být zastrčený nějaký detektor pohybu.“

„Prokrista, já na to nebudu sahat, Bucku. Snad mi věříš, ne?“

„Nebuď nafoukanej. Vyfoť to a pak zjistíme, co je co.“

Postup býval takový, že se vzala série digitálních rentgenových snímku vždycky po pětačtyřiceti stupních. Až bude zařízení zmapováno, Riggio se vrátí zpátky k vozidlu, kde společně s Daggettem rozhodnou, jak to nejlépe zneškodnit nebo zničit.

Riggio se šoural kolem krabice a zaměřoval rentgen do různých úhlů. Necítil při tom strach, protože už věděl, s čím má tu čest, a věřil si. Během šesti let u pyrotechniků měl co dělat se čtyřiceti osmi podezřelými balíčky; jenom devět z nich skutečně obsahovalo trhaviny. Ani jedna z těch devíti nebyla odpálena způsobem, který by neměl pod kontrolou.

„Nemluvíš na mě, Charlie. Jsi v pořádku?“

„Musím se vyhýbat těm dírám kolem, seržante. Jsem skoro hotov. Hele, víš, co mám? Mám záchvat myšlení.“

„Přestaň. Ublížíš si.“

„Ne, poslouchej. Znáš ty lidi z teleshoppingu, kteří vydělávají peníze prodáváním těch blbostí? Mohli bysme tyhle zatracený obleky prodávat tlusťochům. Jenom je budou nosit a ztratěj na váze.“

„Zatraceně, mysli na tu bombu, Riggio. Jaká je tvoje tělesná teplota?“

„Jsem v pořádku.“

Ve skutečnosti mu bylo tak horko, že se cítil malátný, ale chtěl mít jistotu, že bude mít dobré a ostré snímky. Kroužil kolem krabice jako člověk ve vesmírném skafandru, fotil zepředu, ze stran a z různých úhlů, potom zamířil rentgen přímo dolů pro záběr shora. Tehdy uviděl stín, který na postranních záběrech nebyl.

„Bucku, vidíš to, co já? Myslím, že něco mám.“

„Co?“

„Tady, V tom záběru shora. Vyfotím to.“

Tenký stín jako vlas vedl od strany jedné z trubek a pokračoval nahoru skrz klubko. Tenhle drát nebyl připojený k ostatním, to Riggia na chvíli zmátlo, až ho najednou napadla nečekaná myšlenka: To klubko drátu je tam jen proto, aby schovalo ten další drát.

V tu chvíli ho zamrazilo a střeva se mu sevřela jako pěst. Chtěl zakřičet na Bucka Daggetta, ale slova mu uvázla v hrdle, Pomyslel si jen: Proboha, to ne!

Bomba explodovala rychlostí sedm tisíc metrů za vteřinu: dvaadvacetkrát rychleji, než opouští hlaveň pistole devítimilimetrová nábojnice. Vlna horka se zableskla jako exploze bílého světla, schopná roztavit železo. Tlak vzduchu se vyšplhal z normálních tří kilogramů na centimetr čtvereční téměř ke čtyřem stům padesáti, roztříštil kovové trubky na tisíce střepin, které pronikly speciálním materiálem obleku jako nejrychlejší projektily. Tlaková vlna narazila do Riggiova těla s přetlakem šedesáti tisíc kilogramů, rozdrtila jeho hruď, roztrhla mu játra, slezinu a plíce, přičemž zároveň oddělila jeho nechráněné ruce od těla. Charlieho Riggia to zvedlo čtyři metry od země a odhodilo do vzdálenosti deseti metrů.

Dokonce i tak blízko epicentra výbuchu mohl Riggio přežít, kdyby to byla, jak se původně domníval, nějakým amatérem podomácku vyrobená bomba z náhražkových materiálů.

„Jenže nebyla.“

Kusy asfaltu a oceli padaly kolem těla Charlieho Riggii jako krvavý déšť ještě dlouho poté, co zemřel.

Část první

1

„Vyprávěj mi o tom palci. Já vím, cos mi řekla do telefonu, ale povídej mi to teď všechno.“

Starkeyová vtáhla centimetr ze své cigarety, a potom, ignorujíc popelník, odklepla popel na podlahu. Dělala to pokaždé, když byla naštvaná, že je tady, a to bylo vždycky.

„Carol, používej popelník, prosím.“

„Klepla jsem to vedle omylem.“

„To nebyl omyl.“

Detektiv Carol Starkeyová znovu silně zatáhla z cigarety a pak ji típla. Dřív, když začínala chodit k téhle terapeutce, by jí Dana Williamsová nedovolila během sezení kouřit. To bylo před třemi lety a čtyřmi terapeuty. V době, kdy se Starkeyová prokousávala druhým a třetím terapeutem, se Dana vrátila ke kouření a teď jí to nevadilo. Někdy kouřily obě najednou a ta zatracená místnost se zaplnila oblaky jako Údolí králů při inverzi.

Starkeyová pokrčila rameny.

„Ne, myslím, že to nebyl omyl. Jsem naštvaná, to je všechno. Je to tři roky, a já jsem tam, kde jsem byla na začátku.“

„Se mnou.“

„Jo. Jako kdyby tři roky nestačily, abych tohle svinstvo překonala.“

„Tak mi řekni, Carol, co se stalo. Řekni mi o palci té holčičky.“ Starkeyová si zapálila další cigaretu a pak si udělala pohodlí ke vzpomínání na holčičí palec. Stáhla to na tři krabičky denně. Takový pokrok by jí měl zlepšit náladu, ale nezlepšil.

„Bylo to na státní svátek, 4. července. Jeden idiot dole ve Venice se rozhodl, že si udělá vlastní rachejtle a rozdá je sousedům. Malá holka dopadla tak, že přišla o palec a ukazováček na pravé ruce, takže nám zavolali.“

„Komu ‚nám‘?“

„Mně a mé kolegyni z toho dne, Beth Marzikové.“

„Další žena?“

„Jo. Jsme na oddělení dvě.“

„Aha.“

„Když jsme tam dorazily, zjistily jsme, že rodina už odjela domů, takže jsme jely k nim. Otec brečel a vykládal, jak našli ten ukazováček, ale palec už ne, a potom nám ukázal ty domácí rachejtle, které byly tak obrovské, že ta holka měla kliku, že jí to neurvalo celou ruku.“

„To on je vyrobil?“

„Ne, udělal je nějaký chlap ze sousedství, ale otec nechtěl říct, kdo to byl. Povídal, že ten člověk to určitě takhle nemyslel.“ Řekla jsem: „Vaše dcera byla zmrzačena, pane, a další děti jsou v nebezpečí, ale ten chlap mlčel jako ryba. Ptala jsem se matky, ale on zahučel něco španělsky, a ona od tý chvíle taky oněměla.“

„Proč vám nic neřekli?“

„Lidi jsou kreténi.“

Takový byl svět podle Carol Starkeyové, druhého detektiva oddělení trestné konspirace Městské policie v Los Angeles. Dana si to poznamenala do bloku vázaného v kůži, a to se Starkeyové nikdy nelíbilo. Ty poznámky dávaly fyzickou podobu jejím slovům a ona se cítila ohrožena, protože poznámky pokládala za důkazní materiál.

Zatáhla z cigarety, pokrčila rameny a pokračovala.

„Tyhle petardy jsou patnáct centimetrů dlouhý, jasný? Říkáme jim mexický dynamit. Bouchá jich všude tolik, že to vypadá jako na střelnici Akademie. Tak tedy, Marziková a já jsme začaly chodit od dveří ke dveřím, ale sousedi byli stejný jako ten táta – všichni mlčeli – a já začínala zuřit. Šly jsme tedy s Marzikovou zpátky k autu, když vtom se kouknu na zem a tam leží ten palec. Byl tam, takový krásný malý paleček. Tak jsem ho opatrně zvedla a odnesla zpátky rodině.“

„Po telefonu jsi mi řekla, žes chtěla toho chlapa donutit, aby ho snědl.“

„Chytla jsem ho za límec a narvala jsem mu ten palec do huby, to jsem udělala.“

Dana se zavrtěla na židli, z jejích pohybů Starkeyová pochopila, že se jí ta představa ani dost málo nelíbí. Stakeyová jí to nemohla mít za zlé.

„Je lehké pochopit, proč ta rodina podala stížnost.“

Starkeyová dokouřila a típla cigaretu.

„Ta rodina si nestěžovala.“

„Pak ale, proč…?“

„Marziková. Myslím, že jsem vyděsila Marzikovou. Mluvila s kapitánem a Kelso mi pak hrozil, že mě pošle do banky na přehodnocení.“

Městská policie měla svoje přestupkové oddělení v budově jedné banky v čínské čtvrti. Většina policistů žila v servilním strachu, že budou předvoláni do banky, o čemž se právem domnívali, že to zpochybní jejich důvěryhodnost a ukončí jakékoli naděje na postup. Měli pro to zvláštní výraz: ‚přečerpání konta kariéra‘.

„Jestli budu muset jít do banky, už nikdy mě nepustí zpátky k pyrotechnikům.“

„A ty chceš, aby tě tam vzali zpátky?“

„Nič jiného nechci od chvíle, kdy mě pustili z nemocnice.*

Teď podrážděná Starkeyová vstala a zapálila si další cigaretu. Dana ji hodnotila, což Starkeyová také neměla ráda. Připadalo jí, že je sledovaná, jako by Dana čekala, až řekne něco dalšího, co by se dalo zapsat. Byla to přesvědčivá metoda, jak vést rozhovor, kterou Starkeyová používala také. Když nic neříkáte, lidé mají tendenci to ticho nějak vyplnit.“

„Ta zatracená práce je všechno, co mám.“

Starkeyová vzápětí litovala toho obranného tónu ve svém hlase a cítila se ještě víc v rozpacích, když si Dana znovu něco načmárala do notesu.

„Takže jsi řekla kapitánu Kelsovi, že si pomoc vyhledáš sama?“

„Proboha, to ne. Lezla jsem mu do prdele, aby to dobře dopadlo. Já vím, že mám problém, Dano, ale vyhledám pomoc způsobem, který nezkurví mou kariéru.“

„Kvůli tomu palci?“

Starkeyová zírala na Danu Williamsovou stejně neživým pohledem, jaký užívala na oddělení vnitřních záležitostí. „Kvůli tomu, že kolabuju.“

Dana vzdychla a teplo jí zalilo oči, což rozlítilo Starkeyovou, protože nesnášela odhalování duše způsoby, které ji činily zranitelnou a slabou. Carol Starkeyová nechtěla být slabá ani teď, ani nikdy předtím.

„Carol, pokud jsi sem přišla, protože chceš, abych tě opravila, jako kdybys byla rozbitý hrnec, tak to neumím. Terapie není totéž jako rovnání kostí. Chce to čas.“

„Už jsou to tři roky. Dávno jsem z toho měla být venku.“

„Tady nexistuje žádné ‚měla‘, Carol. Uvaž, co se ti stalo. Uvaž, cos přežila.“

„Mám už dost uvažování. Uvažovala jsem o tom celý tři posraný roky.“

Ucítila ostrou bolest za očima. Jen z uvažování o tom. „Proč myslíš, že stále měníš terapeuty, Carol?“ Starkeyová zavrtěla hlavou a potom zalhala.

„To nevím.“

„Stále ještě piješ?“

„Neměla jsem žádný alkohol už přes rok.“

„Jak spíš?“

„Pár hodin, pak se probudím.“

„Je to ten sen?“

Carol zamrazilo.

„Ne.“

„Pocity úzkosti?“

Starkeyová přemýšlela, jak odpovědět, když jí pager u pasu zavibroval. Viděla, že číslo patří Kelsovu mobilnímu telefonu, následováno číslem 911, kódem používaným detektivy z oddělení trestné konspirace, když chtějí okamžitou odpověď.

„Do prdele, Dano. Tohle musím zvednout.“

„Přeješ si, abych odešla?“

„Ne. Ne, jenom půjdu ven.“

Starkeyová si vzala kabelku do čekárny. Žena středního věku, sedící na pohovce, se jí krátce podívala do očí a potom odvrátila tvář.

„Promiňte.“

Žena přikývla, aniž by zvedla oči.

Starkeyová vyhrabala mobil z kabelky, potom stiskla rychlé vytáčení, aby opětovala Kelsovo volání. Bylo jí jasné, že je ve svém autě, když odpovídal.

„To jsem já, kapitáne. Co se děje?“

„Kde jste?“

Starkeyová zírala na ženu.

„Sháním boty.“

„Neptal jsem se, co děláte, Starkeyová. Ptal jsem se, kde jste.“

Cítila vlnu vzteku, když to řekl, a pocit zahanbení, že jí někdy záleželo na tom, co si o ní myslí.

„V Západní čtvrti.“

„Dobře. Pyrotechnické oddělení dostalo hlášku, a… hm… no, já tam teď jedu, Carol, ztratili jsme Charlieho Riggia. Smrt v akci.“

Starkeyovou zamrazilo v prstech a píchlo ji v hlavě. Věděla, že tak se hlásí způsob sebeobrany těla, kdy se stažením krve z povrchu omezí krvácení. Reakce, která přežila z dob naší zvířecí minulostí, kdy nás ohrožovaly drápy a tesáky či jiné trhací mechanismy. Toto ohrožení ve světě, v němž se pohybovala Starkeyová, ještě nepominulo.

„Starkeyová?“

Otočila se a ztlumila hlas, aby ji žena neslyšela.

„Promiňte, kapitáne. Byla to bomba? Bylo to detonační zařízení?“

„Neznám ještě podrobnosti, ale… ano, něco tam vybuchlo.“

Lehce se zpotila a žaludek se jí sevřel. Nezvládnuté exploze byly vzácné a smrt pyrotechnika při práci ještě vzácnější Naposledy se to stalo před třemi roky.

„Každopádně tam teď jedu. Mimochodem, Starkeyová, kdybyste chtěla, můžu na to nasadit někoho jiného.“

„Jsem připravená, kapitáne. Je to můj případ.“

„Dobře. Chtěl jsem vám to jen nabídnout.“

Dal jí adresu místa činu a pak zavěsil. Žena na pohovce Starkeyovou sledovala, jako by mohla vidět její bolest. Starkeyová se viděla v zrcadle na protější zdi, náhle bledá pod svým opálením. Slyšela se, jak krátce a rychle dýchá.

Schovala mobil a šla zpátky za Danou, říct jí, že bude muset předčasně ukončit sezení.

„Máme hlášku, takže musím jít. A poslouchej, nic z tohohle nechci platit přes pojišťovnu, jasný? Zaplatím šekem jako dřív.“

„Nikdo nemá přístup k tvým záznamům v pojišťovně, Carol. Ne bez tvého svolení. Opravdu nemusíš utrácet peníze.“

„Raději zaplatím.“

Když Starkeyová vyplňovala šek, Dana řekla: „Nedokončilas ten příběh. Chytly jste toho člověka, co vyrobil rachejtle?“

„Matka té holčičky nás dovedla do nedaleké garáže, kde jsme ho našly se čtyřmi metráky bezdýmového střelného prachu. Čtyřista kilo, a celé to místo smrdělo po benzinu, protože – víš, jaký má ten chlap zaměstnání? Je to zahradník. Kdyby to tam bouchlo, srovnalo by to celej zatracenej blok.“

„Panebože.“

Starkeyová předala šek, rozloučila se a zamířila ke dveřím. Zastavila se s rukou na klice, protože si uvědomila, že se chtěla Dany na něco zeptat.

„Ještě ohledně toho chlapa, něco mi tam nesedí. Možná bys mi to mohla vysvětlit.“

„V jakém smyslu?“

„Ten člověk, co jsme ho zatkly, říkal, že vyrábí rachejtle celej život. A víš, jak víme, že mluví pravdu? Na levý ruce má jen tři prsty a na pravý dva. Přišel o ně jeden po druhým.“

Dana zbledla.

„Zatkla jsem už několik takovejch cvoků. Říkáme jim chronici. Proč to dělají, Dano? Co mi řekneš o takových lidech, co jsou posedlí výrobou výbušnin?“

Teď to byla Dana, kdo vytáhl cigaretu a zapálil si. Než odpověděla, vyfoukla obláček kouře a upřeně se na Starkeyovou zadívala.

„Myslím, že mají sklony k sebedestrukci.“

Starkeyová přikývla.

„Zavolám ti a domluvíme si novou schůzku, Dano. Díky.“

Starkeyová se vyhnula pohledu na ženu v čekárně a vyšla ke svému autu. Sedla si za volant, ale nenastartovala. Místo toho otevřela aktovku a vytáhla malou stříbrnou placatku s ginem. Pořádně se napila, pak otevřela dveře a vyzvracela se na zem. Potom láhev schovala a spolkla jeden zantac.

Když se dostatečně vzpamatovala, vydala se přes město k události nachlup stejné jako ta, při které kdysi zemřela.

Helikoptéry označovaly nulté území jako supi kroužící nad mrtvolou, obletujíce místo činu jako vosy dort. Starkeyová je uviděla, právě když dorazila k dopravní zácpě, kilometr od místa incidentu. Spustila svoje výstražné policejní světlo, aby se dostala k benzinové pumpě, nechala tam auto a zbývajících osm bloků došla pěšky.

Několik policejních vozů už bylo na místě, společně se dvěma dodávkami pyrotechniků a neustále se rozrůstající armádou žurnalistů. Kelso stál blízko přední dodávky s velitelem pyrotechniků Dickem Leytonem a třemi techniky denního komanda. Kelso byl menší postavy, měl schlíplý knír a kostkovanou sportovní bundu. Zahlédl Starkeyovou a zamával na ni, aby si ho všimla, ale ta předstírala, že ho nevidí.

Riggiovo tělo leželo jako hromádka na parkovišti, v polovině cesty mezi dodávkou a nejbližším domem. Soudní koroner stál opřený o svůj tranzit a sledoval kriminalistu Johna Chena, jak ohledává tělo. Starkeyová koronera neznala, protože nikdy předtím nepracovala na případu úmrtí, ale Chena znala.

Při vjezdu na parkoviště si razila cestu kordonem uniformovaných policistů. Jeden z nich, mladý kluk, kterého nikdy neviděla, prohodil: „Hele, tamten, kámo, dostal plnej zásah. Bejt váma, nechodil bych tam.“

„Vy byste tam nešel?“

„Kdybych měl na vybranou, tak ne.“

Kouření na místě činu bylo proti policejním předpisům, ale Starkeyová si zapálila, ještě než se vydala přes parkoviště k místu, kde ji čekala konfrontace s tělem Charlieho Riggia. Znala se s ním z dob, kdy spolu pracovali u pyrotechniků, a očekávala, že to bude kruté. Bylo.

Záchranáři, kteří se pokoušeli Riggia oživit, mu sundali helmu a chránič hrudi. Střepiny pronikly oblekem a zanechaly na jeho prsou a břiše krvavé podlitiny, které vypadaly v ostrém odpoledním slunci modré. Na tváři pod levým okem měl otevřenou ránu. Starkeyová zběžně pohlédla na helmu a viděla, že chránič obličeje je roztříštěný. A to se říká, že tyhle chrániče dokážou zastavit střelu z pušky na jeleny. Potom pohlédla zpátky na tělo a zaznamenala, že mu chybějí obě ruce.

Spolkla další zantac a pak se otočila, aby se na to nemusela dívat.

„Ahoj, Johne. Tak co zatím máme?“

„Ahoj, Starkeyová. Povedeš vyšetřování?“

„Jo. Kelso říkal, že Buck Daggett je tady, ale nevidím ho.“

„Odvezli ho do nemocnice. Nic mu není, ale je v šoku. Leyton chtěl, aby ho ošetřili.“

„Dobrá, co tedy říkal? Máš něco použitelnýho?“

Chen pohlédl zpátky na tělo, potom ukázal k popelnicím.

„To zařízení bylo tamhle u toho kontejneru. Buck tvrdí, že Riggio stál s rentgenem přímo nad tím, když to bouchlo.“?

Starkeyová sledovala jeho kývnutí směrem k velkému dílu přenosného rentgenu, který to odmrštilo přes ulici. Vzala v úvahu umístění kontejneru a odhadla, že rentgen odletěl do vzdálenosti asi čtyřiceti metrů. Sám Riggio ležel téměř deset metrů od místa výbuchu.

„Odtáhl ho sem Daggett nebo zdravotníci?“

Technikům neustále vtloukali do hlav, aby po každém výbuchu předvídali druhý. Domnívala se, že Daggett by Riggia odtáhl z téhož důvodu.

„Musela by ses zeptat Daggetta. Já bych řekl, že ho to odhodilo až sem.“

„Kristepane. My přece musíme stát… tak nejmíň deset metrů od místa výbuchu.“

„Buck říkal, že to byla hrozná rána.“

Odhadovala tu vzdálenost znovu, pak obrátila špičkou boty zbytky chrániče těla, aby viděla stopy exploze. Oblek vypadal, jako kdyby do něj z bezprostřední blízkosti vystřelilo dvacet pistolí. Podobně poškozené obleky znala z výbuchu „špinavých“ bomb, s velkým žárem a mnoha střepinami, ale tyhle střepiny pronikly dvanácti ochrannými vrstvami a tlaková vlna odhodila člověka na deset metrů. Uvolněná energie musela být ohromná.

Chen vytáhl ze své brašny s důkazním materiálem igelitový sáček, aby jí ukázal kus zčernalého železa velikosti poštovní známky.

„Tohle je taky docela zajímavé. Je to fragment z té trubky, který jsem našel zaseknutý v jeho obleku.“

Starkeyová se podívala zblízka. Na povrchu byly vyryté nějaké hrbolaté čáry.

„Co je to, písmeno S?“

Chen pokrčil rameny.

„Nebo nějaký druh symbolu. Vzpomínáš na tu bombu, kterou našli loni v San Diegu, na tu, co byla pomalovaná penisy?“

Starkeyová ho ignorovala. Chen rád mluvil. Kdyby se rozpovídal o bombě s mužským přirozením, v životě by tu práci nedokončila.

„Johne, prosím tě, zmákni nějaké ty vzorky dnes večer, ano?“

Chen vypadal rozmrzele.

„Bude opravdu pozdě, až tady skončím, Carol. Musím prohledat ten kontejner a pak zpracovat všechno, co najdete při prohlídce okolí. Jenom zaevidování mi zabere dobrý dvě tři hodiny.“

„Nefňukej, Johne. Nesluší ti to.“

„Jen ti to říkám.“

„Jak dlouho trvá práce s plynným chromem?“

John byl mrzutý a cítil se ukřivděně.

„Šest hodin.“

Stopy výbušniny budou přítomny na všech nalezených fragmentech bomby, ale také v kráteru po ní a na Riggiově obleku. Chen zjistí, o jakou látku jde, tím, že ji „upraží“ plynovým chromatografem. Postup trvající šest hodin. Starkeyová to věděla, ale stejně se zeptala, aby se Chen cítil provinile, že mu to trvá tak dlouho.

„Nemohl bys nejdřív otestovat pár vzorků, jen pro začátek, a teprve potom dělat evidenci? Výbušnina takové síly a potenciálu by opravdu mohla omezit počet možných pachatelů, Johne. Tím bych získala náskok.“

Chen nenáviděl nemetodické postupy, které nebyly přesně podle příruček, ale nemohl popřít, že má pravdu. Mrkl na hodinky a v duchu počítal.

„Uvidím, kdy tady skončíme, jo? Pokusím se, ale nic neslibuju.“

„Slibům už stejně dávno nevěřím.“

Daggettova dodávka stála přesně osmačtyřicet kroků od Riggiova těla. Starkeyová je při chůzi počítala.

Kelso a Leyton viděli, jak přichází, a poodešli od ostatních, aby ji přivítali. Kelso měl pochmurný výraz, Leyton zase napjatý a profesionální. Leyton byl mimo službu, když ho zavolali, a přijel narychlo v džínách a roláku.

Jakmile se setkali, Leyton se lehce usmál a Starkeyová měla dojem, že v tom byl smutek. Leyton, který velel pyrotechnikům už dvanáct let, kdysi vybral Carol Starkeyovou do týmu, stejně jako vybral Charlieho Riggia a každého dalšího technika s hodností nižší než vrchní seržant. Poslal ji do pyrotechnického školicího zařízení FBI v Alabamě a poslední tři roky byl jejím šéfem. Když byla v nemocnici, každý den po službě ji navštěvoval, čtyřiapadesát dní po sobě, a když bojovala, aby mohla zůstat u téhle práce, přimlouval se za ni. V tomhle týmu nebyl nikdo, na kom by jí záleželo víc.

„Dicku, chci prohledat místo činu co nejdřív,“ řekla mu. „Můžeme si vzít všechny tvoje lidi?“

„Všichni, co byli mimo službu, sem jedou. Jsme ti k dispozici.“

Obrátila se na Kelsa.

„Kapitáne, chtěla bych mluvit s těmi chlapy od zátarasů, pokud bychom některé mohli povolat na pomoc.“

Kelso se na ni podíval s nelibostí.

„Už jsem to zařídil s jejich velitelem. Neměla byste tady kouřit, Starkeyová.“

„Promiňte, tak za ním raději půjdu a začneme to organizovat.“

Ani se nepokusila cigaretu zamáčknout, a Kelso její vzdor ignoroval.

„Než to uděláte, budete pracovat s Marzikovou a Santosem na tomhle.“

Starkeyová cítila, že potřebuje další zantac.

„Musí to být Zrovna Marziková?“

„Ano, Starkeyová, musí to být ona. Už jsou na cestě sem. A ještě něco. Kapitán Leyton říká, že možná budeme mít výhodu, ještě než tu začneme: někdo to hlásil na číslo 911.“

Podívala se na Leytona.

„Co máme?“

„Jela sem jedna hlídka, ale Buck mi říkal, že reagovali na tísňové volání. V tom případě bychom měli mít záznam a adresu,“

To byl důležitý průlom.

„Dobře, vrhnu se na to. Díky.“

Kelso znovu pohlédl směrem k hloučku žurnalistů a zamračil se, když uviděl policejního zmocněnce pro styk s médii, jak jde směrem k nim.

„Myslím, že bychom měli udělat prohlášení, Dicku.“

„Hned tam budu.“

Kelso odběhl, aby dohonil zmocněnce, zatímco Leyton zůstal se Starkeyovou.

„Jak se máš, Carol?“

„Jsem v pořádku, šéfe. Dělám, co můžu, a zapisuju jména, jako vždycky. Stejně bych se raději vrátila k práci v týmu.“

Leyton zdvořile přikývl. Probírali to spolu už před třemi roky a oba věděli, že personální oddělení by to nikdy nedovolilo.

„Vždycky jsi byla tvrdá holka. Ale taky jsi měla štěstí.“

„Jasně, seru štěstí každý ráno.“

„Neměla bys mluvit tak sprostě, Carol. Nesluší ti to.“

„Máš pravdu, šéfe. Polepším se hned, jak přestanu kouřit.“

Usmála se na něj a Leyton se zasmál taky, protože oba věděli, že neudělá ani jedno. Starkeyová sledovala, jak odchází, aby se zúčastnil tiskové konference; pak si všimla Marzikové a Santose, kteří hovořili s uniformovaným seržantem ve skupince lidí na druhé straně ulice. Marziková hleděla směrem k ní, ale Starkeyová obešla dodávku a prohlížela si ji. Auto bylo od výbuchu zhruba pětašedesát metrů. Komunikační kabely a bezpečnostní drát, které Riggio vlekl za sebou, se stále táhly od zadní části vozu k Riggiovu pancéřovému obleku – teď však byly vinou exploze zamotány do sebe.

Dodávka vypadala nepoškozená, ale při bližším ohledání Starkeyová spatřila, že pravé přední světlo je prasklé. Sedla si do podřepu, aby to viděla zblízka. Kus Černého kovu ve tvaru písmene E byl zaseknutý ve skle. Ničeho se nedotýkala. Zírala na tu věc, dokud nepochopila, že se jedná o kus kovové spony z řemenů, které spojovaly jednotlivé částí Riggiova pancíře. Zhluboka si povzdechla, pak vstala a pohlédla zpátky k tělu.

Koronerovi lidé ho zrovna dávali do plastového pytle. John Chen obkreslil pozici těla na asfalt bílou křídou a teď stál kus od nich a sledoval je s výrazem naprostého nezájmu.

Starkeyová si otřela dlaně o kalhoty a přinutila se zhluboka nadechnout, aby rozepjala plíce a hruď. Bolelo to kvůli jizvám. Marziková na ni z druhé strany ulice zamávala. Santos se rovněž podíval, možná se divil, proč tam Starkeyová jenom tak stojí.

Starkeyová zamávala také, což mělo znamenat, že se k nim za chvíli připojí.

Tento městský blok tvořilo několik obchodů s levným textilem, antikvariát, zubní ordinace ohlašující „rodinné ceny“ a kubánská restaurace, a všechny byly evakuovány dřív, než se Riggio začal přibližovat k bombě.

Starkeyová se donutila vykročit směrem k restauraci; nohy měla náhle slabé, jako kdyby se nacházela na konci lana a jediná cesta k volnosti byly ty dveře před ní. Zapomněla na Marzikovou. Charlie byl zapomenut také. Necítila nic jiného než své bušící srdce; věděla, že ztratí-li teď nad sebou kontrolu, čeká ji naprosté zatracení.

Když vkročila do restaurace, začala se třást vztekem a beznadějí. Musela se zachytit pultu, aby se pod ní nepodlomila kolena. Kdyby tam teď vešel Leyton nebo Kelso, ztratila by okamžitě zaměstnání. Kelso by jí jistě nařídil, aby se hlásila v bance, byla by přinucena rezignovat ze zdravotních důvodů, a z jejího života by zbyly jen strach a prázdnota.

Zalovila v kabelce a vytáhla stříbrnou cestovní láhev. Cítila, jak se jí gin zařezává do krku, a téměř zároveň si vyčinila za svou slabost a nastoupil pocit viny. Zhluboka dýchala a odmítala si sednout, protože věděla, že už by nevstala. Napila se podruhé a třes ustal.

Odmítla vzpomínky a strach a říkala si, že dělá jenom to, co musí, a že všechno bude v pořádku. Je silnější, nezmůže ji to. Překoná to. Vyhraje.

Po chvíli se dala dohromady.

Schovala láhev, použila ústní sprej a potom vyšla ven, k místu činu.

Vždycky to byla tvrdá holka.

Starkeyová našla dva policisty z výjezdovky, kteří jí sdělili zaznamenaný čas první hlášky. Mobilem zavolala vedoucí denní směny na tísňovém volání, představila se, sdělila přibližný čas a požádala o záznam hovoru a adresu volajícího! Většina lidí nevěděla, že všechna volání na číslo 911 jsou automaticky nahrávána a zaznamenána spolu s číslem volajícího a jeho adresou. Muselo to tak být, protože od lidi v tísni, zvlášť jsou-li v ohrožení nebo umírají, se nedá očekávat, že sdělí, kde právě jsou. Takže systém s tím počítal a dodá adresu za ně.

Starkeyová jí nechala číslo své kanceláře a požádala ji, aby dodala požadované informace hned, jak je bude mít. Když zavěsila, šla k protějším domům, kde se Marziková a Santos vyptávali těch několika obyvatel, kteří už se směli vrátit. Viděli ji přicházet a vydali se jí naproti.

Jorge Santos byl menší člověk s komickým výrazem, vypadal, jako když si zkouší vzpomenout na něco, co zapomněl. Jeho jméno se vyslovovalo trochu jako „chour-cha“, což mu kvůli té vzdálené podobnosti vyneslo pochybnou přezdívku Coura. Beth Marziková byla rozvedená, měla dvě děti, které zůstávaly u její matky, když byla Beth v práci. Přivydělávala si jako externí prodejce čisticích a pracích prostředků firmy Amway, ale byla tak vlezlá, že polovina detektivů na okrsku se jí raději vyhnula, když ji viděla přicházet.

Starkeyová jim oznámila: „Dobré zprávy. Leyton říká, že patrola reagovala na volání na 911.“

Marziková se samolibě usmála.

„Zanechal ten dobrý občan své jméno?“

„Už jsem telefonovala na tísňové volání. Projdou si záznamy a dají nám vědět, jakmile to najdou.“

Marziková strčila loktem do Santose.

„Vsadím dolar proti pořádnýmu vylízání, že tam nebude jméno.“

Santosův obličej potemněl. Byl věřící, ženatý, měl čtyři děti a nesnášel, když takhle mluvila.

Starkeyová ji přerušila.

„Musím rozmístit policisty k ohledání místa činu. Dick říká, že detektivové od zátarasů se nabídli, že promluví s lidmi, co tu bydlí.“

Marziková se zamračila, jako by se jí ten nápad nelíbil.

„No, dnes večer se k většině těch lidí nedostaneme. Podle toho, co tady slyším, hodně z těch evakuovaných odjelo po tom zatraceným výbuchu k příbuzným nebo známým.“

„Sháníš seznamy nájemníků od správní firmy, je to tak?“

„Jo. Co má být?“

Marziková vypadala podezřele. Její přístup Starkeyovou unavoval.

„Řekni jim, aby se podívali i do nájemních smluv. Měli by je mít. Ve většině smluv, které jsem kdy vyplňovala, chtěli také jméno nějakého příbuzného nebo někoho, kdo by za mě ručil. K někomu takovému pravděpodobně odjeli.“

„Do prdele, to bude trvat Věčnost. Měla jsem na dnešní večer domluvený rande.“

Santosův obličej se protáhl víc než kdy jindy.

„Já se toho ujmu, Carol.“

Starkeyová pohlédla směrem ke kontejneru, kde teď Chen něco sbíral ze země. Potom ukázala na činžáky za nimi

„Podívej, Beth, neříkám, abys běžela za každým v tom zatraceným bloku. Jenom se ptej, jestli něco neviděli. Ptej se jich, jestli to byli oni, kdo volal 911. Když budou tvrdit, že nic neviděli, pověz jim, aby si to nechali projít hlavou, a že se k nim vrátíme za pár dní.“

Marzikové se to pořád ještě nelíbilo, ale Starkeyové to bylo úplně jedno.

Nechala Marzikovou a Santose, aby obešli byty, a vydala se zpátky přes ulici ke kontejneru. Chen zrovna prohlížel zeď za kontejnerem, zda v ní nejsou úlomky z bomby. O kus dál na parkovišti dva pyrotechnici seřizovali radiální detektory kovu, které použijí při kontrole trávníků před sousedními domy. Dorazili další dva technici, kteří byli mimo službu, a brzy se budou všichni poflakovat kolem ní a čekat, až jim řekne, co mají dělat.

Zatím je všechny ignorovala a odešla ke kráteru. Měl zhruba metr napříč a třicet centimetrů do hloubky, černý asfalt spálený horkem doběla. Chtěla se dotknout dlaní povrchu, ale neudělala to, protože zbytky výbušniny mohou být toxické.

Pozorné si prohlédla křídový obrys v místě dopadu Riggiova těla a pak začala krokovat. Téměř čtyřicet kroků. Síla, která ho odhodila tak daleko, musela být nesmírná.

Starkeyová impulsivně vkročila do Riggiova obrysu, stála přesně tam, kam dopadlo jeho tělo a upřeně hleděla na kráter.

Představovala si svoje poslední tři roky, krátké záběry jako ve zpomaleném filmu. Viděla svoji vlastní smrt, jako kdyby ji někdo nafilmoval a teď to zpomaleně promítal. Dana, její psychoterapeutka, to nazývala ‚vyrobené vzpomínky‘. Uchopila fakta, která jí byla později prezentována, představila si zbytek a potom to všechno dohromady viděla jako své vzpomínky. Dana byla přesvědčená, že to je její způsob, jak se vypořádat s tím, co se stalo. Způsob, jak se vyčlenit z nějaké události tím, že z toho okamžiku vystoupí. Způsob, jak dát zlu tvář, aby bylo možné se s ním vypořádat.

Starkeyová zatáhla z cigarety a zlostně vyfoukla kouř k zemi. Jestli tohle je způsob, jak se její rozum smiřuje s tím, co se stalo, pak odvádí zatraceně špatnou práci.

Vykročila zpět přes ulici, aby našla Marzikovou.

„Beth? Mám ještě jeden nápad. Zkus najít lidi, kterým patří ty obchody, a zjisti, jestli jim někdo vyhrožoval nebo jestli dlužili peníze nebo tak něco.“

Marziková přikyvovala a pokukovala po ní.

„Carol, co je to?“

„Co je co?“

Marziková přistoupila blíž a zavětřila.

„Je to ústní sprej, co cítím?“

Starkeyová se na Marzikovou upřeně zadívala, potom přešla ulici a zbytek večera strávila tím, že pomáhala pátracímu týmu s hledáním úlomků bomby.

V tom snu zemře.

Otevře oči a vidí udusanou hlínu v karavanovém městečku. Ošetřují ji zdravotníci, jejichž latexové rukavice jsou červené od krve. Hukot v uších jí připomíná domácí mixér zapnutý na nejnižší rychlost. Nad ní, stále ještě se chvějící po tlakové vlně, spřádají tenké větve gumovníku jemné krajkoví. Nějaký zdravotník jí pumpuje hrudníkem, pokouší se znovu nastartovat její srdce. Další zabodává dlouhou jehlu Stříbrné lopatky ji studí na kůži.

Tísíce kilometrů za hukotem nějaký hlas křičí: „Hotovo!“ její tělo nadskočí nárazem elektrického proudu.

Starkeyová nachází sílu vyslovit jeho jméno.

„Cukříku?“

Nikdy si není jista, zda opravdu říká jeho jméno, nebo si jenom myslí, že ho říká.

Hlava jí klesá a vidí ho. David „Cukřík“ Boudreaux, neworleanský Francouz, který už dlouho nežije v Louisianě, ale stále má ten měkký francouzský přízvuk, jenž jí připadá tak sexy. Její vrchní seržant. Tajný milenec. Muž, kterému dala své srdce.

„Cukříku?“

Vzdálené hlasy volají. „Žádný puls!“

„Hotovo!“ Ty hrozné elektrické rány.

Pokouší se na Cukříka sáhnout, ale je příliš daleko. To není fér. Dvě srdce, která bijí jako jedno, by neměla být tak daleko od sebe. Ta vzdálenost ji rozesmutní.

„Cukříčku?“

Dvě srdce, která už nebijí.

Zdravotníci odstupují od Cukříka. Má to za sebou.

Její tělo znovu nadskočí, ale nepomáhá to, a ona je s tím smířená.

Zavírá oči a cítí, jak se vznáší větvovím do nebe, a jediné, co si uvědomuje, je úleva.

Starkeyová se z toho snu probudila ve tři ráno. Věděla, že už neusne. Zapálila si cigaretu a ležela potmě. Na místě činu skončila těsně před půlnocí, ale domů se dostala téměř v jednu. Osprchovala se, snědla míchaná vajíčka a potom vypila sklenku ginu na usnutí. Přesto, o dvě hodiny později, byla úplně vzhůru.

Po dvaceti minutách vypouštění obláčků do stropu se zvedla z postele, prošla celým domem a rozsvítila všechna světla.

Bomba, která ji kdysi sejmula, byla balíčková a doručil ji drogový překupník, aby zabil rodinu informátora. Položil ji i do hustého křoví vedle jeho obytného přívěsu, což znamenalo, že Cukřík a Starkeyová nemohli k převozu rentgenu nebo deaktivátoru použít roboty. Byla to „špinavá“ bomba, vyrobená z plechovky od barvy, nacpané střelným prachem a hřebíky. Ten, kdo tuhle bombu udělal, byl podlý gauner, který si chtěl být jistý, že dostane i tři děti toho člověka.

Kvůli tomu křoví se Starkeyová a Cukřík museli vydat k bombě společně, Starkeyová držela větve, aby se k ní dostal rentgenem. Dva policisté, kteří nahlásili podezřelý balíček, tvrdili, že v něm něco tiká. Bylo to tak banální, že se tomu Starkeyová a Cukřík srdečně zasmáli, ačkoli je teď smích přešel, protože balíček tikat přestal. Rentgen jim ukázal, že časovací zařízení se porouchalo – výrobce na ně použil budík s ručním natahováním, ale minutová ručička se z nevysvětlitelného důvodu zastavila přesně jednu minutu před nastaveným časem detonace.

Cukřík si zažertoval: „Hádám, že zapomněl ten blbej budík natáhnout.“

Zrovna se smála jeho vtipu, když začalo zemětřesení. Situace, které se obává každý pyrotechnik v jižní Kalifornii. Později bylo ohodnoceno jako 3,2 Richterovy stupnice a většina obyvatel Los Angeles by si ho byla ani nevšimla, ale i minutová ručička se uvolnila, kontakt sepnul a bomba vybuchla.

Starší technici Starkeyové věčně opakovali, že ochranný oblek ji před tříštivou pumou neochrání, a měli pravdu. Zachránil ji Cukřík. V okamžiku, kdy bomba vybuchla, se naklonil před ni, takže jeho tělo zachytilo většinu hřebíků. Vyrazilo mu to ale z rukou rentgen a ten ji zasáhl. Dva těžké špičaté kusy prošly jejím oblekem, roztrhly jí pravý bok a vyoraly širokou brázdu přes její pravé ňadro. Cukříka to odhodilo zpátky proti ní, mikrovteřiny po rentgenu. Síla, s níž na ni dopadl, jí připadala jako kopanec od samého pánaboha. Otřes byl tak strašlivý, že se její srdce zastavilo.

Carol Starkeyová byla mrtvá po dvě minuty a čtyřicet vteřin.

Dva týmy pohotovostních zdravotníků vyrazily kupředu, ještě když kusy přívěsu a křoví létaly všude kolem nich. Tým, který dorazil ke Starkeyové, ji našel bez pulsu. Odstranili oblek a dali jí injekci amfetaminu přímo do srdce. Pracovali téměř tři minuty bez ohledu na krev a sedliny, jež bývaly kdysi jejím hrudníkem, a konečně – neuvěřitelně – se její srdce znovu rozběhlo.

Ji se oživit podařilo, ale Davídka „Cukříka“ Boudreauxe už ne.

Starkeyová seděla u svého jídelního stolu, přemýšlela o snu a Cukříkovi a kouřila další cigarety. Pouhé tři roky, a vzpomínky na něj byly stále bledší. Bylo těžké představit si jeho tvář a ještě těžší zaslechnout v duchu jeho měkký francouzsko-louisianský přízvuk. Víc a víc se musela vracet ke společným fotografiím, aby si osvěžila paměť, a to ji dopalovalo. Jako kdyby ho zrazovala svým zapomínáním. Jako kdyby trvalost jejich citů a lásky, již kdysi cítila, byla lež, vyprávěná někým jiným ženě, která už neexistovala.

Všechno se změnilo.

Starkeyová začala pít hned po propuštění z nemocnice. Jeden z jejích psychiatrů – myslela, že ten druhý – řekl, že jejím problémem je pocit viny člověka, který přežil. Pocit viny proto, že její srdce oživili, a Cukříkovo ne; že ona žije, on ne. Hluboko v duši, tam, kde žijí naše utajené bytosti, byla ráda, že žije, dokonce i za cenu jeho života. Tehdy od toho psychiatra odešla a už nikdy se tam nevrátila. Šla přímo do policejní hospody zvané Jen na skok a pila, dokud ji dva detektivové nevynesli ven.

Všechno se změnilo.

Starkeyová se stranila lidí. Byla chladná. Chránila se sarkasmem, odstupem a soustředěným sledováním své kariéry, až najednou práce byla to jediné, co jí zbylo. Další psychiatr, myslela, že ten třetí – jí doporučil vyměnit jeden pomyslný ochranný štít za jiný, a pak se jí zeptal, jestli si myslí, že ho někdy vůbec dokáže sundat.

Nikdy se tam nevrátila, aby mu odpověděla.

Přemýšlení ji unavilo, típla cigaretu a pak se vrátila do ložnice, aby se osprchovala. Sundala si tričko a pohlédla na sebe bez jakékoli stopy emocí.

Pravá půlka jejího břicha od prsu směrem k boku byla samá prohlubeň a svraštělá kůže od těch šestnácti kusů železa, které ji provrtaly. Dvě dlouhé brázdy se táhly ze strany podél spodních žeber. Kdysi bývala krásně opálená, ale teď byla její kůže bílá jako papír, protože od toho incidentu na sebe Starkeyová nevzala plavky.

Nejhůř na tom byla její prsa. Pěticentimetrový kousek rentgenu narazil zepředu do pravého ňadra těsně pod bradavkou a vyryl v tkáni rýhu, která pokračovala kolem žeber a končila na zádech. Rozrylo ji to, jako by plastickou mapu s řekou v hlubokém údolí vymodelovali přímo na její hrudi, a úplně stejně to vypadalo i po zahojení. Její doktoři uvažovali, zda jí nemají prs vzít, ale potom se rozhodli ho zachovat. To taky udělali, ale i po všech rekonstrukcích vypadal jako nepovedené avokádo. Řekli jí, že další plastické operace by mohly vzhled vylepšit, ale po čtyřech operacích se Starkeyová rozhodla, že co je moc, to je příliš.

Od toho rána, kdy Cukřík opustil její postel, nebyla s jiným mužem.

Osprchovala se a oblékla, pak zavolala do své kanceláře a našla tam dvě zprávy.

„To jsem já, Starkeyová, John Chen. Mám docela dobrý vzorek z toho kráteru. Už jsem to připravil do pece, ale to znamená, že tady budu tak do tří do rána. Výsledky by mohly být tak kolem deváté dopoledne. Brnkni mi. Něco mi dlužíš.“

Vedoucí tísňového volání zanechala druhou zprávu, že má kopii záznamu toho telefonátu, který oznamoval podezřelý předmět.

„Nechala jsem tu kazetu v recepci, takže si ji můžete vyzvednout, kdy chcete. Ten člověk volal z telefonní budky na Sunset Boulevardu v jednu čtrnáct, tedy včera odpoledne.

Tu adresu mám tady.“

Starkeyová si opsala informace do bloku a pak si udělala šálek instantní kávy. Spolkla dva zantaky a zapálila si, než se vydá do dusného nočního vzduchu.

Nebylo ještě pět a svět byl v klidu. Kluk s otlučenou červenou dodávkou doručoval denní tisk a popojížděl z jedné strany ulice na druhou, jak rozhazoval balíky novin. Kolem hlučně projel mlékařský náklaďák.

Rozhodla se zajet zpátky do Silver Lake a projít si znovu místo výbuchu. Bylo to lepší než poslouchat své tiše tlukoucí srdce.

Starkeyová zaparkovala před kubánskou restaurací vedle hlídkujícího policejního auta. Parkoviště bylo jinak prázdné, kromě tří civilních aut, která si pamatovala z minulé noci.

Než vystoupila, vytáhla svůj odznak.

„Ahoj, všechno v pořádku?“

Byla to smíšená dvojice, policista byl hubený chlapík za volantem, policistka malá a podsaditá blondýna s chlapeckým účesem. Usrkávali z kelímků kávu, která vystydla dobře před hodinou.

Policistka přikývla.

„Jo. Všechno v pořádku, kolegyně. Potřebujete něco?“

„Dostala jsem tenhle případ. Trochu si to tady projdu.“

Policistka pozvedla obočí.

„Slyšeli jsme, že to nějakej chlap od pyrotechniků nakoupil naplno. Je to pravda?“

„Jo.“

„Svinstvo.“

Policista se naklonil přes svou kolegyni.

„Jestli se tady zdržíte, vadilo by vám, kdybysme využili sedmej kód? Kousek odtud je hospoda s hamburgerama. Něco vám tam můžem koupit.“

Jeho partnerka mrkla na Starkeyovou.

„Má slabej měchýř.“ Starkeyová pokrčila rameny, vlastně byla ráda, že se jich zbaví.

„Dejte si dvacet minut, ale nic mi nekupujte. Dřív neodejdu.“

Jak odjížděli, Starkeyová si připnula pistoli k pravému boku potom přešla ulici, aby vyhledala adresu, kterou jí dala šéfka tísňového volání. Měla baterku, ale nepoužila ji. Místo bylo dobře osvětlené okolními bezpečnostními světly.

Jedna telefonní budka stála u guatemalského obchodu přesně naproti parkovišti, ale když to porovnala s adresou, nebylo to ono. Od obchodu mohla vidět zpátky přes ulici na kontejner. Zjistila, jak jsou číslované veřejné telefonní automaty, a vydala se najít ten pravý. Byl v jedné starší celoskleněné budce, které telefonní společnost poslední dobou rušila, jeden blok východně před jakousi prádelnou. Naproti přes ulici bylo květinářství.

Poznamenala si názvy prádelny a květinářství do zápisníku, pak šla zpátky k prvnímu telefonu a zkusila, jestli funguje. Fungoval. Říkala si, proč osoba, která volala 911, netelefonovala z něho. Kontejner byl odsud dobře vidět, ale od druhého telefonu už ne. Možná se volající obával, aby ho ten, kdo bombu umístil, neviděl. Rozhodla se tím nezabývat, dokud neuslyší záznam.

Přecházela ulici, když na zemi uviděla kus ohnutého železa. Bylo dva a půl centimetru dlouhé a zakroucené jako kousek motýlkové těstoviny, po jedné straně lemované šedou sedlinou. Noc předtím posbírala devět podobných.

Odnesla ho do auta, kde měla náhradní igelitové sáčky na důkazní materiál, a pak se vydala kolem domu ke kontejneru. Odhadovala, že bomba neměla poškodit dům, a uvažovala, proč tedy byla umístěna právě u popelnic. Věděla, že uspokojivá odpověď na takovou otázku není jednoduchá. Dvakrát během své služby u pyrotechniků vyjela k explozivním zařízením zanechaným po straně dálnice, daleko od přejezdů nebo výjezdů či jiných věcí, které by se daly poškodit. Jako by kreténi, kteří takové věci vyrábějí, neuměli nic lepšího než je odložit na odpočívadle.

Starkeyová se tam pohybovala dalších deset minut a našla ještě jeden malý kousek kovu. Zrovna to dávala do sáčku, když se vrátilo policejní auto a policistka vystoupila se dvěma kelímky.

„Vím, říkala jste, že nic nechcete, ale přivezli jsme vám kávu pro případ, že byste změnila názor.“

„To je od vás hezký. Díky.“

Policistka si chtěla povídat, ale Starkeyová zabouchla kufr auta a řekla jí, že potřebuje jet zpátky do kanceláře. Když se policistka vracela ke svému vozu, Starkeyová obešla své auto na druhou stranu a kávu vylila na zem. Už mířila zpět, aby usedla za volant, když se rozhodla zkontrolovat znovu ta tři civilní auta.

Dvě z nich byla poškozená od úlomků a to nejbližší přišlo o zadní okno a bylo dost poničené. Parkovalo nejblíž k výbuchu, patřilo majiteli knihkupectví. Poté, co mu policie povolila návrat na místo, zíral chvíli na svoje auto, pak do něj kopl a beze slova odešel.

Třetí automobil, který stál nejdál, byl Chrysler Impala z roku 68, s otlučeným lakem a plastovou stahovací střechou. Postranní okna byla na zemi a zadní okno bylo nahrazeno neprůhledným igelitem, popraskaným od slunce. Starkeyová se nejdřív podívala pod auto, nenašla nic, potom ho obešla a spatřila hvězdicovou prasklinu na předním skle.

Posvítila si baterkou dovnitř a uviděla kulatý kousek kovu na palubní desce. Vypadalo to jako malý hokejový puk, ze kterého vykukoval tenký drátek. Starkeyová letmo pohlédla ke kontejneru a zjistila, že opravdu je možné, aby kousek bomby proletěl otevřeným oknem a vrazil do předního skla. Sebrala tu věc a podívala se na ni zblízka – neměla sebemenší představu, co to je. Pak ji strčila do kapsy.

Nasedla zpátky do svého auta, a aniž by oběma policistům věnovala pohled, zamířila do centra, aby si vyzvedla záznam rozhovoru, než se ukáže ve své kanceláři. Na východě vycházelo slunce a zaplňovalo oblohu jako ohromný rudý ohnivý míč.

Pan Rudý

John Michael Fowles si udělal pohodlí na lavičce naproti škole, hověl si na sluníčku a uvažoval, zdali už ho FBI zařadila na seznam deseti nejnebezpečnějších zločinců, Nebylo možné se tam dostat, když ani nevěděli, kdo je, ale nechával za sebou stopy. Napadlo ho, že by se později mohl zastavit v knihovně a použít tamější počítač, aby zkontroloval, jak si stojí webová stránka FBI.

Slunce ho přimělo k úsměvu. Nastavil mu tvář a koupal se v jeho teple, a zatímco mu paprsky opalovaly kůži, žasl nad obrovitostí slunečních plynových erupcí. Rád o tom takto přemýšlel: Jedna úžasná monstrózní exploze, tak silná a jasná, že je možné ji spatřit ze vzdálenosti padesáti osmi milionů kilometrů, přihřívaná tak nekonečně, že zabere miliardy let, než se sama uhasí, tak kurevsky úžasná, že její pouhá existence zplodila život na této planetě a sama ho pohltí, až Slunce jednou vydá poslední uhasínající výdech a po miliardách let své existence exploduje.

John si myslel, že by bylo vážně úžasné sestrojit tak velikánskou bombu a pak to dílko odpálit. Jak nádherné by bylo vidět ty první nanosekundy jejího zrození. Božské. Dokonalé.

Jak o tom přemýšlel, pocítil v klíně tuhnutí takového druhu, jaké nikdy předtím žádná živá bytost nevyvolala.

Nějaký hlas řekl: „Jste pan Rudý?“

John otevřel oči. Musel si je zastínit, přestože měl sluneční brýle; pak roztáhl rty do širokého úsměvu.

„Jo, to sem já. Vy jste pan Karpov?“

John předstíral přízvuk chudého floridského bělocha z ulice, ačkoli na Floridě nikdy nebyl a nebyl ani chudý, ani z ulice. Miloval to matení ostatních.

„Ano, jsem.“

Karpov byl korpulentní muž kolem padesátky, s vrásčitou tváří a prošedivělými kouty. Ruský emigrant s pochybnou pověstí a několika obchody v okolí. Byl viditelně nervózní, což John očekával a teď si to vychutnával. Viktor Karpov byl zločinec.

John se posunul ke straně a poplácal na lavičku.

„Tady. Posaďte se. Promluvíme si.“

Karpov dopadl na lavici jako pytel brambor. Oběma rukama svíral silonovou tašku způsobem, jakým si staré ženy drží kabelku. Před sebou, kvůli ochraně.

Pak řekl: „Děkuji vám, že to děláte, pane. Mám strašné problémy, se kterými se musím potýkat. Hrozné nepřátele.“

John položil ruku na tašku, pokoušeje se mu ji jemně vykroutit z prstů.

„O vašich problémech vím všechno, pane Karpov. Nemusíme o nich dál mluvit.“

„Ano. Ano, tedy… děkuji vám, že jste s tímhle souhlasil. Děkuji.“

„Nemusíte mi děkovat, pane Karpov, vy určitě ne.“

John by nikdy s tím člověkem nemluvil, natožpak aby souhlasil, že udělá, co se chystal udělat, kdyby si Viktora Karpova předtím pečlivě neprověřil. Johnovy služby byly dostupné pouze na doporučení a John vždycky mluvil s těmi, kdo na něho dávali reference. Ti lidé ve skutečnosti žádali Johna o svolení, aby ho mohli Karpovovi doporučit, a byli schopni ho ujistit o Karpovově charakteru. John přikládal charakteru velkou důležitost. Utajení a krytí vlastních zad pro něj bylo opravdu důležité. Kvůli tomu ho ti lidé také neznali pod skutečným jménem a nevěděli o něm nic jiného než to, čím se živí. Od nich se John dozvěděl o všech podrobnostech Karpovova problému i o tom, co bude třeba udělat. Rozhodl se, že tu práci vezme, ještě dřív, než se s ním sešel.

To byl způsob, jak zůstat na seznamu těch nejnebezpečnějších a zároveň mimo vězení.

„Pusťte tu tašku, pane Karpov.“

Karpov tašku pustil, jako kdyby ho štípla.

John se zasmál a dal si ji na klín.

„Nemusíte bejt nervózní, pane Karpov. Tady ste mezi přátelema, to mi věřte. Přátelštější, než jak to mezi náma cejtim teďka, to už nebude. Víte, jak moc přátelský to je?“

Karpov na něj zíral a nechápal.

„Myslim, že sme tak dobrý přátelé, vy a já, že i do tý tašky se kouknu až pozdějc. Tak dobrý přátelé teď sme. Sme tak kurevsky dobrý kámoši, vy a já, že já vim PŘESNĚ, že je tam to pravý množství hotovosti, a sem ochotnej na to vsadit váš krk. Tak co, sme kamarádi?“

Karpov vyvalil oči a polkl.

„Je tam všechno. Je to přesně, jak jste chtěl, v padesátkách a dvacítkách. Spočítejte si to, prosím, radši teď. Uvidíte, že budete spokojenej.“

John zavrtěl hlavou a odložil tašku na lavici vedle sebe dál od Karpova.

„Ne. Necháme žít tenhle malej scénář vlastním životem a budem doufat, že ste se nepřepočítal.“

Karpov se přes něj natáhl pro tašku.

„Prosím.“

John se zasmál a odstrčil ho.

„Nedělejte si s tim starost, pane Karpov. Já si z vás jen tak trochu utahoval.“

Utahoval! Jako by byl bílá lůza z Floridy, a navíc idiot. „Tady. Chci vám něco ukázat.“

Vyndal z kapsy malou trubičku a držel ji v ruce. Bývala to levná baterka, ten druh s tlačítkovým vypínačem na opačném konci, než je žárovka. Teď už to baterka nebyla.

„No tak si to vemte. Ta zatracená věc nekouše.“

Karpov to vzal do ruky.

„Co to je?“

John pootočil hlavu směrem ke školnímu hřišti na druhé straně ulice. Byla polední přestávka. Děti si tam hrály a skotačily, využívaly těch pár minut, než budou muset nastoupit zpátky do třídy.

„Koukněte tamhle na ty děcka. Sledoval sem je. Krásný malý kluci a holky. Člověče, koukněte se, jak běhaj, maj všechnu energii světa, všechnu tu svobodu duše a potenciál. Když je vám tolik, myslim, že všecko je možný, že jo? Koukněte na toho malýho kluka v tý modrý košili. Tam napravo, Karpove, bože, zrovna tam. Hezkej malej chlapík, blonďák, pihy. Kriste, vsadím se, že ten malej zkurvysyn vyroste a bude šukat všechny hezký holky, který bude chtít, a potom z něj bude prezident, kterýho vykopnou. Taková hovadina se tam, odkud ste přišel vy, stát nemůže, nebo jo? Ale tady, člověče, tohle sou zkurvený Spojený státy americký, a tady můžete dělat každou zhovadilost, jakou chcete, dokud vám nezačnou řikat, že je to zakázaný.“

Karpov na něj zíral a na trubičku v ruce zapomněl.

„Zatím je všecko v hlavě toho dítěte možný a zůstane to možný, dokud mu ta krásná holka neřekne, že je blbec, a dokud nedostane do držky od jejího debilního kluka za to, že s ní mluvil.

Zatím je ten kluk šťastnej, pane Karpov, jen se dívejte, jak je šťastnej, ale to všechno skončí, hnedka jak si uvědomí, že všecky ty jeho naděje a sny se nikdy neuskutečněj.“

John nechal pohled pomalu sklouznout na trubku.

„Pane Karpov, vy byste mohl skončit se vším srabem toho dítěte. Někde parádně blízko je takový zařízení. Já ho smontoval a vopatrně umístil, a vy to teď máte v rukách.“

Karpov se podíval na bývalou baterku. Jeho výraz byl bázlivý, jako by se díval na chřestýše.

„Když zmáčknete ten stříbrnej knoflík, možná můžete toho kluka ušetřit všeho hnusu, co ho v budoucnu čeká. Neříkám, že to zařízení je tam v tý škole, ale říkám možná. Možná se celý to zkurvený hřiště vznese v krásným rudým ohňostroji. Možná budou ty děťátka zasažený přetlakovou vlnou tak silně, že všechny jejich botičky zůstanou roztroušený po zemi a jejich oblečky a kůže sežehne plamen rovnou z jejich kostí. Já neříkám tak ani tak, ale je to tady, právě tam v tom stříbrným knoflíku. Můžete ukončit trápení toho kluka. Máte tu moc. Můžete proměnit celej zasranej svět v peklo, jen chtít, protože tu moc máte právě v tom knoflíku. Já to stvořil a teďka sem vám to daroval. Vám. Jo, je to zrovna tam, ve vaší ruce.“

Karpov povstal a posunul trubku směrem k Johnovi.

„S tímhle já nechci nic mít. Vemte si to. Vemte si to!“

John si ji pomalu vzal. Prstem si pohrával s tlačítkem.

„Když udélám, co po mně chcete, pane Karpov, lidi zdechnou. Tak v čem je ten zkurvenej rozdíl?“

„Peníze jsou tam všechny. Do posledního dolaru. Všechny.“

Karpov bez dalšího slova odešel. Přešel ulici tak rychle že jeho dlouhé kroky připomínaly jakýsi druh poskoků, jako by očekával, že svět kolem něj se každou chvíli změní v plameny.

John vhodil trubičku do silonové tašky s penězi.

Nikdy to nevypadalo, že oceňují dárek, který jim nabídl.

Uvelebil se zpátky na lavičku, rozpažil ruce na zadní opěradlo a užíval si sluníčka a hlasů hrajících si dětí. Byl to krásný den a byl by ještě krásnější, kdyby vyšlo druhé slunce.

Po chvíli vstal a vydal se do knihovny zkontrolovat federální seznam nejhledanějších zločinců. Minulý týden na něm ještě nebyl.

Doufal, že tento týden tam už bude.

2

Oddělení trestné konspirace, kde Starkeyová pracovala, bylo v pátém patře osmipatrové administrativní budovy na Spring Street, jen pár bloků od policejní centrály, takzvaného Parkerova centra.

Pátrací oddělení a oddělení vnitřních záležitostí bylo ve stejné budově, ve čtvrtém a šestém patře. Budova byla známa nejtěsnějším parkováním ve městě – detektivové museli dávat auta tak blízko sebe, že téměř nezbývalo místo na otevření dveří. Policisté, kteří tam pracovali, dali budově přezdívku „Třetí kód“, protože když museli vyjíždět ke konkrétním tísňovým situacím, bylo rychlejší vyběhnout z domu pěšky a vzít si taxík, což se označovalo právě tímto názvem.

Starkeyová po deseti minutách manévrování zaparkovala ve třetím patře a potom vyšla po schodech do pátého. Všimla si, že Marziková ji od chvíle, kdy vešla, sleduje, a rozhodla se zjistit, jestli chce dál rozmazávat ten ústní sprej. Šla a zastavila se těsně před ní.

„Co je?“

Marziková opětovala její upřený pohled.

„Mám ty nájemní smlouvy, jak jsi chtěla. Hádám, že většina těch lidí se dneska vrátí domů, a tak si s nimi můžem promluvit. Když se někteří neukážou, najdeme je podle těch smluv.“

„Ještě něco?“

„Jako co?“

„O ničem nepotřebuješ mluvit?“

„Ani ne.“

Starkeyová to vzdala. Kdyby jí Marziková vyčetla, že pije, stejně by musela lhát.

„Dobře. Mám ten záznam devětsetjedenáctky. Je tady Coura?“

„Jo. Zahlídla jsem ho.“

„Poslechneme si ten hovor a pak chci zajet do Glendalu. Chen bude mít výsledky testu, a taky chci zjistit, jak pokročil s tou rekonstrukcí.“

„Teď začali. Tak jak daleko asi můžou být?“

„Dost daleko, aby už věděli, co tam bylo za součástky, Beth. Budeme znát jejich výrobce, budeme mít test a můžeme začít.“

„Musíme stihnout všechny ty výslechy.“

Marziková ji unavovala. Ten den začal mizerně.

„Zatímco já tam pojedu, vy můžete začít s vyslýcháním. Sežeň Jorge a přijďte k mému stolu.“

„Myslím, že je na hajzlíku.“

„Tak zabouchej na dveře, Beth. Proboha.“

Starkeyová si od vrchního seržanta Leona Tooleyho půjčila kazeťák a odnesla ho ke svému stolu. Každý detektiv z oddělení měl stůl v jednom z boxů, na které byla hlavní místnost rozdělena. Měli tak dojem soukromí, ale přepážky byly jen nízké, takže ve skutečnosti tam žádné soukromí nebylo. Všichni mluvili šeptem, pokud se zrovna nepředváděli před Kelsem, ale ten trávil většinu času ve své kanceláři. Vykládalo se o něm, že visí celé dny na Internetu a prodává své akcie.

Marziková a Santos se za pár minut objevili s kávou. Santos se zeptal: „Vidělas Kelsa?“

„Ne. Měla bych?“

„Dneska ráno se po tobě sháněl.“

Starkeyová pohlédla na Marzikovou, ale z její tváře nevyčetla nic.

„Výborně, Jorge, jsem ráda, že se někdo zmínil. Hele, poslechněme si tohle, než k němu zajdu.“

Santos s Marzikovou si přitáhli židle a Starkeyová pustila záznam. Nejdřív slyšeli operátorku tísňového volání, ženu s černošským přízvukem, a pak následoval mužský hlas se silným španělským akcentem.

Operátorka: linka devět set jedenáct. Co si přejete?

Volající: ‚aló?

Operátorka: Tady devět set jedenáct. Jak vám mohu pomoci, pane?

Volající: Hm… se habla espanol?

Operátorka: Mohu vás předat španělskému mluvčímu.

Volající: Hm… to ne, je dobrý. Hele, radšejc sem pošlite člověka se na to kouknout.

Santos se natáhl a zastavil pásku.

„Co je to slyšet za ním?“

Starkeyová řekla: „Zní to jako náklaďák nebo autobus. Volá z telefonní budky za rohem od Sunsetu, jeden blok východně od parkoviště.“

Marziková si založila ruce na prsou.

„Není tam jeden telefon hned u té kubánské restaurace?“

„Jo, a další přes ulici, u toho guatemalského obchodu, ale on šel o blok dál.“

Santos se na ni podíval.

„Jak to víš?“

„Šéfka tísňového volání mi zjistila adresu. Byla jsem tam znova dnes ráno.“

Marziková něco zamručela směrem k zemi. Jako by něco takového mohl udělat jenom úplný nešťastník, který nemá žádný soukromý život.

Starkeyová znovu spustila záznam.

Operátorka: Podívat na co, pane?

Volající: Hm… divám se do tý krabice a myslim, že je tam bomba.

Operátorka: Bomba?

Volající: Takový jako trubky, víte? Začal sem bát.

Operátorka: Mohu znát vaše jméno, pane?

Volající: Je to u vodpadků, víte? U tý velký vany.

Operátorka: Potřebuji vaše jméno, pane.

Volající: Radšejc se na to přiďte podívat.

Cvaknutí oznámilo, že muž zavěsil. Byl to konec záznamu. Starkeyová vypnula přístroj.

Marziková se zamračila.

„Jestli je to v pohodě, tak proč teda nechtěl říct svý jméno?“

Santos pokrčil rameny.

„Znáš lidi. Možná tu není legálně. Pravděpodobně je to nějaký soused, co se tam pořád motá.“

Starkeyová sháněla něco na psaní. Nenašla hic lepšího než výtisk The Blue Line, oficiálního časopisu policejních odborů. Načrtla mapu s několika ulicemi, kresba znázorňovala parkoviště a rozmístění telefonů.

„Říká, že se podíval do krabice. Dobrá. To znamená, že byl tady na parkovišti. Říká, že ho to vystrašilo, když uviděl ty trubky, tak proč nepoužil ten telefon před restaurací nebo ten přes ulici? Proč se trmácel o blok dál na východ?“

Marziková si znovu založila ruce na prsou. Dělala to vždycky, když se jí něco nelíbilo. Starkeyová ji měla přečtenou jako noviny.

„Možná si nebyl jistý, že je to bomba, a pak si zase nebyl jistý jestli vůbec chce telefonovat. Lidi se kolikrát musej sami přemlouvat, aby něco udělali. Bože, někdy se musím dokonce přemlouvat, abych se šla vykadit.“

Santos se na ni zamračil a potom ukázal na telefon před prádelnou.

„Kdybych já našel něco, o čem bych si myslel, že je to bomba, chtěl bych se od toho dostat co možná nejdál. Nechtěl bych stát hned vedle toho. Možná měl strach, že to každou chvíli exploduje.“

Starkeyová to zvážila a přikývla. To dávalo smysl. Vzala noviny a hodila je do koše.

„Tak tedy – máme čas toho volání. Možná tam někdo něco viděl, to by nám mohlo pomoct.“

Santos přikývl.

„Dobře. Chceš tam zajet, zatímco my zmáknem ty činžáky?“

„Tak jo, rozhoupejte se, Couro. Já musím za Chenem do Glendalu.“

Starkeyová jim dala adresy a pak se vydala za Kelsem.

Vstoupila bez klepání.

„Coura říkal, že jste mě chtěl vidět.“

Kelso sebou u počítače trhl a otočil se i s židlí, aby se na ni podíval. Už před rokem jí přestal připomínat, aby nevrážela dovnitř jako do chlíva.

„Zavřela byste, prosím, ty dveře, Carol, a šla si sednout?“

Starkeyová zavřela dveře, pak si to namířila zpátky přes kancelář a zastavila se před jeho stolem. S tou krávou Marzikovou měla pravdu. Neposadila se.

Kelso se vrtěl za stolem, protože nevěděl, jak začít.

„Jenom jsem se chtěl ujistit, že vám to nevadí.“

„Jako co, Barry?“

„Včera jste vypadala trochu, hm… přetažená a… hm… jenom chci mít jistotu, že vám nevadí, že vedete tenhle případ.“

„Chcete mě nahradit?“

Začal se vrtět ještě víc, z jeho pohybů bylo jasné, že přesně na to myslel.

„Vůbec ne, Carol. Ne, ale tenhle případ vám musí být nepříjemný, a měli jsme ty… hm… příhody v poslední době.“

Nechal to viset ve vzduchu, jako by nevěděl, jak dál.

Starkeyová pocítila začínající chvění, ale překonala to. Byla naštvaná na Marzikovou a měla hrůzu z toho, že Kelso přehodnotí svůj názor a pošle ji do banky.

„Řekla Marziková, že piju?“

Kelso zvedl dlaně Ve výmluvném gestu.

„Marzikovou vynechme.“

„Viděl jste mě na místě činu, Barry. Připadala jsem vám opilá nebo neprofesionální?“

„To jsem neřekl. Byla jste jen trochu poraněná na duši Carol. Oba to víme, protože jsme o tom mluvili. Včera večer jste byla postavena do situace velmi podobné té kterou jste málem nepřežila. Pravděpodobně vás to nervovalo.“

„Mluvíte o mé výměně?“

„Jak jsme se včera po naší rozmluvě rozcházeli, měl jsem dojem, že cítím gin. Nebo ne?“

Starkeyová se mu podívala do očí.

„Ne, pane. Cítil jste ústní vodu. Dala jsem si kubánský oběd a vydechovala jsem pak česnek celý den. To je to, co jste vy a Marziková cítili.“

Znovu zvedl dlaně.

„Netahejme do toho Marzikovou, ano? Vůbec jsem s ní nemluvil.“

Starkeyová věděla, že lže. Kdyby Kelso opravdu cítil z jejího dechu gin, řekl by to hned na místě. Teď jenom reagoval j na stížnost Marzikové.

Starkeyová si velmi hlídala svůj postoj. Věděla, že Kelso sleduje všechny její pohyby, stejně jako ona sledovala ty jeho. Čekal na jakýkoli náznak sebeobrany.

Konečně se uvolnil, ulevilo se mu, že řekl, co musel, a ukázal se jako zodpovědný nadřízený.

„V pořádku, Carol, je to váš případ. Jenom chci, abyste věděla, že jsem tu pro vás.“

„Potřebuju vyrazit do Glendalu, kapitáne. Čím dřív budu mít důležité zprávy o té bombě, tím dřív toho zmetka chytíme.“

Kelso se natáhl v židli a propustil ji.

„Správně. Kdybyste cokoli potřebovala, jsem vám k dispozici. Tohle je důležitý případ, Carol. Zemřela lidská bytost. A co víc, zahynul policista a to z toho dělá osobní záležitost.“

„Beru to osobně, já i chlapi od pyrotechniků, kapitáne. Tomu věřte.“

„To si dovedu představit. Buďte opatrná, Carol, a zvládneme to v pohodě.“

Starkeyová šla zpátky do své kanceláře a hledala Marzikovou, ale ta už odešla se Santosem.

Posbírala své věci a pak se chvíli potýkala s výjezdem z parkoviště. Zabralo jí skoro patnáct minut, než vyjela z budovy a zaparkovala u chodníku, byla tak dopálená na Marzikovou, že se jí třásly ruce.

Láhev ginu byla pod sedadlem, ale Starkeyová se jí nedotkla. Myslela na to, ale nedotkla se jí.

Zapálila si další cigaretu, sešlápla plyn až k podlaze a šlukovala jako o život.

Bylo teprve půl deváté, když přijela na policejní parkoviště v Glendalu. Chen tvrdil, že bude mít chromatograf v devět, ale Starkeyová věděla, že vzal určitě v úvahu možné problémy a dokumentaci.

Pět minut seděla v autě a kouřila, než na svém mobilu vyťukala číslo.

„Johne, Starkeyová. Jsem tady na parkovišti. Máš ty výsledky?“

„Ty už jseš tady?“

„Tak jest. Chystám se jít dovnitř za Leytonem.“

Místo aby jí sdělil svůj názor nebo ji zahrnul omluvami, Chen řekl: „Dej mi dvě minuty, hned jsem dole. Tohle se ti bude líbit.“

Pyrotechnické oddělení sídlilo v nízké moderní budově přiléhající ke glendaleské policejní stanici s oddělením vědeckého vyšetřování v zadní části domu.

Budova byla postavena z červených cihel a schována za alejí gumovníků. Většina lidí by si ji spletla se zubní ordinací, tedy kdyby nebyla ukrytá za tři metry vysokým plotem zakončeným ostnatým drátem. Parkoviště bylo poseto tmavě modrými dodávkami techniků.

Starkeyová se nechala vpustit do vrátnice u pyrotechniků a požádala o rozmluvu s kapitánem Leytonem. Minulou noc zůstal s ostatními na místě činu a prohledával oblast jako každý jiný Měl tmavé kruhy pod očima, což ho dělalo starám než kdykoli předtím.

Starkeyová mu podala sáček.

„Byla jsem tam znovu dnes ráno a našla jsem ještě tohle. Už máte někoho na tu rekonstrukci?“

Leyton se podíval zblízka do sáčku. Všechny tři kousky budou muset být zaneseny do seznamu důkazů a pak otestovány, aby se zjistilo, zda opravdu byly součástí zařízení.

„Russ Daigle. Přišel dneska brzo, aby roztřídil, co jsme včera objevili.“

„Chen už je na cestě dolů s výsledky testů. Doufala jsem že urvu nějaký jméno výrobce těch součástek, pokud ho máte, abych to mohla rozjet.“

„Jistě. Podíváme se, co má.“

Následovala Leytona dlouhou chodbou kolem šaten a kanceláří seržantů až do místnosti pro techniky. Nepodobala se žádné jiné policejní kanceláři, vypadala jako laboratoř na střední škole, plná malých zavalených psacích stolů a černých umakartových pracovních desek.

Každý centimetr povrchu byl pokryt zneškodněnými bombami nebo jejich padělky, od trubkových a dynamitových bomb až po kanystrové bomby a velkou vojenskou munici. U stropu visela dokonce raketa země-vzduch. Odborné časopisy a příručky zaplňovaly veškeré zbývající místo, které se zrovna nepyšnilo bombami. Zatykače FBI pokrývaly stěny.

Russ Daigle seděl na stoličce u jednoho z pracovních stolů a třídil kousky kovu. Byl jedním ze tří vrchních seržantů oddělení a odsloužil tam nejvíc let. Měl malou atletickou postavu, mohutný šedivý knír a krátké prsty. Na nich měl navlečeny latexové rukavice.

Když je uslyšel, krátce na ně pohlédl a kývl směrem k umatlanému počítači na kraji stolu, pokrytému samolepicími poznámkovými papírky.

„Máme ty snímky. Chcete je vidět?“

„To si pište.“

Starkeyová se postavila za něj, aby viděla na monitor.

„Pohled odzadu a ze strany. Máme i jiné, ale tyhle jsou nejlepší. Je to klasická zkurvená trubicová bomba. Vsadím se, že ji vyrobil nějakej hajzl doma v garáži.“

Riggiovy digitální snímky se objevily na obrazovce. Ukazovaly dvě trubky jako nepropustné černé stíny, úhledně svázané dohromady klubkem drátu, který byl upevněný ve štěrbině mezi nimi. Všechny čtyři konce trubek byly zakryté. Starkeyová si prohlížela vyobrazení a porovnávala je s kousky roztrhaného černého kovu, rozloženými na bílém voskovaném papíře. Jedna z koncových zátek zůstala stále neporušená, ale ostatní byly zničené. Daigle je rozdělil podle velikosti a tvaru, úplně stejně jako dílky nějaké skládačky. Všechny hlavní části zátek už měl roztříděné a vedl si docela dobře u trubek, ale bylo jasné, že nejméně polovina úlomků trubek stále schází.

„Tak co tady máme, seržante? Vypadá to jako klasická galvanizovaná železná trubka, pět centimetrů v průměru.“

Daigle vzal do ruky kousek koncové zátky s písmenem V, vytlačeným do železa.

„Jo. Vidíš to V? Vanguardovy válcovny trub. Koupíš to kdekoli ve státě.“

Starkeyová si udělala poznámku do bloku. Shromáždí seznam součástek a charakteristik a předá ho informačnímu centru FBI a protiteroristické centrále ve Washingtonu. Ti pak budou hledat společné znaky s každou bombou, která byla do jejich systémů kdy nahlášena.

Daigle přejel prstem pod okrajem zátky – rozprášilo se něco křehkého a bílého.

„Vidíš to? Instalatérská lepicí páska. Máme tady co dělat s čistotným chlapcem. Velmi dokonalé. Dokonce zalepené spoje. Co ti to říká?“

Starkeyová věděla, že starý seržant si svůj závěr už učinil a jenom ji zkouší. Zažila to s ním stokrát, když ještě byla v týmu.

„Když si spravuješ dřez, možná budeš chtít zalepit spoje, ale docela určitě nemusíš lepit bombu.“

Daigle se usmál, byl rád, že to pochopila.

„Správně. Není důvod to lepit, takže to možná dělá ze zvyku, chápete? Možná je to nějaký instalatér nebo stavař.“

Další poznámka pro federály.

„Obě trubky jsou stejně dlouhé, pokud to mohu posoudit z těch záběrů. Buď je nařezal, nebo nechal nařezat na míru, a byl velmi pečlivý. Vidíš tady ten stín pásky, jak pečlivě ji omotal? Máme tady opravdového puntičkáře, a je zručný. Velmi zručný.“

Starkeyová si už představovala výrobce. Mohl by to být dobrý řemeslník nebo mechanik či kutil, který je hrdý na svou preciznost, podobně jako stavitel modelů nebo truhlář.

„Ukázal ti Chen tu pětku!“

„Jakou pětku!“

Daigle položil fragment trubky pod mikroskop. Šlo o kus s písmenem S, který Chen vytáhl z Riggiova obleku.

„Vypadá to jako S.“

Leyton řekl: „Nejsme si jisti, co to je, jestli S nebo 5, nebo nějaký symbol.“

Daigle se podíval zblízka.

„Ať je to cokoli, vyryl to do toho pomocí pantografu.“ Chen vstoupil do místnosti, právě když diskutovali o snímcích. Stejně jako ostatní i on vypadal, jako by toho moc nenaspal, ale byl rozrušený, když podával Starkeyové výsledky testů.

„Mohu ti říct, že právě teď vařím ještě jeden vzorek na ověření, ale ta výbušnina byla něco, čemu říkáme modex hybrid. Nekoupil to v místním železářství.“

Hleděli na něho.

„Armáda ji používá do dělostřeleckých hlavic a do raket země-vzduch. Mluvím o spalovací rychlosti devět tisíc metrů za vteřinu.“

Daigle zamručel. Spalovací rychlost se měřila podle toho, jak rychle se výbušnina pohlcuje a vydává energii. Čím výkonnější výbušnina, tím větší spalovací rychlost.

„TNT exploduje – kolik? – sedm tisíc metrů za vteřinu?“ Starkeyová odpověděla: „Sedm, sedm a čtvrt, tak nějak.“ Leyton přikývl.

„Jestli tu mluvíme o armádní výbušnině, tak to je pro nás výhoda. Mělo by to zúžit pole podezřelých, Carol. Porozhlédneme se, kde nějaká chybí, pak zjistíme, kdo měl přístup k…“

Chen si odkašlal.

„Tedy, to nebude tak jednoduché. Test prokázal mnoho nečistot v chemickém složení, a tak jsem zavolal výrobci do Pensylvánie. Modex se vyrábí ve třech variantách: armádní kvalita, ta se dělá pouze na vládní zakázku, komerční kvalita, která se vyrábí jenom na export – ministerstvo životního prostředí to nedovolí prodat nikomu u nás – no, a potom typ ‚udělej si sám‘.“

Daigle se zamračil.

„Co to má být, to ‚udělej si sám‘?“

„Zástupce firmy si myslel, že tuhle směs mohl uklohnit nějaký chemik amatér. Není těžké ji udělat, když máte jednotlivé složky a správné tlakové zařízení. Ten chlapík povídal, že to není těžší než uvařit dávku krystalového methedrinu.“ Starkeyová si prohlédla zprávu o testech, ale uspokojivé odpovědi tam nenalezla.

„Dobře. Když tu věc může člověk uplácat podomácku, potřebuju seznam jednotlivých složek a návod k výrobě.“

„Ten zástupce slíbil, že to dá dohromady a odfaxuje. Taky jsem ho požádal o jména výrobců. Jakmile je dostanu, předám ti je.“

Starkeyová přeložila stránku a přidala ji ke svým poznámkám. Unikátní výbušnina byla pro vyšetřování nedocenitelná, ale nelíbilo se jí, co z toho vyplývalo.

„Jestli je tenhle materiál armádní výbušnina nebo vyžaduje vysoce odbornou laboratorní práci, pak to mění mou představu o výrobci. Nemůžeme už mluvit o chlapíkovi, který chtěl jenom vidět, jestli to dokáže. Tohle je nebezpečná bomba.“

Leyton se zamračil a opřel se o stůl.

„Ne nezbytně. Jestli se ukáže, že ten modex byl ukradený, Pak je pravda, že amatérský cvok by nevěděl, jak se k něčemu takovému dostat. Ale jestli si to vyrobil sám, mohl si recept stáhnout z Internetu. Možná se domníval, že použitím tak silné výbušniny si zadá těžší úkol.“ Daigleovi se to nelíbilo a bojovně si založil ruce.

„Starkeyová má pravdu, že to je nebezpečná bomba. Ale řekněte mi tohle: Proč sestrojí takové zařízení a pak ho pohodí někde u popelnic? Něco nám chybí.“

„Mluvili jsme se všemi majiteli těch obchodů, seržante. Nikdo nikomu nevyhrožoval. Bomba ani nepoškodila budovu.“

Daigle se zachmuřil ještě víc.

„Jeden z těch parchantů lže. Nevyrobíte takhle silnou bombu jenom pro srandu králíkům. Sledujte, co říkám. Jeden z těch sráčů někoho podrazil a tohle je odplata.“

Starkeyová pokrčila rameny. Studovala snímky a myslela si, že Daigle má možná pravdu.

„Seržante, dívám se na tu věc, ale nevidím rozbušku. Žádné baterie. Žádný zdroj energie. Jak se to odpálilo?“

Daigle slezl ze stoličky, protáhl si záda a poklepal na zobrazení na monitoru.

„Mám teorii. Jedna trubka obsahuje výbušninu a druhá rozbušku. Podívejte se sem.“

Uchopil dva velké kusy trubek a podržel je před ní a před Leytonem, aby je dobře viděli.

„Vidíte tu bílou usazeninu tady v tom ohybu?“

„Jo. To je od toho, jak se ta výbušnina spalovala.“

„Správně. A teď se podívejte na ten druhý kus. Není tam nic. Čistý. Proto si myslím, že měl rozbušku v téhle trubce, spolu s baterií nebo něčím takovým.“

„Myslíš, že to bylo napojené na časový spínač?“

Daigle vypadal nerozhodně.

„A ten spínač že by to odpálil, když Riggio stál akorát nad tím? Tomu nevěřím ani náhodou. Zatím jsme nic nenašli ale myslím, že Riggio spustil něco, co reagovalo na změnu rovnováhy.“

„Buck říká, že Charlie se toho ani nedotkl.“

„Dobrá, to viděl Buck, ale něco udělat musel. Bomby nevybuchujou jen tak bez důvodu.“

Najednou všichni zmlkli a Daigle zrudl. Starkeyová si uvědomila, že to je kvůli ní, a zčervenala také.

„Proboha, Carol, promiň. Tak jsem to nemyslel.“

„Nemusíš se omlouvat, seržante. Tenkrát tam důvod byl.

Říká se mu zemětřesení.“

Starkeyová si vzpomněla na zdeformovaný kulatý kus kovu, který našla, vytáhla ho ze sáčku a ukázala ostatním.

„Tohle jsem našla na místě činu dnes ráno. Nevím, jestli to pochází z bomby, ale patrně ano. Mohla by to být součást spouštěcího zařízení.“

Daigle to položil pod mikroskop, kousal si dolní ret, mhouřil oči a vypadal zmateně.

„Něco elektrického. Vypadá to, že tady máme obvodovou destičku.“

Chen přistoupil blíž a koukal na to. Natáhl si Daigleovy rukavice, vybral si úzký šroubovák a otevřel ten disk jako ústřici.

„Kurva! Já už vím, co to je.“

Na vnitřní straně disku bylo vytištěné jediné slovo, slovo, které všichni, kdo kdy vlastnili nějakou hračku, znali. Bylo to tak zvláštní, až jim to připadalo absurdní. Jméno výrobce: Mattel.

Chen tu kulatou věcičku položil a ustoupil. Ostatní se natlačili blíž, aby na to viděli, ale Starkeyová sledovala Chena. Vypadal jako v šoku.

„Co je to, Johne?“

„Je to rádiový přijímač. Takový, jaké se dávají do dálkově ovládaných autíček pro děti.“

Všichni na něj teď zírali, protože to, co říkal, měnilo všechno, co si o bombě a anonymitě jejího odpálení dosud mysleli.

„Charlie Riggio nespustil to zařízení a ono neexplodovalo náhodou. Bylo dálkově ovládané.“

Starkeyová slyšela, co Chen říká, zároveň s ostatními, ale byla první, kdo to vyslovil nahlas.

„Ten šílenec, co vyrobil tu bombu, byl u toho. Počkal si, až Charlie bude přímo nad ní, a pak ji odpálil.“

John Chen se zhluboka nadechl.

„Ano. Chtěl vidět někoho zemřít.“

3

Kelso ochutnal svoji kávu a udělal obličej, jako by se napil žíraviny.

„Opravdu si myslíte, že ten grázl spustil to zařízení přímo na místě?“

Starkeyová mu ukázala fax, který obdržela od prodejce dálkového ovladače. Uváděl přesný výkon přijímače a požadavky na jeho ovládání.

„Tyhle malé přijímače pracují s tak malým napětím, že jsou otestované jen do šedesáti metrů.

Řekl mi, že maximální vzdálenost mezi vysílačem a přijímačem je kolem sta metrů, čili délka fotbalového stadionu. Na takovou vzdálenost vidíme, Barry. To staví našeho muže do viditelné vzdálenosti.“

„Dobrá. Co chcete dělat?“

„Všechny televizní stanice měly pak ve vzduchů helikoptéry a vysílaly přímo z místa. Taky měly kamery na zemi. Možná jeden z těch záznamů zachytil toho magora na místě činu.“

Kelso potěšeně přikývl.

„Fajn, to se mi líbí. To je správná dedukce, Starkeyová. Promluvím se zástupci médií. Nevím, proč by tam měl být problém.“

„Ještě jedna věc. Musela jsem rozdělit Marzikovou a Couru. Marziková vyslýchá nájemníky a Coura šel za policajty a hasiči, kteří byli na scéně. Píchlo by mi, kdybych dostala další posily, aby mi pomohly vyslechnout lidi v terénu.“

Vrátil se ke svému kyselému obličeji.

„Dobrá. Uvidím, co se s tím dá dělat.“

Kelso se obrátil k odchodu, ale vzápětí se otočil zpět.

„Ještě pořád vám to nevadí? Zvládáte to?“

Starkeyová cítila, že se červená.

„Žádost o posily není známkou slabosti, Barry. Děláme pokroky.“

Kelso ji chvíli pozoroval a pak přikývl.

„Ano, to děláte. Nechtěl jsem naznačovat nic jiného.“

To ji potěšilo a překvapilo.

„Už jste mluvila se seržantem Daggettem?“

„Ne, pane.“

„To byste měla. Zkuste, jestli by si nevzpomněl na lidi, které mohl na tom parkovišti zahlédnout. Až dostanem ty videozáznamy, měl by se na ně kouknout.“

Když Kelso zmizel ve své kanceláři, Starkeyová šla zpátky ke svému stolu se staženým žaludkem. Daggett bude zmatený a naštvaný, otřesený z toho, co se stalo. Bude dodatečně rozpitvávat každé rozhodnutí, které tam udělal, každý krok, každý pohyb. Věděla, jak se bude cítit, protože ona se kdysi cítila také tak, a nechtěla se k tomu vracet.

Seděla u stolu bez hnutí dvacet minut, přemýšlela o láhvi ve své kabelce a zírala na Daggettovu adresu v zápisníku. Pak už to nemohla vydržet a rozzlobeně vyrazila dolů ke svému autu.

Daggett bydlel v přecpaném domě středomořského stylu v údolí San Gabriel – béžová fasáda a tašková střecha stejná jako stovky dalších na levných minisídlištích východně od Monterey Parku.

Starkeyová tam už jednou byla, na pikniku s kolegy od pyrotechniků, tři měsíce před Cukříkovou smrtí. Dům nebyl nic moc. Plat vrchního seržanta by stačil na něco lepšího, ale věděla, že Daggett je třikrát rozvedený. Výživné a alimenty ho pravděpodobně dost vysávaly.

Sjela z dálnice, po dalších pěti minutách zaparkovala před domem a šla ke dveřím. Na klepátku byla uvázána černá stuha.

Daggettova čtvrtá žena přišla otevřít. Byla pohledná a o dvacet let mladší než Buck, ačkoli dnes vypadala nejistě a rozrušeně. Starkeyová jí ukázala odznak.

„Carol Starkeyová, paní Daggettová. Kdysi jsem pracovala s Buckem v týmu. Už jsme se potkaly, nebo ne? Promiňte ale nevzpomínám si na vaše jméno.“

„Natalie.“

„Natalie. Jistě. Mohla bych mluvit s Buckem, prosím?“

„Musela jsem zůstat z práce doma, chápete? Buck je tak rozrušený.“

„Jistě, Natalie. Je to opravdu hrozné. Takže je doma?“

Natalie Daggettová vedla Starkeyovou domem na zadní dvorek, kde Buck vyměňoval olej ve své sekačce. Hned jak Starkeyová vstoupila na dvorek, Natalie zmizela v domě.

„Ahoj, Bucku.“

Daggett zvedl zrak, jako by byl překvapený, že ji vidí, a pak namáhavě vstal. Jen při pohledu na něj Starkeyovou zabolelo u srdce.

Hodil rukou směrem k sekačce a vypadal rozpačitě.

„Zkouším něco dělat. Objal bych tě, ale hrozně se potím.“

„Práce je zdravá, Bucku. To je v pořádku.“

„Chceš sodovku nebo tak něco? Natalie ti nic nenabídla?“

Popošel k ní a utíral si ruce do umaštěného oranžového hadru, který je mazal a čistil zároveň. Na malém dvorku bylo horko. Pot se mu řinul z čela.

„Nemám moc času. Ztrácíme náskok.“

Přikývl, ale byl zklamaný. Pak rozložil dvě skládací židle, které byly opřené o domovní zeď.

„Slyšel jsem, že jsi schytala ten případ. Jak si vůbec vedeš v Oddělení trestné konspirace?“

„Radši bych šla zpátky k vám.“

Daggett přikyvoval, ale nedíval se na ni. Náhle si uvědomila, že kdyby byla stále u pyrotechniků, mohlo se to v Silver Lake stát jí, a ne Riggiovi. Buck si to možná myslel také.

„Bucku, musím ti položit pár otázek.“

„Já vím. Jasně. Hele, nemyslím, že jsem ti to kdy řekl, ale chlapi od nás jsou opravdu hrdí na to, že ses rozhodla stát detektivem. To je skutečná policejní práce.“

„Díky, Bucku. To jsem ráda.“

„Jakou máš vůbec hodnost? Třetí stupeň?“

„Druhý. K povýšení nemám dost odslouženého času.“

Buck pokrčil rameny.

„Ty to dokážeš. Jseš detektiv druhýho stupně, a už vedeš případ.“

Obávala se však, že ve skutečnosti o jejích schopnostech pochybuje. Měla Bucka ráda a nechtěla, aby o ní měl pochybnosti; Stačilo, že o ní pochybuje Kelso.

„Volal ti někdo od nás o té bombě? Slyšels o tom?“

„Ne. O čem jsem měl slyšet?“

Zkoumal její tvář a ona musela sebrat všechnu sílu, aby neuhnula pohledem. Věděl, že mu nese špatné zprávy. Mohla ten strach vidět v jeho očích.

„Co je s tou bombou, Carol?“

„Byla odpálena dálkovým ovládáním.“

Chvíli na ni bezvýrazně zíral a pak zavrtěl hlavou. Z hlasu mu zaznělo něco velmi podobného zoufalství.

„To není možné. Charlie udělal pár dobrých snímků rentgenem. Neviděli jsme žádné rádiové zařízení, žádný druh rozbušky. Stáhl bych Charlieho zpátky, kdyby to tak bylo. Utekl by.“

„Nemohli jste to vidět, Bucku. Zdroj energie a spouštěč byly uvnitř jedné z trubek. Výbušnina byla v té druhé. Něco, co se prý jmenuje modex hybrid.“

Buck silně zamrkal, aby zadržel slzy, ale nebylo to nic platné. Starkeyová cítila, že jí také vlhnou oči, a položila mu ruku na rameno.

„Jsem v pořádku.“

Pustila ho a pomyslela si, jaký to teď jsou dokonalý pár.

Buck si odkašlal, nadechl se a vyslovil to.

„Modex. To je armádní, ne? Znám to jméno.“

„Používají to do hlavic. Skoro o tři tisíce metrů za vteřinu rychlejší než TNT. Domníváme se ale, že tahle směs byla vyrobena někde doma.“

„Bože můj. Jste si jisti, že to bylo na dálku, že to vážně odpálil dálkovým ovládáním?“

„Našli jsme přijímač. Člověk, který to spustil, byl někde na místě činu. Mohl to odpálit, kdy chtěl, ale on čekal, až se Charlie nakloní přímo nad tu bombu. Myslíme, že se na to díval.“

Daggett si mnul tvář a kroutil hlavou, jako by tohle všechno na něj bylo příliš.

Řekla mu o těch videozáznamech.

„Poslyš, Bucku, dávám dohromady televizní záznamy. Až je budu mít všechny, chtěla bych, aby ses na ně přišel podívat. Možná tě v tom davu někdo zaujme.“

„Já nevím, Carol. Soustředil jsem se na tu bombu. Staral jsem se o Charlieho tělesnou teplotu a o to, aby vyšly dobré snímky. Mysleli jsme, že máme co dělat s nějakým puberťáckým pyrotechnikem amatérem, chápeš? Místní grázlík se předvádí svým kámošům. Byly to jen dvě zatracený trubky, do háje!“

„Potrvá ještě další den nebo dva, než budeme mít ty videozáznamy všechny. Chci, abys o tom přemýšlel, souhlasíš? Zkus si vzpomenout na cokoli nebo na kohokoli výjimečného.“

„Jasně. Nemám nic jiného na práci. Dick mě donutil vzít si tři dny volna.“

„To ti bodne, Bucku. Hele, mohl bys vytrhat ten plevel tady na dvorku. Vypadá to tu hrozně.“

Daggett se přiměl k mdlému úsměvu a oba zmlkli.

Po chvíli řekl: „Víš, co po mně chtějí?“

„Co?“

„Musím se hlásit v bance. Do prdele, já s těma lidma nechci mluvit.“

Starkeyová nevěděla, co říct.

„Nazývají to traumatologické poradenství. Máme teď spousty nových nařízení. Bylas v přestřelce, musíš nastoupit. Mělas autonehodu, už mažeš. Vypadá to, že teď budu muset nějakému cvokaři vysvětlovat, jaký to je, když vidíš, jak bomba roztrhá tvýho kolegu na cucky.“

Starkeyová stále ještě přemýšlela, co na to říct, když ucítila vibrace svého pageru. Číslo patřilo Marzikové a za ním bylo 911.

Starkeyová jí chtěla zavolat zpátky, ale nechtěla se s Daggettem rozloučit tak rychle a takovým způsobem.

„S tou bankou si nedělej hlavu. To není stejné, jako když tě tam předvolají.“

„Já se s nimi vůbec nechci bavit. Co jim můžu o něčem takovém vyprávět? Cos říkala tenkrát ty?“

„Nic, Bucku. Není co říct. To jim pověz. Poslouchej, já musím odpovědět na tuhle výzvu. Je to Marziková.“

„Jasně. Rozumím.“

Daggett ji vyprovodil domem k předním dveřím. Jeho žena se neukázala.

„Natalie je taky rozčilená. Promiň, že ti nic nenabídla.“

„To je v pohodě, Bucku. Stejně jsem nic nechtěla.“

„My tři jsme byli přátelé. Měla Charlieho moc ráda.“

„Zavolám ti kvůli těm videonahrávkám. Mysli na to, platí?“

Procházela dveřmi, když ji Buck zastavil.

„Detektive?“

Ohlédla se po něm, pobavilo ji, že užil jejího titulu.

„Díky za nezeptání. Víš, co tím myslím? Každý se mě ptá, jak se cítím, a k tomu já nemám co říct.“

„Já vím, Bucku. Dávalo mi to pořádně zabrat, když se mě všichni vyptávali.“

„Jo. Tedy, vypadá to, že jsme docela malý klub, ty a já.“ Starkeyová na to kývla a Buck Daggett za ní zavřel dveře. Když docházela k autu, pager zavibroval podruhé. Tentokrát to byl Coura. Sedla si do auta a nejdřív zavolala Marzikové, to kvůli té devětsetjedenáctce.

Marziková to zvedla po prvním zazvonění, jako by čekala, až zavolá.

„Beth Marziková.“

„Tady Starkeyová. Co se děje?“

Marziková mluvila nadšeně.

„Něco tady mám, Starkeyová. Jsem v tom květinářství naproti telefonnímu automatu. Devětsetjedenáctka z něj přijala hovor v jednu čtrnáct, je to tak? Tak tedy, majitelův kluk byl před obchodem, připravoval se doručit nějaké kytky a viděl chlapa u telefonu.“

Starkeyové se zrychlil tep.

„Řekni, že viděl auto, Beth. Řekni, že máme poznávací značku.“

„Carol, poslechni si tohle. Je to ještě lepší. Říká, že to byl Angloamerikán.“

„Ten volající byl ale Hispánec.“

„Poslouchej mě, Starkeyová. To kluk je spolehlivý. Seděl si ve své dodávce a poslouchal ty debilní Gipsy Kings, zatímco mu nakládali kytky. Seděl tam od jedné přesně do jedné dvaceti. Vím, že tam v době volání byl, protože zaznamenali čas jeho odjezdu. Tvrdí, že to byl běloch.“

Starkeyová se pokoušela zůstat v klidu, ale bylo to těžké.

Marziková prohlásila: „Proč by měl běloch předstírat, že je Hispánec, kdyby to nebyl chlap, který nastražil tu bombu? Jestli dělal, že je někdo jinej, tak s námi normálně hraje na schovku, krucinál! Možná že máme očitého svědka, který viděl toho sviňáka, co položil tu bombu.“

Starkeyová si to uvědomovala taky, ale zároveň věděla, že vyšetřování často přinese výsledky, které vypadají skálopevně jisté, jen aby se později ukázaly jako naprostá blamáž.

„Vezmeme to krok za krokem, Beth. Myslím, že to je dobrá věc, a rozhodně to pořádně vyšetříme, ale nepředbíhejme události. Tvůj svědek si jenom myslí, že to byl běloch Možná byl, ale možná taky tomu klukovi jenom tak připadal. Musíme to prošetřit.“

„Jasně. To je fakt. Vím, že máš pravdu, ale ten kluk vypadá důvěryhodně. Měla bys přijet a promluvit si s ním.“

„Teď tam zrovna je, Beth?“

„Jo, na chvíli. Má další rozvážky a začíná mít zpoždění.“

„Fajn. Ještě chvíli ho pozdrž. Jedu tam.“

„Nemůžu ho tady držet. Když dostanou objednávku, musí ji doručit.“

„Požádej ho, Beth. Řekni, pěkně prosím, hezky koukám.“

„Co po mně chceš, abych mu vykouřila ptáka?“

„Jo. Zkus to.“

Starkeyová zavěsila, pak vyťukala Santosovo číslo. Když se ozval, mluvil tak tiše, že mu skoro nerozuměla.

„Proč tak šeptáš?“

„Carol, jseš to ty?“

„Skoro tě neslyším. Mluv nahlas.“

„Jsem v kanceláři. Je tady nějaký agent z protiteroristického. Přiletěl z Washingtonu dnes ráno.“

Starkeyová ucítila napětí v břiše a sáhla do kabelky pro zantac.

„Určitě je z Washingtonu? Nepřijel jen tak autem z jejich místní pobočky v L. A.?“

Předběžný seznam jednotlivých složek odeslala přes Národní telekomunikační centrálu teprve včera. Jestli tenhle člověk přijel z Washingtonu, musel naskočit na první tryskáč.

„Je z Washingtonu, Carol. Zavřeli se s Kelsem a ten tě teď chce vidět. Chtěl po mně naše zprávy. Myslím, že chtějí ten případ převzít. Hele, musím jít. Chtěl jsem to pozdržet, ale Kelso trvá na tom, abych mu předal všechno, co už máme.“

„Moment, Jorge, řekl to ten člověk? Řekl, že chce ten případ?“

„Musím už jít, Carol. Kelso právě vystrčil hlavu. Dívá se na mě.“

„Pozdrž to ještě chvíli, Jorge. Jedu tam. Marziková něco slibného objevila.“

„Podle toho, jak vypadá ten chlap, co je uvnitř s Kelsem, to bude něco slibnýho pro něj.“

Starkeyová spolkla další zantac, zapnula signální světlo a odjela na Spring Street.

Stihla to za pětadvacet minut. Santos stál u automatu na kávu. Zachytil její pohled a ukázal hlavou na Kelsovy dveře. Byly zavřené.

„Dals mu ty zprávy?“

Rozzlobilo ho, jak se dívala.

„A co jsem měl dělat, říct Kelsovi ne?“

Starkeyová vysunula čelist a vykročila ke Kelsovým dveřím. Hlasitě třikrát zaklepala, potom bez čekání otevřela dveře.

Kelso učinil směrem k ní unavené gesto a dál mluvil k muži sedícímu na protější straně stolu.

„To je detektiv Starkeyová. Vpadá sem, kdykoli se jí zachce. Starkeyová, to je zvláštní agent Jack Pell z –“

„ATF, Federálního úřadu pro alkohol, tabák a zbraně. Já vím. Přebírá ten případ?“ vypálila.

Pell se nakláněl dopředu s lokty opřenými o kolena, jako by se na ni chtěl vrhnout. Starkeyová mu hádala kolem pětatřiceti, ale mohl být i starší, nepřekvapilo by ji to. Měl světlou pleť a pronikavé šedé oči. Chtěla v nich číst, ale nešlo to; zdálo se, že si je pečlivě střeží.

Pell se otočil ke Kelsovi, aniž by jakkoli zareagoval na její přítomnost.

„Potřebuji ještě pár minut, kapitáne. Řekněte jí, ať počká venku, dokud neskončíme.“

Jí! Jako kdyby tam nestála.

„Jděte, Starkeyová. Zavoláme vás.“

„Tohle je můj případ, kapitáne. Je to náš případ. Jeden z našich lidí zemřel.“

„Počkejte venku, detektive. Až vás budeme potřebovat, zavoláme vás.“

Čekala před kanceláří a zuřila. Santos chtěl jít za ní, ale viděl, jak se mračí, a tak změnil směr. Nadávala v duchu Kelsovi, že se vzdává vyšetřování, když jí u pasu zabzučel pager.

„K sakru, Marziková…“

Zavolala jí ze své kóje.

„Carol, stojím tady s tím klukem, a on má zatím rozvážet. Kde k čertu vězíš?“

Starkeyová mluvila tiše, aby ji ostatní detektivové neslyšeli.

„Zpátky v kanceláři. Protiteroristický vstupuje do hry.“

„Děláš si prdel? Co se děje?“

„Vím jen to, že jeden agent je teď u Kelsa. Koukni, promluvím s tím klukem, až tady skončíme. Řekni mu, že může rozvézt ty zatracený kytky.“

„Je skoro pět, Carol. Rozveze to a pak jde domů. Můžeme ho odchytit zítra.“

Starkeyová mrkla hodinky a rozmýšlela, co dál. Chtěla s tím klukem mluvit teď, protože věděla, že čas je svědkův nepřítel; lidi zapomenou detaily, zpanikaří, začnou o spolupráci s policií pochybovat. Nakonec se rozhodla, že předbíhá sama sebe a dožaduje se výsledků příliš vehementně.

Nepomůže si, když donutí toho kluka, aby tam trčel další dvě hodiny.

„Jasně, Beth. Domluv to s ním. Bude v práci zítra ráno?“ Marziková řekla, aby nezavěšovala. Ten kluk musel stát vedle ní.

„Přijde v osm. Obchod patří jeho otci.“

„Dobře. Promluvíme s ním ráno.“

„My, nebo protiteroristický?“

„To brzo zjistím.“

Kelso vystrčil hlavu ze dveří a díval se na ni. Položila sluchátko s tajným přáním: kéž by si mohla dát další zantac. Občas si říkala, že by měla koupit akcie té firmy.

Když došla ke Kelsovi, zašeptal: „Uklidněte se, Carol. Je tady, aby nám pomohl.“

„Vsadím svou prdel, že jo.“

Kelso za nimi zavřel dveře. Pell seděl na své židli, stále přichystaný vrhnout se dopředu. Starkeyová se na něj zamračila, jak nejlépe uměla. Jeho zpropadené šedé oči byly ty nejstudenější, jaké kdy viděla, a musela překonat nutkání jejich pohledu uhýbat.

Kelso se vrátil za svůj stůl.

„Agent Pell přiletěl z Washingtonu dnes ráno. Informace, které jsi poslala systémem, tam pozvedly dost obočí.“

Pell přikývl.

„Nemám zájem převzít vaše vyšetřování, detektive. Tohle je vaše město, ne moje, ale přesto si myslím, že vám mohu pomoci. Přijel jsem, protože jsme zaznamenali nějaké podobnosti mezi vaší bombou a jinými, které už jsme viděli.“

„Jaké například?“

„Modex je jeho oblíbená výbušnina: rychlý, sexy a elitní. Také rád používá tenhle specifický druh rádiem ovládané rozbušky a ukrývá ji v jedné z těch trubek, takže rentgen ji neobjeví.“

„O kom to mluvíme?“

„Jestli je to stejný člověk, pak používá přezdívku Pan Rudý. Jeho pravé jméno neznáme.“

Starkeyová pohlédla na Kelsa, ale jeho výraz jí neřekl vůbec nic. Domyslela si, že by se mu ulevilo, kdyby předal případ federálům, nemusel by se starat o jeho vyřešení.

„O čem to tady mluvíme? O Panu Rudém? Je ten chlap něco jako sériový pumový útočník? Je to terorista? Nebo co?“

„Ne, detektive, tenhle podivín není terorista. Pokud víme, nestará se o politiku ani o potraty nebo o něco takového. Za poslední dva roky jsme měli sedm pumových útoků, při kterých bylo použito modexu a dálkově ovládaného zařízení, podobného tomu vašemu. Kvůli povaze cílů a dotyčných osob věříme, že čtyři z těch útoků byly spáchány z důvodu nezákonného obohacení. Vyhodí do vzduchu něco nebo někoho asi proto, že mu za to někdo zaplatí. Takhle se živí, Starkeyová, vyhazováním lidí a věcí do vzduchu. Je to nájemný vrah s bombou. Ale pozor, má také koníčka.“

„Umírám zvědavostí.“

Zaskočilo ji, jak se na ni Kelso obořil.

„Držte hubu, do háje, a poslouchejte.“

Otočila se zpátky k Pellovi; jeho šedé oči byly bezedné jako zahradní jezírka. Nedalo jí to, aby nepřemýšlela, proč vypadají tak unaveně.

„Loví pyrotechniky, Starkeyová. Přiláká je, a pak je zabije. Zatím dostal tři, počítáme-li i vašeho člověka, a všechny stejným zařízením.“

Starkeyová hleděla do šedých očí. Nemrkly ani jednou. „To je šílenství.“

„Psychologové tomu říkají hra kdo z koho; myslím, že to bere jako soutěž. Vyrábí bomby, pyrotechnici jako vy je zneškodňují, a tak se vás pokouší porazit.“

Starkeyovou zamrazilo; Pell si toho očividně povšiml.

„Já vím, co se vám stalo. Vyhledal jsem si váš případ, než jsem odjel.“

Starkeyová to cítila jako vpád do soukromí a to ji rozzuřilo. Přemýšlela, kolik toho asi ví o jejích zraněních, a styděla se při pomyšlení, že by mohl znát všechny detaily.

Odměřeně prohlásila: „Kdo a co jsem, po tom vám nic není, s jedinou výjimkou: jsem vrchní vyšetřovatel tohoto případu.“

Pell pokrčil rameny.

„Podepsala jste tu žádost. Rád vím, s kým mám tu čest.“

Když o tom teď přemýšlela, Starkeyové se vybavila vzpomínka na jeden leták z protiteroristického o neznámém pachateli, který mohl být Pan Rudý. Byl to takový ten leták, jaký běžně přichází do kanceláří, ale nebývá nijak důležitý, protože pachatel působí na druhém konci země.

„Tohohle bych si pamatovala, Pelle – nějakej blázen zabíjí pyrotechniky. Nikdo z nás o tom kreténovi neslyšel.“

Kelso se pohnul.

„Informace o této části jeho aktivit sdělují jenom tomu, kdo je potřebuje.“

„Nestojíme o jeho plagiátory, Starkeyová. Všechny podrobnosti o jeho modu operandi a způsobu výroby jeho bomb podléhají utajení, kromě složek, které zveřejňujeme v systému.“

„Takže vy říkáte, že váš člověk je náš člověk, jenom na základě stejného způsobu výroby?“

„Zatím neříkám nic, ale modex a rádiové ovládání jsou přesvědčivé. Další rysy stylu práce jsou charakteristické. A taky jste našli to písmeno.“

Starkeyová neměla jasno.

„Jaké písmeno? O čem to mluvíte?“

Kelso řekl: „To číslo, které jsme našli vyryté na úlomku. Ta Pětka. Agent Pell se domnívá, že by to mohlo být písmeno S.“

„Proč si myslíte, že to je zrovna písmeno?“

Pell váhal a nechával Starkeyovou spekulovat, o čem přemýšlel.

„Na výtvorech Pana Rudého jsme našli rytiny už dříve. Potřeboval bych si přečíst vaše zprávy a porovnat vaše rekonstrukce s tím, co víme my. Potom rozhodnu, jestli váš útočník je Pan Rudý nebo ne.“

Starkeyová viděla, jak jí její případ uniká mezi prsty.

„Omluvte mě, jestli mám svou hlavu, ale pokud vy uvidíte moje zprávy, potom já chci vidět zase vaše materiály. Chci porovnat všechno, co máte, s našimi výsledky.“

Kelso zvedl ruce.

„Ale Starkeyová, tady přece nemusíme být soupeři.“

Byla by ho s chutí nakopla. To byl přesně ten druh alibismu tak typický pro Kelsa.

Pell posbíral malou hromádku papírů a zamával jimi.

„Žádný problém, detektive. Kapitán Kelso už byl tak hodný, že se se mnou o vaše zprávy podělil, a já vám velmi rád poskytnu kopie těch svých. Jsou teď v mém hotelu, ale budou vám k dispozici.“

Pell sroloval papíry, které mu Kelso dal, a zvedl se.

„Tyhle jsem prolistoval. Vypadá to docela dobře, ale rád bych si je teď pročetl důkladně.“

Pell se obrátil na Kelsa a ukázal na zprávy.

„Mohl byste mi opatřit nějaký koutek na čtení, kapitáne? Chtěl bych se dnes večer dozvědět co nejvíc, než na tom detektiv Starkeyová a já začneme makat.“

Starkeyová dvakrát silně zamrkala a pak se taky otočila ke Kelsovi.

„Co zase tohle znamená? Mám dost práce s vyšetřováním –“

Kelso obešel stůl, aby otevřel dveře.

„Uklidněte se, Carol. Jsme všichni na stejné lodi.“

Jak Pell procházel kolem se zprávami, zastavil se vedle Starkeyové, nepříjemně těsně vedle ní. Vsadila by tisíc dolarů, že to udělal schválně.

„Já nekoušu, detektive. Nemusíte se mě bát.“

„Nebojím se ničeho.“

„Kéž bych mohl říct totéž.“

Kelso zavolal Santose, aby se postaral o Pella, pak se vrátil zpátky do kanceláře a zavřel dveře. Neměl dobrou náladu, ale Starkeyové to bylo fuk. Ruce se jí třásly tak, že je raději schovala do kapes, aby je neviděl.

„Méně už jste spolupracovat nemohla,“ utrousil kysele.

„Nejsem tu od toho, abych někomu pomáhala. Jsem tady, abych zjistila, kdo zabil Riggia, a teď abych se bála, že lidi z protiteroristického budou posuzovat každý můj krok a možná si ten případ dokonce vezmou.“

„Zkuste si připomenout, že to je týmová práce, detektive. Neuškodí, když se na to podívá. Pokud nenajde pojítko mezi naší bombou a jeho člověkem, odjede zpět do Washingtonu a dá nám pokoj. Jestli je ale náš útočník totožný s tím jejich, můžeme být zatraceně rádi, že nám pomůže. Už jsem o tom mluvil se zástupcem šéfa Morganem. Chce, abychom jim nabídli plnou spolupráci.“

Starkeyová si pomyslela, že to je typický Kelso, zavolat nadřízenému a hodit odpovědnost na jiného.

„Marziková našla svědka, který možná viděl toho chlapa, co volal na devětsetjedenáctku. Říká, že to byl běloch.“

To Kelsa zarazilo, hrál si s tužkou a přemýšlel o tom.

„Myslel jsem, že volal nějaký Hispánec.“

„Já taky.“

Víc Starkeyová neřekla. Domyslela si, že Kelso je dost chytrý na to, aby viděl souvislost.

„Tedy, hádám, že byste se na to měla podívat. Zavolejte mi pak domů, jak se to vyvíjí.“

„Chtěla jsem to vyšetřit, kapitáne, ale místo toho jsem musela jet sem a setkat se s panem Pellem. Teď to musí počkat do zítřka. Svědek má jiné povinnosti.“

Kelso vypadal zklamaný.

„Pak s tím nemůžeme nic dělat,“ pokrčil rameny. „Prošetřete to tedy zítra a informujte mě. Vy ten případ dokončíte, Starkeyová. Plně vám důvěřuji a zástupce šéfe také.“

Starkeyová neodpověděla. Chtěla odejít, ale Kelso vypadal nervózní.

„Zvládáte to, Carol, nebo ne? Jste v pořádku?“

Kelso znovu obešel stůl, přistoupil k ní, jako by se pokoušel ucítit její dech.

„Jsem v pořádku.“

„Dobrá. Jděte domů a pořádně se vyspěte. Odpočinek je pro udržení koncentrace důležitý.“

Starkeyová za sebou zavřela dveře a doufala, že na odchodu neuvidí Pella. Bylo po šesté hodině, když vjela do odpolední špičky, ale nejela domů. Zamířila západním směrem k Barriganově baru ve čtvrti Wilshire.

Neuplynulo ještě ani celých dvanáct hodin od chvíle, kdy dopila poslední kapku ze své kapesní láhve a slíbila si, že přestane pít, ale vem to čert. Spolkla dva zantaky a proklínala svou smůlu, že se do toho ti zatracení federálové přimotali.

Zvláštní agent Jack Pell

Pell se usadil v malé bílé místnosti, jen o málo větší než rakev, aby si přečetl zprávy. Obstarali mu první nálezy pyrotechniků, vědecké rozbory a výsledky pitvy zemřelého policisty.

Po jejich přečtení nabyl dojmu, že výzkumné oddělení a pyrotechnici losangeleské policie odvedli skvělou práci, týkající se rozborů a srovnávacích testů, i když ho trochu zklamalo, že se podařilo zachránit jenom jedno písmeno – písmeno S. Pell si byl jistý, že jich tam bylo víc, ale věřil, že ten kriminalista, Chen, nic nepřehlédl. Nebyl si už ale tak jistý soudním lékařem. V pitevním protokolu chyběla zmínka o jisté proceduře.

Vzal si zprávy na chodbu, kde na něj čekal Santos.

„Nevíte náhodou, jestli soudní lékař udělal celkový rentgenový snímek Riggiova těla?“

„To nevím. Pokud to není v protokolu, tak ho pravděpodobně neudělal.“

„Není to tam, ale mělo by být.“

Pell zalistoval v pitevní zprávě a našel jméno soudního lékaře, který ji sepisoval. Lee Richards.

„Je tady ještě Starkeyová?“

„Už odešla.“

„Musím za kapitánem Kelsem.“

Kelso dvacet minut telefonicky zjišťoval, kde se Richards právě nachází, a Santos pak odvezl Pella kolem okresní polikliniky k budově soudního lékařství.

Když se Santos chystal vystoupit spolu s ním, Pell řekl: „Dejte si pětiminutovku a cigáro.“

„Nekouřím.“

„Tam se mnou nemůžete.“

Všiml si, že to Santose rozzlobilo, ale bylo mu to jedno.

„Myslíte, že se chci dívat, jak se ten doktor vrtá v mém příteli? Dám si kafe a počkám dole na vrátnici.“

Na to Pell nemohl nic namítat, takže jejich boty svorně křupaly po štěrkové cestě ke vchodu.

Když byli uvnitř, Santos je oba nahlásil ochrance a pak odešel pro svou kávu. Richards se objevil o pár minut později a Pell ho následoval do studené vykachlíkované místnosti s rentgenem, kde čekali, až dva technici přivezou Riggiovo tělo. Přivezli ho v lesklém plastovém pytli se zipem. Pell s Richardsem tiše přihlíželi, jak technici vytahují tělo z pytle a pokládají je na rentgenový stůl. Veliký řez ve tvaru ypsilon na hrudi a na břiše, který udělal Richards při pitvě, byl zašitý, stejně jako větší zranění po střepinách.

Richards sledoval tělo, jako by hodnotil svou práci a jako by se mu líbilo, co vidí.

„Díry po zásazích byly docela zřetelné, jak vidíte. Pořídili jsme lokální rentgenové snímky, kdekoli se rány zdály být větší, a z nich jsme pak vyňali střepiny.“

Pell řekl: „To je ten problém. Když se podíváte jenom tam, kde je rána, můžete něco prošvihnout. Viděl jsem případy, kdy se střepina odrazila od pánve a šla podél stehenní kosti až dolů ke koleni.“

Richards znejistěl.

„Předpokládám, že je to možné.“

„Já vím, že je to možné. Kde jsou jeho ruce?“

Richards se zamračil.

„Hm?“

„Našli jste jeho ruce?“

„Hm, ano. Prohlédl jsem je. Vím, že jsem je prohlížel.“ Richards civěl na pahýly kostí u zápěstí, pak se podíval úkosem na techniky

„Kde jsou ty zatracené ruce?“.

Zřízenci zalovili v pytli a vytáhli je. Ožehnuté od té výhně a vylouhované tlakovou vlnou. Richardsovi se ulevilo.

„Vidíte? Máme je. Všechno je to tady.“

Jako by byl pyšný na to, že se podařilo nalézt všechny části těla.

Richards řekl: „Nejdříve si prohlédneme tělo fluoroskopem. Když něco najdeme, označíme to, dobře? Bude to rychlejší, než se tu motat s rentgenem.“

„Fajn.“

„Nemám rentgeny rád. Přes všechny ty ochranné štíty mám strach z rakoviny.“

„Fajn.“

Pell dostal ochranné brýle. Bez zvláštních pocitů sledoval, jak odvážejí Riggiovo tělo pod chromatický fluoroskop. Přístroj vypadal jako neprůhledná plochá obrazovka, ale když jej Richards zapnul, byl náhle průsvitný. Jakmile tělo zmizelo za obrazovkou, jeho tkáň už nebyla tkání, ale průhledným limetovým rosolem, a kosti tvořily nepropustné stíny Richards seřídil monitor.

„Docela dobrý, ne? Tohle nezakvedlá vaším tělem tak jako rentgen. Žádná rakovina.“

Podle Richardsových pokynů technici pomalu posouvali tělo pod přístrojem, když se náhle objevily tři ostře ohraničené předměty těsně pod koleny, dva v levé noze, jeden v pravé, všechny větší než náboje do vzduchovky.

Richards zahučel: „Hele je, mrchy, tady jsou. Koukněte na to.“

Pell očekával, že jich najdou ještě víc, ale pancéřový oblek odvedl dobrou práci. Pouze střepiny s velkou hmotností měly dost setrvačnosti, aby prorazily odolný materiál.

Richards se podíval na Pella.

„Budete je chtít?“

„Chci je všechny, doktore.“

Richards označil místa na těle fixem.

Když skončili snímání těla, věděli o osmnácti kovových střepinách, z nichž dvě měly dostatečnou velikost: první, tři centimetry dlouhý kus zprohýbaného kovu, který uvázl v kyčelním kloubu; druhá, obdélníkový kousek veliký asi jeden a půl centimetru, který Richards přehlédl, když vyjímal hrst úlomků z měkké tkáně Riggiova pravého ramene.

Jak je Richards vytahoval, jeden z techniků z nich omýval sraženou krev a kladl je na skleněný tác. Pell si každý kus kovu pečlivě prohlížel, ale žádné rytiny ani značky nenašel.

Nakonec Richards vypnul monitor a sňal ochranné brýle.

„Tak to by bylo.“

Pell neříkal nic, dokud neopláchli poslední z úlomků. Byl to ten největší. Pell si tolik přál, aby na něm něco bylo, že mu srdce bušilo jako kladivo o kovadlinu, ale když ho prohlédl, viděl, že ani na něm nic není.

„Bude vám tohle k něčemu dobré?“

Pell neodpovídal.

„Agente?“

„Vydržte doktore. Díky.“

Richards si stáhl rukavice, aby se podíval na hodinky. Byl na nich Mickey Mouse.

„Pošleme ty střepiny k prozkoumání hned ráno. Musíme je doručit zapečetěné, abychom dodrželi sled důkazů.“

„Vím. To bude skvělé, díky.“

Skvělé to nebylo a Pellovi se to nelíbilo. Měl pocit beznaděje.

Už uvažoval o tom, že přišel příliš pozdě, že Pan Rudý mezitím přijel a odjel a je už dávno v jiném městě, nebo tu možná ani nikdy nebyl, když se vyšší z obou techniků zmínil o těch rukou.

„Doktore, prohlédnete si ještě ty ruce, nebo je můžem zapakovat a vypadnout?“

Richards zamručel něco v tom smyslu, že mohou, ale vzal ruce a položil je pod fluoroskop. Dva jasně zelené stíny byly zaklíněné mezi záprstní kosti na levé ruce.

„Do prdele! Vypadá to, že jsme prošvihli ještě dva kusy.“

Richards vytáhl úlomky kleštěmi a podal technikovi, který je opláchl a položil k ostatním.

Pell si je prohlížel stejně pečlivě jako ostatní a právě bez velké naděje oba kusy obracel, když jeho hladina adrenalinu začala prudce stoupat.

Na povrchu většího z úlomků bylo vyryto šest drobných písmen, z šestého zbyla jen část, ale co uviděl, ho ohromilo. Tohle nečekal. Cokoli, ale tohle ne. Srdce mu tlouklo tak silně, že místností zdánlivě zněla jeho ozvěna.

Richards, který stál za ním, se ptal techniků: „Našel něco?“

„Ne. Jenom další stejný kousky, doktore.“

Pell sevřel úlomek s písmeny do dlaně a zbylou střepinu vrátil na tác k ostatním nalezeným. Technik si nevšiml, že vrací jen jeden úlomek místo dvou.

Richards si ale musel všimnout něčeho v jeho očích.

„Jste v pořádku, agente Pelle? Potřebujete sklenici vody nebo něco?“

Pell hodil za hlavu všechno, co cítil, a nasadil nic neříkající výraz.

„Jsem v pořádku, doktore. Díky za váš čas.“

Zvláštní agent Jack Pell vykročil zpátky k vrátnici, kde na něj zíral hlídač s rybíma očima.

„Hledáte Santose?“

„Jo.“

„Vzal si to kafe do auta.“

Pell se obrátil ke dveřím a byl na půl cesty ven, když mu před očima vybuchly rudé mžitky, a vzápětí se mu udělal špatně. Všechno kolem zčernalo a náhle viděl jen plno oživlých červovitých klikatin, které se svíjely a proplétaly.

„Ne,“ vydechl. „Zatraceně, teď ne.“

Hlídač za jeho zády se zeptal: „Cože?“

Pell si naštěstí vzpomněl na záchody. Pánské byly hned vedle. Silně zamrkal do uhasínajících hvězdiček a vrazil do dveří. Studený pot se mu řinul po těle.

Malátnost ho porazila, zrovna když doběhl do umývárny. Sevřel se mu žaludek a vzápětí se Pell vyzvracel do umyvadla. Najednou mu byla zima, jako by se ocitl v lednici.

Zkusil zavřít oči, ale dál viděl ty červovité klikatiny. Vznášely se ve vzduchu na černém pozadí, stoupaly vzhůru a kroutily se, jako by byly plné helia. Pustil studenou vodu a znovu zvracel, plival tu odpornou pachuť a vyplachoval si oči. Pak se mu žaludek zvedl potřetí a nevolnost pominula.

Z chodby uslyšel hlasy, jeden z nich mu připadal jako Santosův.

Pell hrábl po ručníku, namočil ho ve studené vodě a odpotácel se do kabinky. Jak se narovnal, zatočila se mu hlava.

Padl na záchodovou mísu a tiskl si mokrý ručník na oči. Čekal.

Zažil to už dřív. Zažil to mnohokrát a měl strach, protože intervaly mezi záchvaty se zkracovaly. Věděl, co to znamená, a děsilo ho to víc než co jiného.

Sklouzl na zem, těžce dýchal přes mokrý ručník a čekal, až zmizí ta poletující monstra. Když konečně zmizela, vytáhl ten ukradený kus kovu a přivřenýma očima zkoušel znovu číst ta písmena.

Pell neřekl Kelsovi a Starkeyové o Panu Rudém všechno. Neřekl jim, že Pan Rudý nezabíjí pyrotechniky namátkou. Oběti si vybírá předem, obvykle výše postavené techniky, kteří už vyřešili velké případy. Nezabíjí jen tak někoho, ale jen ty nejlepší.

Když se Pell dozvěděl o tom S, myslel si, že jde o poslední písmeno Riggiova jména – Charles.

Jenomže nešlo. Bylo to první písmeno.

Pell četl ta zbývající znovu a znovu.

TARKEYOVÁ

Rudé inferno

Šéf bandy umírá v plamenech

Další oběti

pro Miami Herald Lauren Bethová

Diego „Synek“ Vega, pověstný hlavní vymahatel dluhů pro kubánské impérium organizovaného zločinu zahynul ve čtvrtek brzy ráno, když se skladiště, které vlastnil, stalo dějištěm série pumových výbuchů.
K explozím došlo krátce po třetí hodině ranní. Není známo, jestli byl pan Vega zabit úmyslně, nebo zda jeho přítomnost v budově byla náhodná.

Skladiště v průmyslové zóně bylo místem nezákonné výroby oděvů, kde byli zaměstnáni dělníci bez j dokladů při výrobě kopií značkového zboží. Pět těchto j zaměstnanců přišlo rovněž o život a devět dalších bylo zraněno.

Policejní mluvčí Evelyn Melanconová prohlásila: „Je zřejmé, že zde probíhalo vykořisťování zaměstnanců. Zatím nevíme, jestli cílem útoku byl pan Vega nebo skladiště samo. Pokud jde o osobu pachatele, který bomby umístil, zatím jsme nedošli k žádným závěrům.“

Požární vyšetřovatelé a pyrotechnici z ATF pátrají v sutinách po jakýchkoli…

John Michael Fowles byl zklamaný, že článek byl až na třetí straně, ale nedával to najevo. Také ho naštvalo, že tam nebyla zmínka o Panu Rudém, ani o dokonalém způsobu, jakým tu budovu zničil. Složil noviny a podal je zpátky Angelovi Rossimu, muži, který mu dal kontakt na Karpova.

Rossi vypadal překvapeně, že mu John noviny vrací.

„Pokračuje to ještě na další straně.“

„Je to jen článek, pane Rossi. Raději si budu číst ty papíry, co máte v tašce, jestli mi rozumíte?“

„No, jistě.“

Rossi nervózně předal tašku s penězi, které Karpov Johnovi dlužil. Karpov se totiž s Johnem tady v knihovně odmítl setkat. Předstíral nemoc jako záškolácké dítě, ale John znal pravý důvod: Karpov se bál.

Jako předtím, John se neobtěžoval peníze počítat, a dokonce ani otevírat tašku. Strčil to všechno do svého batohu a položil ho na zem. Když říkal Rossimu, aby se sešli tady, v oddělení periodik, musel mu vysvětlovat, co to ta periodika jsou.

John se na Rossiho zašklebil úsměvem křupana z New Orleansu a opřel se zády o čtenářský pult.

„Uklidněte se, pane Rossi. Nic nám nehrozí. Nevracíte přece pozdě knížky, nebo jo?“

Rossi se podíval přes rameno, jako by mu už ochranka knihovny byla na stopě. Byl viditelně nervózní a ze všeho nejvíc chtěl být někde jinde. John přemýšlel, jestli byl tenhle tlustoprd vůbec někdy v knihovně, s výjimkou školní exkurze.

„To není rozumné, Pane Rudý, takhle se setkávat v knihovně. Kteří blázni mluví o tomhle svinstvu zrovna v knihovně?“

„Blázni jako já, řekl bych. Mně vyhovuje řád, který najdeš v knihovně, milý Angelo. Je to poslední místo, kde se lidé ještě chovají slušně, nemyslíš?“

„Jo? To neřeším. Proč si barvíte vlasy?“

„Aby si mě lidi pamatovali.“

Rossi přimhouřil oči. John si představoval rezavá kolečka, jak se otáčejí v Rossiho hlavě, a musel se kousnout do rtů, aby se nerozesmál, ačkoli Rossiho znal jako docela chytrého člověka.

„Nelamte si s tím hlavu. Pan Rudý má svoje důvody.“

„Aha, už to mám. Pan Rudý. Ty rudé vlasy.“

„No tak vidíte.“

John se dnes nechal nakrátko ostříhat a obarvit na jasně červený odstín, který holič nazval Příslib vášně. Oči měl zelené díky kontaktním čočkám. Měl dlouhé kotlety do špičky, a kousky vaty, vsunuté do úst, dělaly jeho čelist hranatější. Také měl podpatky, které mu přidávaly sedm centimetrů.

Kdyby Rossi znal pravý důvod, proč se John takhle vystrojil, podělal by se z toho.

„Poslouchejte, moji přátelé nahoře v New Jersey mají další práci, o které bych s vámi chtěl mluvit.“

„Tady, nebo u nich?“

„Jde o nějakého zkurveného kubánského piráta, který přepadává naše lodě s marihuanou dole na Key Westu.“

John udělal odmítavé gesto, ještě než Rossi skončil.

„Nejde to, pane Rossi. Rád bych vyhověl, ale tady pro mě teď začne být moc horko, musím zmizet.“

„Poslouchejte mě chvíli, Pane Rudý, dobře? To, o čem tady mluvím, nezabere moc času. Jenom chceme oddělat jednoho negra, to je všechno.“

„Tak běžte a zastřelte ho. Máte praxi.“

Rossi vypadal rozrušený a John uvažoval proč. Nečekal, že mu Rossi dohodí další fušku, a znepokojovalo ho, že ztrácí drahocenný čas. Chtěl se Rossiho zbavit, aby se mohl věnovat své záležitosti, kvůli níž do knihovny přišel.

„Teda, ono je to složitější než přijít k nějakýmu negrovi a voddělat ho. Na to bych mohl zverbovat ňákýho kluka z okolí. My ale chceme dostat jeho, jeho rodinu a celý to jejich zatracený hnízdo, víte? Udělat z nich exemplární případ, tak jak to umíte jen vy.“

„Nemůžu vám pomoct, pane Rossi. Kdybyste pro mě měl práci v jiném státě, dalo by se o tom mluvit. Ovšem ne teď a tady. Potřebuju si zařídit jednu osobní záležitost.“

Rossi se nervózně rozhlédl kolem, pak si přitáhl židli blíž Neměl se k odchodu, z čehož John usoudil, že Rossi už patrně těm lidem z Jersey nasliboval jeho spolupráci.

„Do prdele, fízlové na vás nic nemají a s tím parchantem Vegou vás taky nikdo nespojuje. Viděl jste ten článek. Mají hovno.“

„Nesmíte věřit všemu, co čtete, Angelo. Teď si ale vážně potřebuju něco zařídit, takže mě omluvte a táhněte k čertu.“

Ve skutečnosti John věděl o výsledcích vyšetřování toho výbuchu daleko víc než Rossi nebo novináři. Včera kolem jedenácté večer našla policejní laboratoř v browardském okrese jeho malou navštívenku. Zaslali své předběžné laboratorní výsledky a rozbory materiálů do federální pyrotechnické kartotéky. Počítač porovnal jejich nálezy s jinými známými výbušninami, použitými kdekoli ve Státech, a stav pohotovosti byl oznámen šerifovi a místní kanceláři ATF, stejně jako centrálám FBI a ATF ve Washingtonu. John to nevěděl jistě, ale předpokládal, že zatímco on a Rossi tady sedí v klimatizovaném prostředí knihovny, agenti z místní ATF se předhánějí, aby na tyto informace zareagovali jako první. Což bylo přesně to, co potřeboval.

„Heleďte, Pane Rudý, prosím. Říkám vám, vyděláte si velký prachy. Co takhle dvojnásobek toho, co vám dal Karpov?“

„Lituji, Rossi. Nejde to.“

„Dostanete nás do potíží.“

„Nikoli. Myslím, že potíže budete mít vy, je to tak? Vytahoval jste se před těma Taliánama na severu, a teď nemůžete dodržet slovo.“

Rossi se znovu rozhlédl kolem.

„Udělejte mi tu laskavost, ano? Hned teď vám můžu říct všechno o tom negrovi. K sakru, sám vás tam odvezu, jestli chcete.“

„Ani náhodou. Negři dnes nejsou na jídelním lístku. A teď odprejskněte, platí?“

Rossi zrudl a ruka mu sjela pod sako. Třiatřicet stupňů ve stínu, stoprocentní vlhkost vzduchu, a tenhle blbej taloš má na sobě kabát, jako by právě vystoupil z prvního dílu Kmotra.

„Ale prosím vás, pane Rossi. Nebuďme malicherní. Co si k čertu myslíte, že s tím naděláte tady v knihovně? Tady v oddělení periodik? Bože, vy jste takový idiot, že si myslíte, že periodika jsou něco, co dostávají kurvy.“

Rossiho čelist pracovala, jako by něco usilovně přežvykoval.

John se zasmál, pak nechal úsměv pomalu zmizet a naklonil se k Angelovi Rossimu. Věděl, že se z něj má Rossi strach, a věděl, že se ho brzy bude obávat ještě víc.

„Dám vám tip, Angelo. Předstírejte, že vám něco upadlo a sehněte se pro to. Až to uděláte, podívejte se na spodní stranu tohohle stolu.“

Rossiho oči zamžikaly.

„Co tam má být?“

„Jen se tam podívejte, Angelo. Nic vás nekousne.“

John vzal ze stolu noviny a nechal je sklouznout na podlahu.

„No tak, prosím, podívejte se, platí? Jen se podívejte.“

Rossi se ale nesehnul pro noviny. Pomalu, stále se dívaje Johnovi do očí, se sunul ze židle až do polohy, odkud viděl na spodek stolu. Když se znovu narovnal, jeho tvář byla sinalá.

„Ty potrhlej zmrde.“

„Může být, Angelo. Teď běžte a zabte si svýho kurevskýho negra sám. Vy a já budeme znovu spolupracovat někdy příště.“

Rossi udělal rukama omluvné gesto a couval pryč. Vrazil přitom do dvou dívek, které se pokoušely něco hledat na místním počítači.

Když Rossi odešel, John pozoroval lidi u okolních stolů. Byli většinou starší, pročítali si denní tisk a časopisy. Byla tam skupina dětí předškolního věku na exkurzi. Dobrácky vypadající muž za přepážkou si četl román od Deana Koontze. Všichni si žili svoje životy, nevnímali.

John si otočil židli, aby vyťukal na počítači internetovou adresu FBI: www.fbi.gov.

Když naskočila hlavní stránka, klikl na ikonu deseti nejhledanějších zločinců a sledoval, jak se načítá.

Objevilo se deset malých obrázků, každý s odkazem na vlastní stránku. John to kontroloval už před Rossiho příchodem a doufal, že tam konečně uvidí svou fotografii. Nebyla tam ale ani před chvílí, ani teď.

Viděl to jako dokonalý příklad neschopnosti vlády. Zklamaně se vrátil na hlavní stránku a klikl na ikonu neznámých podezřelých. Objevilo se devět obrázků, z toho tři byly skici pravděpodobné podoby pachatele. Jedna z nich zobrazovala zamyšleně vypadajícího mladého muže s malou pleší na temeni, lemovanou hnědými vlasy. Měl hnědé oči a hranaté brýle. John tehdy hladověl dva týdny, než se nechal vidět, a svědkové si toho zajisté všimli. Na kresbě | vypadal vyzáblý a podvyživený. Také měl na sobě bílou košili na knoflíky a úzkou tmavou kravatu. Nebyla to o nic skutečnější podoba než ta dnešní.

Klikl na skicu a to ho přivedlo na stránku, kde byl jeho stručný (ačkoli nepřesný) popis, společně se seznamem trestných činů, z nichž byl podezřelý. Tato obvinění obsahovala mnohonásobné pumové útoky a vraždy. John si ke \ své spokojenosti všiml, že ho federálové považují za „velmi nebezpečného“ a že podle nich používá „důmyslná výbušná zařízení za účelem nezákonného obohacení“. Nebylo to totéž jako být na seznamu prvních deseti, ale bylo to lepší, než když se vám pes vyčurá na botu.

John pociťoval svou absenci na seznamu deseti nejnebezpečnějších zločinců jako nevkus a neuctivost ke své osobě. A taky jako lenost. První desítka byla plná užvaněných teroristů, ultrapravičáckých poděsů a zdrogovaných závisláků, kteří zabili policajty. John zabil mnohem víc lidí než většina z nich. Považoval se za nejnebezpečnějšího člověka, který chodí volně po ulicích, a očekával tomu úměrné zacházení.

Rozhodl se, že bude muset zvýšit sázky.

Pod stolem bylo malé zařízení, které vyrobil pro tuto knihovnu. Bylo míněno jako výstražná zpráva. Bylo jednoduché, elegantní a – jako všechny jeho výrobky – neslo jeho podpis. Místní úřady budou už za pár hodin vědět, že je navštívil Pan Rudý

„Promiňte, už jste skončil?“

Za ním stála starší žena s tělem jako tykev a v ruce třímala zápisník. „Přejete si použít ten počítač?“

„Ano. Pokud jste skončil.“

John se široce usmál, sebral svůj batůžek a galantně jí přidržel židli. Než ale povstal, sáhl pod stůl a spustil časový spínač.

„Ano, madam, skončil jsem. Posaďte se. Tato židle je tak pohodlná, že se váš zadeček jen zasměje.“

Žena se zachichotala.

John ji tam nechal a vyšel do poledního slunce.

4

Starkeyová se ráno probudila na pohovce, tělo ztuhlé jako zaťatou pěst. Krk měla přeleželý a v ústech pocit, jakoby je měla zevnitř potažená starou vlněnou dekou. Bylo půl páté ráno. Spala rovné dvě hodiny.

Sny ji zneklidnily. Objevil se v nich nový prvek. Pell. Zdálo se jí, že ji pronásleduje. Utíkala, jak nejrychleji mohla, ale její pohyby byly loudavé a pomalé, zatímco on ji doháněl. Starkeyové se to nelíbilo. V tom snu byly jeho prsty kostnaté a ostré jako drápy. Ani to se jí nelíbilo. Její sny se od doby, kdy utrpěla tu nehodu, neměnily, ale tenhle nový přírůstek ji rozčiloval. Stačilo, že ten zkurvysyn vpadl do jejího vyšetřování, nepotřebovala ho mít ještě ve svých nočních můrách.

Zapálila si cigaretu, pak se odpotácela do kuchyně a našla zbytek pomerančového džusu, který ještě nestačil zkysnout. Pokus vzpomenout si, kdy byla naposledy na nákupu, skončil nezdarem. Jediné věci, které kupovala ve velkém, byly cigarety a gin.

Vypila džus, potom sklenici vody a dala se do pořádku pro příští den. K snídani měla dva aspiriny a jeden zantac.

Marziková jí na záznamníku nechala zprávu, že se svědkem, mladíkem jménem Lester Ybarra, se mohou setkat v devět hodin, což byla otevírací doba květinářství. V pět třicet byla Starkeyová na Sring Street a stoupala po schodech do své kanceláře. Ulice byla tichá. Na oddělení trestné konspirace, na pátracím a na vnitřních záležitostech se nedržely noční služby. Jejich velitelé a vrchní seržanti byli na pagerech a podle potřeby mohli kontaktovat policisty a detektivy. Na oddělení uprchlých trestanců, protože fungovali jako pátračka, začínali den už ve tři ráno, aby sbalili své výtečníky ještě v posteli. Dnes ale bylo schodiště prázdné a její kroky se rozléhaly prázdným prostorem.

To se Starkeyové líbilo.

Kdysi řekla Daně, že ji baví vstávat dřív než ostatní, protože jí to dává náskok, ale nebyla to pravda. Starkeyová měla ráda samotu, protože tak to bylo snazší. Nikdo ji nerušil. Nikdo jí nestál za zády s myšlenkou: podívejte, to je ona, ta, co byla roztržená bombou a znovu sešitá jako Frankensteinovo monstrum, ta, co přišla o partnera, co kdysi zemřela, a přece přežila. Upozornila ji na to Dana, když se Starkeyové naplno zeptala, jestli někdy cítí váhu cizích pohledů nebo jestli si představuje, že slyší jejich myšlenky. Starkeyová to ovšem všechno popřela, ale přemýšlela o tom později a uznala, že Dana měla pravdu. Samota byla tou kouzelnou věcí, která ji osvobozovala.

Odemkla si kancelář a zapnula kávovar. Káva začala odkapávat a ona se vrátila ke svému stolu. Jako všichni detektivové téhle sekce měla slušnou sbírku příruček a katalogů výrobců trhavin, ale na rozdíl od kolegů měla ještě své učebnice a příručky z federální pyrotechnické školy a odborné katalogy, které nashromáždila během služby u pyrotechniků.

Přinesla si šálek kávy ke stolu, zapálila si novou cigaretu a začala pátrat ve své literatuře.

Modex hybrid byla třísložková výbušnina, užívaná jako trhavina v raketách země-vzduch. Prudká, rychlá a nebezpečná. Třísložková znamenalo, že se skládala ze tří primárních výbušnin zkombinovaných tak, aby vytvořily jednu účinnější a vyváženější, než byla kterákoli z nich sama o sobě. Starkeyová vytáhla zápisník a opsala si komponenty: cyklonit, TNT, pikrát amonný, drcený hliník, vosk a chlorid vápenatý. První tři byly silné výbušniny. Drcený hliník zvyšoval intenzitu exploze. Vosk a chlorid vápenatý se užívaly jako vyrovnávací prvky.

Chen našel v modexu nečistoty a po konzultaci s firmou i usoudil, že modex použitý v Riggiově bombě nebyl z vládní produkce. Byl vyrobený doma, a proto se dal jen těžko vystopovat.

Starkeyová se zamyslela a potom začala hledat ve svých knihách informace o základních složkách.

Dvě z nich mohl sehnat kdokoli. Dalo se to koupit na každém rohu. Cyklonit byl ale něco jiného. Stejně jako modex se vyráběl pro armádu na státní zakázku, ale na rozdíl od modexu bylo příliš složité ho vyrobit bez speciálního pracoviště. Nic, co by se dalo upéct v mikrovlnce. To byla právě ta informace, o níž Starkeyová doufala, že ji ve svých příručkách najde. Někdo mohl vyrobit modex, pokud měl i všechny komponenty, ale ty už si vyrobit nemohl. Musel by získat hotový cyklonit, což znamenalo, že by se mohlo podařit vypátrat jeho zdroj.

Starkeyová usoudila, že tohle je správný pohled na věc.

Přenesla si poznámky k počítači, nalila si čerstvou kávu a vyťukala žádost o nálezy srovnatelné s cyklonitem. Když dopsala formulář a žádost odeslala, začali se trousit další detektivové, aby zahájili směnu. Ticho bylo pryč. Kouzlo bylo zlomeno.

Starkeyová si posbírala věci a vypadla.

Marziková nakládala své prací přípravky firmy Amway do kufru auta, když za ní Starkeyová zaparkovala před knihkupectvím. Marziková vozila ty zatracené krámy všude s sebou a nabízela je v nejnevhodnějších chvílích, dokonce při pohovorech se svědky a dvakrát při výslechu podezřelých.

Starkeyová ucítila šimrání v žaludku. Rozhodla se nemluvit s Marzikovou o tom, že ji práskla Kelsovi, ale přesto se cítila podrážděná.

Potkaly se na chodníku a Marziková řekla: „Převezmou federálové ten případ?“

„Ten chlap říká, že ne, ale nechme se překvapit. Beth – řekni, žes tam neprodávala ty prášky na praní.“

Marziková zabouchla kufr a vypadala naštvaně.

„Proč by ne? Nevadilo jim to. Udělala jsem dobrý obchod.“

„Buď tak hodná a nech to v tom kufru. Při tomhle vyšetřování už to nechci vidět.“

„Nech mě žít. Musím živit dvě děti.“

Starkeyová užuž chtěla něco pádného odpovědět, když z květinářství vyšel drobný, asi patnáctiletý Hispánec a podíval se na Marzikovou. „Detektive? Táta říká, že musím brzy rozvážet. Dostali jsme první objednávky.“

Marziková ji Lesteru Ybarrovi představila jako vrchní vyšetřovatelku případu.

Starkeyová mu podala ruku. Jeho dlaně byly vlhké od vzduchu v květinářství. Byl cítit chemikáliemi a nevinností. „Ahoj, Lestere. Velmi oceňuji, že nám takhle pomáháš.“ Lester se krátce podíval na Marzikovou a nesměle se usmál. „Žádnej problém.“

Marziková řekla: „Lester viděl někoho, jak volá z telefonu na protější straně ulice mezi jednou a čtvrt na dvě toho dne, kdy to bouchlo. Je to tak, Lestere?“

Lester přikyvoval a Marziková s ním.

„Můžeš detektivovi Starkeyové popsat tu osobu?“

Lester pohlédl na Starkeyovou a potom rychle zpátky na Marzikovou. Jeho oči k ní zalétaly tak často, že se do ní snad musel zamilovat, říkala si Starkeyová a uvažovala, jestli si část svého příběhu nevymyslel, aby na Marzikovou udělal dojem.

Starkeyová navrhla: „Než se k tomu dostaneme, Lestere, co kdybys mi popsal místo děje? Abych si to mohla představit.“

„Žádnej problém.“

„Kde byla tvoje dodávka? Někde tam, kde teď stojí moje auto?“

„Jo.“

Parkovala přímo před vchodem do květinářství na zákazu parkování, asi pět metrů od rohu.

„Vždycky nakládáš auto na ulici a nosíš ty kytky hlavním vchodem?“

„Máme tři káry. Ty další dvě byly zaparkovaný u postranního vchodu, takže sem musel bejt tady. Měl sem odjet v půl jedný, ale dostali sme jednu velkou objednávku, právě když sem chtěl vypadnout. Pohřeb, víte? Dvanáct věnců. Na pohřbech vyděláváme hromady peněz. Táta povídal, že mám čekat, tak sem to auto přivez vokolo bloku až sem.“

„Seděl jsi v autě a čekal, nebo jsi nakládal kytky?“

„Když sem viděl toho chlapa, seděl sem za volantem. Nic na práci, víte? Moje ségry makaly na těch věncích. No, a já sem tam jen tak seděl, kdyby přijeli poldové a já musel popoject.“

Marziková upřesnila: „Je tam zákaz stání.“

Starkeyová přikývla. Jak tam tak stála a poslouchala, všimla si, že jen velmi málo vozidel zahýbá ze Sunsetu do téhle krátké ulice. Lester musel mít na telefonní přístroj, visící na zdi prádelny naproti přes ulici, klidný a ničím neblokovaný j výhled. Viděla staršího pána, jak vychází z prádelny a nese i růžovou krabici, a slíbila si, že se o tom zmíní Marzikové.

„Tak tedy, Lestere, popsal bys mi ho? Vím, že už jsi to udělal pro detektiva Marzikovou, ale teď ho popiš mně.“

Obě se na sebe podívaly. Nastala hodina pravdy. Byl to běloch, nebo Hispánec?

Lester začal popisovat Angloameričana střední výšky a váhy. Podle něj měl vybledlou modrou baseballovou čapku, sluneční brýle, tmavomodré kalhoty a světle modrou pracovní košili. Lesterovi se zdálo, že ten muž měl na sobě nějaký druh uniformy, něco jako obsluha u benzinové pumpy nebo řidič autobusu. Starkeyová si dělala poznámky a na Lesterovo prohlášení, že volající byl běloch, nereagovala. Lester neslyšel jeho hlas. Myslel si, že muži mohlo být tak kolem čtyřiceti, ale přiznával, že často nedokáže odhadnout věk. Zatímco mluvil, Starkeyová ucítila u boku vibrace pageru a podívala se na číslo. Byl to Coura.

Když Lester skončil, Starkeyová zavřela zápisník.

„Kdybys toho muže viděl znovu, myslíš, že bys ho poznal?“

Lester pokrčil rameny.

„Neřek bych. Možná. Moc sem se na něj nedíval, víte? jenom pár vteřin.“

„Viděl jsi, ze které strany přišel k telefonu?“

„Nevšim sem si.“

„A co když odcházel? Viděl jsi, kterým směrem šel?“

„Nezajímalo mě to, víte? Byl to jen nějakej chlap.“

„Měl tady auto?“

Lester pokrčil rameny.

Starkeyová odložila zápisník.

„Podívej, Lestere. Mám s tím jen jeden problém. Máme důvod se domnívat, že ten, co volal, byl Hispánec. Jseš si opravdu jistý, že ten chlap byl běloch?“

„Dost jistej. Měl světlý vlasy. Ne šedivý, ale světlý.“

Starkeyová s Marzikovou si vyměnily pohledy – ani jedna už nebyla tak nadšená jako včera. „Dost jistej“ byla známka nejistoty.

„Světle hnědé?“

„Jo. Světle hnědý. Jako písek, tak nějak.“

Marziková se zamračila. „Jaks je mohl přes tu čepici vidět?“

Lester se dotkl uší.

„Mluvím o tom, co kouká tady dole, víte?“

To dávalo smysl. Starkeyová znovu vyndala blok a udělala si poznámku. Jak psala, vzpomněla si ještě na něco.

„Dobře. Ještě jedna věc, Vzpomeneš si, jestli měl nějakou zvláštnost? Snad jizvu? Tetování na pažích?“

„Měl dlouhý rukávy.“

„Měl na sobě košili s dlouhými rukávy?“

„Jo. Proto sem nemohl nic vidět. Vzpomínám si, že ta košile byla zamaštěná a stará, jako kdyby se předtím vrtal v motoru auta nebo tak něco.“

Starkeyová se podívala na Marzikovou, ta zírala na Lestera. Jeho nejistota ji evidentně neplnila nadšením. Když se Starkeyová podívala zpátky na něj, už zase sledoval Marzikovou.

„Ještě poslední věc. Jak dlouho jsi tady asi tak byl? Patnáct minut?“

„Pořád říkáte, ještě poslední věc. Fotr mi nakope prdel. Musím rozvízt ty kytky.“

„Tentokrát to myslím vážně, Lestere. Jen tuhle poslední otázku. Telefonoval z toho automatu ještě někdo jiný, zatímco jsi byl tady venku?“

Starkeyová věděla, že v té době odtud žádné další hovory nepřišly. Chtěla jen zjistit, jestli by zalhal, aby udělal dojem na Marzikovou, nebo aby se dělal zajímavějším.

„Ne. Nikoho jinýho sem neviděl.“

Starkeyová schovala blok.

„Dobře, Lestere, díky. Chci, abys teď šel s detektivem Marzikovou a spolupracoval s policejním kreslířem. Pokusíme se vytvořit možný portrét toho chlapa, ano?“

„To je skvělý, ale tátovi se to nebude moc líbit. Bude zuřit.“

„Tak se běž postarat o rozvážky a my to zatím s tvým otcem domluvíme. Možná tě tam odvezeme ještě dopoledne. Detektiv Marziková ti koupí oběd.“

Lester nadšeně přikyvoval.

„Jasně. Tak jo.“

Lester zmizel v obchodě, ale Marziková se Starkeyovou zůstaly na chodníku.

„Tos mu nemusela říkat. Nehodlám s ním strávit celý den.“

„Někdo s ním jít musí. Tys to celé spískala.“

„Nebude to k ničemu. Slyšelas to jeho ‚dost jistej‘, ne? Chlap má na sobě čepici, tmavý brejle a košili s dlouhým rukávem, v den, kdy je zkurvenejch pětatřicet stupňů vedra. Jestli to je náš člověk, je v zatraceným přestrojení. Jestli to není on, je to jen nějakej blbec.“

Starkeyová cítila, že potřebuje další prášek na uklidnění žaludku.

„Proč musíš věčně tak sýčkovat?“

„Já nesýčkuju. Já jenom říkám, co je zřejmé.“

„Dobře, co takhle si ujasnit tohle: Jestli to je náš člověk a jestli měl na sobě stejné věci, když tu nálož odpálil, a jestli je na videozáznamu, tak ta zatracená čepice, brýle a dlouhé rukávy by ho měly pěkně vypíchnout.“

„Na tom něco je. Půjdu si promluvit s otcem toho kluka. Je to hajzl.“ Marziková se bez dalšího slova odloudala do obchodu i Starkeyová vytáhla cigaretu, zapálila si a šla ke svému autu Třásla se vzteky. Nejdřív Pell a teď tohle. Snažila se to překonat, protože věděla, že musí dokončit tuhle práci, a vztek není tím nejlepším pomocníkem. Zkoušela si vzpomenout na některé z technik na překonání vzteku, které jí doporučila Dana, ale jako z udělání si nevzpomněla na žádnou. Tři roky po psychoterapiích, a nemohla si vybavit vůbec nic.

Marziková se vracela. Starkeyová sledovala provoz naproti u prádelny a dívala se, kolik lidí prošlo kolem telefonu. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

„Beth, mluvila jsi s těmi lidmi z prádelny, že?“

Marziková odpověděla, aniž by se na ni podívala. Neměla náladu.

„Už jsem ti řekla, že jo.“

„Probrala jsi s nimi čas a popis. Napadá mě ale, že toho chlapa mohl vidět některý z jejich zákazníků.“

Marziková vytáhla z kabelky zápisník, nalistovala v něm seznam jmen a držela ho otevřený v ruce, to vše s permanentně otráveným výrazem nezájmu.

„Ptala jsem se jich, jestli si vzpomínají na nějaké zákazníky mezi polednem a druhou. Nejsem idiot, Carol.“

Starkeyová na ni chvíli zírala, pak upustila cigaretu a zašlápla ji.

„Fajn. Neměla jsem v úmyslu o tom začínat, ale myslím, že ty a já si musíme něco ujasnit.“

„Ujasnit co? Pořád mě buzeruješ kvůli těm pracím práškům nebo kvůli tomu, že ten kluk není tak věrohodný, jak jsem si myslela.“

„Žalovalas Kelsovi, že v práci chlastám.“

Marziková krvavě zrudla, což Starkeyové potvrdilo její podezření.

„Ne, nežalovala. To ti řekl Kelso?“

„Beth, tohle mě štve. Jestli mi chceš začít lhát, buď tak hodná a radši neříkej nic, jenom poslouchej.“

„Nesnáším, když mě obviňuješ.“

„Když se mnou nechceš pracovat, pojďme za Kelsem a řekněme mu, že spolu nemůžeme dělat. Řeknu mu, že to je vzájemné, a žádná z nás neztratí body.“

Marziková si založila ruce, pak je spustila podél těla a postavila se Starkeyové tváří v tvář.

„Když o tom chceš mluvit upřímně, pak teda budeme upřímný. Všichni na oddělení vědí, že máš problém s pitím, ježíšikriste, všichni to cítíme. Kouříš mentolky, abys zamaskovala ten smrad po ginu.“

Starkeyová cítila, jak se červená, a měla co dělat, aby se neodvrátila.

„Všichni tě litujou kvůli tomu, co se stalo. Zařídili ti to tady u trestný konspirace a pomohli ti v začátcích, ale víš co? To mě vůbec nedojímá. Nikdo nic nezařídil mně, nikdo mi nepomáhá, a musím se starat o dvě děti.“

„Mně taky nikdo nepomáhá.“

Starkeyová měla pocit, že je u výslechu a musí se bránit.

„Hovno, nepomáhá. Každej ví, že Dick Leyton se za tebe zaručil, aby tě Kelso přijal, a pořád tě schovává pod křídlama. Já vychovávám dvě děcka a tuhle práci potřebuju. Akorát že do mý práce nepatří tě hlídat, a už vůbec ne posrat si i vlastní kariéru jen proto, že budu krejt tvý zlozvyky.“

„Nežádám tě, abys mě kryla.“

„To je dobře, protože nebudu. Taky ovšem nepožádám o odvolání z tohohle případu, protože je z těch, který můžou vést k povýšení. Jestli se to, že ten chlap je běloch, nakonec prokáže, chci, aby se mi to započetlo. Mám výložky detektiva druhýho stupně už moc dlouho. Potřebuju povýšení. Potřebuju ty prachy. Jestli to nezvládáš, tak si zažádej o převelení ty sama, protože já to teda rozhodně neudělám.“

Starkeyová znovu pocítila vibrace svého pageru a znovu to byl Coura. Byla ráda, že může odejít k autu pro mobil, a vyčítala si, že téma svého pití vůbec nadhodila. Musela vědět, že Marziková zapře, že ji udala Kelsovi, a dokud bude zapírat, je to bezvýchodná situace. Marziková teď byla otevřeně nepřátelská.

„Couro, to jsem já.“

„Zjistili jste něco od toho kluka?“

„Marziková ho odveze ke kreslíři. Můžeš to s ním domluvit?“

„Ovšem. Poslouchej, dostali jsme ty videozáznamy, cos chtěla. Zatím od tří z těch televizních stanic. Mám opatřit místnost, kde se na ně můžeme podívat?“

„Je tam ten záznam z helikoptér nad parkovištěm?“

„Jo. Máme jich ale mnohem víc. Mám teda zařídit tu promítací místnost?“

Starkeyová si představila, co na záznamu uvidí. Uvidí vybuchovat tu bombu. Uvidí umírat Charlieho.

„Zařiď to promítání, Jorge. Chci, aby to viděl taky ten kluk, ale teprve až skončí s tím kreslířem, platí? Nechci, aby nejdřív viděl ty filmy, a pak někoho z těch lidí popsal jenom proto, že vypadal podezřele.“

„Zařídím to.“

„Ještě jednu věc. Jak to dopadlo včera večer s Pellem?“

„Nezdálo se mu něco v pitevní zprávě, tak jsem ho tam odvezl. Kelso to nařídil.“

Ucítila napětí v břiše.

„Co se mu nezdálo?“

„Soudní doktor nezrentgenoval celé tělo, Pell ho donutil, aby to udělal dodatečně.“

„Kristepane, Kelso ho nechává pracovat na případu, jako by to byl jeden z nás?“

„Nemůžu teď mluvit, Carol. Rozumíš?“

„Našel něco?“

„Našli nějaké další úlomky, ale povídal, že to k ničemu nebylo.“

Starkeyová pocítila úlevu. Možná Pell ztratí zájem a vrátí se do Washingtonu.

„Dobře, zařiď toho kreslíře a místnost na promítání. Budu tam za pár minut.“

Ukončila hovor a vrátila se zpět k Marzikové. Rozhodla se, že je třeba věci trochu vyžehlit.

„Beth? Máme ty záznamy. Jorge ti domluví kreslíře. Až budete hotovi, co kdybys přivedla Lestera k nám a koukli jsme se na ty filmy? Třeba na nich toho chlapa v čepici pozná.“

„Jak myslíš.“

„Podívej, nechtěla jsem ti šlapat na paty ohledně těch zákazníků v prádelně. To byla výborná práce, vzít si jejich jména.“

„Jak ti děkuji!“

Chce to, má to mít, pomyslela si Starkeyová.

Nasedla do auta a nechala Marzikovou čekat v tom vedru na Lestera Ybarru.

Starkeyová se vracela zpět na Spring Street, ale když míjela místo, kde zemřel Riggio, zpomalila a odbočila na parkoviště.

Jak uslyšela, že dostali ty videozáznamy, začala o nich uvažovat. Výrobce dálkového ovládání jí sdělil, že maximální dosah vysílače je sto metrů. Policejní postup býval takový, že oblast se vždycky vyklidila v okruhu sta metrů, což znamenalo, že ten, kdo měl vysílač, musel stát na okraji vyklizené plochy. Uvažovala, že záznamy ze zpravodajství ukážou dav, v němž někdo bude stát dost blízko na to, aby spustil explozi.

Policisté už parkoviště opustili, a všechny obchody, s výjimkou knihkupectví, opět zahájily provoz. Dva mladí Hispánci natírali poškozenou zeď, kontejner byl nahrazen jiným a kráter po výbuchu vypadal jako černá záplata na okolním šedivém asfaltu. Život šel dál.

Starkeyová zaparkovala na ulici a pěšky došla až k černé skvrně. Pohlédla směrem k Sunset Boulevardu a pokoušela se odhadnout vzdálenost sta metrů, pak se podívala na jih, do postranní uličky s činžáky, a poměřovala odstup. Slunce pálilo do jejího tmavošedého kostýmku a žhavilo ho k nevydržení. Sundala sako a přehodila si je přes ruku. Natěrači si všimli pistole u boku, a tak ji raději odepnula a držela ji mezi záhyby saka.

Přešla Sunset, potom pokračovala severně kolem guatemalského obchodu a počítala kroky, dokud nedosáhla stotřiceti. Odhadem kolem stovky metrů. Stála šest parkovacích automatů severně od Sunset Boulevardu, přibližně na délku auta od sloupu telefonního vedení. Poznamenala si to do bloku a věřila, že sloup bude lehké na videu rozeznat. Potom se vydala zpátky ke skvrně a odpočítala stejné množství kroků směrem na jih. Zastavila se vedle vysoké palmy.

S tolika palmami v těch místech bude těžké rozeznat tu pravou. Činžák naproti měl ale střechu z modrých tašek, tak si to poznamenala. Vrátila se do nultého bodu ještě dvakrát, počítala kroky na východ a na západ, aby si zafixovala významné prvky. Když skončila, zapálila si cigaretu, sedla si do auta a kouřila.

Přemýšlela o tom, že někde v tomto prostoru byl vrah, všechno sledoval a čekal, a potom zabil člověka.

Uvažovala, jestli to byl ten, koho popsal Lester Ybarra, jestli to byl Pellův Pan Rudý, nebo někdo úplně jiný.

Když Starkeyová dorazila, Coura rovnal videokazety v papírové krabici.

První věc, kterou řekl, byla: „Volal ten chlapík od federálů.“

„Pell?“

„Jo. Máš to na stole.“

„Ať se jde bodnout. Domluvils to Marzikové s tím kreslířem?“

„Nemají teď volný počítač. Chtěla, abych se tě zeptal, jestli můžou přijít sem a začít s těmi filmy, když teď mají čas.“

„Ne, řekla jsem jí, proč to tak nejde. Chci, aby ten kluk popsal, koho viděl, ještě dřív než mu ukážeme nějaké tváře. To by taky mohla vědět.“

„Řekl jsem jí, jak nejspíš zareaguješ. Moc se jí to nelíbilo.“

„Marziková si věčně na něco stěžuje.“

Když si dávala kabelku do zásuvky, Starkeyová uviděla malou hromádku růžových papírků se vzkazy. Chester Riggs z jednotky organizovaného zločinu a Warren Perez, detektiv ze zátarasové jednotky jí odpovídali na zavolání. Riggs a Perez pracovali na profilech majitelů obchodů, aby zjistili možné motivy útoku. Ani jeden z nich nečekal, že objeví nějakou spojitost, a neočekávala to ani Starkeyová. Pellovu zprávu se ani neobtěžovala číst.

Vrátila se k Santosovi a vytáhla si pár kazet. Byly ve dvou velikostech, velké třičtvrtěpalcové profesionální kazety a půlpalcové VHS, které se dají přehrát doma.

Santos na ní viděl, že je nespokojená.

„Tyhle jsou jenom od tří stanic, Carol. Další jsou na cestě. Člověče, jsou toho celý hodiny. Časy jsou uvedené na obalech spolu s informací, jestli je to záběr zblízka nebo širokoúhlý.“

Starkeyová obracela kazety, aby viděla, o čem je řeč. Ta nejkratší měla sedmdesát čtyři minuty. Nejdelší sto dvacet šest minut. Každá kazeta byla označena slovy DETAIL nebo CELEK.

„Jak to myslí, detail nebo celek?“

„Některé ty vrtulníky mají dvě kamery přidělané na tyči, která vyčnívá ze spodní části jejich nosů, stejně jako když tam mají kulomety. Obě kamery se zaměří na jednu věc, ale jedna z nich najede na detail a druhá je nastavená na širší záběr. Z obou kamer se to nahrává nahoře ve vrtulníku a taky v televizním studiu.“

„Myslela jsem, že to vysílají živě.“

„To je pravda, ale zároveň to nahrávají. Máme obojí, záběry zblízka i z dálky, to znamená, že všechny záběry jsou tam dvakrát.“

Mezitím už se Starkeyová rozhodla, že detaily by jí asi neposkytly to, co hledá. Vybrala si tedy kazety s širším záběrem a odnesla je ke svému stolu. Zvažovala, jestli má zavolat Bucka Daggetta, ale pak se rozhodla, že se na to nejdřív podívá sama.

Santos za ní řekl: „Místnost s televizorem jsem zařídil o patro výš. Můžeme tam jít, hned jak s tím tady budu hotov.“

Ve Spring Street měli jednu místnost s televizí a videopřehrávačem. Oddělení trestné konspirace a pátračka jí využívaly málo; většinou tam vysedávali vyšetřovatelé z přestupkového a sledovali pořízené špionážní nahrávky jiných policajtů, a to byl taky důvod, proč bylo video věčně poškozené. Žvýkačky, tabák a jiné substance se vždycky nějak dostaly až na hlavy přehrávače, ačkoli se místnost zamykala Jednou se našla celá zadní půlka potkana, nacpaná do přístroje. Policajti byli kreativní vandalové.

„Jseš si jistý že ten krám tam nahoře funguje?“

„Jo. Kontroloval jsem to ani ne před hodinou.“

Starkeyová přemýšlela o kazetách. Tři různé pohledy na Charlieho umírání. Kdykoli byla nahlášena bomba, žurnalisté se o tom rychle dozvěděli a seběhli se na místo i se svými kamerami. Štáby kameramanů a žurnalistů byly v karavanové osadě i toho dne, kdy ona a Cukřík vyjeli do terénu. Náhle si vzpomněla, jak s Cukříkem vtipkovala, že musejí sehrát kvalitní představení pro večerní zprávy. Tenhle okamžik se jí poprvé vybavil až teď.

Starkeyová vytáhla cigaretu a zapálila si.

„Carol! Chceš, aby tě Kelso poslal domů?“

Nechápavě se na Couru podívala.

„To cigáro.“

Zašlápla cigaretu botou a rukou rozehnala kouř.

„Ani jsem si neuvědomila, že kouřím.“

Coura ji sledoval s výrazem, který znamenal jediné: znepokojení.

Starkeyová náhle pocítila obavy, že si Santos myslí, že má upito. Vydala se tedy přes místnost k jeho stolu a naklonila se k němu, aby ucítil její dech. Chtěla, aby věděl, že v něm není ani stopa po ginu.

„Dělám si starosti s tím chlápkem od federálů, to je všechno. Říkal něco včera večer, když skončil u toho patologa?“

„Nic. Ptal jsem se ho, jestli našel, co hledal, ale řekl jen, že našli nějaké další úlomky.“

„To je všechno, co řekl?“

„Všechno. Dneska je celý den v Glendalu, přihlíží rekonstrukci té bomby.“

Starkeyová šla zpět ke svému stolu a říkala si, že musí zavolat na pitevnu, aby zjistila, co to vlastně objevili. Také musí zavolat Johnu Chenovi. Ať našli jakýkoli důkazní materiál, musejí ho Chenovi poslat k prozkoumání a zdokumentování, ačkoli může trvat pár dní, než se to k němu dostane.

Coura dokončil seznam kazet a strčil si krabici pod stůl – policejní byrokracie. V ruce měl jednu z kazet většího formátu.

„Hotovo. Měli bychom začít, ledaže bys chtěla počkat na Marzikovou.“

Starkeyové se zpotily ruce. Obrátila se k němu v otáčecí židli, která přitom ohavně zaskřípěla.

„Jorge, podívej, musím zavolat zpátky na tahle čísla. Začni beze mě, jo?“

Coura strávil hodně času sháněním těch nahrávek. Teď byl zklamaný.

„Myslel jsem, že to chceš vidět. Máme tu místnost jenom na pár hodin.“

„Podívám se na to doma, Jorge. Teď musím telefonovat.“

Její mobil zazvonil. Starkeyová ho popadla, jako by jí zachránil život.

„Trestná konspirace. Starkeyová.“

„Vás je opravdu těžké sehnat.“

Byl to Pell.

„Měla jsem práci. Máme svědka, který možná spatřil muže, co volal linku 911.“

„Někde se sejdeme. Musíme si promluvit o tom, jak tenhle případ povedeme.“

„Tady není žádné ‚my‘, Pelle. Jestli můj chlápek není ten váš Pan Rudý, je mi to jedno. Pořád chci vidět, co máte o těch prvních sedmi útocích.“

„Mám pro vás ty zprávy a mám ještě něco jiného, Starkeyová. Sejdeme se a promluvíme si o tom. Je to důležitě.“

Chtěla ho odmítnout, ale věděla, že s ním bude muset mluvit, a chtěla to mít za sebou. Vysvětlila mu, jak najde Barriganův bar, a zavěsila.

Santos ji sledoval. Přistoupil k ní s několika kazetami.

„Tak co? Přebírají ten případ federálové?“

„Nevím. Nic o tom neříkal.“

„Myslím, že je to jen otázka času.“

Podívala se na něho. Santos pokrčil rameny a ukázal na kazety.

„Půjdu nahoru. Určitě nechceš jít se mnou?“

„Mám schůzku s Pellem.“

Starkeyová se dívala, jak Santos odchází, a vadilo jí, že se na ty nahrávky nemůže jít podívat s ním. Byla se podívat na místě výbuchu, viděla Riggiovo tělo a také už jednou cítila to vedro a silný poryv horkého vzduchu. Po tom všem se její strach ze zhlédnutí záznamu zdál nevysvětlitelný, i když mu rozuměla. Neviděla by pouze Riggia, ale i sebe a Cukříka. Představovala si události kolem své smrti nejméně tisíckrát, ale nikdy neviděla videozáznam té události a nevěřila, že něco takového vůbec existuje. Až teď. Žertuje s Cukříkem, týmy žurnalistů je sledují elektronickýma očima, cívky kazet se zběsile točí pro zprávy o šesté. Vzpomínky na tyhle věci zmizely spolu s explozí. Až do této chvíle.

Starkeyová si pohrávala se třemi kazetami a uvažovala, zda záznam její vlastní smrti ještě existuje.

Po chvíli si řekla, že o tom musí přestat přemýšlet, posbírala svoje věci a odjela na schůzku s Pellem.

Barriganův bar byla irská hospoda ve čtvrti Wilshire a sloužila policejním detektivům od roku 1954, kdy policisté z oddělení vražd dávali k dobru historky, jaký poker hráli s gangstery z New Yorku, když přiletěli do L. A. Zdi byly pokryté čtyřlístky s daty a jmény policistů, kteří ve službě zabili člověka. Ještě před pár lety nebyly ženy-policistky vítanými hosty kvůli obecnému přesvědčení, že přítomnost policistek by vadila citově dysfunkčním sekretářkám a zdravotním sestrám, které se shromažďovaly v baru, chtivé poskytnout sexuální služby každému chlapovi s odznakem. Ačkoli na tom bylo něco pravdy, policistky na to odpovídaly: „To teda máte smůlu.“ Hranice mezi pohlavími byla konečně prolomena tu noc, kdy Samantha Dolanová, detektiv z oddělení vražd, měla přestřelku se dvěma podezřelými ze znásilnění a oba je zabila. Jak bylo dobrým zvykem po takových incidentech, u Barrigana pro ni ještě téhož večera uspořádali oslavu. Dolanová si pozvala všechny policistky, které znala, a těm se tam tak zalíbilo, že se rozhodly tam chodit dál. Oznámily majiteli, že buď jim poskytne náležitý servis, nebo pošeptají svým hodným kamarádkám na ministerstvu zdravotnictví, aby mu celý ten bordel zavřely kvůli nedodržování hygienických předpisů. Tím to skončilo. Starkeyová nikdy Dolanovou nepotkala, ačkoli její příběh samozřejmě znala. Samantha Dolanová přišla nedlouho poté o život, neboť vstoupila do dveří, ve kterých byla nastražená dvouhlavňová brokovnice.

Když pozdě odpoledne vešla Starkeyová k Barriganovi, byl bar už plný policistů. Našla si místo mezi dvěma detektivy z mravnostního, zapálila si a objednala dvojitý koktejl.

Jednou se napila, když se Pell objevil vedle ní a položil na barový pult velkou, těžkou obálku.

„Vždycky takhle popíjíte v pracovní době?“

„Co dělám, do toho vám k sakru nic není. Ale jen pro vaši informaci, zvláštní agente, mám po službě. A jsem tady stejně jen kvůli vám.“

Jeden z detektivů vedle ní pohlédl směrem k nim a zadíval se na Pella. Provokativně cinkal kousky ledu ve zbytku své dvojité whisky, dávaje Pellovi příležitost, aby okomentoval také jeho popíjení.

Starkeyová Pellovi nabídla, že mu koupí drink, ale on odmítl. Usadil se na sedátku vedle ní, nepříjemně blízko. U Barrigana neměli vysoké stoličky; kolem barového pultu byly malé sedačky, připevněné k mosaznému spodku, a na každou se vešly jen dvě osoby.

Starkeyová ty zatracené sedačky nenáviděla, protože se jimi nedalo pohnout, ale byly tam už od čtyřiapadesátého roku a vypadalo to, že tam budou i nadále.

„Posuňte se, Pelle. Hrozně se na mě tlačíte.“

Odsunul se kousek dál.

„Stačí? Můžu si jít sednout k jinému stolu, jestli chcete.“

„Takhle je to dobrý. Jenom nesnáším, když se ke mně lidi tlačí moc blízko.“

Vzápětí té věty litovala, cítila, že ze sebe odhalila víc, než měla v úmyslu.

Pell poklepal na obálku.

„Tady jsou ty zprávy. Mám tu ale ještě něco jiného.“ Vytáhl kus papíru a položil ho na bar. Viděla, že to je novinový článek vytištěný z Internetu.

„Tohle se stalo před pár dny. Čtěte.“

Falešný poplach v knihovně

Lauren Bethová

Miami Herald

Oblastní knihovna okresu Dade byla včera evakuována, když její zaměstnanci objevili předmět, který vypadal jako bomba.

Ve chvíli, kdy začala hlasitě houkat siréna, zaměstnanci našli zdroj hluku, o němž se domnívali, že je to časovaná bomba, připevněná ke spodní straně stolu.

Po kompletní evakuaci knihovny zajistili pracovníci Okresní pohotovostní jednotky zařízení, které obsahovalo sirénu, ale žádné trhaviny. Policie případ prohlásila za špatný vtip.

Starkeyová přestala číst.

„Co to má být?“

„V Miami jsme objevili neporušené zařízení. Je to přesná kopie bomby, která zabila Riggia.“

Z téhle zprávy Starkeyová žádnou radost neměla. Jestli opravdu šlo o kopii „jejich“ bomby, jak říkal Pell, poskytlo by mu to důvod, aby skočil na její případ. Věděla přesně, co by následovalo: ATF by utvořil pracovní komisi, která by dala podnět FBI, aby začala čmuchat. Šerifové by se na tom taky chtěli podílet, takže by jim šoupli nějakou práci, a než by se rozkoukali, Starkeyová a její tým z trestné konspirace by byli degradovaní na holky pro všechno, které po nocích vozí důkazní materiál do federální laboratoře v San Francisku.

Hodila článek na barový pult.

„Dobrá. Planý poplach. Když je ten váš hoch, Pan Rudý, v Miami, proč už nesedíte v letadle a neletíte na východ?“

„Protože on je tady.“

„Mně připadá, že je v Miami.“

Pell se rozhlédl.

„Mohli bychom se přesunout ke stolu?“

Starkeyová ho zavedla do vzdáleného rohu a zabrala si židli u zdi, aby přehlédla zbytek místnosti. Myslela, že mu půjde na nervy sedět zády k davu.

„Tak jo, tady vás nikdo neuslyší, Pelle. Můžeme si hrát na špiony.“

Pell vypadal podrážděně, což ji potěšilo. Zapálila si další cigaretu a vyfoukla mu kouř přes rameno.

„Policie v Miami neposkytla tisku celou pravdu. Nebyl to planý poplach, Starkeyová, byl to vzkaz. Skutečné sdělení. Slova na papíře. To ještě nikdy neudělal, a také nikdy předtím neriskoval svou přítomností při detonaci. To znamená, že konečně máme šanci.“

„Co napsal?“

„Bylo tam: ‚Dostane mě smrt těchto lidí na seznam prvních deseti?‘“

Starkeyová neměla zdání, co to k čertu znamená.

„Co to má být?“

„Chce se dostat mezi deset nejhledanějších zločinců na seznamu FBI.“

„Děláte si legraci?“

„Něčemu to nasvědčuje, Starkeyová. Ten chlap je neúspěšná nula, štve ho, že v životě nic nedokázal. Není na seznamu, protože nevíme, kdo k sakru je. Nikdo se nedostane na seznam, dokud nemáme jeho jméno. Nevíme, jak se jmenuje, a on začíná ztrácet trpělivost. Začíná riskovat jako nikdy předtím. To znamená, že začne dělat chyby.“

Starkeyová cítila, jak jí tuhne čelist, ale už chápala, proč Pell přijel. Když pachatel mění svoje ustálené způsoby, přispívá to k vyřešení případu. Každá změna chování poskytne nový obrázek toho člověka. Jakmile shromáždíte dost takových informací, brzy dospějete k jasné představě, s kým máte tu čest.

„Říkal jste, že je tady. Jak to víte? Bylo v tom vzkazu, že přijede do Los Angeles?“

Pell neodpovídal. Díval se na ni, jako by něco hledal v jejích očích, měla z toho nepříjemný pocit obnaženosti.

„Co je?“

„Neřekl jsem vám a Kelsovi všechno. Když Pan Rudý vyráží na lov, neloví nahodile. Svoje oběti si vybírá, obvykle vyšší policejní důstojníky nebo pyrotechnika, který byl v televizi – prostě jde po větších zvířatech. Chce, aby se o něm povídalo, že vyhrává nad nejlepšími pyrotechniky v zemi. V tom je ta jeho zatracená nadutost.“

„Tohle všechno vám sdělil v tom krátkém vzkazu?“

„Víme to, protože do povrchu bomby vždycky vyryje jméno toho, komu je určena. U prvních dvou zabitých pyrotechniků jsme ta jména našli na úlomcích, když jsme bombu rekonstruovali. Alan Brennert z Baltimoru a Michael Cassutt z Filadelfie – oba dva vrchní seržanti, kteří pracovali na velkých případech.“

Starkeyová neříkala nic. Prstem protáhla kapičky vody na stole do tvaru veliké pětky a pak z ní udělala písmeno S. Soudila, že patřilo k jménu Charles. Charlie Riggio sice nebyl zrovna velké zvíře, ale o tom se nechtěla zmiňovat.

„Proč mi to všechno říkáte tady v baru, a ne v Kelsově kanceláři?“

Pell uhnul pohledem. Z nějakého důvodu vypadal nervózně.

„Dodáváme tyhle informace postupně, podle potřeby.“

„No teda, jsem poctěna, Pelle. Já mám, k čertu, jistě potřebu je znát, nemyslíte?“

„Ano.“

„Čistě ze zvědavosti, co jiného držíte pod pokličkou?“ Pell se na ni pronikavě zadíval.

„Jako hlavní vyšetřovatelka případu můžete dát tisku prohlášení, jež pachatele pomohou rozkolísat ještě víc. Tohle nejsou jen nějaké malé mašinky, které si staví. Každá ta bomba představuje jeho, a on je pečlivost sama. Jsou velmi dokonalé, velmi přesné. Víme, že je na ně pyšný. V jeho hlavě by se z toho mohla vylíhnout hra na souboj dvou individuí, která ho udrží v Los Angeles a dá nám lepší příležitost ho sbalit.“

„Já versus on.“

„Tak nějak. Co na to říkáte?“

Starkeyová o tom nemusela přemýšlet.

„Jdu do toho.“

Pell si zhluboka vydechl, jeho ramena poklesla, jak se uvolnil. Jako by se obával, že Starkeyová odmítne. V duchu se usmála, jak málo toho o ní ví.

„Výborně, Starkeyová. Výborně. Domníváme se, že ty bomby vyrábí na místě. Přijede do oblastí, získá potřebné věci a sestrojí bombu, takže nemusí nic převážet a riskovat zadržení na letištích. Seznam jednotlivých složek modexu jsem přiložil ke zprávám. Chtěl bych, abyste prověřila všechny místní lidi, kteří mají přístup k cyklonitu.“

Ačkoli Starkeyová tuhle pátrací akci dávno rozjela, naštvalo ji, že jí Pell dává instrukce.

„Poslouchejte, Pelle, jestli chcete něco prověřovat, udělejte to sám. Vy tady rozkazovat nebudete.“

„Je to důležité, Starkeyová.“

„Tak to udělejte vy.“

Chvíli na ni nevraživě hleděl, ale pak se zdálo, že změnil názor. Udělal omluvné gesto a uvolnil se.

„Myslím, že to můžete brát takhle, detektive: Když to udělám já, přebírám váš případ, když to uděláte vy, jsem jenom poradce. Kterou možnost si vyberete?“

Starkeyová nasadila samolibý výraz.

„Už to dávno jede, Pelle. Dneska jsem to zadala počítači.“

Přikyvoval, aniž by se k tomu vyjádřil. Zlobilo ji, že neuznal její náskok.

„Máme fotografii toho chlápka? Musela tam přece být bezpečnostní kamera.“

„V téhle knihovně žádné kamery nejsou, ale nejpozději zítra budu mít skicu. Svědkové popsali bělocha, kolem pětadvaceti, s křiklavě červenými vlasy. Máme také dvě další kresby z předchozích incidentů. Už teď vám ale mohu říct, že na každé vypadá úplně jinak. Když se Pan Rudý ukazuje na veřejností, pokaždé změní vzhled.“

Pokrčila lhostejně rameny. Lester popsal staršího muže zdaleka ne mladého, ale rozhodla se o Lesterovi nemluvit dokud nebudou mít skicu.

„Každopádně chci kopie všech tří portrétů, až je dostanete, a chci ještě něco jiného. Chci vidět tu bombu.“

„Jakmile mi pošlou zprávu, dostanete zprávu i vy.“

„Vy jste mě neslyšel? Chci tu bombu. Chci si na ni sáhnout. Jsem pyrotechnička, Pelle. Chci si ji prohlédnout na vlastní oči, a ne jen akceptovat zprávu někoho jiného. Chci ji porovnat s bombou ze Silver Lake a poučit se. Vím, že to můžeme udělat, protože už dřív jsem si vyměňovala porovnávací důkazní materiál s jinými městy.“

Pell si ji chvíli pozorně prohlížel a pak kývl.

„Dobře, Starkeyová, řekl bych, že je to dobrý nápad. Nicméně si myslím, že byste si to měla zařídit sama.“

„Tu zatracenou věc mají vaši lidi. Pro vás bude jednodušší to získat.“

„Čím víc se budu angažovat, tím větší tlak na mě budou vyvíjet z Washingtonu, abych převzal případ dřív, než do hry vstoupí FBI.“

„Kdo tady mluví o FBI? Nemáme přece co dělat s teroristou. Tohle je místní záležitost.“

„Terorista je každý, koho FBI za teroristu označí. Vy nechcete, abych do případu vstoupil já, já zase nestojím o FBI. Všichni máme své problémy.“

„Nechte toho, Pelle.“

Znovu udělal omluvné gesto. Starkeyová přikývla.

„Dobrá. Postarám se o to.“

Pell vstal a podal jí svou vizitku.

„Tady je připsaný motel, kde bydlím. Číslo mého mobilu je na zadní straně.“

Starkeyová vizitku schovala, ale nepodívala se na ni.

„Kdyby něco, zavolám vám.“

Pell se na ni upřeně díval.

„Co je?“

„Pan Rudý je nebezpečný, Starkeyová. Máte-li chlápka, jako je on, ve městě, určitě nechcete mít alkoholem zpomalené reakce.“

Starkeyová zachrastila ledem ve své sklenici a pak z ní upila.

„Už mám jednu smrt za sebou, Pelle. Věřte mi, jsou horší věci.“

Pell se na ni chvíli díval, až se jí zdálo, že chtěl ještě něco dodat, ale pak neřekl nic a odešel. Sledovala ho pohledem, dokud nevyšel z baru do výseče oslepujícího světla. Nic mu nedošlo.

Starkeyová se vrátila na své sedátko u baru a nechala si znovu nalít. Byla přesvědčena, že Pell toho ví víc, než jí řekl.

Detektiv z mravnostního se naklonil blíž.

„Federál?“

„Jo.“

„Všichni jsou to blbci.“

„Uvidíme.“

Starkeyová strávila většinu odpoledne přemýšlením o kazetách, které na ni čekaly v autě. Ty kazety a jejich obsah byly skutečné. Nakonec to byla závažnost těch nahrávek, co ji vytáhlo z baru. Bylo téměř osm hodin, když vyšla od Barrigana a odjela domů.

Z ginu ji bolela hlava. Měla hlad, ale neměla doma nic k jídlu a už nechtěla chodit znovu ven. Položila kazety v obývacím pokoji vedle televize, ale rozhodla se nejdřív se osprchovat a pak si přečíst zprávy od Pella. Nechala si padat vodu na krk a na hlavu, dokud nebyla úplně studená, pak si oblékla černé tričko a kalhotky. Našla krabici rozinek, jedla je vstoje u kuchyňského dřezu. Potom si nalila sklenici mléka, zapálila si další cigaretu a posadila se ke čtení u kuchyňského stolu.

Velká obálka obsahovala sedm profilů výbušnin, vypracovaných ve federální laboratoři v Rockvillu v Marylandu. Všechny zprávy poskytovaly analýzu zařízení, které bylo pokaždé přisuzováno stejnému nezjištěnému pachateli, známému pouze jako Pan Rudý, ale všechny byly hrubě cenzurované. Chyběly stránky a několik odstavců v každé zprávě bylo vymazáno.

Měla vztek kvůli chybějícím pasážím, ale záhy zjistila, že ve zbývajícím textu jsou zajímavé podrobnosti, a četla je s velkým zaujetím. Dělala si poznámky.

Každé z těch zařízení bylo vyrobeno ze dvou trubkových válců, uzavřených a utěsněných instalatérskou lepicí páskou. Jedna trubice vždycky obsahovala rádiový přijímač (všechny byly identifikované jako dálkové ovládání z dětských autíček jedné značky) a devítívoltovou baterii, ve druhé byla trhavina modex hybrid. Žádná ze zpráv se nezmiňovala o vyrytých jménech, která popisoval Pell. Napadlo ji, že odstraněný text se vztahoval právě k nim.

Když byla hotová se zprávami, vrátila se do obýváku a zírala na kazety. Uvědomovala si, jak jejich zhlédnutí oddaluje, i když mohou znamenat průlom ve vyšetřování. Nicméně i teď cítila šimrání v břiše z pouhého pomyšlení, že je uvidí.

„Ale k sakru. Tohle je blbost.“

Odešla do kuchyně, nalila si dvojitý gin a pak založila do přehrávače první kazetu. Mohla to sice sledovat s Daggettem nebo s Lesterem, nebo s Marzikovou a Courou, ale věděla, že na to musí být sama. Alespoň tentokrát, poprvé. Musí se na ně dívat sama, protože uvidí věci, které nikdo jiný neuvidí.

Na monitoru byl širokoúhlý záběr parkoviště. Pyrotechnické vozidlo bylo na místě, parkoviště a okolní ulice byly uzavřené policejními kordony. Kamera zabírala stále jedno místo, vrtulník se tedy vznášel v jednom bodě. Riggio, už v ochranném obleku, stál za svou dodávkou a mluvil s Daggettem. Zamrazilo ji z toho. Když viděla, jak Daggett poplácává Riggia po helmě, jak se Riggio otáčí a lopotí se směrem k bombě, bylo to, jako by sledovala Cukříka.

„Jak se máš, drahá? Máš dobrý přísun vzduchu?“

„Mám tady hotovou vichřici. A ty?“

„Zabalený a omezovaný, rokenrol může začít. Musíme si dát záležet kvůli těm kamerám.“

Navzájem si zkontrolovali pancéřové obleky a kabely. Cukřík byl v pohodě. Poplácala ho po helmě a on poplácal ji. To jí vždycky vykouzlilo úsměv na tváři.

Vykročili směrem k obytnému přívěsu.

Zastavila přehrávání.

Nadechla se, teprve teď si uvědomila, že přestala dýchat už před chvílí. Rozhodla se, že její gin potřebuje víc citronu, odnesla ho tedy do kuchyně a ukrojila další plátek. Celou tu dobu si uvědomovala, že si jen vytváří důvody, aby nemusela sledovat ten záznam.

Šla zpátky k televizi a pustila video.

Riggio a jeho dodávka byli uprostřed obrazovky. Bombu představoval malý čtvereček z lepenky u spodní strany kontejneru. Záběr byl příliš zaměřen na parkoviště, než aby ukázal kterýkoli z orientačních bodů, jež toho rána odkrokovala. Jediné viditelné postavy byly Riggio, Daggett, uniformovaný policista, stojící na rohu budovy v dolní části obrazu, a další policista, vykukující za rohem.

Když Riggio vykročil k bombě, obraz se posunul směrem k obchodům a ukázala se malá skupina lidí, stojících mezi dvěma činžáky Starkeyová se na ně soustředila, ale byli příliš daleko a ve stínu, nedalo se říct, jestli někdo z nich má dlouhé rukávy a baseballovou čapku.

Starkeyová proklínala mrňavý záběr, když se náhle celý obraz posunul směrem dolů, kamera zaostřila na Riggia a lidé se ztratili. Kameraman ve vrtulníku zřejmě dostal pokyn zaměřit se na Riggia a na bombu.

Riggio už byl se svým rentgenem u bomby.

Starkeyová věděla, co přijde, a pokusila se dodat si odvahy.

Znovu se napila ginu a cítila, jak jí buší srdce.

Pohlédla stranou a zamáčkla cigaretu.

Když se podívala zpět na obrazovku, Riggio kroužil kolem krabice.

Byli v jasmínovém křoví, potýkali se s jeho tuhými větvemi, aby Cukřík mohl umístit rentgen. Cukřík vypadal jako nějaký vesmírný vetřelec ze Star Treku s laserovou pistoli Musela se pořádně zkroutit, aby na něj viděla.

Oči se jí zamlžily, jak je pohltil bílý záblesk…

Starkeyová se snažila dohlédnout do stínů a zákoutí na okrajích obrazu, mezi auta, na střechy a k popelnicím. Uvažovala, jestli útočník byl někde v podzemí, schovaný v kanále nebo ve větráku nějakého sklepa. Riggio kroužil kolem bomby a zkoumal ji rentgenem. Zkoušela proniknout do vrahovy mysli a dívat se na Riggia z ulice, nikoli z ptačí perspektivy. Představovala si rádiový ovladač ve vrahově ruce. Na co čekal? Pocítila úzkost a říkala si, jestli se vrah začal obávat myšlenky, že zabije lidskou bytost, nebo naopak pociťoval vzrušení. Viděla spínač jako dálkový ovladač televize, který vrah drží v kapse. Viděla jeho oči, jak tiše sledují Riggia. Riggio dokončil svůj okruh, zaváhal, pak se naklonil nad krabici. V tom okamžiku vrah stiskl tlačítko Starkeyová zastavila záznam. Zavřela oči. Pěst měla zaťatou, jako by to byla ona, kdo stiskl spínač a poslal Charlieho do pekel.

Slyšela svůj dech. Cítila, jak se jí rozpíná hruď a tělo se naplňuje vzduchem. Sevřela sklenici oběma rukama a pila. Potom si otřela oči.

Po chvíli stiskla tlačítko „play“ a donutila se sledovat zbytek záznamu.

Tlaková vlna se přehnala přes asfaltovou plochu, vtahujíc za sebou další vlnu prachu a sutin. Kontejner odletěl ke zdi. Kouř se ještě líně a krouživě zvedal z kráteru, když se Buck Daggett rozběhl ke svému parťákovi a sundal mu helmu. Pohotovostní vozidlo zabrzdilo se skřípěním hned vedle něj a dva záchranáři mu spěchali na pomoc. Buck vstal a díval se na ně.

Starkeyová dokázala rozeznat hranice, které si ráno vyznačila, a na okraji stometrového obvodu několikrát objevila hloučky lidí, kteří byli částečně skryti za auty nebo budovami. Pokaždé zastavila obraz a hledala muže s dlouhými rukávy a čepicí, ale rozlišení bylo na něco takového příliš malé.

Podívala se na další dvě kazety a celou dobu pila. Zkoumala ty tmavé obrázky, jako by je chtěla přinutit, aby se rozjasnily, a uvažovala o tom, že kterákoli z těch nečitelných tváří může patřit muži, jenž vyrobil a odpálil tu bombu.

Později v noci přetočila kazety, vypnula televizi a tvrdě usnula na pohovce.

Poryv bílého světla ji odmrštil od přívěsu.

Záchranáři jí bodají do žíly dlouhou jehlu.

Snaží se dosáhnout na Cukříkovu ruku, když mu sundávají helmu.

Jeho hlava se kutálí směrem k ní.

Není to Cukřík. Je to Pell.

5

Příštího rána procházela Marziková kancelářemi trestné konspirace jako plachá studentka, která odevzdává svůj domácí úkol. Rozdávala namnožené podoby podezřelého, vytvořené podle Lesterova popisu. Jako poslední dostal jednu Kelso a zamračil se, jako by viděl špatné vysvědčení vlastní dcery.

„Tohle se nedá použít. Tvůj svědek byl ztráta času.“

Marziková, viditelně zklamaná, byla jeho slovy dotčena.

„To ovšem není moje vina. Nemyslím, že Lester něco mohl vidět. V žádném případě mu neviděl do tváře.“

Starkeyová byla u svého stolu, když se objevil Kelso s podobiznou. Odvrátila oči a doufala, že si nevšimne, jak jsou zarudlé. Byla si jistá, že místo potu na ní vyvstává čistý gin, a pokoušela se neobracet se přímo na něj, když komentovala skicu.

„To je zase duch.“

Právě se dostavila Marziková a mrzutě přikývla.

„Jako vyšitej.“

Portrét ukazoval bělocha kolem čtyřicítky, s hranatým obličejem zčásti zakrytým slunečními brýlemi a baseballovou čapkou. Nebylo možné rozeznat ani tvar, ani velikost jeho nosu, stejně tak jako úst, uší a čelistí. Takhle to dopadalo dost často. Pokud si svědkové nevšimli žádných charakteristických znaků, bývaly výsledkem portréty, které vypadaly jako kdokoli na ulici. Detektivové jim říkali „duchové“, protože na nich prostě nebylo nic k vidění.

Kelso se ještě chvíli mračil na skicu, pak zavrtěl hlavou a povzdechl si. Starkeyová si pomyslela, že se Kelso chová jako osel.

„To není naše chyba, Barry. Stále ještě vyslýcháme lidi, kteří byli tou dobou v prádelně. Ten portrét se ještě bude vyvíjet.“

Marziková přikyvovala, povzbuzená podporou Starkeyové, ale Kelsa to nepřesvědčilo.

„Včera večer mi volal náměstek Morgan. Ptal se mě, jak si vedete coby hlavní vyšetřovatelka, Carol. Brzy bude chtít zprávu.“

Starkeyovou bolela hlava.

„Může mě vidět, kdy bude chtít. To není problém.“

„Nebude se na vás chtít jenom dívat, Carol; bude požadovat fakta, bude chtít vidět pokrok.“

Začínalo jí to jít na nervy.

„Co mám podle vás dělat, Barry, mám si vytáhnout toho cvoka z prdele?“

Kelsovy čelisti zapracovaly, jako by žvýkal hliněné kuličky.

„To by nám pomohlo. Morgan naznačil, že bychom Pellovi mohli zabránit v převzetí případu, kdyby se nám povedlo doložit naši snahu.“

Kelso odkráčel a zmizel ve své kanceláři.

Starkeyovou rozbolela hlava ještě víc. Minulou noc se tak opila, že ji to vystrašilo, a skoro celé ráno strávila v obavách, že problém s alkoholem jí už skutečně přerostl přes hlavu. Probudila se rozzlobená – vadilo jí, že Pell se opět vetřel do jejích snů, i když to pak pustila z hlavy jako projev stresu. Vzala si dva aspiriny a dva zantacy a odspěchala do kanceláře v naději, že tam bude nějaká odezva na cyklonit. Nebyla. A teď ještě tohle.

Marziková prohlásila: „Kelso je blbec. Myslíš, že s náma takhle mluví, protože jsme ženské?“

„Já nevím, Beth. Poslouchej, neber si tak tu skicu. Pell nám dodá další tři z dřívějších případů. Můžeme je ukázat testerovi. Třeba mu něco dojde.“

Marziková neodcházela. Starkeyová cítila, že potřebuje další mátový bonbon, ale nevzala by si ho, dokud Marziková stála vedle ní.

„Lester sice neviděl tvář, ale je si jistý těmi rukávy a čepicí.“

„Prima.“

„Domluvila jsem se s ním, že se dneska odpoledne kouknem na ty videozáznamy. Vidělas na nich včera něco?“

Starkeyová se zvrátila v křesle, aby byla od Marzikové co nejdál.

„Na těch celkových záběrech vůbec nic. Všechno je tak tmavé, že nic nevidíš. Myslím, že je budeme muset zvětšit a zaostřit, třeba pak uvidíme víc.“

„To bych mohla zařídit, jestli chceš.“

„Už jsem to svěřila Courovi. Nechával si upravovat pásky už dřív, když pracoval u oddělení loupežných přepadení v Hollenbecku. Poslyš, potřebuju teď na počítač, jo? Promluvíme si později.“

Marziková přikývla, ale stála tam dál. Vypadalo to, že chce ještě něco říct.

„Co je, Beth?“

„Carol, poslouchej. Chci se ti omluvit za ten včerejšek. Chovala jsem se jako kráva.“

„Zapomeň na to. Dík, že to říkáš, ale už je to v pořádku.“

„Celou noc jsem měla špatný pocit a chtěla jsem se ti omluvit.“

„Dobře. Díky. Děkuju ti. A s tou skicou si fakt nedělej hlavu.“

„Jo. Kelso je opravdu blbec.“

Marziková vzala portrét a šla zpátky ke svému stolu. Starkeyová ji sledovala. Marziková ji občas překvapila. Když se Beth nedívala, Starkeyová strčila do úst další zantac a došla si pro kávu. Na zpáteční cestě se zastavila u počítače s celostátní databází – tentokrát tam něco bylo.

Očekávala jednu nebo dvě trefy na cyklonit, ale nic z toho, co teď viděla.

Kalifornská státní policie informovala o Dallasu Tennantovi, dvaatřicetiletém bělochovi, který si odpykával trest ve státním vězení v Atascaderu. Při třech různých příležitostech před dvěma roky Tennant odpálil zařízení, která obsahovala cyklonit. Starkeyová byla ráda, že šlo hned o tři nálože. Cyklonit byl těžko k sehnání, a tři případy znamenaly, že Tennant měl přístup k většímu množství. Vytiskla si zprávu a všimla si, že případ vyšetřoval seržant Warren Mueller z okrsku Bakersfield. U svého stolu si našla telefonní číslo, vytočila Bakersfield a požádala o přepojení na jednotku zvláštního nasazení.

„Zvláštní nasazení. Hennessey.“

„Warrena Muellera, prosím.“

„Jo, je tady. Strpení.“

Když se Mueller ozval, Starkeyová se představila jako policejní důstojník z Los Angeles. Mueller měl příjemný hlas se silným texaským přízvukem. Pomyslela si, že patrně vyrostl v závětří jedné z těch továren na bifteky tam dole.

„Volám kvůli jednomu cvokovi, co jste ho chytil za límec, jmenuje se Dallas Tennant.“

„Aha, jasně. Teď si užívá podnájem v Atascaderu.“

„Správně. Volám vám, protože jsem dostala hlášku, že odpálil tři bomby s cyklonitem. To chce pořádnou spoustu materiálu.“

„Tři, o kterých víme. Je ale možný, že jich bylo víc. Kupoval kradený auta od nějakých kluků z okolí, po sto dolarech, nesmlouval, a pak je vozil do pouště a dělal si z nich bouchací kuličky. Poléval je taky benzinem, aby dobře hořela, víte? Zatracenej blázen, hádám, že chtěl jen vidět, jak se rozpadají. Odpálil taky čtyři nebo pět stromů, ale na to použil TNT.“

„Zajímá mě jen ten cyklonit. Víte, kde ho vzal?“

„Říkal, že koupil celou bednu nášlapných min od nějakýho chlápka v baru. Věříte tomu? Mám tady kus pouště a prodám vám ho. Můj odhad je, že to koupil od jednoho z těch zhovadilců na motorkách, co prodávají methamfetamin, ale nikdy nepřiznal barvu, takže vám to nemůžu říct nabeton.“

Starkeyová věděla, že největší část pumových útoků byla výsledkem drogových válek mezi znepřátelenými překupníky methedrinu, z nichž většinu tvořili bílí motorkáři. Methedrinové laboratoře byly spící chemické bomby. Když se chtěl překupník zbavit rivala, často se stala terčem jeho laboratoř. Starkeyová za sebou měla téměř sto výjezdů k pokoutním laboratořím, když ještě pracovala u pyrotechniků. Ti vyjížděli i k domovním prohlídkám.

„Myslíte si tedy, že u vás ještě chodí po ulicích chlápek, co kšeftuje s cyklonitem?“

„Teda, možný to je, to nemůžete vědět. Neměli jsme podezřelýho tehdy, a nemáme ho ani teď. Jediný, co jsme měli, byl Dallas, co ničil ty svý zatracený auta. Ten chlap je váš klasickej neuspokojenej pumovej cvok-samotář. Ale nezlomili jsme ho, to mu teda přiznám. Ať to sehnal, kde chtěl, nezazpíval.“

„Měl u sebe víc cyklonitu, když jste ho zatýkali?“

„Nikdy jsme nenašli ani kousek z jeho náčiní. Říkal, že všechno vyráběl doma, ale nic tomu nenasvědčovalo. Bydlel v takový díře na okraji města, ale nenašli jsme tam ani dětskou bouchací kuličku. Taky jsme neobjevili ani stopu po těch minách, které údajně koupil.“

Starkeyová ho poslouchala. Výroba bomb byla pro blázny jako Dallas Tennant způsobem života. Byla to jejich vášeň, a nutně existovalo místo, kde je vyráběli, stejně jako kutilově mají svoje dílny. Mohla to být komora, sklep nebo garáž, ale všichni měli prostor, kde skladovali materiály a provozovali svou živnost. Takovým místům se říkalo „pracovny“.

„Zdá se, že by měl mít pracovnu.“

„Teda můj osobní dojem je, že byl kamarádíček s tím chlapem, co mu prodal cyklonit, a ten to zabalil, když jsme skřípli Dallase, ale jak říkám, je to jen můj dojem.“

Starkeyová si to zapsala, ale neměla o Muellerově teorii valné mínění. Jak už zdůraznil, pumoví cvoci byli introvertní samotáři, obvykle s malou sebeúctou a s pocitem méněcennosti. Často byli velmi plaší a téměř nikdy se nestýkali se ženami. Neodpovídalo jejich mentalitě, aby se dělili o své hračky. Starkeyová se domnívala, že Tennant nevyzradil svou pracovnu, protože nechtěl o své hračky přijít. Jako všichni chronici viděl exploze ve svých snech a většinu dnů pravděpodobně trávil fantazírováním o bombách, které vyrobí hned po propuštění.

Starkeyová zavřela blok.

„Dobře, seržante, to je zatím všechno. Díky za váš čas.“

„Bylo mi potěšením. Můžu se vás na něco zeptat, Starkeyová?“

„Já se vás vyptávala dost.“

Mueller se odmlčel. Už věděla, na co se bude ptát, a cítila, jak se jí svírá žaludek.

„Vzhledem k tomu, že jste z L. A. a tak, musíte být ta Starkeyová, co schytala tu šlupku, ne?“

„Jo. Jsem to já. Poslyšte, mám jenom to, co dali šerifové do počítače. Mohl byste mi nafaxovat všechno o případu Tennant, abych toho měla trochu víc?“

„Týká se to té záležitosti v Silver Lake?“

„Tak jest.“

„Jasně. Je to jenom pár stránek. Udělám to hned.“

„Díky.“

Dala mu číslo faxu a zavěsila dřív, než mohl Mueller říct cokoli dalšího. Bylo to vždycky stejné, dokonce častější od pyrotechniků a lidí z branže, od lidí, kteří žili tak blízko smrti, ale nikdy se jí nepodívali do tváře, a to, že ona ji viděla, v nich budilo jakýsi respekt.

Nalila si další kávu a odnesla si ji na schodiště; stála tam s dvěma dalšími detektivy a kouřila. Byli mladí a atletičtí, s krátkými vlasy a mohutnými kníry, ještě celí nadšení ze své práce. Nedokázali zatím zpomalit, jako to udělala většina policajtů, když zjistili, že jejich práce je jen byrokratická blbárna, která neslouží žádnému účelu a nemá smysl. Tihle dva chlápci to zabalí ve dvě odpoledne a potom zamíří do posilovny Policejní akademie. Poznala to podle jejich těsných džin a svalů na rukou. Usmáli se na ni; pozdravila je kývnutím hlavy. Pokračovali ve svém rozhovoru, aniž by jí věnovali další pozornost. Ráno lapli někoho v Eagle Rocku, protřelého gangstera, který měl reputaci tvrďáka a byl hledaný za ozbrojené přepadení a ublížení na zdraví. To druhé znamenalo, že během těch přepadení někomu ukousl nos nebo ucho. Tihle dva policajti ho našli schovaného pod dekou v garáži, kde dělali šťáru. Ten tvrďák se pomočil do kalhot takovým způsobem, že ho nechtěli vzít do auta, dokud nenašli igelitový sáček, na kterém by seděl. Starkeyová poslouchala, jak ti dva znovu prožívají svůj příběh, potom zamáčkla cigaretu a šla zpátky k faxu. Další příběh policajta. Jeden z tisíce. Vždycky končily dobře, ledaže policajt dostal kulku nebo ho chytli při nezákonných aktivitách.

Když se vrátila k faxu, Muellerova zpráva již dorazila. Přečetla si ji v pohodlí své židle. Historie Tennantových zatčení – za zakládání požárů a nezákonné užívání výbušnin – začínala v jeho osmnácti letech. Dvakrát schytal soudem nařízenou psychiatrickou léčbu. Starkeyová věděla, že série zatčení pravděpodobně začala ještě dřív, ale to v jeho rejstříku nebylo, protože záznamy mladistvých se pečetily. Věděla to také proto, že Muellerovy poznámky se zmiňovaly o ztrátě dvou prstů na levé ruce, k níž došlo při nějaké explozi, když bylo Tennantovi patnáct let.

Součástí Muellerova případu byl rozhovor s mladým zlodějem aut, který se jmenoval Robert Castillo. Ten ukradl dvě ze tří aut, jež Tennant později zničil. Byly tam také fotografie těch vozů po explozích. Muellera tenkrát povolali do bakersfieldské nemocnice, kde našel Castilla se stěračem zabodnutým do tváře. Když Castillo doručil Tennantovi předposlední model značky Nissan Stanza, stál zřejmě příliš blízko výbuchu, dostal stěračem do obličeje a přátelé ho pak odvezli do nemocnice. Starkeyová četla rozhovor znovu a znovu, než si všimla něčeho, co potvrzovalo její přesvědčení, že Tennant si svoji pracovnu stále drží. Rozhodla se, že si s ním promluví osobně.

Vyhledala telefonní číslo nápravného zařízení v Atascaderu a požádala o vězeňského styčného důstojníka. Policisté zvenčí nemohli jen tak přijít do věznice a bavit se s trestanci; trestanec měl nárok na právní podporu během rozhovoru, a mohl rozhovor také odmítnout. Kromě toho bylo Atascadero příliš daleko na to, aby tam člověk jen tak přijel a bylo mu řečeno ‚laskavě běžte do prdele‘.

„Máte tam u vás vězně jménem Dallas Tennant. Pracuji na jednom případu tady v Los Angeles a on by mohl mít informaci, která se mého případu týká. Mohl byste zjistit, jestli by se mnou mluvil bez právního zástupce?“

„Chcete s ním mluvit, i kdyby na právníkovi trval?“

„Ano. Ale pokud by to chtěl hrát takhle, budu potřebovat jméno jeho právníka.“

„V pořádku.“

Ze způsobu, jakým se odmlčel, jí bylo jasné, že píše. Za ním hrála tlumená hudba.

„Kdy ho budete chtít vidět, detektive?“

Starkeyová pohlédla na hodiny a vzpomněla si na Pella.

„Dnes odpoledne. No, řekněme kolem druhé hodiny.“

„V pořádku. Bude chtít vědět, o co se jedná.“

„Dostupnost trhaviny jménem cyklonit.“

Styčný důstojník si vzal její číslo a řekl, že jí zavolá zpátky, jakmile to bude možné.

Když zavěsila, došla si pro čerstvou kávu, vrátila se ke stolu a přemýšlela co dál. Policejní předpisy nařizovaly, aby detektivově pracovali vždy ve dvojicích, ale Marziková dělala výslechy a Coura šel zařídit další věci kolem kazet. Na mysl jí přišel Pell. Nebyl žádný důvod mu volat, žádný důvod mu říkat cokoli, dokud to nebude za ní a ona nebude mít co říct.

Našla v kabelce vizitku a vytočila číslo jeho mobilu.

Starkeyová dokončila žádost o přesun důkazního materiálu, zafaxovala ho regionální pobočce ATF v Miami a potom ve vrátnici čekala na Pella.

Cesta z centra Los Angeles do Atascadera bude trvat přes tři hodiny. Myslela si, že Pell bude chtít řídit, protože to muži chtějí vždycky, ale nestál o to. Místo toho řekl: „Zatím si Tennantův případ pročtu a pak vymyslíme plán.“

To byl celý on, s tím svým plánem.

Podala mu složku, potom vymanévrovala z města a dala se nahoru po pobřežní dálnici Ventura. Beze slova četl, zdálo se, že prokousat se těmi šesti stránkami mu potrvá věčnost. Jeho mlčení jí šlo na nervy.

„Jak dlouho vám bude trvat, než to přečtete, Pelle?“

„Čtu to několikrát. Tohle je dobrý materiál, Starkeyová Je to použitelné. Pátrání po cyklonitu se vyplatilo.“

„Chtěla bych se o něčem zmínit. Chci mít jistotu, že my dva nevykročíme špatnou nohou.“

Podíval se na ni.

„Jakou špatnou nohou?“

„Já vím, vy si myslíte, že jste mi jenom radil, ale já to nepotřebuju. Vy si přijdete, začnete mi říkat, co a jak mám dělat, a očekáváte, že budu skákat, jak budete pískat. Tak tohle nefunguje.“

„Byl to jenom nápad. Udělala jste to stejně.“

„Jenom si chci něco ujasnit. Nečekejte, že vám budu běhat pro kafe.“

Upřeně se na ni díval, pak se ponořil zpátky do textu.

„Vy jste mluvila s policistou, který ho zatýkal?“

„Jo. S Muellerem.“

„Můžu se zeptat, co vlastně říkal, anebo je to příliš, něco jako chtít po vás capuccino?“

„Nepokouším se s vámi válčit. Chtěla jsem si jen ujasnit základní pravidla.“

Popsala mu svůj rozhovor s Muellerem, vylíčila téměř všechno, co si řekli. Pell pozoroval ubíhající krajinu, byl tak potichu, že se ptala sama sebe, jestli ji vůbec poslouchá. Ale když skončila, rychle přejel očima text a pak zavrtěl hlavou.

„Mueller překvapivě tvrdí, že Tennant nemá pracovnu. Ale tady stojí, že ten člověk kupoval kradená auta, aby je mohl zničit. Tři auta, tři exploze. Ten zloděj aut…“

„Robert Castillo.“

„Jo, Castillo. Vypověděl, že Tennant po něm chtěl, aby pro něj ukradl další. Nepotřeboval by další auta, pokud by neměl víc cyklonitu nebo ho nemohl snadno získat.“ Starkeyová stiskla volant pevněji.

„To mi došlo taky.“

Pell pokrčil rameny a zprávu odložil.

Vyznělo to tak nepřesvědčivě. Bylo to přesně to, k čemu Starkeyová předtím dospěla, a nyní si spílala, že to neřekla dřív než Pell. Teď to vypadalo, že to byl on, kdo díru v Tennantově výpovědi objevil.

„Říkal jste, že z Miami dostanete portrét pachatele. Máte ho pro mě?“

„Jo. Mám to a dva předchozí k tomu.“

Vytáhl to všechno z kapsy saka a rozložil papíry tak, aby na ně viděla.

„Vidíte?“

„Jo.“

„V knihovně bylo dost lidí na to, aby dali dohromady docela slušný popis. Náš chlápek může mít tak kolem sto osmdesáti centimetrů, ale pravděpodobně použil něco, co mu kousek přidalo, a vycpávky. Svědkové dřívějších případů ho odhadovali na metr šedesát. Má hranatý obličej, jasně rudé vlasy a kotlety. Ani jedno z toho se neshoduje s dřívějšími popisy.“

Starkeyová si brala portréty jeden po druhém a dívala se na ně. Pell měl pravdu – každý vypadal úplně jinak a žádný nich se neshodoval s mužem, kterého popsal Lester Ybarra. Podobizna z Miami byla právě taková, jak ji Pell vylíčil, druhá ukazovala plešatícího, profesorsky vypadajícího muže s brýlemi a třetí, první podoba, kterou dávali dohromady, zobrazovala mnohem tlustšího muže s dredy, tmavými brýlemi a plnovousem.

Vrátila je všechny Pellovi.

„Tenhle poslední vypadá jako vy v paruce, Pelle.“

Pell odložil papíry stranou.

„A co ten váš chlápek? Hodí se k některé z nich?“

Řekla mu, aby vzal ze zadního sedadla její aktovku a otevřel ji. Když v ní našel skicu, zavrtěl hlavou.

„Jak starý má být tenhle chlap?“

„Čtyřicet, ale náš svědek není spolehlivý.“

„Takže se mohl upravit, aby vypadal starší.“

„Možná. Jestli se bavíme o stejném člověku.“

„Panu Rudému je kolem třiceti. To je zhruba všechno, co o něm víme jistě. To, a pak ještě, že je běloch. Nechává se vidět, Starkeyová. Mění vzhled, aby nám zamotal hlavu. Dělá mu velikou radost, když tápeme.“

Pak jeli nějakou dobu mlčky dál. Starkeyová přemýšlela jak asi bude probíhat rozhovor s Tennantem. Náhodou mrkla stranou a viděla, že Pell ji pozoruje.

„Co je?“

„Říkala jste, že máte videozáznamy té události v Silver Lake. Už jste je viděla?“

Starkeyová se vrátila pohledem na silnici. Minuli Santa Barbaru a dálnice začala uhýbat směrem do vnitrozemí.

„Jo. Dívala jsem se na ně včera v noci.“

„A?“

Pokrčila rameny.

„Musím je nechat zaostřit.“

„Muselo to pro vás být těžké,“ poznamenal.

„Co jako?“

„Dívat se na ten incident. Muselo to být kruté. Bylo by to kruté i pro mě.“

Jejich oči se potkaly, ale vzápětí se Pell odvrátil a dál se díval z okna. Myslela, že ji možná lituje, a cítila, že rudne vzteky.

„Ještě jednu věc, Pelle.“

„A to?“

„Až budeme mluvit s Tennantem, bude to moje show. Já vedu ten případ.“

Pell nezúčastněně přikývl, aniž by se na ni podíval.

„Jenom se s vámi svezu.“

Zbývající dvě hodiny nepromluvili ani slovo a Starkeyová si celou dobu vyčítala, že měla ten nápad vzít ho s sebou.

Atascaderské nápravné zařízení pro pachatele lehčích trestných činů představoval shluk domků z červených cihel na velkém otevřeném prostranství, které kdysi bývalo sadem mandloní ve vyprahlé krajině jižně od Paso Robles. Nebyly tam zdi ani strážní věže, jenom třímetrové ploty a jedna hlavní brána se dvěma znuděnými dozorci, kteří museli otevřít automatická vrata.

Atascadero sloužilo k ubytování pachatelů s vyšší sazbou, kteří se ale nedopustili násilných trestných činů a o nichž soud prohlásil, že nepatří do běžného vězení. Byli to bývalí policisté, tuneláři podniků a bank, odsouzení poprvé za menší sumy, a celebrity na prázdninách, které nevyužily osmi či devíti příležitostí k nápravě, jež jim soudy poskytly za držení drog. V Atascaderu nebýval nikdo ubodán ani znásilněn, a protože vězni museli obdělávat několikahektarové pole zeleniny, to nejhorší, co je mohlo potkat, byl sluneční úpal.

Starkeyová podotkla: „Budou chtít, abychom u nich zaregistrovali své pistole. Vyplňování papírů bude rychlejší, když je necháme v autě.“

„Necháte pistoli tady?“

„Stejně ji mám aktovce. Nikdy ten zatracený krám nenosím.“

Pell se podíval přes rameno, pak vytáhl obrovský automatický smith ráže 10 mm a schoval jej pod sedadlo.

„Proboha, Pelle, proč s sebou taháte takové monstrum?“

„Málokdy dostanete druhou šanci.“

Starkeyová ukázala dozorcům odznak a ti ji nasměrovali do přijímací místnosti. Auto nechali na malém nestíněném parkovišti a vstoupili do budovy, aby našli styčného důstojníka jménem Lany Olsen, který je očekával.

„Detektiv Starkeyová?“

„Carol Starkeyová. Toto je zvláštní agent Pell z ATF. Děkuji, že jste to zařídil.“

Olsen požádal o služební průkazy a o podpis v knize návštěv. Byl to znuděný chlap, který chodil, jako by ho stále bolely nohy. Zadním vchodem je pak vedl dvojitými skleněnými dveřmi a po cestě k další budově. Odtud už Starkeyová mohla vidět zeleninové pole a dvě basketbalová hřiště. Několik vězňů hrálo košíkovou, byli svlečení do půl těla, smáli se a očividně se dobře bavili. Nedávali příliš dobré koše, a vůbec hráli nevalně. Až na jednoho byli všichni běloši.

Olsen řekl: „Měl bych vám říct, že Tennant je v současné době na práškách. Je to soudem nařízená léčba. Xanax proti stavům úzkosti a anafranil na regulaci jeho utkvělých představ. Má přikázaný je brát.“

„Mohlo by to mít vliv na jeho rozhodování, zda s námi bude mluvit v přítomností právníka či bez něho?“

„Vůbec ne. Ty léky nijak neovlivňují jeho úsudek, pouze jeho sklony. Nějakou dobu byl bez léků, ale pak jsme tu měli menší problém a museli jsme léčbu obnovit.“

Pell se zeptal: „Jaký druh problému?“

„Tennant použil čisticí prostředky a nějaký jód, který ukradl na ošetřovně, k výrobě výbušniny. Utrhlo mu to pravý palec.“

Pell zavrtěl hlavou.

„To je idiot.“

„Víte, že tohle je zařízení s minimální ostrahou? Vezni mají dost velkou volnost.“

Dallas Tennant byl obtloustlý muž s bledou pletí a velikýma očima. Seděl u čistého umakartového stolku postaveného u zdi, ale vstal, když je Olsen uvedl do hovorny. Na levé ruce měl obvaz; bez palce byla podivně úzká. Nepřestával se dívat na. Starkeyovou. Zato na Pella pohlédl sotva jednou. Chyběl mu ukazováček a prostředníček pravé ruky, zbývaly jen jizvy, zahojené před mnoha lety. To bylo zranění, o kterém se zmínil Mueller.

Tennant řekl: „Buďte zdráv, pane Olsene. Tohle je detektiv Starkeyová?“

Olsen je představil, Tennant nabídl pravici k potřesení, ale ani Starkeyová, ani Pell ji nepřijali. Vězňům se nikdy nepodávala ruka. Potřesení rukou vás postavilo na stejnou úroveň, ale vy jste si rovni nebyli. Oni byli ve vězení, vy ne. Oni byli slabí, vy silní. Starkeyová se dozvěděla, že tohle je hra na silnějšího, ještě v dobách, kdy nosila pyrotechnickou uniformu. Magoři ve věznicích považovali za přítele jen toho, kdo byl lehce manipulovatelný.

Olsen si položil papíry na stůl a otevřel pero s měkkým hrotem.

„Tennante, tenhle formulář říká, že jste byl poučen o svém právu přizvat si k rozhovoru právníka, nicméně jste ho odmítl. Musíte to tady na tom řádku podepsat a já budu svědek.“

Když Tennant podepisoval prohlášení, Starkeyová si všimla tlusté knihy v plastových deskách na rohu stolu. Ve hřbetě ji držely pohromadě dvě šroubové spony, na deskách byl tropický ostrov se zapadajícím sluncem a psacím písmem tam bylo vytištěno Moje šťastné vzpomínky. Jednalo se o onen druh levného fotoalba, jaké pořídíte ve všech trafikách.

Když Starkeyová zvedla oči, Tennant se na ni upřeně díval. Plaše se usmál.

„To album je moje.“

Olsen poklepal na formulář.

„Váš podpis sem, detektive.“

Starkeyová odtrhla pohled od Tennanta a podepsala. Olsen se podepsal pod ni, dopsal na stránku datum a pak je informoval, že dozorce bude venku na chodbě, aby odvedl vězně, až budou hotovi. Poté odešel.

Starkeyová vysvětlila Tennantovi, kde má sedět. Chtěla ho mít naproti sobě a Pella vedle něj, aby Tennant mohl vidět jednoho nebo druhého, ale ne oba zároveň. Když přestavoval židle, Tennant posunul své album přes stůl, aby je měl na dosah.

„Tak tedy, Dallasi, předně vám chci sdělit, že nevyšetřujeme vás. Nemíníme proti vám vznášet další obvinění. Nebudeme brát zřetel na žádné trestné činy, které byste snad doznal, pokud při nich nedošlo k ublížení na zdraví nebo smrti.“

Tennant přikývl.

„O takových ani mluvit nemůžu. Nikdy jsem nikoho nezranil.“

„Výborně. Tak tedy začneme.“

„Můžu vám nejdřív něco ukázat? Domnívám se, že bývám to mohlo pomoct.“

„Nerozptylujme se nepodstatnými věcmi, Dallasi. Držme se důvodu, proč jsme tady.“ Ignoroval její námitku a obrátil album, aby na ně viděla

„To nezabere moc času a je to pro mě velmi důležité Původně jsem se s vámi nechtěl setkat, ale pak jsem si uvědomil, kdo jste.“

Kniha byla v jednom místě založena kouskem toaletního papíru. Otevřel ji na označené stránce.

Novinový výstřižek byl zažloutlý třemi dlouhými roky v albu, ale dvouřádkový titulek byl stále dobře čitelný. Starkeyovou zamrazilo.

POLICISTA ZABIT PŘI EXPLOZI BOMBY
JEHO KOLEGYNĚ V KRITICKÉM STAVU

Byl to článek z L A Times o pumovém útoku v karavanovém městečku, který usmrtil Cukříka a zranil Starkeyovou. Nad titulkem byla zrnitá černobílá fotografie představující dva týmy záchranářů; jeden se věnoval Cukříkovi a druhý Starkeyové, zatímco hasiči kropili hořící karavan v pozadí. Nikdy ten článek nečetla. Ani ten, ani další tři, které následovaly. Její přítelkyně Marion Tysonová je shromažďovala a přinesla je Starkeyové týden po jejím propuštění z nemocnice. Starkeyová je vyhodila a už nikdy s Marion nepromluvila.

Teď chvíli mlčela, aby znovu ovládla své pocity a netřásl se jí hlas.

„Jsou všechny články v tom albu o bombách?“

Tennant zalistoval stránkami, aby viděla míhající se momentky smrti, zdevastovaných budov a pomačkaných aut, ilustrační fotografie k lékařským zprávám, zobrazující utržené končetiny a roztrhaná těla.

„Sbírám to od dětských let. Nechtěl jsem s vámi mluvit, ale pak mi došlo, kdo jste. Pamatuju si, jak jsem sledoval zprávy toho dne, kdy jste to chytla, a jaký dojem to na mě udělalo. Doufal jsem tehdy, že se mi podaří získat váš autogram.“

Než na to stačila odpovědět, Pell se natáhl přes stůl a vytrhl mu album z ruky.

„Dneska ne, ty hovado.“

Pell album zaklapl a opřel se o ně lokty.

„Dnes nám budeš vyprávět, kde jsi sebral ten cyklonit.“

„Ty výstřižky jsou moje. Nemůžete mi je vzít. Pan Olsen vás donutí je vrátit.“

Starkeyová v duchu zuřila na Pella, že se do toho míchá, ale navenek zůstala klidná.

Pellova proměna byla dramatická. V autě se zdál být duchem nepřítomný a zahloubaný do sebe, zatímco tento Pell zaujal na své židli pozici leoparda připraveného ke skoku.

„Teď vám žádný autogram dávat nebudu, Dallasi. Možná, kdybyste nám řekl, kde jste vzal ten cyklonit a jak se dá sehnat, dalo by se o tom mluvit. Ale teď ne.“

„Chci svoje album. Pan Olsen vám nařídí, abyste mi ho vrátil.“

„Vraťte mu to, Pelle.“

Starkeyová sebrala Pellovi to zatracené album a přisunula je Tennantovi. Ten si je rychle přitáhl k sobě a položil na ně obě ruce.

„Vy se mi tam nepodepíšete?“

„Možná ano, když nám pomůžete.“

„Koupil jsem nějaké miny od jednoho člověka, kterého jsem neznal. Raytheony. Na přesný typ si nevzpomínám.“

„Kolik min?“

Muelleroyi řekl, že jich koupil bednu. Ta obsahovala šest kusů, věděla to, protože zavolala výrobce.

„Bednu. Bylo jich tam šest.“

Starkeyová se usmála, Tennant jí úsměv vrátil.

Pell řekl: „Jak se ten muž jmenoval?“

„Clint Eastwood. Já vím, já vím, ale tak se mi představil.“

Starkeyová vytáhla cigaretu a zapálila si.

„Jak bychom toho Clinta našli?“

„Nevím.“

„Jak jste ho našel vy?“

„Tady se nesmí kouřit.“

„Pan Olsen mi dal zvláštní povolení. Jak jste našel Clinta? Když vás dneska propustí a vy budete chtít další cyklonit, se s ním spojíte?“

„Potkal jsem ho v baru. To bylo všechno. Bylo to tak, jak jsem vypověděl, když mě zatkli. Měl bednu nášlapných min já ji koupil a on pak odešel. Já nechtěl miny… chci říct, nechtěl jsem podminovat pole a koukat na krávy, jak na to šlapou, nebo tak něco. Chtěl jsem z nich vybrat ten cyklonit.“

Starkeyová věřila, že co se týká vybírání cyklonitu z kradených min, Tennant mluví pravdu – kvalitní třaskaviny se získávaly téměř výlučně takovým způsobem, z dělostřeleckých nábojů, z ručních granátů nebo z jiného armádního vybavení. Ale také věřila, že jeho zdrojem nebyl náhodný bezejmenný buran v motorkářské hospodě. Pumoví cvoci jako Tennant byli samotáři s malým sebevědomím; v jejich vysvědčení byste mamě hledali slovo ‚společenský‘. Starkeyová věděla, že podobně jako u žhářů je Tennantova posedlost výbušninami neuvědomělou sexualitou. Ve styku se ženami je pravděpodobně neobratný, v normálním slova smyslu sexuálně nezkušený a nachází únik ve sbírání pornografie zabývající se deviantními praktikami, jako je sadomasochismus a mučení. Vyhýbá se přímým konfrontacím jakéhokoli druhu. Postává v obchodech pro kutily a příležitostně si tam vyměňuje informace; určitě nemá odvahu oslovit neznámého chlapa v motorkářském baru. Rozhodla se změnit přístup a jít na něj z jiné strany. Vytáhla fotografie tří aut a text výslechu z Muellerovy složky. Tentýž text, který četl Pell v autě a pochopil ho.

„V pořádku, Dallasi. To beru. Teď mi řekněte tohle: Kolik cyklonitu vám zbylo?“

Tennant váhal a Starkeyová věděla, že na tohle se ho Mueller nikdy neptal.

„Nic mi nezbylo. Všechno jsem použil.“

„Ale zbylo, Dallasi. Odpálil jste jen tři auta. Dívám se na tyhle fotky a vím, že jste všechen cyklonit nepoužil. Tyhle věci si dokážeme spočítat, víte? Začneme u rozsahu poškození a pak odhadneme zpětně velikost nálože. Říká se tomu srovnávací metoda.“

Tennant přimhouřil oči.

„Víc jsem neměl.“

„Ta auta jste koupil od mladíka jménem Robert Castillo, pan Castillo řekl, že jste po něm chtěl další auto. Proč byste chtěl čtvrté, když jste měl třaskavinu jen na tři?“

Tennant si olízl rty a plaše se usmál. Pokrčil rameny.

„Měl jsem trochu dynamitu. Když vnitřek dostatečně nasákne benzinem, lítají pak docela dobře. Ne tak dobře jako s cyklonitem, ale to je výjimečné.“

Věděla, že lže, a Tennant věděl, že ona to ví. Odvrátil pohled a pokrčil rameny.

„Je mi líto. Nemám k tomu co dodat.“

„Ale máte. Povězte nám, kde najdeme vaši pracovnu.“

Starkeyová si byla jistá, že pokud najdou jeho pracovnu, najdou i důkazy, které povedou ke zdroji cyklonitu nebo k dalším lidem s podobnými možnostmi.

„Neměl jsem žádnou pracovnu. Skladoval jsem všechno v kufru svého auta.“

„Tam se nenašlo nic kromě několika svorek a drátu.“

„Pořád se mě na to ptali, ale já jsem jim neměl co říct. Jsem velmi pořádný člověk. Dokonce mi za to nabídli zkrácení trestu a ambulantní léčbu, ale já jsem vážně neměl co nabídnout. Nemyslíte, že bych s nimi ten obchod udělal, kdybych mohl?“

Pell se naklonil kupředu a přisunul ruce blíž k albu.

„Myslím, že každou noc onanuješ s myšlenkou, že po propuštění použiješ zbytek svýho matroše, ale jseš tady vedený jako magor. To je cesta jedním směrem, dokud psychiatři nerozhodnou, že to máš v hlavě v pořádku, což se pravděpodobně nikdy nestane. Copak si duševně zdravý člověk ustřelí vlastní palec?“

Tennant se začervenal.

„To byla nehoda.“

„Já tu zastupuju vládu Spojených států. Detektiv Starkeyová zastupuje policii města Los Angeles. My dva, s trochou tvé spolupráce, bychom mohli ovlivnit délku tvého zdejšího pobytu. Potom nebudeš muset blbnout s okenou a ustřelovat si prsty, můžeš si urvat celou dlaň, a možná dokonce celou ruku.“

Starkeyová se na Tennanta upřeně dívala a vyčkávala.

„Nikdy jsem nikomu neublížil. To není fér, že mě tady drží.“

„To vyprávěj tomu klukovi se stěračem v hlavě.“

Starkeyová viděla, že Tennant přemýšlí. Nechtěla mu dávat příliš mnoho času, takže se vložila do rozhovoru a pokoušela se, aby to znělo příjemně.

„To je pravda, Dallasi. Vy jste přece neměl v úmyslu toho chlapce zranit, dokonce jste se ho pokoušel svým způsobem varovat, že?“

„Jo, říkal jsem mu, aby se schoval. Ale on byl z těch, co si nenechají poradit.“

„Věřím tomu, Dallasi, ale věci se mají tak – a to je taky důvod naší návštěvy –, že tam venku máme někoho, komu na lidech nezáleží tak jako vám. Tenhle člověk se pokouší lidem ublížit.“

Tennant přikyvoval.

„Jste tady kvůli tomu zabitému policistovi Riggiovi.“

„Jak o něm víte?“

„Máme tu televizi a Internet. Některý vězni jsou bohatý lidi, bankéři a právníci. Když už máte být ve vězení, tak tohle je to pravý místo.“

Pell si odfrkl.

„Zabili toho Riggia pomocí cyklonitu?“

„Cyklonit byl jednou ze složek. Ta trhavina byla modex hybrid.“

Tennant se opřel a sepnul ruce. Zranění ho muselo zabolet, protože sebou trhl a dal ruce zase od sebe.

„Byla to práce Pana Rudého?“

Pell vyletěl ze židle tak nečekaně, že Starkeyová nadskočila.

„Jak víš o Panu Rudém?!“

Tennant nervózně pokukoval ze Starkeyové na Pella.

„Nevím nic moc. Lidi mluví. Předávají si novinky, a taky lži. Nevím ani, jestli Pan Rudý opravdu existuje.“

Pell se natáhl přes stůl a popadl Tennantovo zápěstí nad zraněnou rukou.

„Kdo, Tennante? Kdo mluví o Panu Rudém?“

Starkeyové vadilo Pellovo chování stále víc. Byla ochotna nechat ho hrát roli zlého policajta vedle sebe jako policajta hodného, ale nelíbilo se jí, že se Tennanta dotýká a jeho oči nevěstí nic dobrého.

„Pelle.“

„Co říkali, Tennante?“

Tennantovy oči se zvětšily a pokusil se mu vysmeknout.

„Nic. On je mýtus, někdo, kdo vytváří překrásné, elegantní exploze.“

„On zabíjí lidi, ty zvrhlej kreténe!“

Starkeyová vystartovala ze židle.

„Nechte ho na pokoji, Pelle.“

Pellův obličej byl bílý vztekem. Stále svíral Tennantovo zápěstí.

„On ví, že Rudý používá modex, Starkeyová. Tuhle informaci jsme veřejnosti nikdy neposkytli. Jak to tedy sakra může vědět?“

Pell sevřel Tennantovu ovázanou ruku ještě víc. Tennant zbledl a zalapal po dechu.

„To mi vysvětli, ty zkurvysyne. Jak víš o Panu Rudém? Co všechno o něm víš?“

Tennant se po Pellovi chabě ohnal, ale bez úspěchu, a potom upadl dozadu na podlahu.

„Mluví o něm u Claudia. Proto to vím! Mluví o bombách, které Rudý vyrábí, a jaký je a proč ty věci dělá. Viděl jsem to u Claudia.“

„Kdo je ten zasranej Claudius?“

„Zatraceně, Pelle! Nechte ho být.“

Starkeyová znovu strčila do Pella, a tentokrát se pohnul. Bylo to, jako by posunovala dům.

Pell namáhavě oddychoval, ale zdálo se, že už se kontroluje. Zíral však na Tennanta způsobem, který Starkeyová s jistotou interpretovala tak, že kdyby měl u sebe pistoli, držel by ji tomu člověku u hlavy.

„Řekni mi o tom Claudiovi. Pověz mi, jak víš o Panu Rudém?“

Tennant na zemi pofňukával a držel si ruku.

„Je to internetová stránka. Lidi si tam můžou poklábosit… Lidi jako já. Mluvíme o bombách, o výrobě a o takových věcech. Říká se, že Pan Rudý navštěvuje ty stránky taky a čte si, co o něm píšou jiní.“

Starkeyová se odvrátila od Pella a podívala se na Tennanta.

„Byl jste někdy v kontaktu s Panem Rudým?“

„Ne. Nevím. Je to jen pohádka, nebo možná není. Nevím. Ale jestli jo, tak použil jiné jméno. Říkám jen to, co jsem slyšel od ostatních. Vykládá se, že Unabomber ji také kdysi navštěvoval, ale nevím, jestli je to pravda.“

Starkeyová pomohla Tennantovi na nohy a posadila ho na židli. Na obvazu se mu zvětšovala červená skvrna; jeho zranění prosakovalo.

„Jste v pořádku, Tennante? Cítíte se dobře?“

„To bolí. Zatraceně to bolí. Ty parchante.“

„Chcete, abych přivolala dozorce? Chcete lékaře?“

Tennant na ni pohlédl a zdravou rukou ukázal na album.

„Chci, abyste se mi podepsala.“

Podepsala se na výstřižek, potom zavolala dozorce a vystrkala Pella ven. Tennant se zdál být v pořádku, ale nebyla si jistá, co bude vykládat po jejich odchodu.

Pell se pohyboval jako robot, šel toporně před ní a překypoval energií. Musela zrychlit, aby mu stačila, a byla čím dál naštvanější. Měla pocit, že má místo tváře keramickou masku, tak křehkou, že kdyby se zastavil, ještě než dojdou k autu, mohla by se rozsypat a s ní i její sebekontrola.

Měla chuť ho zabít.

Když došli na parkoviště, Starkeyová obešla auto za ním a strčila do něj znovu. Praštila ho do zad, a tentokrát to nečekal. Ztratil rovnováhu a vrazil do blatníku.

„Vy šílenej parchante, co to mělo znamenat? Víte vůbec; co jste tam vyváděl? Víte, do jakýho průseru se můžeme dostat?“

Kdyby byla stejně drsná, jako bývala v uniformě, nejspíš by ho zmlátila do bezvědomí.

Pell se na ni podrážděně podíval.

Něco nám přece řekl, Starkeyová. Tu věc o Claudiovi.

„Seru na to, co nám řekl! Vy jste tam uvnitř sáhl na vězně! Mučil jste ho! Jestli podá stížnost, je to můj konec. Nevím, jak to chodí u zasranejch federálů, ale něco vám řeknu, Pelle, můj šéf mě stáhne z kůže! Choval jste se jako blbec. Jako naprostej idiot!“

Byla tak rozzuřená, že by ho nejraději uškrtila. On si tam jen tak stál, a to ji rozlítilo ještě víc.

Pak se Pell zhluboka nadechl, rozhodil rukama a podíval se stranou, jako by se všechna jeho předchozí energie někam vytrácela.

„Je mi to líto.“

„No, to je skvělé, Pelle, díky. Tak vám je to líto.“

Odcházela od něj a vrtěla hlavou. Stále ještě cítila pachuť opilosti minulé noci a náhle si uvědomila, že už zase přemýšlí, jak si přihne a hodí do sebe pár rychlých panáků, aby se zbavila toho knedlíku v krku. To ji tak rozčililo, že skoro nemohla promluvit.

Vtom uslyšela Pella, jak říká: „Starkeyová.“

Otočila se právě včas, aby viděla, jak se Pell zapotácel. Chytil se blatníku a klesl na jedno koleno.

Běžela k němu.

„Pelle, co je vám?“

Byl bílý jako křída. Zavřel oči a svěsil hlavu jako unavený pes. Myslela si, že má infarkt.

„Dojdu pro pomoc. Vydržte, platí?“

Pell ji chytil za ruku a pevně stiskl.

„Počkejte.“

Měl zavřené oči. Otevřel je, zamrkal a znovu je zavřel. Tiskl jí paži tak silně, že to bolelo.

„Jsem v pořádku, Starkeyová. Občas tyhle bolesti mívám. Je to migréna, to je všechno. Nic vážného.“

Stále ji nepouštěl.

„Vypadáte hrozně, Pelle. Raději někoho seženu. Prosím.“

„Ne, jen mi dejte chvíli.“

Zavřel oči a zhluboka dýchal. Starkeyovou napadla děsná myšlenka, že tady Pell uprostřed toho zatraceného parkoviště umírá.

„Pelle?“

„Jsem v pořádku.“

„Pusťte mi tu ruku, Pelle, nebo vás budu muset znovu praštit.“

Držel ji jako v kleštích, ale když to řekla, tvář se mu uvolnila a pustil ji. Do obličeje se mu začala vracet barva.

„Promiňte. Nechtěl jsem vám způsobit bolest.“

Díval se na ni. Stáli těsně vedle sebe. Jeho blízkost ji uváděla do rozpaků, a tak rychle couvla.

„Nechte mě tady chvíli sedět. Nevidí na nás, že ne?“

Musela vstát, aby se podívala přes auto na budovu vrátnice.

„Ledaže by viděli skrz auto. Jestli nás sledovali, teď si patrné myslí, že se tady dole muckáme.“

Starkeyová se začervenala. Překvapilo ji, že řekla něco takového. Pell ale nevypadal, že by si toho všiml.

„Už se cítím dobře. Můžu vstát.“

„Moc dobře ale nevypadáte. Jen tady ještě chvíli seďte.“

„Jsem v pořádku.“

Zvedl se, opíraje se o auto, pak se chytil dveří, jak se soukal dovnitř. Než vůz obešla a sedla si za volant, měl už zdravější barvu.

„Dobrý?“

„Téměř. Jedeme.“

„Pěkně jste nám tam zavařil.“

„Nic jsem nezavařil. Řekl nám o Claudiovi. Toho jsme předtím neměli.“

„Jestli podá stížnost, můžete to použít na oddělení vnitřních záležitostí k vysvětlení, proč mě nemají tahat po soudech.“

Pell se natáhl přes sedadlo a lehce se dotkl jejího stehna. Jeho výraz ji překvapil; v očích měl lítost a výčitky svědomí.

„Je mi to vážně líto. Pokud tu stížnost podá, vezmu to na sebe. Není to váš problém, Starkeyová, ale můj. Řeknu jim to. Jenom už prosím jeďte, ano? To není rozkaz, to je prosba. Domů je daleko.“

Ještě chvíli na něj zírala, potom nastartovala a rozjela se. Na noze dosud cítila váhu jeho ruky, jako by tam stále spočívala.

6

Bylo krátce po sedmé, když Starkeyová vysadila Pella ve Spring Street. Letní slunce bylo stále dost vysoko nad obzorem a trůnilo nad vrcholkem veliké palmy. Obloha bude brzy purpurová.

Starkeyová si zapálila a potom se rozjela večerními ulicemi. Coura a Marziková už dávno odešli domů. Dokonce i Kelso odešel, pravděpodobně teď seděl u večeře. Starkeyová minula stánek s hamburgery, žaludek se jí sevřel při pomyšlení na jídlo. Od snídaně neměla v ústech, vystačila se dvěma antacidy.

Během dlouhého mlčení na zpáteční cestě do L. A. se Starkeyová rozhodla, že Pell je pro její případ a pro její naděje na obnovení profesního vzestupu nebezpečný. Jestli Tennant podal stížnost nebo něco vykdákal svému obhájci, je vyřízená. Olsen možná právě teď telefonuje Kelsovi; Kelso třeba už píše žádost o vyšetření přestupku. Během tří hodin se toho může přihodit spousta.

Starkeyová vztekle cvrnkla cigaretu z okna. Vyměnit kariéru za informaci o tom zatraceném Claudiovi nevypadalo jako příliš dobrý obchod. Jediný způsob, jak se mohla bránit, byl nahlásit Pella a podat na něj oficiální stížnost. Mohla by zavolat Kelsovi domů a vysvětlit, co se stalo. Zítra ráno by spolu zašli na přestupkové, kde by ji vyslechl důstojník, který by pak zavolal Olsenovi a požádal o rozhovor s Tennantem. Pár hodin nato by byly telefonní linky mezi Spring Street a ATF žhavé. Washington by Pella okamžitě stáhl z případu a ona by měla krytá záda. Potom, pokud by Tennant zpíval by byla očištěna. Jednala by správně a zcela podle předpisů. Byla by v bezpečí.

Zapálila si druhou cigaretu a byla vděčná za to, že se auta na ucpané silnici sotva šinou. Kolem ní opouštěly vozy garáže budov, jako život opouští krvácející tělo. Ne, nemůže jít za Kelsem. Už jen z toho pomyšlení se jí dělalo nanic.

Nemohla se zbavit myšlenek na Pella.

Nevěděla nic o příznacích migrény, ale příhoda na parkovišti ji vystrašila ještě víc, než když se Pell při Tennantově výslechu přestal kontrolovat. Trápilo ji, že mlácení podezřelých je u celého toho Pellova slavného federálního úřadu nejspíš běžnou praxí, což znamená, že to udělá kdykoli znovu a způsobí jí ještě větší pracovní problémy. Byla si jistá, že Pell má nějakého „kostlivce ve skříni“. Měla dost svých vlastních tajností, aby věděla, že lidé neskrývají své silné stránky – hlídají si své slabosti. Teď se Pella obávala. Všichni vyšetřovatelé pumových útoků, které kdy poznala, byli detailisté; postupovali pomalu a metodicky, protože vytvářeli skládačky, často složené z mnoha malých kousků, při vyšetřováních táhnoucích se celé týdny a mnohdy měsíce. Pell se tak nechoval. Jeho způsoby byly útočné a rychlé, jeho přístup k Tennantovi přemrštěný a agresivní. Neseděla jí k němu ani jeho pistole, ten monstrózní Smith 10.

Směřovala k domovu. Cítila se, jako by nezvládala situaci, a to ji žralo. Napadlo ji, že zavolá Pellovi do hotelu a znovu mu vynadá, ale věděla, že by to bylo k ničemu. Buď může zavolat Kelsovi, nebo pokračovat; cokoli jiného by bylo pomyslným rozmazáváním exkrementů.

Doma si napustila plnou vanu horké vody, potom si nalila dvojitý gin a vzala si ho s sebou do ložnice, kde se svlékla.

Nahá stála u nohou postele, poslouchala zvuk tekoucí vody a upíjela gin. Až příliš si uvědomovala zrcadlo na skříni. Bylo hned za ní, skoro jako by čekalo. Dala si jeden velký hlt, potom se otočila a podívala se na sebe. Viděla ty jizvy. Viděla ty krátery a brázdy a údolí, změny v odstínu kůže a dírky od stehů. Podívala se na stehno a spatřila otisk Pellovy ruky tak zřetelně, jako by tam měla cejch.

Zhluboka vydechla a otočila se.

„Ty ses dočista pomátla,“ pronesla hlasitě sama k sobě.

Několika dlouhými doušky dopila gin, odkráčela do vany a nechala se pozřít jejím horkem.

7

„Vyprávěj mi o Pellovi.“

„Je to federální agent od ATF, ti jsou přes alkohol, tabák a zbraně.“

„Já vím.“

„Když to víš, tak proč se ptáš?“

„Chci říct, že vím, co znamená ta zkratka. Zdáš se dneska nějak podrážděná, Carol.“

„Jak nešetrné ode mne. Asi jsem si zapomněla dát svou denní dávku sedativ.“

Starkeyová na sebe byla naštvaná, že se vůbec Daně o Pellovi zmínila. Na cestě do Santa Moniky si promýšlela, co všechno by mělo být námětem dnešního sezení. Pell v tom ani v nejmenším nefiguroval, přesto byl tou první zatracenou věcí, která jí vyletěla z pusy.

„Kvůli tomuhle chlápkovi riskuju hodně, a přitom ho vůbec neznám.“

„Proč jsi to udělala?“

„Nevím.“

„A kdybys měla hádat?“

„Nikdo nemiluje práskače.“

„Ale on porušil zákony, Carol. Sama jsi to řekla. Uhodil vězně, a tobě hrozí postih, protože jsi ho nenahlásila. Zjevně nesouhlasíš s tím, co udělal, a přesto nemáš jasno v tom, jak se zachovat.“

Starkeyová přestala Danu poslouchat. Stála u okna, sledovala provoz na bulváru Santa Monica a kouřila. Na přechodu pod ní čekal hlouček ženských – netrpělivě sledovaly autobus, jak se v ranní špičce plouží na druhé straně šestiproudové silnice. Z jejich podsaditých středoamerických postav a igelitových tašek Starkeyová usuzovala, že jde o hospodyně na cestě do práce v exkluzivních čtvrtích na severu města. Když naskočila zelená, autobus se začal kodrcat pryč.

Ženy zpanikařily a rozběhly se přes ulici, přestože auta ještě projížděla na červenou. Klaksony houkaly, černý nissan udělal prudkou myšku a málem srazil dvě ženské, které se na projíždějící auta ani nepodívaly. Riskovaly život, jak se zoufale snažily chytit autobus. Starkeyová věděla, že tohle by ona nikdy neudělala.

„Carol?“

Starkeyová už nechtěla mluvit o Pellovi ani se dívat na nějaké ženské, které bezhlavě dobíhají zatracený autobus.

Vrátila se na svou židli a zamáčkla cigaretu.

„Chci ti položit otázku,“ řekla.

„Ven s ní.“

„Nejsem si jistá, jestli to chci udělat.“

„Udělat co, Carol? Položit mi tu otázku?“

„Ne, něco jiného, chci ti to vyprávět. Mám kazety, na kterých je natočené to, co se stalo Charliemu Riggiovi, videozáznamy televizních stanic. Víš, co jsem si přitom uvědomila? Televize tenkrát musela natočit taky mě. Mají videozáznamy toho, co se stalo mně a Cukříkovi. A já se teď nemůžu zbavit myšlenky, že to tam někde je zaznamenané na filmu a já bych to mohla vidět.“

Dana si něco poznamenala do bloku.

„Jestli se rozhodneš, že jsi na něco takového připravená, myslím, že je to docela dobrý nápad.“

Starkeyová ucítila mrazení v břiše. Na jedné straně chtěla od Dany požehnání, na druhé doufala, že jí to rozmluví, aby to, až couvne, bylo na koho svést.

„Já nějak nevím.“

Dana odložila blok. Starkeyová nevěděla, jestli se má bát nebo ne. Dana ještě nikdy předtím blok neodložila.

„Jak dlouho máš ty sny, Carol?“

„Skoro tři roky.“

„Takže Cukříkovu a svou smrt vídáš poslední tři roky téměř každou noc. Nedávno jsem o tom přemýšlela. Nevím jestli to je vhodné nebo ne, ale chci se s tebou o své úvahy podělit.“

Starkeyová ji podezřívavě sledovala. Nenáviděla slovo „podělit“.

„Víš, co je to smyslový klam?“

„Ne.“

„To je třeba kresba. Díváš se na ni a vidíš vázu. Ale když se na ni podíváš v jiném rozpoložení, uvidíš dvě ženy proti sobě. Je to jako obrázek schovaný v obrázku. Který z nich uvidíš, to záleží na dojmech a na způsobu, jímž se na to díváš. Když se člověk dívá na jeden a tentýž obrázek pořád znovu a znovu, možná se v něm snaží najít ten utajený. Stále se dívá, doufá, že ho jednou uvidí, ale nedaří se mu to.“

Starkeyová si pomyslela, že tohle všechno je pěkná blbost.

„Takže ty říkáš, že ty sny mám, protože se pokouším dát nějaký smysl tomu, co se stalo?“

„Nevím. Co si myslíš ty?“

„Myslím, že když to nevíš ty, tak já už teprve ne. Ty máš doktorát z filozofie.“

„To je rozumná řeč. Dobře, tak doktorka filozofie navrhuje zabývat se minulostí, abychom vyléčily přítomnost.“

„To dělám. Pokouším se to dělat. Proboha, myslím na ten zatracený den tolik, že je mi z toho na blití.“ Starkeyová zvedla ruku. „Jasně, já vím, že myslet na to není totéž jako se tím zabývat.“

„To neříkám.“

„Jasně.“

„Tohle není kritika, Carol. To je průzkum.“

„Říkej si tomu, jak chceš.“

„Pojďme zpátky k tomu smyslovému klamu. Měla jsem teorii, že tvůj sen je ten první obrázek. Vracíš se k němu, protožes nenašla ten druhý, ten skrytý. Jsi schopná vidět pouze tu vázu. Hledáš ty dvě ženy, podezíráš je, že tam někde jsou, ale zatím je nenacházíš. Napadlo mě, že je to možná proto, že to, co vidíš, není skutečná událost. Jenom si představuješ, že se to takhle stalo.“

Starkeyová cítila, jak její podráždění přerůstá v pěkný vztek.

„Jasně že si to jen představuju. Byla jsem mrtvá, do prdele!“

„Záznam ukáže, co se vlastně doopravdy stalo.“

Starkeyová se zhluboka nadechla.

„Potom, pokud tam jsou ty dvě ženy k nalezení, je možná objevíš. Možná taky zjistíš, že tam skutečně je jenom váza. Ať ale přijdeš na cokoli, to poznání ti snad pomůže všechno už jednou hodit za hlavu.“

Starkeyová se znovu zadívala k oknu. Ztěžka se zvedla a šla k němu.

„Pojď si, prosím tě, sednout.“

Starkeyová vyklepla i krabičky cigaretu a zapálila si. Dana se na ni nedívala, stále hleděla na prázdnou židli, jako by tam Starkeyová ještě byla.

„Carol, prosím, pojď si sednout.“

Starkeyová vypustila ohromný oblak kouře. Silně zatáhla a zaplnila vzduch kolem sebe ještě víc.

„Je mi tu docela dobře.“

„Uvědomuješ si, že kdykoli dojdeme k něčemu, co nechceš slyšet nebo čemu se chceš vyhnout, utečeš mi tím oknem?“

Starkeyová odkráčela zpátky k židli.

„Ten sen se změnil.“

„Jakým způsobem?“

Starkeyová si přehodila nohu přes nohu, uvědomila si ale, co dělá, a honem je dala zase rovně.

„V mém snu se objevil Pell. Sundali Cukříkovi helmu, a byl to ten parchant Pell.“

Dana přikývla.

„Zdá se ti přitažlivý.“

„Bože, nech toho!“

„Tak zdá, nebo ne?“

„Já nevím.“

„Před chvílí jsi mi řekla, že se ho bojíš. Možná je tohle ten pravý důvod.“

„Ty dvě tváře?“

„Ano. Ten ukrytý obrázek.“

Starkeyová se pokusila to zlehčit.

„Možná jsem jenom podivín, který se rád vystavuje nebezpečí. Proč bych jinak kdysi pracovala u pyrotechniků?“

„Mělas od toho incidentu s někým něco?“

„Ne. S nikým.“

„Hodláš se tímhle mužem dál zabývat?“

„Nemám tušení.“

Chvíli seděly beze slova, až se Dana podívala na hodiny.

„Vypadá to, že náš čas vypršel. Ráda bych ti dala další námět k přemýšlení do naší příští schůzky.“

„Jako bych jich neměla už tak dost.“

Dana se usmála a sáhla po svém bloku, položila si ho na klín, jako by už zvažovala poznámky, které do něj napíše.

„Prve ses s trochou ironie zmínila o tom, žes u pyrotechniků pracovala proto, že miluješ nebezpečí. Vzpomínám si na jeden tvůj výrok, když jsme se sešly poprvé. Vyjádřila jsem se tenkrát v tom smyslu, že práce pyrotechnika mi připadá jako velmi nebezpečné povolání.“

„Fakt?“

Starkeyová si nevzpomínala.

„Řeklas mi, že to tak není. Povídalas, že bomby nepovažuješ za nebezpečné, protože bomba je jenom hádanka, kterou řešíš – přehledná, promyšlená a předpověditelná. Soudím, že ty nemáš strach z bomb, Carol. Jsou to lidé, koho se obáváš. Myslíš, že to je ten důvod, proč se ti u pyrotechniků tak líbilo?“

Starkeyová pohlédla na hodiny.

„Vypadá to, žes měla pravdu. Čas vypršel.“

* * *

Když Starkeyová opustila Daninu ordinaci, jela přes celé město zpátky do své kanceláře a stále v ní sílil pocit něčeho nevyhnutelného. Říkala si, že má ve všem jasno, ale věděla, že ve skutečnosti ho má asi tolik jako opilec padající ze schodů. Dopadne až dolů, ať už má jasno nebo ne. Stála na schodišti. Řítila se dolů. Uvidí svou smrt.

Když dorazila do kanceláře, cítila se otupělá a nesoustředěná, připadala si jako duch, který se vrátil strašit v domě, ale byl teď fyzicky nepřítomný, neviditelný a bez tíže.

Na vzdálené straně rozlehlé místnosti postával u automatu na kávu Coura. Dívala se na něj a uvědomila si, že Coura má telefonní čísla televizních zpravodajství. Rozhodla se, že si je od něj vezme, obvolá je a najde ty zatracené filmy. Udělá to hned, než si to rozmyslí.

Rázně přešla místnost.

„Jorge, postaral ses o vylepšení těch záznamů?“

„Jo. Říkal jsem ti přece, že to zařídím, vzpomínáš?“

„Hm. Jen jsem se chtěla ujistit.“

„Dal jsem to do jedné střižny v Hollywoodu, naše oddělení ji občas využívá. Měli by to mít do tří dnů.“

„Správně. Vzpomínám si. Poslyš, dostali jsme nějaké kazety od Kanálu osm?“

„Jo. Vzala sis jednu domů, Carol. Už si nevzpomínáš?“

„Do háje, Jorge, vzala jsem si jich domů celou horu. Copak si můžu pamatovat, odkud všechny jsou?“

Coura se na ni upřeně díval.

„Ne. To asi ne.“

„S kým jsi mluvil, když jsi chtěl od Kanálu osm ty videozáznamy?“

„Se Sue Bormanovou. To je ředitelka zpravodajství.“

„Dej mi její číslo, chci se jí na něco zeptat.“

„Třeba bych ti mohl pomoct. Co potřebuješ vědět?“

Nic nešlo hladce. Nemohl prostě říct „jistě“ a jít pro to zatracené číslo.

„Chci s ní mluvit o těch záznamech, Jorge. Tak tedy, prosím, můžu dostat její číslo?“

Následovala Couru k jeho stolu a pak šla přímo ke svému telefonu. Automaticky vytočila číslo, aniž by věděla, co řekne a jak to řekne. Nechtěla přemýšlet. Nechtěla sama sobě poskytnout příležitost ke změně rozhodnutí.

Kanál osm byla jediná televizní stanice, na kterou si z té doby vzpomínala. Věděla, že tam byly i jiné, ale nepamatovala si přesně které a nechtěla je všechny obvolávat. Kanálem osm si byla jistá kvůli nápadnému logu téhle stanice. Pyrotechnici říkali jejich otlučenému výjezdovému vozidlu hovnomobil…

„Tady je detektiv Carol Starkeyová, losangeleská policie. Chtěla bych Sue Bormanovou, prosím.“

Když Bormanová promluvila, působilo to, jako by ji někdo honil. Starkeyová usoudila, že je to profesionální deformace.

„Ty videozáznamy jsme vám poslali. Je s nimi něco v nepořádku? Nemáte problémy s přehráváním, že ne?“

„Ne, madam, nemáme. Jsou v pořádku. Oceňujeme vaši spolupráci. Volám kvůli jiným záznamům.“

„Jiné nemáme. Poslali jsme vám všechno.“

„Mluvím o starších záznamech. Pravděpodobně jsou ve vašem archivu. Před třemi roky byl v karavanovém kempu v Chatsworthu jeden policista zabit a druhý těžce zraněn. Vzpomínáte si na to?“

„Ne. Byla to taky bomba?“

Starkeyová zavřela oči.

„Ano. Byla to bomba.“

„Už vím. Ten mrtvý nebyl jen jeden; oba byli vlastně mrtví, ale jednoho se podařilo přivést na místě zpátky k životu, je to tak?“

„To je ono.“

„Byla jsem tehdy externí žurnalistkou. Myslím, že jsem o tom psala.“

„Jsou to tři roky. Možná už ty záznamy nemáte.“

„Máme všechno. Promiňte, jaké že je vaše jméno?“

„Detektiv Starkeyová.“

„O té záležitosti v Silver Lake jsem nemluvila s vámi, že ne.“

„Ne, to byl detektiv Santos.“

„Dobrá, musím to vyhledat v archivu. Udělám to a zavolám vám zpátky. Řekněte mi datum toho incidentu a své telefonní číslo.“

Starkeyová jí sdělila obojí.

„Jestli ten záznam najdeme, budete ho chtít?“

„Ano.“

„Je mezi tímhle a Silver Lake nějaká spojitost?“

Starkeyová rozhodně nechtěla téhle ženě vyprávět, že je jedním z policistů na záznamu.

„Nemyslíme si, že jsou přímo propojené, ale vyšetřujeme to. Je to jen jedna ze stop, které sledujeme.“

„Jestli tu snad máme nějaký příběh, chci ho.“

„Pokud tam bude, máte ho mít.“

„Jakže se jmenujete?“

„Starkeyová.“

„Zavolám vám.“

Starkeyová se celá třásla, když pokládala sluchátko. Položila si dlaně na desku stolu a zkusila je zklidnit. Nešlo to. Čekala, že bude radostí bez sebe a hrdá na takový krok, ale cítila jenom zvedání žaludku.

Spolkla nasucho jeden zantac a čekala, až to přejde, když zavolal Pell.

„Můžeme mluvit?“

„Ano, můžeme.“

„Chtěl jsem se znovu omluvit za včerejšek, za tu záležitost s Tennantem. Doufám, že vám to nezpůsobilo žádný malér.“

„Zatím si mě ještě na přestupkové na koberec nepozvali, jestli máte na mysli tohle. Tennant si to může rozmyslet a zničit mi kariéru, ale zatím je klid.“

„Nahlásila jste mě?“

„To není můj styl, chlapečku. Zapomeňte na to.“

„Dobře. Tedy, jak jsem řekl včera, kdyby k něčemu došlo, vezmu to na sebe.“

Cítila, jak rudne vztekem, i když víc na sebe než na něj.

„Vy to nemůžete vzít na sebe, Pelle. Asi chcete být šlechetný nebo co, ale já budu v prdeli, protože jsem vás nenahlásila, ať už to na sebe vezmete nebo ne. Takhle to chodí tady, na místní úrovni, vážený.“

„No dobře. Poslouchejte, volám vám ještě kvůli něčemu jinému. Mám někoho, kdo nám může pomoct s tím Claudiem.“

„Co máte na mysli?“

„Jestli je pravda, co říkal Tennant, že Pan Rudý ty stránky navštěvuje, tak myslím, že se to může hodit. Sehnal jsem chlápka z techniky, který je v těchhle věcech doma. Už jsem to domluvil, jestli máte chvíli času.“

„K sakru, to víte, že mám.“

„Prima. Můžete mě vyzvednout?“

Vizitka Pellova hotelu ležela na jejím stole. Našla ji a zjistila, že Pell bydlí v Culver City, blízko letiště. Motel se jmenoval Islander Palms.

„Chcete říct, že pro vás mám přijet? Proč se nesejdeme tady? Jste úplně na druhým konci světa.“

„Mám problémy s tou vypůjčenou károu. Jestli sem ale nechcete jet, vezmu si taxíka.“

„Dejte si pohov, Pelle. Budu tam za dvacet minut.“

Islander Palms byl nízký motel hned vedle bulváru Pico, pár bloků západně od ateliérů MGM. Měl dvě podlaží, neonové palmy na ohromném poutači ukazujícím na parkoviště, tyrkysovou střechu a ohyzdnou štukovou omítku. Starkeyovou překvapilo, že se Pell ubytoval v takové díře, a domyslela si, že vybíral z nějakého katalogu pro nenáročné. Byl to přesně ten druh ubytování, které řve do světa „lidové ceny“.

Pell vyšel hlavním vchodem, zrovna když vjížděla na parkoviště. Vypadal bledý a unavený. Tmavé kruhy pod očima jí vnukly myšlenku, že problém patrně nebude v jeho autě; nejspíš je dosud v šoku z něčeho, co s ním zacloumalo nahoře v Atascaderu.

Přisedl si k ní, ještě než vypnula motor.

„Proboha, Pelle, u vás máte zkrácený rozpočet? Městská policie by mě neubytovala v takovém chlívku, jako je tohle.“

„Zavolám našemu řediteli a řeknu mu, že mu vzkazujete, aby šel do sebe. Víte, jak se dostaneme na univerzitu?“

„V tomhle městě jsem se narodila. Mám jeho dálnice v krvi.“

Při zpáteční jízdě napříč městem jí Pell vysvětlil, že se mají setkat s mužem jménem Donald Bergen, promovaným absolventem fyziky. Bergen je jedním z počítačových expertů pracujících pro vládu při identifikaci a monitorování potenciálních atentátníků, pravicových extremistů, pedofilů, teroristů a dalších cvoků, kteří k plánování a realizaci svých ilegálních spádů využívají Internet. Je to šedá zóna kriminalistiky a tmavne každým dnem. Internet není americká státní pošta a elektronická diskusní fóra nejsou soukromé telefonní hovory, přesto jsou možnosti kriminalistů stále omezenější.

„Je tenhle chlápek něco jako špion?“

„Je to jenom nějaký chlápek. Buďte tak hodná, neptejte se ho na jeho práci a neříkejte mu moc o naší, ano? Bude to tak lepší.“

„Poslyšte, říkám vám na rovinu, že já neudělám nic, čím bych porušila zákon.“

„Tohle není protizákonné. Bergen ví, proč za ním jdeme, a ví i o Claudiovi. Jeho úkol je nás tam dostat. Pak už to bude na nás.“

Starkeyová to v duchu zvažovala, ale nahlas neřekla nic. Pokud jí Bergen a Claudius pomohou vyřešit případ, tak jim v tom bránit nebude.

Po dvaceti minutách cesty vjeli na parkoviště, našli volné místo a vstoupili do kampusu kalifornské techniky. Ačkoli Starkeyová strávila v Los Angeles celý život, tady ještě nikdy nebyla. Bylo to hezké na pohled; temně hnědé budovy, pohodlně usazené v rovině Pasadeny. Míjeli normálně vypadající mladé muže a ženy, ale soudila, že to budou patrně géniové. Sotva by si někdo z nich vybral jako budoucí povolání práci policajta. Starkeyová si pomyslela, že kdyby byla chytřejší, nevybrala by si ji ani ona.

Našli budovu katedry počítačové vědy, sestoupili po schodech o patro níž a pokračovali sterilní chodbou až k Bergenově kanceláři. Muž, který otevřel dveře, byl menší postavy a vyhlížel velmi atleticky, jako kulturista. Byl mírně cítit potem.

„Vy jste Jack Pell?“

„Tak jest, pane Bergene.“

Bergen se podíval na Starkeyovou.

„A ona?“

Starkeyová podrážděně ukázala odznak.

„Ona je detektiv Carol Starkeyová, městská policie Los Angeles.“

Bergen pohlédl zpátky na Pella.

„O ní se Jerry nezmínil. Jakou v tom hraje roli?“

„Já a ona jsme tým, Bergene. Víc toho vědět nepotřebujete. A teď už nás pusťte dál.“

Bergen se vyklonil na chodbu, aby viděl, jestli tam není ještě někdo, pak je vpustil dovnitř a zamkl za nimi dveře. Starkeyová ucítila marihuanu.

„Říkejte mi Donnie. Jsem vám plně k dispozici.“

Bergenova kancelář byla zavalena knihami, manuály k softwaru, počítači a plakátky kulturistek na stěnách. Domácí pán ukázal na dvě židle, připravené u laptopu. Starkeyová se cítila trapně, seděla tak těsně vedle Pella, že se jejich ramena navzájem dotýkala, ale nebylo kam uhnout. Bergen si přistrčil malinkou otáčecí židli k Pellovi, a tak seděli všichni tři nahrbení před malým počítačem, jako by to bylo okno do jiného světa.

„Tohle nebude trvat dlouho. Je to docela jednoduché v porovnání s jinými věcmi, které už jsem pro vás, chlapi, dělal. Něco mě na tom ale zaráží.“

Chlapi! Starkeyová si všimla, že Bergen mluví k Pellovi, jako by tam vůbec nebyla. Napadlo ji, že má před ženskými nějaký mindrák.

Pell řekl: „A co to je?“

„Když pro vás tyhle věci dělám, posílám doklad zpátky Jerrymu, ale tentokrát řekl, abych to nechal být.“

„O tom si promluvíme později, Donnie. Tohle detektiva Starkeyovou nezajímá.“

Bergen se dokrvava začervenal.

„Ano. Jistě. Jak si přejete.“

„Předveďte nám něco z Claudiových stránek, Donnie.“

„Ano. Ovšem. Co byste chtěli vidět?“

„Ukažte nám, jak se tam dostat.“

„Už jsem ho našel. Byl jsem tam dnes ráno.“

Bergen, který seděl po druhém Pellově boku, co nejdál od Starkeyové, se natáhl a ťukl na několik kláves.

„První věc, kterou jsem udělal, byla, že jsem vyhledal webové stránky zabývající se bombami, výbušninami, improvizovanou municí, hromadným ničením a takovými věcmi. Těch stránek jsou stovky.“

Starkeyová sledovala, jak se na obrazovce načítá domovská stránka něčeho jménem HROBNÍK, a brzy se objevila lebka s atomovými hřiby v očních důlcích. Bergen vysvětlil, že tuhle stránku vytvořil a udržoval jeden kutil z Minnesoty a všechno bylo dokonale legální.

„Spousta těch složitějších stránek má knihu návštěv, aby tam lidi mohli zanechat vzkazy pro jiné, nebo se můžou sejít na chatu a vyměňovat si informace naživo. Víte třeba, jak děláme průzkum atentátů?“

Starkeyová řekla: „Donnie?“

Bergen si odkašlal, rychle po ní mrkl a pak zase uhnul pohledem.

„Ano, madam?“

„Mně nemusíte ‚madamovat‘. Chci ale, abyste na mě taky mluvil, dobrá? Nezabásnu vás za kouření trávy nebo co vás to vlastně straší, platí?“

„Žádnou trávu jsem nekouřil.“

„Dobrá. Prostě na mě taky mluvte. Nemám představu, jak děláte průzkumy atentátů. Netuším ani, co to je.“

Pell se ozval: „Možná bychom měli změnit téma.“

Bergen se znovu začervenal.

„Promiňte.“

„Hlavně nám povězte, jak jste objevil Claudia, a ukažte nám, jak se na ty stránky dostat.“

Bergen se otočil a ukázal na jasně modré supervýkonné macintoshe, navršené na sebe na kovovém regálu a navzájem propojené.

„Co uděláte, je, že hledáte kombinace slov. Řekněme, že vaše kombinace je prezident, Bílý dům a zabít. Mám software, který se pohybuje ve vodách čtyřiceti různých poskytovatelů internetových služeb a neustále vyhledává zadanou kombinaci slov v knihách hostů, v diskusních fórech a na chatech. Když se kombinace objeví, software tu výměnu názorů a e-mailové adresy konkrétních lidí zkopíruje. Já jsem programu zadal, aby vyhledal slovo Claudius, spolu s několika dalšími, a tohle jsme našli. Je to tak snadné jako zachovat svět bezpečný pro demokracii.“

Bergen klepl na další klávesu a objevila se nová stránka. Hruď se mu nadmula pýchou.

Umíte běhat, ale neumíte se schovat, vy svině. Tady Claudius, objevilo se na obrazovce.

Byla to tvář orámovaná plameny. Tvář byla v agónii, jako by trpěla nesmírnou bolestí. Starkeyové připadalo, že má římské rysy. Po levé straně byla svislá lišta, která zobrazovala různá témata: JAK NA TO, PROFÍCI, ARMÁDA, OBRAZÁRNA, KONTAKTY; NEJHLEDANĚJŠÍ a několik dalších.

Starkeyová se naklonila k obrazovce.

„Co znamenají všechny tyhle věci?“

„Listujete tím jako v knize. V obrazárně jsou fotografie obětí explozí. Je to dost hrůzné. ‚Jak na to‘ obsahuje texty o konstrukci bomb a knihu hostů, kde si ti kreténi můžou navzájem promluvit. Tady, projděme si to.“

Bergen je rychlými stisky myši provedl peklem. Starkeyová sledovala, jak se na obrazovce objevují diagramy improvizované munice, viděla návody, jak místo skutečných chemických složek použít k výrobě trhavin obyčejné čisticí prostředky. Obrazárna obsahovala fotografie zničených budov a vozidel, obrázky lidí usmrcených při výbuchu, nekonečnou řadu snímků lidí třetího světa, kteří přišli o chodidlo nebo o celou nohu při šlápnutí na minu, a také detailní záběry zvířat roztrhaných bombou na kusy. Starkeyová se musela odvrátit.

„Tihle lidi jsou zkurvení hajzlové. Je to ohavnost.“

„Ale legální. První Dodatek. Když to budete pečlivě číst, zjistíte, že tyhle stránky, které nazýváme veřejnými, nejsou právně napadnutelné. Nikdo se na nich nepřiznává ke zločinům ani k nákupu a prodeji nezákonných položek. Jsou to jenom kutilové. Haha.“

Pell řekl: „Hledáme někoho, kdo si říká Pan Rudý. Mluví se tam o něm. Bylo nám řečeno, že ty stránky možná sám navštěvuje.“

Bergen začal přikyvovat, ještě než Pell dokončil větu, dávaje jim tak najevo, že je stále v předstihu. Zkontroloval si hodinky a pohlédl směrem k velkému stolnímu macintoshi.

„Tedy, jestli tu byl od jedenácti hodin včera v noci, říká si tady nějak jinak. Dělám si seznam návštěvníků.“ Otočil se s židlí k laptopu a myší otevřel knihu hostů. „Pokud jde o lidi, co o něm píšou, tak těch je opravdu hodně. Parta těchhle kreténů ho považuje za zasranýho hrdinu. Rudýho a jemu podobný idioty. Máme tady pár rozhovorů o Unabomberovi, o tom chlápkovi z Kalifornie, kterýmu říkali IRS Bombardér, jmenoval se Dean Harvey Hicks, pak o tom dementovi dole na jihu, který se pokoušel pobít všechny soudce a právníky, o těch čurákách z Oklahomy a metráky materiálu o tom vašem Panu Rudém.“

Starkeyová řekla: „Podíváme se na to.“

Bergen našel rozhovor věnovaný Panu Rudému a vysvětlil jim, že prostě mohou pokračovat dál a dál od vzkazu ke vzkazu.;

„Kde mám začít?“ zeptala se.

„Začněte kdekoli,“ poradil jí. „Na tom nezáleží.“

Starkeyová namátkou zvolila vzkaz a otevřela ho.

PŘEDMĚT: Hra na pravdu
OD: NADŠENEC

ČÍSLO ZPRÁVY: >187765.34@zipp<

>>… že Unabomber dělal ty svý bombičky
tolik let, a nechytli ho, jen
dokazuje jeho nadřazenost…«

Kaczynski měl obyčejnou kliku. Jeho
věci byly jednoduchý, hulvátský
a trapný. Jestli chcete eleganci,
sledujte Pana Rudýho.

Nadšenec

(občas chybující, ale vždy
spravedlivý)

Starkeyová otevřela další zprávu.

PŘEDMĚT: Hra na pravdu OD: JYMB04

ČÍSLO ZPRÁVY: >222589.16@nomad<

»Jestli chcete eleganci, sledujte Pana
Rudýho.«

Ojaký eleganci to mluvíš, Nadšenej?
Jen že používá sentimentálni slaďák,
jako je modex, a nikdo neví, kdo
doopravdy je. Unabombera
neidentifikovali sedmnáct zmrdanejch
roků. Rudý je tu zatim jenom dva.
Uvidíme, jestli je dost chytrej, aby
se nedal chytit.

Musim ale přiznat, že se mi zamlouvá
jeho apolitickéj přistup. Pomatenci
a teroristi očerňujou dobrý jméno
pumovejch útočníků… ha! To žeru,
že Rudý je poctivý bijec ze starý
školy.

Jen tak dál.

J.

Starkeyová se podívala na Pella.

„Tihle lidi by měli mít zákonem zakázáno se rozmnožovat.“

Pell se zasmál.

„S tím si nedělejte starosti, Starkeyová. Předpokládám, že většina z nich v životě neměla rande.“

Starkeyová letmo pohlédla na Bergena.

„Tak tohle tady dělají, takhle si tu navzájem nechávají vzkazy?“

„Jo. Proto tomu říkají kniha hostů. Ovšem tohle jsou chlápci lehké váhy. Žádný z nich se nepřizná k ničemu, co by bylo trestné. Jestli chcete skutečné cvoky, musíte jít na chat. Víte, téměř kdokoli se může dostat tam, kde jsme teď, pokud ví, jak to najít, ale jejich místnost na chatu je něco jiného. Tam už nemůžete jen tak přijít jako do každý jiný, víte, jako klep, klep, tak tady mě máte. K nim musíte mít pozvání.“

„Jak jste se k němu dostal vy?“

Bergen vypadal samolibě.

„Nepotřeboval jsem ho, vloupal jsem se tam. Ale normální lidi potřebujou speciální software, který vám někdo musí poslat e-mailem. Něco jako klíč, kterým si otevřete. Tihle chlápci se baví o věcech, za které se chodí do lochu, takže chtějí svoje soukromí. Oni vědí, že brousím někde kolem, i další, mně podobní. Myslí si ale, že ve své místnosti jsou v bezpečí.“

Bergen klepl na další klávesy, poté se objevilo nové okno a na něm dvě přezdívky, jejichž nositelé spolu právě vedli čilou konverzaci, ALFK1 a 22ODLIV Nediskutovali o bombách ani o trhavinách, ani třeba jen o vzdáleně podobných věcech – mluvili o populárním televizním seriálu.

Pell se ušklíbl: „Baví se o nějaké zatracené herečce.“

„V místnosti na chatu můžou mluvit, o čem je napadne. Je to naživo, právě teď. Baví se tak jako my tady, jenže to píšou. Mohou být kdekoli na téhle planetě.“

Starkeyová sledovala výměnu názorů na obrazovce s pocitem, že tím oknem nakukuje do jiného světa.

„Vědí o nás?“

„Určitě ne, zatím ne. Jsme zahaleni pláštěm, absolutně neviditelní. Na Internetu neexistuje žádná překážka, vůbec žádná, když hraju já.“

Bergen se znovu samolibě usmál a Starkeyovou napadlo, že bude nejspíš stejný magor jako ti cvoci, které sledují.

Pell se zhluboka nadechl a kývl na ni.

„Dokážu si tady Rudého představit, Starkeyová. Tihle musejí být balzám pro jeho ego. Přijde sem, čte ty nesmysly o tom, jak je skvělý, a to je přesně to, u čeho ten kretén slintá blahem. Tady ho čapnem.“

Starkeyová byla ohromena představou, že kdokoli z těch lidí může být Pan Rudý osobně.

Otočila se a pohlédla na Bergena.

„Můžeme do toho vstoupit, když si dáme nějaké jméno?“

„Jistě. Můžeme nechat vzkaz v knize hostů, nebo jít na chat, cokoli si přejete, já to zařídím. Proto jsme tady, že?“

Podívala se na Pella a ten přikyvoval.

„To všechno si přejeme.“

„Žádný problém. Jdeme na to, ať to sviští.“

Pell

Vybrali si přezdívku DIBLÍK. Pellovi se to nejdřív zdálo hloupé, ale jak tam seděli a snažili se, došlo mu, že v tom je skrytá sexualita, která by pro ně mohla pracovat.

Pozoroval poočku Starkeyovou a oceňoval její nasazení. Bergenova kancelář byla stísněná; sotva dost velká, aby se všichni tři vešli před počítač. Bergen páchl tak hrozně, že se Pell od něj pořád odtahoval blíž ke Starkeyové. Pokaždé, když se jí Pell dotkl, uhnula. Jednou, když se jí nechtěně dotkl stehnem, myslel, že snad spadne ze židle.

Pell o ní přemýšlel a říkal si, že má možná averzi k mužům nebo nesnáší, když se jí někdo dotýká, ale pak došel k názoru, že to není moc pravděpodobné. Když se mu stala ta věc v Atascaderu, dala najevo překvapivou vlídnost, která ho dojala… dokonce i když ho peskovala kvůli Tennantovi.

„Do háje, Pelle.“

Starkeyová s Bergenem na něj zírali. Uvědomil si, že byl nějakou chvíli mimo, že přemýšlel o Starkeyové.

„Promiňte.“

„Proboha, Pelle, dávejte pozor. Nechci tady strávit celou noc.“

Bergen jim ukázal, jak na malém počítači pracovat, jak ho zapnout a vypnout, a dal jim internetovou adresu od anonymního poskytovatele, kterého vlastní a provozuje vláda. Potom jim ukázal, jak se dostat na Claudiovy stránky, když už budou připojeni k Internetu. Domlouvali se, jak pokračovat, a volba padla na něco, čemu Bergen soukromě říkal „třpytkování“. Poslali do knihy hostů tři zprávy o Panu Rudém s podpisem ‚Diblík‘: dvě, které dávaly na vědomí, že Diblík je jeho žhavý obdivovatel, a jednu, obsahující fámu, že Pan Rudý zaútočil znovu v Los Angeles, s dotazem, jestli to někdo může potvrdit. Bergen jim vysvětlil, že smyslem je vyvolat diskusi a v knize hostů se stát hostem stálým.

Když skončili, Pell řekl Bergenovi, že bude za pár minut zpět, a vyprovodil Starkeyovou ven.

Starkeyová se podivila: „Proč se tam musíte vrátit?“

„Federální záležitost. Pusťte to z hlavy.“

„Koukněte, jděte do prdele, Pelle. Bože můj!“

„Takhle namíchnutá jste pořád?“

Starkeyová se zamračila a neobtěžovala se odpovědět. Vyklepla z krabičky cigaretu a zapálila si. Pell přemýšlel o všem tom kouření a pití a uvažoval, jestli to tak bylo vždycky, nebo jestli se tahle Starkeyová narodila onoho dne v karavanovém městečku. Třeba zrovna ty drsné hlášky a nepřátelské chování. Byly chvíle, když jezdil po městě nebo ležel ve svém mizerném hotelovém pokoji, kdy by se jí rád na všechny ty věci zeptal, ale věděl, že to není ten nejlepší nápad. Sám o nich věděl dost, například jak taková příhoda může člověka změnit: jste-li uvnitř slabí, obalíte to drsnou slupkou. Přinutil se o tom dál nepřemýšlet.

Starkeyová zamávala cigaretou, jako by nebyla spokojená se způsobem, jakým si ji zapálila, a potom se zahleděla kamsi skrz něj.

Musím se vrátit zpátky na Spring Street. Mám jít s Marzikovou hledat lidi, kteří toho chlapa viděli.

„Vezměte si domů ten počítač. Později se můžeme sejít u vás a uvidíme, jestli někdo odpověděl.“

Pohlédla na něj a pokrčila rameny.

„Jistě. Můžeme to udělat u mě. Počkám v autě.“

Pell sledoval Starkeyovou, dokud nezmizela, a pak se vrátil do Bergenovy kanceláře. Zaklepal a Bergen přes něj znovu vykoukl na chodbu, aby se ujistil, že vzduch je čistý. Pell takové počínání nesnášel.

Když zavřel dveře, Bergen řekl: „Doufám, že jsem před ní neplácl nic nepatřičného.“

Pell vytáhl obálku s dvanácti sty dolary a potom se díval, jak to Bergen přepočítává.

„Dvanáct set. To je prima. Takhle hotově mi, chlapi, platíte poprvé. Obvykle vypisuju příjmový doklad, ale Jerry řekl, abych to tentokrát nechal plavat.“

„Jestli Jerry řekl, abyste to nechal plavat, měl byste to udělat.“

Bergen pokrčil rameny, byl nervózní.:

„Správně. Chcete potvrzení?“

„To, co chci, je druhý počítač.“

Bergen se na něj upřeně díval.

„Chcete ještě jeden? Takový, jako jsem vám už dal?“

„Ano. Nastavený tak, abych mohl navštěvovat Claudiovy stránky.“

„K čemu vám ten druhý bude?“

Pell přistoupil blíž a podíval se mu do očí takovým způsobem, že sebou Bergen trhl.

„Můžete mi ten počítač poskytnout, nebo ne?“

„Bude to dalších dvanáct stovek.“

„Vrátím se pro něj později. Sám.“

8

Poté, co Starkeyová vysadila Pella v jeho motelu, strávila odpoledne spolu s Marzikovou rozhovory se zákazníky prádelny v Silver Lake. Bez úspěchu. Žádný si nevzpomínal na telefonujícího muže v baseballové čepici a košili s dlouhými rukávy. Starkeyová se děsila chvíle, kdy bude muset Kelsovi oznámit, že podoba podezřelého zůstane nepotvrzena.

K večeru zaskočily do květinářství, aby ukázaly Lesterovi tři podobizny, které Starkeyová dostala od Pella.

Lester se na ně podíval a potom zavrtěl hlavou.

„Vypadá to jako tři různý chlápci.“

„Je na nich jeden a ten samý chlap v různých převlecích.“

„Ten, kterýho jsem viděl já, mohl být taky převlečený, ale vypadal starší než tyhle tři.“

Marziková požádala Starkeyovou o jeden zantac.

Starkeyová jela ten večer domů rozhodnutá, že si dá od ginu pohov. Udělala si velikou konvici ledového čaje. Pomalu ho upíjela a pokoušela se dívat na televizi, ale většinu večera se nemohla zbavit myšlenek na Pella. Místo aby se soustředila na vyšetřování, v myšlenkách se neustále vracela k Pellovi a k jejich rannímu rozhovoru. Pell říkal, že převezme odpovědnost, jestli Tennant podá stížnost, a tvrdil, že si to vypije sám.

Starkeyová zhasla a šla si lehnout, ale nemohla usnout. Nekonaly se ani její obvyklé dvě ubohé hodinky.

Nakonec sundala Cukříkovu fotografii ze skříně, odnesla ji do obýváku, seděla, dívala se na ni a čekala, až bude ráno.

Jeden už to za ni jednou schytal. Nikdy nedopustí, aby to jiný muž udělal znovu.

Deset minut po deváté ráno jí do kanceláře zavolal Buck Daggett.

„Hele, Carol, nechci otravovat, ale jsem zvědavý, jak jste pokročili.“

Starkeyová se cítila provinile. Věděla, v jaké je Buck situaci, když se cítí být odsunutý na okraj tak zničujícího dění. Právě tak si připadala po té katastrofě v kempu a nikdy se toho pocitu úplně nezbavila.

„Nic moc, Bucku. Je mi to líto.“

„Jenom mě to zajímá, víš?“

„Já vím. Poslouchej, asi bych tě o tom měla průběžně informovat, ale mám hrozně moc práce.“

„Slyšel jsem, že na kusu střepiny našli nějaký nápis. Co to má znamenat?“

„Nevíme přesně, co jsme vlastně našli. Je to buď pětka, nebo písmeno S. Bylo to vyryté v plášti jedné trubky.“

Starkeyová si nebyla jistá, kolik mu toho může říct o Panu Rudém, takže to raději nechala být.

Buck zaváhal. „Pětka, nebo S? Co je to, k čertu, část vzkazu?“

Starkeyová chtěla změnit téma.

„Já nevím, Bucku. Až to zjistím, dám ti vědět.“

Santos na ni mával a ukazoval na telefon. Světlo na druhé lince blikalo.

„Poslyš, Bucku, mám druhý hovor. Jakmile na něco přijdeme, zavolám ti.“

„Jasně, Carol. Nechci tě otravovat nebo něco takovýho.“

„Já vím. Zavolám ti.“

Starkeyová slyšela v jeho hlase zklamání, a navíc se cítila provinile, že se mu vyhýbá.

Na druhé lince byl John Chen.

„Máme tady na tvé jméno převod důkazního materiálu z federální laboratoře v Rockvillu.“

„Jsou to ty bomby z Miami?“

„Jo. Mělas mi říct, že to přijde, Starkeyová. Nemám rád, když se něco takhle objeví. Dneska mám jít k soudu, a teď tady musím trčet u papírování. V jedenáct tam mám být.“

Starkeyová se podívala na hodinky.

„Budu tam, než zmizíš. Chci se na to podívat.“

„Povídám ti, že mám soudní jednání, Carol. Přijď odpoledne nebo zítra.“

Jeho hlas zněl ublíženě a to ji hrozně popudilo.

„Vyrážím hned, Johne. Budu tam za dvacet minut.“

Byla zrovna na cestě ven, když se otevřely Kelsovy dveře, a ona si vzpomněla na Tennanta. Na několik krátkých minut na Atascadero docela zapomněla.

„Starkeyová!“

Kelso se řítil místností, v ruce hrnek s nápisem NEJSVŮDNĚJŠÍ MILOVNÍK SVĚTA. Starkeyová ho bez výrazu sledovala a myslela si: Do prdele, jestli Olsen tu stížnost vážně podal, je příliš pozdě se tím trápit.

„Šéfův zástupce Morgan se s námi chce dnes odpoledne setkat. V jednu hodinu u mě v kanceláři.“

Starkeyové se zdálo, že se propadá do země.

„O čem to bude?“

„O čem myslíte, detektive? Chce vědět, jak si stojíme ohledně Riggia. Dick Leyton tady bude taky. Podáte jim zprávu o stavu vyšetřování – doufám, že máte co říct.“

Starkeyová cítila, že se uklidňuje; bylo zřejmé, že přestupkové žádnou stížnost neobdrželo.

Kelso rozhodil rukama.

„Takže? Chcete mě poctít předpremiérou?“

Řekla mu o Claudiových stránkách, o tom, že Tennant se právě na nich dozvěděl o Panu Rudém, a také poznamenala, že podle ní to může být dobrý zdroj informací.

Kelso, poněkud uchlácholen, poslouchal.

„No, myslím, že nějaký výsledek to je. Aspoň to vypadá, že něco děláme.“

„My ale něco děláme doopravdy, Barry.“

Ačkoli včera nic nepila, rozbolela ji hlava.

Ještě se třásla vzteky, když odcházela z budovy, a doufala, že k Chenovi dojede dřív, než ten zmizí k soudu. Zastihla ho, potkali se na schodišti, právě když odcházel. Nebyl nadšený, že ji vidí.

„Říkal jsem ti, že musím k soudu, a tys mi slíbila, že sem dorazíš za dvacet minut.“

„Jenom mi ukaž, kde to je, a pak můžeš klidně jít.“

Dávala přednost práci o samotě. Bude lehčí se soustředit, když jí Chen nebude koukat přes rameno, raději se obejde bez jeho chlapského ega a bez pokusů o pomoc.

Chen měl tisíc řečí, ale otočil se a bral schody po dvou, potom ji vedl zpátky chodbou do laboratoře. Dva technici jedli sendviče – mezi průhlednými plastovými sáčky to vypadalo jako kusy lidského těla. Ve vzduchu se vznášel silný zápach konzervačních látek.

Chen řekl: „Poslali dvě zařízení, Starkeyová. Ne jenom to z knihovny, jak jsi říkala.“

To ji překvapilo.

„Čekala jsem jen to zařízení z knihovny.“

„To jsme dostali, ale taky máme střepinu z jedné exploze tam dole. Zprávy říkají, že obě ty věci vypadaly stejně, s tím rozdílem, že jedno byla skutečná bomba a druhé ne.“

Starkeyová si vzpomněla, co jí Pell řekl o útoku na ilegální továrnu, popsaném v jedné ze sedmi zpráv, které jí dal přečíst. Znala už zprávu policie z okresu Dade, týkající se toho zařízení, a došla k názoru, že jeho držení se může ukázat užitečné.

Chen ji vedl do rohu laboratoře, kde na černém stole ležely dvě bílé krabice. Obě byly otevřené.

„Všechno je zabalené, označené a zapsané. Tady to podepiš, potom si s tím prý můžeš dělat, co chceš, včetně destruktivních zkoušek,“ oznámil jí Chen.

Destruktivní zkoušky byly někdy nutné k oddělení jednotlivých složek nebo k získání vzorků. Starkeyová neočekávala, že je bude muset dělat, protože bude vycházet z výsledků miamských vyšetřování.

Podepsala čtyři federální důkazní formuláře tam, kde jí Chen ukázal, a potom mu je dala zpátky.

„Fajn. Můžu si sednout za tvůj stůl?“

„Jen mi tu neudělej binec. Vím, kde co leží, tak to pak dej do původního stavu. Nesnáším, když mi lidi přendávají věci.“

„Nebudu s ničím hýbat.“

„Chceš, abych řekl Daigleovi, že jsi tady? Asi by to rád viděl.“

„Radši si ty bomby prohlídnu napřed sama, Johne. Zavolám mu, až budu hotová.“

Když Chen konečně odešel, Starkeyová se nadechla, zavřela oči a cítila, jak se její napětí vytrácí jako voda z tajícího ledovce. Tohle byla část její práce, kterou vždycky milovala. Tohle bylo její tajemství. Když se bomby dotýkala, když měla její komponenty v rukou, když ji tlačily do prstů a dlaní, stávala se její součástí. Takhle tomu bylo od jejích prvních praktických cvičení na pyrotechnické škole v Redstonu. Bomba byla hádanka. Stala se částí něčeho většího, co dokázala vidět jiným způsobem než ostatní lidé. Možná měla Dana pravdu. Poprvé za tři roky byla sama s bombou a cítila se klidná.

Natáhla si pár vinylových rukavic.

ATF poslal obě zařízení spolu s příslušnými zprávami, vždy po jedné od pyrotechnického oddílu okresu Dade a po jedné od centrální laboratoře v Rockvillu ve státě Maryland. Starkeyová odložila zprávy stranou. Chtěla přistoupit k materiálu s čistou hlavou a udělat si vlastní obrázek. Přečte si ty zprávy později, aby porovnala nálezy pyrotechniků z Marylandu a z Miami se svými vlastními.

Z odpáleného zařízení zbyly obvyklé ohořelé a zohýbané fragmenty, rozdělené do dvaceti osmi igelitových sáčků na suchý zip, každý sáček označený číslem případu, evidentním číslem a popisem obsahu.

č. 3B12:104/galvanizovaná trubka

č. 3B12.028/ koncová zátka rozbušky

č. 3B12:062-081/ různé kousky trubek

Starkeyová si zběžně prohlédla jejich obsah, ale neotvírala je, protože neviděla důvod; zajímalo ji hlavně neporušené zařízení. Největší fragment byl ohnutý deseticentimetrový kus trubky, slisovaný do dokonalého trojúhelníku, s okraji tak rovnými, jako by byly oříznuté nějakým nástrojem. Exploze mohou podobné úkazy způsobit, když změní tvary věcí neočekávanými a překvapujícími způsoby, způsoby, které často nedávají smysl, protože každá deformace nemusí být přímým dílem pouze trhaviny, nýbrž také vnitřního pnutí deformovaného materiálu.

Vrátila sáčky do krabice a odsunula ji stranou. Druhá krabice obsahovala demontované části zařízení, objeveného v knihovně. Vyložila sáčky na pracovní stůl a uspořádala je podle složek. Jeden sáček obsahoval sirénu, která oznámila poplach, další časový spínač a další svazek baterií k siréně. Siréna byla rozdrcená a dvě ze tří baterií prasklé, jak okresní pyrotechnici zneškodnili zařízení vodním dělem. Starkeyová si pomyslela, že by vůbec nepoznala, že jde o sirénu, kdyby sáček neměl nálepku.

Jakmile byly jednotlivé části seřazeny, vyňala je ze sáčků.

Dva válce galvanizovaných trubek měly konce rozkvetlé výbuchem jako rozvité květiny, ale jinak byly vcelku. Instalatérská lepicí páska, která trubky spojovala, byla přestřižená, ale stále držela na místě. Zápach lepidla, použitého při pokusu sejmout otisky prstů, byl z kovu cítit ještě teď. Starkeyová věděla, že tým soudních vyšetřovatelů na Floridě musel očekávat, že najde alespoň částečné otisky, i kdyby nepatřily Panu Rudému. Prodavači, pomocníci v obchodech, pokladní. Nenašli ale nic. Pan Rudý neponechal nic náhodě a všechny části svého zařízení řádně očistil.

Starkeyová to všechno poskládala bez větších problémů. Některé části už do sebe nezapadaly, protože se při zneškodňování bomby zdeformovaly, ale to nebylo důležité. Jediným rozdílem mezi touhle bombou a tou, která zabila Riggia, byl na první pohled časový spínač. Rudý to zařízení umístil a potom, když bylo připravené, spustil odpočítávání. Podle toho, jak vypadal, odhadovala, že časový spínač byl schopen fungovat tak hodinu. Policejní zpráva, pokud by byla podrobná, by se na základě svědeckých výpovědí měla zmiňovat o čase, jenž uběhl od chvíle, kdy byl Pan Rudý naposledy viděn u stolu, do zaznění sirény. To ale Starkeyovou teď příliš nezajímalo.

Brala jednotlivé části do rukou a vnímala jejich materiál doteky prstů. Rukavice jí bránily ucítit strukturu povrchu, ale nesundala je. Toto byly stejné kousky kovu, drátu a lepicí pásky, jichž se dotýkal Pan Rudý. Obstaral si ty věci, upravil je, dal jim tvar a poskládal je dohromady. Teplo jeho těla jim dalo život. Jeho dech se na ně snesl jako opar. Pot z jeho kůže je potřísnil neviditelnými stíny. Starkeyová věděla, že o lidech se toho můžete spoustu dozvědět podle toho, jak se starají o auto či o dům, z toho, jak si zařídí život nebo jak pokrývají plátno barvami. Bomba byla zrcadlem osoby, která ji vyrobila, stejně jedinečná jako její tvář nebo otisky prstů. Starkeyová viděla víc než trubky a dráty; viděla smyčky, obloučky a spirálovité obrazce jeho osobnosti.

Pan Rudý byl až arogantně pyšný na svou práci. Byl posedlý pečlivostí. On sám bude jako ze škatulky, stejně jako jeho domov. Bude prchlivý a nedočkavý, ačkoli tyhle rysy může před ostatními skrývat, například předstíráním, že je někdo jiný. Bude zbabělý. Svému vzteku dává volný průchod jenom prostřednictvím bomb, jež konstruuje. Vidí v nich sám sebe jako někoho, kým si přeje být – jako silného a neporazitelného muže. Dodržuje svoje zvyky, protože mu dodávají pocit bezpečí.

Starkeyová si prohlédla elektroinstalaci a všimla si, že v místě, kde byly dráty spojené, k tomu použil speciální konektor, který se dal koupit jedině v obchodech pro kutily. Pouzdro konektoru bylo červené. Dráty byly červené. Chce, aby ho lidé viděli. Chce, aby ho lidé znali. Zoufale touží získat jejich pozornost.

Starkeyová položila konektor pod mikroskop a pomocí pinzety odstranila svorky. Zjistila, že drát byl ovinutý kolem konektoru třikrát proti směru hodinových ručiček. Každý drát. Žádné konektory z Riggiovy bomby se nenašly, takže neměla s čím to porovnat. Zavrtěla hlavou nad Rudého precizností. Každý drát, třikrát, proti směru hodinových ručiček. Systém mu dával pocit bezpečí.

Starkeyová si prohlédla závity na konci trubky a bílou instalatérskou lepicí pásku, která byla stržena z konců trubek. Teď pochopila, že udělala chybu, když nestrhla pásku také z Riggiovy bomby, protože to nepovažovala za nutné. Lepicí páska byla totiž na bombě úplně zbytečná, a proto potencionálně nejvíc vypovídající. Starkeyovou napadlo, že pokud Pan Rudý rád píše vzkazy, mohl by je psát na tu pásku, která má na začátku čistý bílý povrch.

Prošla si zbytky odstraněné pásky, ale nenašla nic. I kdyby na ní nějaký nápis někdy byl, neměla šanci ho najít, protože pásku při snímání úplně poničili.

Rozhodla se, že si prohlédne lepicí pásku ze zbývajících spojů, a odnesla trubky ke svěráku na druhém konci Chenova stolu. Připevnila na čelisti svěráku gumové podložky, aby trubku nezničila, a pak použila speciální hasák s gumovou čelistí k odšroubování koncové zátky. Nebyla příliš utažená a nedalo to moc práce.

Páska byla zaříznutá hluboko do závitů. Starkeyová si nad ni přitáhla mikroskop a pomocí jehly jako hledáčku sledovala pásku ve žlábcích závitů, dokud nenašla její konec. Z téhle mravenčí práce ji rozbolely oči. Narovnala se a zápěstím si mnula oči. Všimla si, že se na ni usmívá černoška od protějšího stolu a ukazuje si na brýle. Starkeyová se zasmála. To ji čeká i bez téhle práce.

Hmoždila se s páskou skoro dvacet minut, než ji odstranila. Nenašla žádný nápis ani značky jakéhokoli druhu. Vyměnila trubky ve svěráku a vrhla se na druhou pásku. Tentokrát to netrvalo tak dlouho. Za deset minut už odvíjela pásku, když vtom si uvědomila, že oba spoje byly ovinuté stejným způsobem. Pan Rudý přitlačil pásku k jednomu konci trubky a potom ji odvíjel od sebe kolem dokola a dolů a pak zase zpátky nahoru. Po směru hodinových ručiček. Právě tak, jak obtáčel dráty kolem konektorů, vždycky stejným způsobem, ovinul trubky páskou pokaždé naprosto stejně. Starkeyová přemýšlela proč.

Pořádně ji bolely oči a cítila počáteční příznaky migrény. Stáhla si rukavice, vyšla ven na parkoviště a zapálila si. Opřela se o jednu z modrých dodávek a kouřila. Dívala se na garáže z červených cihel na vzdálené straně areálu, kde si pyrotechnici trénovali zaměřování a odpalování. Vzpomínala, jak poprvé odpálila deaktivátor, což nebylo nic jiného než dvanáctimilimetrové vodní dělo. Ta rána ji tehdy vyděsila k smrti.

Pan Rudý přemýšlel o svých bombách a konstruoval je nesmírně pečlivě. Podezřívala ho, že k tomu, aby trubku obtáčel páskou po směru hodinových ručiček, musí mít nějaký důvod. Štvalo ji, že netuší jaký. Jestli on ten důvod znal, a ona ne, znamenalo to, že je lepší, a to Starkeyová nemohla připustit. Odcvrnkla cigaretu a začala předstírat, že drží trubku a omotává ji. Zavřela oči a dělala, že na ni šroubuje zátku. Když oči zase otevřela, dva uniformovaní policisté, směřující ke svým autům, se jí smáli. Mávla za nimi rukou. Když montovala svou imaginární trubku potřetí, konečně ten důvod objevila. Namotával pásku po směru ručiček, aby při šroubování zátky – stejným směrem – pásku netlačil dopředu a nemuchlal ji. Když šlo všechno stejným směrem, zátka se našroubovala bez problémů. Byla to maličkost, ale Starkeyová měla pocit bezmezné pýchy, jaký nezažila hodně dlouho. Začínala chápat, jak Rudý přemýšlí, a to znamenalo, že ho může porazit.

Vrátila se zpátky – chtěla zkontrolovat pásku na bombě z továrny, ale našla jenom úlomek koncové zátky. V závitech kousek spojovací pásky zbyl, ale nebylo jí dost, aby z toho mohla soudit na směr obtáčení. Odešla dolů k pyrotechnikům podívat se po Daigleovi. Seděl v místností pro seržanty a jedl chleba s paštikou. Usmál se, když ji uviděl.

„Ahoj, Starkeyová. Co tady děláš?“

„Jsem nahoře u Chena. Poslouchej, máme koncovou zátku z Riggiovy bomby, že jo?“

Sundal nohy ze stolu a polkl sousto, jak přikyvoval. „Ovšem. Máme jednu neporušenou a kousek druhé. Ukazoval jsem ti tu spojovací pásku, pamatuješ?“

„Vadilo by ti, kdybych rozebrala tu neporušenou?“

„Chceš říct, že ji vyšroubuješ?“

„Jo. Chci se podívat na tu pásku.“

„Dělej si s ní, co chceš, ale bude to těžký.“

Odvedl ji ke svému pracovnímu stolu, kde byly ve skříňce zamčené kusy bomby ze Silver Lake. Když s nimi byl Chen hotov, předal je Daigleovi pro účely rekonstrukce.

„Vidíš tohle? Trubka je stále spojená se zátkou, ale jsou vyboulené od přetlaku, takže nejdou rozšroubovat.“

Starkeyová viděla, co má na mysli, a její naděje se hroutily. Tahle trubka nebyla kulatá; byla tlakem zdeformovaná do tvaru vajíčka. Nedala se vyšroubovat.

„Můžu to vzít nahoru a pohrát si s tím?“

Daigle pokrčil rameny

„Zlom vaz.“

Starkeyová si odnesla trubku nahoru, dala ji do svěráku a potom ji vysokoobrátkovou pilou přeřízla na dvě poloviny. Ocelovým páčidlem oddělila spodní půlku trubky od horní se zátkou a do svěráku upevnila jen horní půlku. Daiglea by to patrně popudilo, protože musela zátku rozříznout, ale jiný způsob, jak se dostat k pásce, ji prostě nenapadl.

Trvalo jí skoro třičtvrtě hodiny, než našla konec pásky – jedním okem sledovala čas a zároveň pociťovala větší a větší beznaděj. Později si uvědomila, že jí to trvalo tak dlouho, protože čekala pásku vedenou shora jako na zařízení z Miami. Jenže to bylo naopak. Páska na tomhle spoji vedla zdola.

Proti směru hodinových ručiček místo po směru.

Starkeyová couvla od stolu.

„Kristepane.“

Listovala zprávou z Rockvillu a zjistila, že ji psala kriminalistka jménem Janice Brockwellová. Znovu si ověřila to jméno. Rozdíl tří hodin mezi L. A. a Washingtonem znamenal, že se tam už všichni vrátili z oběda, ale ještě neodešli domů. Starkeyová našla v laboratoři telefon, vytočila číslo státní laboratoře a přála si mluvit s Brockwellovou.

Když se Janice Brockwellová ozvala, Starkeyová se představila a nahlásila jí číslo případu falešné bomby v Miami.

„No jo, nedávno jsem vám to posílala.“

„Správné. Mám to tady před sebou.“

„Jak vám mohu pomoci?“

„Jste obeznámena s těmi prvními sedmi případy?“

„Myslíte bomby Pana Rudého?“

„Přesně tak. Četla jsem ty zprávy, ale nevzpomínám si, že bych viděla zmínku o lepicí pásce na spojích.“

Starkeyová vysvětlila, co objevila na domnělé bombě z knihovny.

„Vám se povedlo tu pásku odmotat?“

Starkeyová slyšela odměřenost v jejím hlase. Brockwellové připadalo, že se na její hlavu snáší kritika.

„Odšroubovala jsem jednu z koncových zátek a ta zpropadená páska se začala odmotávat sama. To mě inspirovalo a rozmotala jsem i ten druhý kus. Pak jsem začala přemýšlet o zátkách na těch dalších bombách.“

Starkeyová vyčkávala, doufala, že její malá lež zmírní napětí.

Když Brockwellová znovu promluvila, obranný tón se z jejího hlasu téměř vytratil.

„To byl senzační nápad, Starkeyová. Myslím, že jsme té pásce nevěnovali pozornost.“

„Můžete mi udělat laskavost a prověřit to dodatečně? Chci vědět, jestli jsou stejné.“

„Říkáte, že to bylo po směru hodinových ručiček, že?

Jo. V obou případech byla páska vedena po směru. Chci zjistit, jestli ty ostatní vypadají stejně.“

„Nevím, kolik neporušených koncových zátek máme.“

Starkeyová neřekla nic. Nechala Brockwellovou, aby to zjistila sama.

„Řeknu vám, co udělám, Starkeyová. Podívám se na to a zavolám vám zpátky, souhlasíte?“

Starkeyová jí dala svoje číslo, vrátila části bomb do krabic a zamkla je do Chenovy skříňky.

Vrátila se zpátky do své kanceláře a měla deset minut k dobru. Byla vynervovaná z rušné cesty městem, a tak se zastavila na schodech a vykouřila tam půlku cigarety, aby se uklidnila. Když se dala trochu dohromady, vyšla nahoru a vyhledala Marzikovou a Couru v kanceláři detektivů. Marziková pozvedla obočí.

„Už jsme mysleli, že tu schůzku prošvihneš.“

„Byla jsem v Glendalu.“

Uvědomila si, že už nezbývá čas, aby jim vykládala o té bombě z Miami. Mohou si to poslechnout, až se to bude probírat před Kelsem.

„Morgan už je tady?“

„Je uvnitř s Kelsem. Dick Leyton je tam taky.“

„Proč tam nejste s nimi?“

Marziková vypadala uraženě.

„Kelso nám řekl, že tam nemáme chodit.“

„To si děláš srandu!“

„Je to hajzl. Asi si myslí, že by jeho kancelář vypadala moc malá, kdyby tam bylo tolik lidí.“

Starkeyová si pomyslela, že Marziková má nejspíš pravdu. Viděla, že má ještě pár minut, a tak se zeptala, jestli mají něco nového. Marziková oznámila, že výslechy v Silver Lake zavánějí fiaskem, ale Santos mluvil se střižnou a měl poměrně dobré zprávy.

„Ze všech těch filmů máme dost záběrů pokrývajících celou oblast kolem parkoviště. Jestli tam ten náš volající je, měli bychom ho uvidět.“

„Kdy ten sestřih dostaneme?“

„Nejpozději pozítří. Musíme to prý zhlédnout na jejich přístroji, kvůli nejlepší možné ostrosti, ale říkají, že to vypadá docela dobře.“

„Prima. To je pokrok,“ poznamenala Starkeyová.

Marziková k ní přistoupila blíž, pro jistotu se rozhlížejíc kolem, aby je nikdo neslyšel.

„Chci tě před něčím varovat.“

„Vždycky slyšíš věci, před kterými – mě varuješ.“

„Jenom ti říkám, co jsem zaslechla, jasný? Morgan uvažuje o tom, že vyšetřování předá chlapům z oddělení vražd.“

„Děláš si prdel!“

„Dává to smysl, ne? Zahynul člověk. Je to vražda. Dáš to vyšetřovat oddělení vražd. Podívej, jenom ti říkám, co jsem zaslechla, to je všechno. Nechci tenhle případ ztratit o nic víc než ty.“

Podle Santosova výrazu Starkeyová poznala, že ani on to nebere na lehkou váhu.

„Dobře, Beth. Díky.“

Podívala se znovu na hodinky. Celou dobu se strachovala, že jí případ vezmou kvůli federálům, a teď tohle. Rozhodla se o tom nepřemýšlet, protože neměla, co by k tomu řekla. Buď přesvědčí Morgana, že je schopná ten případ vyřešit, nebo ne. Spolkla po jednom altoidu a zantaku, a pak si dodala odvahy a zaklepala na Kelsovy dveře. Byla přesně jedna hodina.

Kelso přišel otevřít se svým nejvlezlejším úsměvem, jak se předváděl před Morganem. Dick Leyton byl opravdu rád, že ji vidí.

„Ahoj, Carol. Jak se vede?“

„Fajn, kapitáne. Díky.“

Dlaně měla zpocené, když si s ním potřásla rukou. Tiskl jí ruku o chvíli déle, aby jí naznačil svou podporu.

Kelso ji představil náměstkovi Christopheru Morganovi, čile vyhlížejícímu útlému muži v tmavém obleku. Starkeyová jako většina policistů nikdy předtím Morgana nepotkala, ani žádného z dalších šesti náměstků, ačkoli znala jejich jména a věděla, co se o nich říká. Morgan měl pověst náročného šéfa, který řídí svoje panství s divokým temperamentem. Běžel ve dvanácti po sobě jdoucích losangeleských maratónech a vyžadoval, aby jeho podřízení běhali také. Všichni byli nekuřáci, abstinenti a měli dokonalé postavy. Stejně jako Morgan byli všichni vždy bezchybně upravení, nosili tmavé obleky a – mimo kancelář – identické armádní sluneční brýle. Policisté nižších šarží měli pro Morgana a jeho lidi přezdívku Muži v černém.

Morgan jí bez emocí potřásl rukou a bez dalších zdvořilostí ji hned požádal, aby mu předestřela, jak se případ vyvíjí.

Leyton řekl: „Carol, proč nezačneš popisem zařízení, vzhledem k tomu, že bylo na počátku případu?“

Starkeyová informovala Morgana o konstrukci bomby v Silver Lake, o tom, jak byla odpálena a jak došli k závěru, že její výrobce se nacházel v okruhu sta metrů od místa činu. Mluvila o těch věcech, aby si udělal obrázek o Panu Rudém. Když vysvětlovala, že Rudý použil dálkové ovládání a proč musel být v udané vzdáleností od bomby, Morgan ji přerušil.

„Televizní stanice vám s tím pomohou. Mají videozáznamy.“

Starkeyová odpověděla, že si je samozřejmě už vyžádala a momentálně jsou ve střižně. Zdálo se, že Morgana to potěšilo, ačkoli se to nedalo říci přesně, protože jeho výraz se nikdy neměnil.

Trvalo jí zhruba pět minut, než popsala všechno podstatné, co se zatím udělalo, včetně kontaktu na Claudiovy stránky jako možného zdroje informací o cyklonitu a o Panu Rudém. Celkem vzato cítila, že odvedla docela dobrou práci.

„Mohla být tahle bomba v Silver Lake míněna jako hrozba některému z těch obchodů?“ zeptal se Morgan.

„Ne, pane. Týmy detektivů prošetřily všechny obchodníky z okolí a lidi, kteří u nich pracují. Nic podobného nezjistily. Nikdo nikomu nevyhrožoval a k útoku se zatím nikdo nepřihlásil.“

„Tak jaký směr vyšetřování sledujete?“

„Komponenty. Modex hybrid je prvotřídní trhavina, ale není složité ji vyrobit, když máte komponenty. TNT a pikrát amonný jsou lehko k dostání, ale cyklonit je vzácný. Plán je teď takový, že budeme pátrat po možném zdroji cyklonitu, a tak najdeme toho, kdo tu bombu vyrobil, ať je to kdokoli.“

Morgan ji upřeně sledoval.

„Co znamená to ‚kdokoli‘? Myslel jsem, že se všichni shodují na tom, že autorem bomby je Pan Rudý.“

„Vycházíme z předpokladu, že by to mohl být on, ale musíme zvážit také možnost, že to byl někdo jiný.“

Dick Leyton se zavrtěl na pohovce a Kelso se zamračil.

„O čem to mluvíte, Starkeyová?“

Popsala, jak porovnávala lepicí pásku z obou koncových zátek miamského zařízení s neporušenou zátkou ze Silver Lake.

„Všechny bomby, které kdy byly spojovány s Panem Rudým, byly navrženy a konstruovány stejným způsobem. Dokonce i způsob připojení drátu ke konektorům, každý drát třikrát obtočený po směru hodinových ručiček Pokaždé stejné. On je řemeslník, pravděpodobně si o sobě myslí, že je umělec. Bomba ze Silver Lake je trochu jiná. Je to detail, ale lidé jako on jsou otroky svých zvyků.“

Dick Leyton vypadal zamyšleně.

„Byla o tom u dřívějších sedmi bomb nějaká zmínka?“

„Zavolala jsem Rockville a zeptala se na to. Nikoho předtím nenapadlo kontrolovat, jakým směrem obtáčí pásku.“

Morgan si založil ruce na prsou.

„Ale vás ano.“

Starkeyová se mu podívala do očí.

„Musíte prověřit všechno, šéfe. Tak to funguje. Neříkám, že tu máme napodobeninu; informační embargo kolem vyšetřování Pana Rudého je velmi přísné. Jenom říkám, že jsem objevila tenhle rozdíl. To stojí za úvahu.“

Přála si, aby to celé mohla vzít zpět. Morgan se mračil a Kelso vypadal podrážděně. Připadalo jí, že si vykopala hrob. Jediný Leyton vypadal, že ho to zajímá.

„Carol, kdyby to byla práce plagiátora, jak by to ovlivnilo tvoje vyšetřování?“ zeptal se.

„Rozšířilo by se. Jestliže přijmeme myšlenku, že tuhle bombu nevyrobil Pan Rudý, pak se zákonitě musíte ptát, kdo ji tedy vyrobil? Kdo ví o Panu Rudém tolik, aby mohl kopírovat jeho bomby, a jak by si opatřil potřebné složky? Potom byste se museli zeptat proč? Proč kopírovat Pana Rudého? Proč zabíjet pyrotechnika nebo kohokoli jiného, když se k tomu navíc vůbec nepřihlásíte?“

Morgan ji poslouchal a jeho tvář vypadala jako neproniknutelná maska. Když Starkeyová skončila, podíval se na hodinky a potom na Kelsa.

„Vidím to jako případ pro oddělení vražd, Barry. Myslím, že bychom jim to měli přenechat. Mají potřebné zkušenosti.“

A bylo to venku. Ačkoli ji Marziková varovala, Starkeyové se zatajil dech. Případ převezmou vraždy a ona ho ztratí.

Kelsovi se to ale také nelíbilo.

„Tedy, šéfe, já nevím.“

Dick Leyton řekl: „Šéfe, já myslím, že by to byla chyba.“

Jeho prohlášení Starkeyovou překvapilo.

Leyton si dal hodně záležet, aby jeho slova zněla klidně a profesionálně.

„Cesta, na jejímž konci bude dopadení toho chlapa, vede přes pyrotechnickou analýzu té bomby. Dostaneme ho, až vystopujeme zdroj cyklonitu, právě tak, jak postupuje detektiv Starkeyová. K tomu je třeba specialista na bomby, ne policajt z oddělení vražd. Tady má Starkeyová výhodu. Co se týká toho rozdílu, který našla, musíme ho vzít v potaz, ale nenechme se jím unést. Mnohonásobní recidivisté, jako je Pan Rudý, procházejí vývojem. Ano, jsou otroky svých návyků, ale také se učí a vyvíjejí. Nemůžeme vědět, co se jim děje v hlavě.“

Starkeyová na něj zírala a cítila k němu náklonnost, která ji až zahanbovala.

Zdálo se, že Morgan o tom přemýšlí. Potom se znovu podíval na hodinky a přikývl.

„Dobře. Máme tam venku zabijáka policajtů, Starkeyová.“

„Ano, pane. Najdeme ho. Ten případ vyřeším.“

„V to doufám. Všechny ty otázky, které kladete, jsou zajímavé. Jsem si jistý, že najít na ně odpovědi vám může trvat velmi dlouho. Ale vzhledem k tomu, co víme, se mi zdá, že je to střelba na dlouhou vzdálenost. To může být nesmírné mrhání časem. Vypadá to, že všechno ukazuje na Pana Rudého.“

„Ta lepicí páska prostě neseděla, to je všechno.“

Její hlas zněl defenzivně a ublíženě. Nenáviděla se za to.

Morgan pohlédl na Kelsa.

„Tak tedy, pokud se nenecháme svést ze stopy honěním za teoriemi, které nepřinášejí ovoce, tohle je moje rada pro vás, detektive Starkeyová: Naslouchejte kapitánu Leytonovi. Snažte se, aby vyšetřování postupovalo kupředu. Vyšetřování je jako žralok. Když se přestane pohybovat, padne ke dnu.“

Kelso přikyvoval.

„Bude to postupovat, šéfe. My toho zkurvysyna dostaneme pod zámek. Pan Rudý je náš.“

Morgan poděkoval všem přítomným za skvělou práci, kterou odvádějí, pak znovu pohlédl na hodinky a odešel. Dick Leyton na ni spiklenecky mrkl a následoval Morgana ven. Starkeyová za ním chtěla běžet a dát mu pusu, ale Kelso ji zdržel.

Počkal, až se za Morganem a Leytonem zavřou dveře. „Carol, zapomeňte na tu věc s napodobeninou. Vedla jste si skvěle, dokud jste nezačala s tímhle nesmyslem. Nechte toho.“

„Byl to jenom jeden postřeh, Barry. Chtěl byste, abych to ignorovala?“

„Vyznělo to velmi amatérsky.“

Jižanská pohoda

John Michael Fowles koupil svůj Chevrolet SS 396 z roku 1969 v prodejně ojetých aut jménem Autobazar Červeného Daga v Metairie ve státě Louisiana. Model měl zdviženou zadní část, obrovské radiály Goodyear a antikorozní chrániče kolem blatníků. Chrániče byly zvlášť; John je přikoupil, protože i ony byly červené. Rudé auto z Autobazaru Červeného Daga pro Pana Rudého. Johnovi to připadalo jako velká psina.

Použil peníze z Miami, zaplatil v hotovostí a vykázal se falešným louisianským řidičským průkazem na jméno Clare Fontenot. Potom odjel do blízkého nákupního střediska, kde si koupil nové oblečení a zbrusu nový laptop značky Apple, také za hotové. Počítač byl oranžový.

Jel okolo jezera Pontchartrain do Slidellu, kde si dal oběd v restauraci nazvané Rychlé jídlo u paní Irmy. Měl rybí talíř ale nechutnalo mu to. Mořští ráčci byli příliš malí a scvrklí, protože se vařili celý den. Byl v Louisiané poprvé. Podle něj za moc nestála. Bylo tam vlhko jako na Floridě, ale zdaleka ne tak hezké prostředí. Lidé tu byli většinou tlustí a vypadali jako mentálně opoždění. Příliš mnoho mastných jídel.

Proti restauraci, přes úzkou dvouproudovou silnici, byl pro změnu Pařížský klub paní Irmy, bar s obsluhou nahoře bez. John se tam měl v osm večer setkat s mužem, který si říkal Peter Willy, což byla variace na jméno Willy Peter, jak se v armádní hantýrce říkalo bílé fosfornaté trhavině. Peter Willy tvrdil, že má na prodej čtyři nášlapné miny. Pokud je to pravda, John je koupí po tisíci dolarech, aby získal čtvrt kila cyklonitu, který je v nich uložen. Cyklonit, potřebný pro výrobu modexu hybrid do jeho bomb, nebylo lehké získat, a tudíž stálo za to, aby si pro něj přijel až do Louisiany, i když Peter Willy bude pravděpodobně jen velká huba.

John se s Willym, stejně jako s mnoha jinými svými kontakty, „setkal“ na jednom internetovém chatu. Peter Willy, podle toho, co o sobě prohlašoval, býval člen zvláštních jednotek a motorkář, nyní pracuje na mořských vrtech pro Exxon, dva týdny na moři, dva doma. Příležitostně prý se také nechává najímat jako žoldnéř v Jižní Americe. John věděl, že je to výmysl. Pomocí programu „Dotěra“ John vystopoval Willyho přezdívku zpětně až ke členovi jedné legální skupiny, jenž se jmenoval George Parsons, a k číslu jeho Visa karty, kterou platil účty. Jakmile John znal číslo jeho karty, bylo lehké ověřit si Parsonsovu skutečnou identitu a zjistit, že pracuje jako operátor na letišti v New Orleansu. Parsons byl ženatý a měl tři dcery, nikdy nebyl trestaný a nebyl ani válečný veterán. Také krvelačný příslušník zvláštních jednotek či příležitostný žoldnéř se jaksi vypařili. Možná se dnes večer objeví, ale možná také ne. Lidé jako Peter Willy často vycouvali. Spousty řečí na Internetu, ale když došlo na věc, skutek utek. John věděl, že tohle je hlavní rozdíl mezi dravci a oběťmi.

John seděl v restauraci a upíjel svůj ledový čaj. Z vedlejší kóje se zvedlo šest žen. Jedna z nich, odkvetlá blondýna s tváří zvrásněnou krátery a zadkem jako náklaďák, zaplatila účet kartou. Jakmile byly pryč, John se přitočil k jejich stolu. Ujistil se, že ho nikdo nesleduje, potom přikryl potvrzení o platbě dlaní a strčil je do kapsy.

Bylo teprve krátce po druhé odpoledne, John měl ještě spoustu času a byl zvědavý, jak se ATF staví k jeho malému milostnému psaníčku, které zanechal v knihovně na Floridě. Byl od té doby velmi zaměstnán hledáním nových zdrojů cyklonitu na Claudiových stránkách, ale teď se nemohl dočkat, až bude číst varování, jaké o něm napsaly věstníky ATF a FBI. Věděl, že jeho drobný výstup v knihovně ho nezapíše na seznam deseti nejhledanějších zločinců, ale očekával zvýšenou aktivitu místních federálních poboček po celé zemi. Četba těch zpráv mu vždycky způsobila ohromnou erekci.

Pobavila ho absurdita takových situací.

Někdy byl tak zatraceně bizarní, že sám sebe překvapoval.;

Zaplatil za jídlo, aniž by nechal spropitné (odporní ráčci), uvelebil se ve svém chevroletu a odburácel po silnici zpátky k motelu U Modré laguny, kde si předtím opatřil pokoj za dvaadvacet dolarů. Když za sebou zavřel dveře, zapojil svůj nový počítač do telefonní linky a zadal adresu. Míval ve zvyku připojit se hned na Claudiovy stránky, aby si přečetl, co o něm píší kolegové z branže. Někdy, předstíraje, že je úplně někdo jiný, sám trousil poznámky o Panu Rudém a vychutnával si svou slávu. Tohle miloval: John Michael Fowles, Legenda měst, Rockový bůh. Ale ne dnes večer. Použil číslo Visa karty a jméno blondýny, připojil se na Internet a vyťukal adresu webové stránky, kterou si udržoval pod jménem Kip Russell. Tato stránka, provozovaná serverem v Rochesteru ve státě Minnesota, nikdy nebyla v databázi žádného vyhledávače. Nebyla k nalezení na Yahoo!, Alta Vistě, Hot Botu, Exploreru ani kdekoli jinde. Johnova stránka byla skladovací zařízení počítačových programů.

John Michael Fowles cestoval nalehko. Často se stěhoval, zbavoval se majetku a osobních věcí, podle nichž by ho mohli vystopovat, a mnohdy u sebe neměl nic jiného než hromadu peněz. Nevlastnil žádné bankovní konto, kreditní karty (kromě těch, které ukradl nebo koupil pro okamžitou potřebu) ani žádný skutečný majetek. Kamkoli se přemístil obstaral si věci, jež potřeboval, platil v hotovosti a zbavoval se jich, když se stěhoval někam jinam. Jednou z věcí, které často potřeboval, ale nikdy neměl u sebe, byly programy. Byly pro něj nepostradatelné.

Než se dal na výrobu bomb, vytvářel počítačové programy. Pronikal do počítačových systémů, komunikoval s ostatními hackery a byl do tohoto světa a jeho nástrojů stejný blázen jako teď do výbušnin. Nikdy v tom nebyl tak dobrý jako ve výbušninách, ale stačilo mu to. Program, který na něj čekal v Rochesteru, byl schopen prověřit historii ptáčků, jako byl Peter Willy, a zjistit, co federálové vědí o Panu Rudém. Dalším programem si zjednával přístup do kreditních společností a k bankovním účtům, do telefonních systémů a policejního komunikačního systému, včetně pyrotechnických informačních centrál FBI, ATF a některých oddělení ministerstva obrany, která často prohlížel kvůli zprávám o krádežích munice.

Když se John připojil na svou webovou stránku, stáhl si útočný program jménem OSKAR a jiný jménem SKRČEK Stahování trvalo asi deset minut, pak následovalo ruční vytočení čísla pobočky Americké banky v Kalamazoo ve státě Michigan a potom už se OSKAREM naboural do jejich sítě. SKRČEK skočil OSKAROVI na záda, a jakmile tam byli, naklonovali ze sebe entitu s vlastním životem, která existovala pouze v B systému A pobočky v Kalamazoo. SKRČEK z Kalamazoo se pak připojil na databázi ATF. Jak se dalo čekat, zastavili ho „u brány“, kde bylo třeba heslo. SKRČEK importoval OSKARA, a ten zaútočil na bránu. Celý proces trval od začátku do konce dvě minuty a dvanáct vteřin, a pak už měl John Michael Fowles alias Pan Rudý přístup ke kompletní státní databázi informací o pumových útočnících a jejich bombách.

Johnovi se, jako vždy, objevil na tváři úsměv. „Jak kurevsky jednoduchý,“ pochválil se.

Poslední zápis byl z Los Angeles, což Johna překvapilo. Měl být z Miami, ale nebyl.

John Michael Fowles nenavštívil Los Angeles nejméně dva roky.

Pár vteřin na ten zápis překvapeně zíral a potom stránku otevřel. Zběžně si přečetl hlavní body zprávy a zjistil, že losangeleský pyrotechnik jménem Charles Riggio zahynul na parkovišti v Silver Lake. Prolétl očima zbytek textu, jehož poslední řádky na něj zaúčinkovaly s razancí atomové bomby.

První nalezené důkazy svědčí o tom, že pachatelem je anonymní pumový útočník známý pod přezdívkou „Pan Rudý“.

John přešel místnost, opřel se zády o zeď a zíral do prázdna. Dýchal teď ztěžka a začal se potit na zádech. Vrátil se zpátky k počítači.

Jeho zrak se zaměřil na jednotlivé složky té bomby. Viděl to před sebou na obrazovce.

MODEX HYBRID

Několik šílených, bláznivých vteřin uvažoval, jestli snad tu bombu nevyrobil a nezapomněl na ni, ale nakonec se tomu hlasitě zasmál. Potom vší silou mrštil počítačem přes celý pokoj. Počítač dopadl na protější zeď, do níž vyryl třícentimetrovou rýhu, a rozsypal se na kusy.

John zařval: „Ty svině!“

Popadl svou tašku s hotovostí a vyběhl z motelu. Peter Willy stráví v tom erotickém baru čekáním na někoho, kdo nikdy nepřijde, dlouhou noc. John se se svým rudým chevroletem řítil podél jezera, šlapal tvrdě na plyn, až obří pneumatiky pískaly. Na silnici na hrázi zabrzdil jen na tu chvíli, aby hodil počítač do vody, a pak pokračoval šíleným tempem k letišti. Postavil auto na dlouhodobé parkoviště, otřel interiér a dveře od otisků a pak zaplatil hotově za letenku do Los Angeles.

Nikdo nevěděl lépe než John Michael Fowles, co obnáší výroba modexu hybrid nebo jak si takové věci v komunitě pumových nadšenců opatřit.

John měl své zdroje a měl svá tušení.

Někdo ukradl jeho práci, což znamenalo, že někdo se chce přiživit na jeho slávě.

Něco takového John nehodlal tolerovat.

Toho zkurvysyna dostane.

Část druhá

Miluju L. A.

John Michael Fowles vystoupil z letadla s dvaceti šesti tisíci dolary, se třemi řidičskými průkazy a čtyřmi kreditními kartami, z nichž dvě byly na jména z řidičských průkazů. Také měl telefonní číslo osmadvacetileté letušky s dolíčky ve tvářích a s pletí temnější než zapadající slunce. Bydlela v Manhattan Beach. Jmenovala se Penny.

Pouhá přítomnost v Los Angeles nutila Johna k úsměvu.

Miloval to suché slunečné počasí, palmy, krásná děvčata v minisukních, lidi v pohodě, perfektní auta, touhu po bohatství, dementní filmové hvězdy. Líbilo se mu, že to zatracené místo je tak veliké a ploché a roztahané ke všem čertům, měl rád dílny motorkářů, párkařské stánky, co vypadaly jako párky, ohromný nápis Hollywood přes tu pitomou horu, zemětřesení a požáry, nekonvenční noční podniky na Stripu, suši, opálení do barvy karamelu, Mexičany, vyhlídkové autobusy plné lidí z Iowy, zářící bazény, oceán, Arnolda Schwarzeneggera, čtyřicátnice v bikinách a Disneyland.

Bylo to skvělé místo pro devastaci.

První věc, kterou udělal, bylo to, že si v autopůjčovně Hertz opatřil sporťák. Sundal si košili, nasadil tmavé brýle a začal se projíždět po bulváru Sepulveda. Vypadal dobře. Už nezuřil ani se nevztekal – teď byl čas chladného uvažování a divoké pomsty. Přijel Někdo, přijel Pan Rudý.

John odložil osobnost kverulanta a z pomyslného skladiště postav vytáhl barevného. Bavili ho bílí chlápci, kteří dělali, že jsou černoši. Mentolové cigarety. Světlí na povrchu, tmaví uvnitř. Hele, vole, ‚se děje? L. A. bylo to pravé místo pro takovou hru. Každý tu stále předstírá něco, co není.

V secondhandu dva bloky od pláže ve Venice si John koupil o dvě čísla větší oblečení, nový notebook a další věci osobní potřeby. Potom si pronajal pokoj v malém motelu jménem Plameňák. Bylo to tam cítit cizinci. John si oholil hlavu, ověsil se zlatými řetízky a připojil se na internet. Tentokrát se neobtěžoval nabouráváním do policejního Integrovaného systému. Hledal novinové články o bombě v Silver Lake. Našel tři. První dva měly zhruba stejný obsah: Pyrotechnický oddíl města Los Angeles vyjel do terénu vyšetřit podezřelý balíček, následně byl při výbuchu téhož balíčku zabit policista Charles Riggio, čtyřiatřicetiletý, devět let v týmu. Žádný z článků neposkytoval podrobnosti o bombě, ačkoli vyšetřující detektiv, žena jménem Carol Starkeyová, bombu, „neobratně a levně sestrojené zařízení“, připisovala „infantilní osobnosti“. John se zasmál, když to četl. Věděl, že federálové ho podezírají, a tudíž ho městská policie musí podezírat také.

Zahučel: „Ta blbá kráva to na mě zkouší.“

Obzvlášť ho ale zaujal třetí článek doplňující stať o detektivovi Starkeyová, která byla kdysi také pyrotechničkou, až do chvíle, než byla při jedné explozi těžce poraněna. Johna to fascinovalo. Byla tam fotografie Starkeyové a nějakých dalších policajtů na místě činu, ale obrázek byl malý a rozlišení mizerné. John zíral na Starkeyovou ve snaze prohlédnout nejasnou šedí. Dotkl se obrazovky.

„No tohle.“

V posledním odstavci Starkeyová slibovala, že osobu nebo osoby odpovědné za Riggiovu smrt dopadne.

To Johna pobavilo.

„Budeš mít smůlu, jestli toho zkurvysyna najdu dřív.“

John nechal články být a připojil se na svoji webovou stránku v Rochesteru kvůli telefonním číslům, e-mailovým adresám a jiným věcem, které často potřeboval, ale nenosil u sebe. Zkopíroval si telefonní číslo muže, jehož znal jako Clarence Jestera, bytem ve Venice. Jester měl jako hlavní pracovní náplň malou zastavárnu, ale kromě toho byl také žhář. Teď mu táhlo na šedesátku, odseděl si dvanáct let ve federálním vězení za zakládání požárů a byl příležitostným hostem na psychiatrických klinikách. Jeho koníčkem byli psi, které si bral z útulků, poléval je benzinem a díval se, jak hoří. V minulosti Johnovi posloužil jako výborný zdroj informací o členech pumového společenství.

„Clarenci. Tady LeRoy Abramowicz, čoveče. Jsem v L. A.“

„Jó?“

Clarence Jester mluvil s opatrnou váhavostí pomatence, kterým ve skutečnosti také byl.

„Rád bych se stavil a udělal malej kšeftík. Šlo by?“

„No, asi jo.“

Nedočkavý, ale hladový John si dal po cestě ohromný hamburger a o pár minut později vkráčel do Jesterovy zastavárny.

Jester byl malý, nervózní muž s řídnoucími vlasy. Nepodával lidem ruce a vysvětloval, že má chorobný strach z bakterií.

„Ahoj, Clarenci. Pojďme se projít.“

Clarence už na něj čekal a beze slova zamkl obchod. Venku se na Johna opatrně podíval.

„Vypadáš jinak.“

„Je ze mě černoch, dělají to všichni.“

„Hm.“

Obchody se vždycky dojednávaly venku, Johnovi bylo jasné, že Clarence raději obchoduje se zákazníky, než sedí ve vězení. Už dvakrát koupil od Jestera pikrát amonný. Kromě záliby ve žhářství Jester kupoval a prodával výbušniny, tvrdou pornografii a příležitostně automatické střelné zbraně. John věděl, že kdokoli napodobil jeho bombu, musel si namíchat vlastní modex hybrid, což znamenalo, že si musel sehnat také cyklonit.

„Hele, Clarenci, sháním krapet cyklonitu. Píchneš mi?“

„Ha.“

„Co má jako znamenat to ‚ha‘, kámo?“

„Nemluvíš jako černoch, spíš jako běloch, co se snaží mluvit jako negr.“

„Zůstaň u toho cyklonitu, Clarenci, buď tak dobrej.“

„Nikdo nemá cyklonit. K tomu se dostanu tak jednou za dva roky, to je všechno. Mám ale nějaký TNT a ještě něco. To ti ustřelí prdel.“

Clarence si při řeči zakrýval rukou ústa a mumlal. Patrně si myslel, že John má u sebe nějaké nahrávací zařízení.

„Ne. Musí to být cyklonit.“

„Tak s tím ti nepomůžu.“

„Nejseš tady jenom ty. Musí tady být někdo další. Zatraceně, nežiješ přece v nějakým zapadákově. Tohle je L. A. Dá se tu sehnat úplně všechno.“

Dívka v zelených bikini se nesla kolem nich, na uších sluchátka walkmana. Z plavek jí vykukoval vytetovaný východ slunce a na vodítku měla světlého kokršpaněla. John si všiml, že Clarence sleduje jejího psa.

„Jenom mě nasměruj, Clarenci. Jestli najdu to, co hledám, dostaneš nálezný a nebude to jen tak nějaký dýško.“ Pes zmizel za rohem.

„Teď jsem si na něco vzpomněl.“

„No konečně.“

„Ještě se neraduj. Když říkám, že cyklonit je zatraceně těžko k sehnání, tak to myslím vážně. Před pár rokama byl na severu chlápek, kterýho zašili za vyhazování auťáků. Používal k tomu cyklonit. Možná bych tě s ním mohl spojit.“

John ožil. Spojky vedly zase ke spojkám.

„Jeden z tvých zákazníků?“

„Ten cyklonit ode mě neměl, to ti můžu říct rovnou.“

Clarence pokračoval ve vyprávění o muži jménem Dallas Tennant, který si teď odpykává trest. John ho otráveně zarazil, když přišla řeč na vězení.

„Moment. K čemu mi jako sakra má bejt, když sedí v kurevským kriminále?“

„Můžeš s ním mluvit na Claudiových stránkách.“

„Když je v kriminále?“

„To nic neznamená. Nevěřil bys, jaký věci jsem prováděl, když jsem seděl. Poslouchej, tenhle chlap nějak získal dost cyklonitu na to, aby vyhodil do vzduchu tři auťáky. Jestli už žádný nemá, možná tě může nasměrovat na někoho, kdo ho má.“

Zlost byla najednou tatam a John znovu ožil. Takhle si to představoval celou cestu z New Orleansu. Uvažoval o tom, jestli detektiv Starkeyová byla dost chytrá na to, aby zpětně vystopovala zdroj cyklonitu. A taky o tom, jestli se jejich cesty zkříží.

„Znáš přezdívku toho Tennanta?“

„Mám to v počítači. Víš, jak se dostat na Claudiovy stránky?“

„Vím.“

John poplácal Jestera po zádech, jenom aby viděl, jak sebou škubne.

„Díky, Clarenci.“

„Nesahej na mě. Nemám to rád.“

„Promiň.“

„Hele, už jsi slyšel tu velkou fámu, co tu lítá?“

„Ne. Jakou fámu?“

„Tohle město prý poctil svou návštěvou Pan Rudý. Říkají, že oddělal nějakýho policajta v Silver Lake.“

S náladou už zase pod bodem mrazu John poplácal Clarence Jestera znovu po zádech.

Atascadero

Když poslední vězni opustili knihovnu, Dallas Tennant posbíral časopisy a knihy ze stolů a naložil je na vozík. Knihovna nebyla příliš velká, jenom šest stolů, ale výběr měla široký a neustále ji doplňovali o nové publikace. Někteří z místních vězňů byli milionáři a ti poskytli velkorysé knižní dary, aby měli co číst. Knihovna v Atascaderu byla předmětem závisti ostatních kalifornských věznic.

Pan Riley; civilní vedoucí knihovny, zhasl ve své kanceláři. Byl už v důchodu a předtím učil na gymnáziu historii.

„Už jsi s tím hotov, Dallasi?“

„Jenom zařadím tyhle knihy a pak ještě otřu police. Bude to chvilka.“

Pan Riley váhal mezi dveřmi. Nerad nechával zaměstnance z řad vězňů bez dohledu, ačkoli proti předpisům to nebylo.

„Tedy, asi bych tu měl počkat, že…?“

Dallas se příjemně usmál. Předtím zaslechl, jak pan Riley říká, že jeho syn se snachou k němu dnes přijdou na večeři takže věděl, že spěchá.

„Ó, to je v pořádku, pane Riley. Dnes jsme dostali tu novou krabici knih. Myslel jsem, že je večer zapíšu do počítače, abych měl zítra víc času na přerovnání polic. To mě tu asi zdrží déle, než jsem počítal.“

„Tedy, pokud tu bude v devět hodin zamčeno… Tou dobou musíš být na ošetřovně, jinak tě začnou hledat, to přece víš.“

Vězňové v Atascaderu se těšili obrovské svobodě, ale stále nad nimi byl dohled. Například Dallas směl večer pracovat v knihovně, ale potom se musel hlásit na ošetřovně o své noční léky. Pokud by se tam do devíti hodin neobjevil, sestra by to oznámila dozorci, který by zařídil, aby ho našli.

„Já vím, pane. Budu tam. Mohl byste, prosím, říct dozorci, že budu psát ve vaší kanceláři? Jen pro případ, že by šel kolem a uviděl mě tam?“

„Jistě, řeknu. Přeju ti hezký večer, Dallasi.“

„Já vám také, pane.“

Pan Riley už se nechtěl dál zdržovat. Poděkoval tedy Dallasovi, tak jako každý večer, za dobrou práci a odešel.

Dallas Tennant byl hodný hoch. Vždycky tomu tak bylo, dokonce i teď, když si kroutil svůj trest v Atascaderu. Byl uctivý, zdvořilý a vyrovnaný. Byl to také chytrý hoch, nejen na míchání chemikálií a výrobu složitých zařízení, ale i na to, aby dokázal manipulovat ostatními lidmi.

Hned jak nastoupil do Atascadera, zařídil si práci v kuchyni, což mu jednak umožnilo přístup k věcem, jako je zažívací soda a hlavičky od zápalek, ale také k neomezeným zásobám jídla, kávy a čokolády. Takové věci potom mohl vyměňovat s vězni, kteří pracovali v úklidové četě, za jisté čisticí prostředky, které, v kombinaci s materiálem ukradeným z kuchyně, vytvářely báječné drobné výbušniny.

Jeho malá nehoda a ztráta palce to pokazila, přivodila mu zákaz vstupu na jakákoli místa, kde se nacházely zásoby chemikálií. Práce v knihovně byla ale téměř stejné dobrá, protože mu umožňovala přístup zase k jiným věcem.

Zábavné bylo, že přístup do kuchyně a k úklidovým prostředkům mu zakázali docela zbytečně. Svou výbušninu totiž Dallas nevyrobil z vězeňského materiálu, ale udělal kvůli ní výměnný obchod s někým zvenčí.

Dallas se vždycky usmíval, když na to pomyslel, nehledě na ztrátu palce. Některé věci stály za malou oběť.

Posbíral zbytek časopisů a knih, ale neobtěžoval se dávat je zpátky na jejich místa. Vyšel na chodbu, aby se přesvědčil, že pan Riley opravdu odešel, a pak se podíval na hodiny. Asi za dvacet minut přijde dozorce zkontrolovat, jestli je Dallas tam, kde má být. Odešel tedy do Rileyho kanceláře, otevřel krabici s knihami – to kvůli dozorci – a potom vytáhl disketu; s programem, kterou měl schovanou za Rileyho pořadačem. Ačkoli Atascadero byla moderní věznice, propojená s dalšími kalifornskými nápravnými zařízeními přes Internet, žádný počítač přístupný vězňům nesměl mít možnost připojení – to bylo vyhrazeno jen administrativním pracovníkům.

Dallas si opatřil vlastní program a požádal svého právníka, aby měsíční poplatky za užívání Internetu platil z příjmu za pronájem jeho domu.

Vložil disketu do počítače, připojil modem k telefonní i lince a připojil se. Až bude hotov, všechno zase pěkně odpojí a pan Riley nebude o ničem vědět.

Za chvíli byl Dallas Tennant znovu doma.

Claudius – to bylo místo, kde se Tennant cítil dobře, anonymní svět, kde nebyl souzen ani zesměšňován, ale vítán jako právoplatný člen kmene. Tam byli jeho jediní přátelé, ostatní anonymní přezdívky, s nimiž si vyměňoval vzkazy v knize hostů nebo se vybavoval v zamčených místnostech na chatu. Seznam vzkazů se rozrostl o několik dalších lidí, kteří se v poslední době připojili: KVAPÍK, který rád vyhlašoval složité chemické vzorce, podle Tennanta vždycky špatné; MEYER2, jenž sdílel Tennantův obdiv k Panu Rudému; KRYSAŘ, který napsal čtrnáctistránkové pojednání o tom, jak by bomba z Oklahoma City mohla vyprodukovat o čtyřicet procent víc výbušné síly díky několika malým vylepšením; a MRTVÝ TEO, jenž věřil, že Theodor Kaczynski nebyl Unabomber.

Tennant poslal zprávu pod jménem NADŠENEC.

Zatímco jedním okem sledoval, jestii nejde dozorce, prohlédl si sérii vlastních zpráv, které už napsal o přítomnosti Pana Rudého v Los Angeles. Právě začínal psát další, když se na jeho obrazovce objevilo okno se zprávou.

PŘIJMETE ZPRÁVU OD NEA?

Tennant žádného Nea neznal, ale byl zvědavý. Klepl na příslušnou klávesu a okno se zprávou se otevřelo.

NEO: Ty mě neznáš, ale já znám tebe.

Tennant letmo pohlédl na chodbu, byl nervózní, protože věděl, že dozorce se objeví každou chvíli. Jeho čas byl omezený. Rychle tedy vyťukal odpověď.

NADŠENEC: Kdo jsi?

Neova odezva přišla rychle.

NEO: Někdo, kdo obdivuje tvoje
využiti cyklonitu. Chtěl bych si
o tom popovídat.

Tennant, jako všichni stálí hosté na Claudiových stránkách, dobře věděl, že kriminalisté někdy tímto způsobem loví, aby zlákali lidi k vyzrazení choulostivých věcí. Dával si proto veliký pozor, aby mu něco takového neuniklo mimo bezpečný prostor uzamčené místnosti.

NADŠENEC: Dobrou noc.

NEO: Počkej! Ty se mnou chceš mluvit,
Dallasi! Dnes večer ti nabízím
příležitost, o jaké se jiným jenom
zdá.

Tennanta polila vlna strachu, když na obrazovce uviděl svoje pravé jméno.

NADŠENEC: Odkud viš, jak se jmenuju?

NEO: Vim toho spoustu.

NADŠENEC: Moc si o sobě myslíš.

NEO: To ty si o mně moc myslíš,
Dallasi. Napsals o mně hromady zpráv.
Pojď na chat.

Tennant váhal. Tohle ovšem měnilo situaci. Jestli má Neo přístup do místnosti, pak se za něj někdo zaručil. Bylo to tudíž tak bezpečné, jak bezpečné může něco v tomhle nejistém světě být.

NADŠENEC: Dostaneš se tam?

NEO: Už tam jsem. Čekám.

Tennant použil svůj vlastní klíč a otevřel si zamčenou místnost. Kromě Nea tam nebyl nikdo.

NADŠENEC: Tak kdo teda jsi?

NEO: Jsem Pan Rudý. Něco od tebe chci
Dallasi. Informaci.

Tennant bez dechu civěl na to jméno… nedůvěřivě… ohromeně… s nadějí. Potom napsal:

NADŠENEC: Co můžeš nabídnout?

9

Když toho večera Starkeyová vkročila do bytu, hned litovala, že souhlasila, aby Pell přišel k ní domů. Posbírala časopisy a noviny pohozené na zemi, uklidila krabici od čínského jídla a vyvětrala. Zkusila si vzpomenout, kdy naposledy uklízela kuchyň a koupelnu, ale bylo to marné, nevzpomněla si. V bytě nebylo nic k pití kromě ginu, toniku a vody z vodovodu. Do prachu, který ležel na televizoru, byste se mohli podepsat. Rychle se osprchovala, oblékla si džíny a černé tričko, a potom podnikla polovičatý pokus o vylepšení vzhledu svého bytu. Jejím posledním hostem byl Dick Leyton, a to už byl skoro rok. Zastavil se, aby zjistil, jak se má, a zůstal na skleničku.

Opravdu bys měla začít nový život, Starkeyová. Třeba ho někde mají pod cenou.

Nehledě na Kelsův názor měla Starkeyová z vyšetřování dobrý pocit. To, že osobně prověřila bombu z Miami, přineslo výsledky; byla to konkrétní zkušenost a vedla k novým zjištěním o bombě ze Silver Lake, která by se jinak nevynořila. Možná to Kelso a ostatní neviděli, ale Starkeyová ano, byla pyrotechnička – věřila, že kousky téhle skládačky začínají dávat smysl, a teď přibyl ještě další kus. Nemohla se dočkat, až zjistí, jestli se na Claudiových stránkách urodí něco užitečného.

Povzbudila ji i Courova zpráva ze střižny, a také cítila, že ještě neskončila s Dallasem Tennantem.

Starkeyová postavila notebook na stůl v jídelně – zdálo se jí; že tam se jim bude pracovat nejlépe. Zapojila ho do zásuvky a zapnula obrazovku, když uslyšela Pellovo auto před domem.

Otevřela dveře; stál tam s pizzou a bílým sáčkem v ruce.

„Je čas večeře, tak jsem si říkal, že něco přinesu. Mám tady pizzu a nějaký předkrm. Doufám, že jste nevařila?“

„Blbost. Mám v troubě celou kachnu.“

„Aha… No, asi jsem měl zavolat předem, co?“

„Jen si z vás utahuju, Pelle. Má obvyklá večeře bývá tuňák v konzervě a nějaké brambůrky. Tohle bude příjemná změna.“

Odnesla jídlo do kuchyně a cítila se dvojnásob rozpačitě, že tam nemá nic k pití. Nebyla si dokonce ani jistá, jestli má i čisté nádobí.

„Vy nepijete gin s tonikem, že ne?“

„Snad jenom tonik, bez ginu. Kde máte ten počítač?“

„Na jídelním stole, tudy. Nechcete se nejdřív najíst?“

„Můžeme jíst při práci.“

Starkeyová si pomyslela, že Pell má naspěch. Zjistila, že na sklenicích má mastné šmouhy, a doufala, že si jich nevšimne. Naplnila dvě sklenky ledem a tonikem. Cítila neodolatelnou chuť přilít do té své ještě gin, ale ovládla se. Když se otočila, aby mu pití podala, díval se na ni. „Nevěděl jsem, co máte ráda, tak jsem vzal půlku se zeleninou a půlku se salámem.“

„Obě jsou prima, ale díky. To bylo od vás pozorné.“

Při zvuku těch slov v duchu zaúpěla. Připadalo jí, že se baví jako párek společenských vyvrženců na prvním rozpačitém rande. Připomněla si, že tohle je práce, ne schůzka. Na ty nechodila. Opravdu se potřebovala porozhlédnout po novém životě, a možná by ani nemusel být pod cenou.

Když vyndávala talíře a příbory, uvažovala, jestli mu má říct o té lepicí pásce, ale rozhodla se, že si to nechá pro sebe. Počká, až se něco dozví od Janice Brockwellové. Potom bude vědět, jestli něco má nebo ne. Také nechtěla, aby Pell její objev bez rozmýšlení zavrhl, jako to udělal Kelso.

Rozdělili si předkrm a pizzu a přenesli své talíře a sklenice do jídelny. Postavili dvě žídle vedle sebe, stejně jako v Bergenově kanceláři, a potom Starkeyová otevřela Claudiovy stránky. Chvíli strnule seděla s nepříjemným vědomím Pellovy blízkostí, a pak se malinko odsunula.

„Možná bychom se měli nejdřív najíst, aby se nezamastila klávesnice,“ navrhla nejistě.

„Nedělejte si starosti s klávesnicí. Chci se podívat, jestli nám někdo odpověděl.“

Starkeyová přisunula židli zpátky a otevřela knihu hostů.

Od Bergena poslali tři vzkazy, dva z nich vyjadřovaly nesmírný obdiv k Panu Rudému, ve třetím se ptali, jestli fáma, že Pan Rudý udeřil v Los Angeles, je pravdivá. Tenhle poslední vzkaz měl několik ohlasů: jeden reprodukoval článek z Los Angeles Times, ale ostatní přítomnost Pana Rudého v L. A. zpochybňovaly, citujíce jeho poslední útok v Miami. Jeden vzkaz srovnával Pana Rudého s Elvisem Presleym, přičemž si pohrával s myšlenkou, že jeho práci brzy uvidíme ve všech amerických městech.

Starkeyová přeskakovala myší ze vzkazu na vzkaz, četla je a vždycky čekala na Pellovo zamručení, že může pokračovat k další zprávě. Jak se soustředila na ty bizarní texty, stále méně a méně si uvědomovala Pellovu přítomnost, dokud se přes ni nenatáhl. Prudce popadl myš.

„Počkat. Ten poslední si přečtu ještě jednou.“ I

V okamžiku, kdy jeho ruka přikryla její, ucukla, jako by dostala elektrickou ránu, ale vzápětí se za to zastyděla. Zkusila to zamaskovat tím, že se znovu zmocnila myši a zeptala se: „Co tam vidíte?“

„Čtěte.“

PŘEDMĚT: Re: Hra na pravdu

OD: AM7TAL

ČÍSLO ZPRÁVY: >9777721.246 selfnet<

>>pravdivá fáma?<<

Mé zdroje mě informuji, že Pan Borec
nedávno zdemoloval kus jižní Floridy,
a to je nabeton. Z minulosti vime, že
si mezi štychy dává delší pauzy.
Praktická skutečnost je taková, že
nikdo po ránu nesere modex. Neměl by
někdo nějaký na prodej?

Hahaha! Jen si z vás dělám prdel, vy
federální svině!

Am7

Starkeyová si to znovu přečetla.

„Myslíte, že je to Rudý?“

„Ne. Žertuje o nákupu modexu, ale Pan Rudý si míchá svůj vlastní. Rudý by neočekával, že to koupí hotové, koupil by jen komponenty. Co když tomuhle chlápkovi odpovíme, uděláme si legraci pro změnu my z něho a řekneme něco v tom smyslu, že modex sice nemáme, ale rádi mu vypomůžeme nějakým cyklonitem?“

„Napíchneme na háček návnadu.“

„Pro něj a pro všechny, kdo tyhle věci čtou.“

Pell si natočil klávesnici a sedl si jinak. Jejich kolena o sebe zavadila, jeho paže se dotkla její. Tentokrát ale Starkeyová zůstala klidná, nechala to být. Letmo se podívala na Pella, ale ten se zdál zabrán do psaní zprávy. Myslí jí problesklo několik obrazů: Dotýká se jeho paže, bledí si do očí, líbají se. Bere ho za ruku, vede ho do své ložnice, on vidí její jizvy.

Starkeyová pocítila nevolnost a zabrzdila.

Tak na tohle ještě nejsem připravená.

Dívala se upřeně na svou pizzu, ale nemohla jíst.

Pell, který si ničeho nevšiml, se zeptal: „Co tomu říkáte?“

PŘEDMĚT: Re: Hra na pravdu

OD: DIBLÍK

ČÍSLO ZPRÁVY: >5521721.040 treenet<

>>nikdo po ránu nesere modex. Neměl
by někdo nějaký na prodej?<<

Cyklonit je nejlepší projímadlo!

Možná bych se o nějaký za přiměřenou
cenu podělil. Směj se sám sobě!

DIBLÍK

„To je dobrý.“

Starkeyová se na Pella podívala a viděla, že si mne oči a mhouří je.

„Jste v pořádku?“

„Brzy budu potřebovat brýle a potom hůl.“

„Mám nějaké kapky, jestli chcete.“

„To není nutné.“

Odeslali svou zprávu.

„Co dál?“

„Počkáme a uvidíme.“

Pell zavřel počítač.

„Nechci, aby to vypadalo, že vám říkám, co máte dělat, ale mohl bych vás požádat ještě o jedno kontrolní pátrání po cyklonitu? Třeba narazíme na další Tennanty.“

„Už jsem to udělala, a nic. Stále máme jediné jméno, a to je Tennant.“

„Vyslechli jsme ho, a víc se asi nedozvíme.“

„Možná ne přímo od Tennanta, ale z jeho případu.“

„Co tím myslíte?“

„Znovu jsem si přečetla Muellerovy poznámky. Je jasné, že k tomu, aby případ vyřešil, nepotřeboval najít Tennantovu pracovnu nebo další trhaviny, takže nechal hodně věcí bez povšimnutí. Jeho poznámky z výslechu naznačují, že s Tennantovou domácí nebo s jeho zaměstnavatelem nestrávil zrovna moc času. Měl fotografie těch tří aut, která Tennant zničil a prohlášení toho mladíka, který je ukradl; víc nepotřeboval. Jestli opomněl ostatní svědky, stále ještě můžeme objevit nové skutečnosti.“

„To je skvělá úvaha, Starkeyová. To by mohlo přinést ovoce.“

Uvědomila si, že se na něj usmívá a on se usmívá na ni.

V domě bylo ticho. Bez zapnutého počítače si Starkeyová stále intenzivněji uvědomovala, že je s Pellem v bytě sama. Uvažovala, jestli to cítí také, a náhle si přála slyšet nějaké zvuky: televizi, rádio, auto z ulice. Ale byli tam jen oni dva, a ona nevěděla, co s tím.

Rychle sklidila talíře a odnesla je do kuchyně.

„Ještě jednou dík za tu pizzu. Příště to jde na mě.“

Když poskládala talíře do dřezu, vrátila se do jídelny, ale nešla zpátky ke své židli. Nenabídla Pellovi ani další tonik a doufala, že pochopí, že má odejít. Vypadal, jako by chtěl ještě něco říct, ale nedala mu k tomu příležitost. Strčila si ruce do kapes.

„Myslím, že se na to znovu mrknem zítra. Zavolám vám.“

Pell se konečně zvedl. Doprovodila ho ke dveřím a držela si od něj dostatečný odstup.

„Mějte se, Pelle. Toho parchanta chytnem.“

„Dobrou noc, Starkeyová.“

Jakmile byl venku, zabouchla za ním dveře. Za zavřenými dveřmi se ale necítila o moc lépe; bylo to hloupé a zmatené. Nezbavila se toho pocitu ani v posteli. Ležela, zírala do tmavého stropu a ptala se sama sebe, proč se cítí tak osamělá. Neměla nic než práci. Neměla nic než případy. To byl celý její život za poslední tři roky. Nečekala, že se to změní.

Pell

Pell seděl v motelu a zíral do svého počítače, když se objevily ty příšery. Vznášely se z kláves jako svíjející se červi obletované světluškami. Zavřel oči, ale stále je viděl, jak se kroutí v temnotě. Odklopýtal do koupelny pro mokré ručníky, potom ležel na posteli, studené obklady na obličeji, a tak strašně ho bolela hlava, že jen lapal po dechu a bál se.

Chtěl zavolat Starkeyové.

Vzápětí si za ten nápad vynadal a soustředil se raději na bolest a na to, kde je. Naslouchal večernímu šumu dopravy za oknem, hluku zastavujících a rozjíždějících se aut, skřípajícím brzdám, otáčkám motorů, rachotu přetížených náklaďáků. Bylo mu jako na pokraji pekla.

Poznával ji stále víc, což nebylo dobré. Pokaždé, když se setkali, viděl hlouběji do její duše, překvapivě hlouběji, a začínalo mu to vadit. Byl příliš dobrý v odhalování lidí, dokázal vidět skrytou tvář, kterou lidé tajně nosí, jejich pravou tvář. Už dávno se naučil, že každý má ve skutečnosti dvě osobnosti: jednu, již vystavuje na odiv, a druhou, utajenou, která je uvnitř. Vždycky měl schopnost číst si v těch druhých, a pod tvrdou slupkou Starkeyové se skrývalo děvčátko, jež se snaží být statečné. V té malé holce bilo válečnické srdce; pokoušela se od základu si přestavět život i kariéru. Nečekal, že se mu bude líbit. Nečekal, že se bude líbit on jí. Užíralo ho to. Bylo to stále silnější.

Ale nedokázal s tím nic udělat.

Po nějakém čase bolest ustala a zrak se zaostřil; Pell se podíval na hodinky. Jedna po půlnoci. Zakryl si tvář dlaněmi. Pět minut, možná deset, ale nemohla to být celá hodina.

Zvedl se z postele a šel zpátky k počítači. Z obrazovky na něj zírala hořící hlava. Odsunul své city ke Starkeyové do pozadí a otevřel Claudiovy stránky. Na bombě bylo její jméno. Pan Rudý po ní jde. S tím teď Pell může pracovat.

Použil jinou přezdívku, kterou Starkeyová neznala, a začal o ní psát.

10

Příštího rána byla Starkeyová v práci první jako obvykle. Usoudila, že Mueller ve své kanceláři v šest ráno nejspíš nebude, a tak si krátila čas papírováním. Coura dorazil pět minut po sedmé, Marziková se přiloudala dvacet minut po něm. Nesla si kávu.

Právě si odkládala aktovku, když se letmo podívala na Starkeyovou.

„Jak probíhala ta veledůležitá schůzka s naším šéfem?“

„Řekl mi, abych pokračovala ve vyšetřování. To byl celý jeho příspěvek.“

Marziková klesla do své židle a upíjela kávu. Starkeyová z ní ucítila příchuť čokolády.

„Slyšela jsem, že Dick Leyton tě tam vytáh z bryndy.“

Starkeyová se zamračila a uvažovala, co asi Marziková mohla slyšet.

„Co tím chceš říct? Co kdo vykládal?“

Marziková nadzdvihla víčko kelímku a foukla do kávy.

„Kelso to řekl Giadonnovi. Povídal, že prý jsi přišla s nějakou teorií, že ta bomba v Silver Lake byla jen napodobenina těch, co dělá Pan Rudý. Ráda bych věděla, kdy o tom míníš něco sdělit taky mně a Courovi.“

Starkeyová byla naštvaná, že o tom Kelso mluvil a že si z toho Marziková vyvodila, že snad má před ní tajnosti. Vysvětlila, jak rozebrala zařízení z Miami a jaký rozdíl ve směru navíjení pásky objevila.

„Není to ale zas tak převratný objev, jak se to snažíš podat. Chtěla jsem si o tom s vámi dneska promluvit. Včera jsem neměla příležitost.“

„No dobře. Možná žes byla příliš zaneprázdněná myšlenkama na Pella.“

„Co tím myslíš?“

„Hele, vypadá docela dobře, ne? Na agenta.“

„Nevšimla jsem si.“

„Dostal tě k tomu Claudiovi, že jo? Jenom říkám, že když tě chlap takhle rozvášní, tak bys měla přemýšlet, jak se mu odvděčit. Co kdybys mu vykouřila ptáka?“

Coura se sebral a odešel. Marziková se zachechtala.

„Jorge je taková posraná citlivka.“

Starkeyovou to podráždilo.

„Nikoli, Beth. On je džentlmen, zatímco ty jseš nevymáchaná huba.“

Marziková přijela s židlí blíž a ztlumila hlas.

„Teď mluvím docela vážně, jo? Je celkem jasný, že se ti líbí.“

„Blbost.“

„Pokaždý, když se o tom chlapovi někdo zmíní, vypadáš k smrti vyděšená. A není to kvůli tomu, že by ti moh šlohnout případ.“

„Beth? Kdy tě naposledy někdo uškrtil?“

Marziková vědoucně pozvedla obočí a odjela s židlí zpátky ke svému stolu.

Starkeyová si došla pro další kávu. Marzikové, která seděla na svém tlustém zadku a samolibě se usmívala, si demonstrativně nevšímala. Coura, stále ještě pobouřen necudnou poznámkou, postával na opačné straně kanceláře, příliš v rozpacích, aby se Starkeyové podíval do očí.

Starkeyová se vrátila ke svému stolu, zvedla telefon a vytočila Muellerovo číslo. Ještě bylo brzy, ale buď mu zavolá, nebo střelí Marzikovou mezi oči.

Muellerův hlas zněl uspěchaně.

„Mám tady spoustu práce, Starkeyová. Nějaký kretén dal do poštovní schránky ruční granát.“

„Jenom pár otázek, seržante. Mluvila jsem s Tennantem, a teď si u vás potřebuju ověřit pár věcí.“

„Je to kus vola, že jo? Jestli přijde o další prsty, brzy bude počítat i ty na nohou.“

Nepřipadalo jí to legrační.

„Tennant stále popírá, že by měl nějakou pracovnu.“

Mueller jí otráveně skočil do řeči – jenom s ní ztrácí čas.

„Moment. O tom jsme spolu už mluvili, nebo ne?“

„Přesně tak.“

„Nemám, co bych k tomu dodal. Jestli nějakou pracovnu má, tak jsme ji nenašli. Přemýšlel jsem o tom po našem prvním rozhovoru. Musím vám říct, že tenhle chlápek nejspíš říká pravdu. Mluvka, jako je on, by neměl kuráž zatloukat, kdyby si mohl zkrátit trest.“

Neobtěžovala se mu vysvětlovat, že pro mluvky, jako je Tennant, jsou jejich pracovny tím nejdůležitějším na světě.

Místo toho mu oznámila, že má důvod se domnívat, že Tennant má nejenom pracovnu, ale také další cyklonit. Tentokrát byl Muellerův hlas odměřený.

„Jaký je ten váš důvod?“

„Tennant nám řekl totéž co vám, že získal cyklonit z nášlapných min, kterých měl celou bednu. To znamená šest.“

„Jo. Na to si pamatuju.“

„Dobrá. Našla jsem si ten druh min v našem katalogu. Píše se tam, že každá z nich obsahuje nálož o hmotnosti pětasedmdesát dekagramů cyklonitu, což znamená, že by ho získal asi tak pět kilo. A pak mám fotky těch tří aut, co jste mi poslal. Nejsou to velké vozy a většina poškození vypadá jako od ohně. Zjistila jsem si, jaký má cyklonit výbušný potenciál, a zdá se mi, že kdyby na každé to auto použil třetinu svých zásob, poškození by bylo mnohem větší.“

Mueller neodpovídal.

„Pak jsem z vašich poznámek o výslechu Roberta Castilla pochopila, že Tennant po něm chtěl ještě čtvrté auto. To nasvědčuje tomu, že musel mít další cyklonit.“

Když Mueller konečně promluvil, jeho tón byl výrazy obranný.

„Prohledali jsme tu díru, kde bydlel. Prošťourali jsme každou krabici a každej kout v tom jeho zavšiveným bytě. Na tři měsíce jsme zabavili jeho auto, a dokonce jsme sundali přístrojovou desku. Prolezli jsme dům jeho bytné a její garáž měli jsme tam i psy, aby čmuchali kolem záhonů kytek, tak mi neříkejte, že jsem to posral.“

Starkeyová se slyšela, jak ostře mluví, a zamrzelo ji to. „Neříkám vůbec nic, Muellere. Volám jenom kvůli tomu, že ve vaší zprávě není skoro nic o vyslýchání jeho bytné a zaměstnavatele.“

„Nebylo o čem psát. Ta stará semetrika s náma nechtěla vůbec mluvit. Jediný, o čem brblala, bylo, abysme jí nepošlapali kytky.“

„A co zaměstnavatel?“

„Mluvil jako všichni, jak ho to překvapilo, jakej byl Dallas slušnej chlápek, a tak. Nosíme tady kovbojský boty, Starkeyová, ale nejsme blbci. Jenom vám něco připomenu. Ten zkurvysyn sedí v Atascaderu kvůli mně. Já svůj případ vyřešil. Až vyřešíte ten váš, můžete mi zavolat.“

Zavěsil dřív, než stačila odpovědět. Praštila sluchátkem do vidlice. Když zvedla oči, Marziková se na ni dívala. „Vlídnost sama?“

„Debil!“

„Co jseš dneska tak naštvaná? Co ti přeletělo přes nos?“

„Beth, nech mě žít.“

Starkeyová se znovu probírala případem. Tennantova bytná byla starší žena jménem Estelle Reagerová. Jeho zaměstnavatel byl Bradley Ferman, majitel obchodu pro kutily s příznačným názvem Karlíčkův koníček. Našla si jejich telefony, zavolala jim a zjistila, že „Karlíček“ už neexistuje. Estelle Reagerová s její návštěvou souhlasila.

Starkeyová sebrala kabelky a vstala.

„Tak pojď, Beth. Zajedem tam a promluvíme si s tou ženskou.“

Marziková vypadala šokované.

„Já nechci do žádnýho Bakersfieldu. Vem si s sebou Couru.“

„Coura má moc práce s těmi videonahrávkami.“

„Já mám taky hromady práce. Pořád ještě vyslýchám ty lidi z prádelny.“

„Seber si svejch pět švestek a ať už máš zadek v autě. Jedeme na výlet.“

Starkeyová na nic nečekala a vyrazila ven.

Hlavní dálnice vedoucí na sever z Los Angeles rozděluje stát ve středu ohromné roviny, tvořící dno údolí zvaného Central Valley. Starkeyová ji považovala za nejlepší silnici v Kalifornii, a vlastně kdekoli jinde – dlouhou, přímou, širokou a rovnou. Mohli jste nastavit automatiku na sto třicet, vypnout mozek a udělat San Francisko za pět hodin. Do Bakersfieldu to netrvalo ani hodinu a půl.

Marziková trucovala, pevně připásaná na místě spolujezdce, se zkříženýma nohama a založenýma rukama, a špulila pusu jako puberťačka. Starkeyová si nebyla úplně jistá, proč ji vlastně vzala s sebou, a litovala toho, jakmile opustily Spring Street. První půlhodinu mezi nimi nepadlo ani slovo, dokud nezdolaly nejvyšší bod Newhallova průsmyku na horním konci San Fernando Valley. Po pravé straně se objevily věžičky a horské dráhy zábavního parku.

Marziková se trochu uvolnila. Byla to ona, kdo promluvil první.

„Moje děcka se sem chtějí kouknout. Pořád jim to vymlouvám, protože to stojí takový prachy, ale oni vidí jen ty zatracený reklamy s lidma na horský dráze. V těch ti jakživi neřeknou, kolik ta sranda stojí.“

Starkeyová na ni pohlédla v očekávání, že uvidí Marzikovou naštvanou a rozmrzelou, ale ta vypadala spíš unaveně a nešťastně.

„Beth, chci se tě na něco zeptat. To, cos povídala o mně a o Pellovi… To je to opravdu tak vidět?“

Marziková pokrčila rameny.

„Nevím. Jenom jsem to řekla.“

„Aha.“

„Nikdy nemluvíš o svém soukromém životě. Jen mě tak napadlo, že možná ani žádný nemáš.“ Marziková se na ni podívala. „Můžu se teď na něco zeptat já tebe?“

Starkeyové se to nezdálo, ale přesto řekla, že se může ptát na cokoli.

„Kdys měla naposledy chlapa?“

„To je tedy otázka na tělo.“

„Řeklas, že se můžu ptát na cokoli. Jestli o tom ale nechceš mluvit, taky dobře.“

Starkeyová si uvědomila, že svírá volant tak pevně, až jí zbělely klouby. Nadechla se a přinutila se uvolnit. Zdráhavé si připustila, že o tomhle vlastně mluvit chce, ačkoli zrovna neví jak. Možná to byl důvod, proč donutila Marzikovou, aby s ní jela.

„Je to už dávno.“

„Tak na co čekáš? Myslíš, že mládneš? Nebo snad že se ti zmenšuje zadnice?“

„Nevím.“

„Já nevím, co vlastně chceš, protože se spolu nikdy nebavíme. No řekni, jediný dvě ženský na oddělení, a nikdy nemluvíme o ničem jiným než o tý zkurvený rachotě. Říkám jen tohle, Carol, dělej si tuhle práci, ale potřebuješ ještě něco jinýho, protože ten náš džob je fakt zkurvenej. Vysaje tě to, ale zpátky ti to nedá ani za nehet. Je to na hovno.“

Starkeyová se na ni podívala. Marziková měla vlhké oči a snažila se to potlačit mrkáním. Starkeyová si náhle uvědomila, že se situace obrátila: Celou dobu mluvily o Marzikové, nikoli o Starkeyové.

„Já ti teda řeknu, co chci já“ pokračovala Marziková. „Chci se vdát. Chci mít doma s kým promluvit, s někým silnějším, než jsem já. Chci u sebe někoho dalšího, i kdyby trávil celý dny na gauči a já mu musela nosit pivo a poslouchat, jak ve tři ráno prdí. Už nesnesu být sama, jen se dvěma děckama, co se věčně ládujou sušenkama. Do prdele, tak hrozně se chci vdávat, že mě chlapi vycítí na kilometry a prchají.“

Starkeyová nevěděla, co na to říct.

„Promiň, Beth. Občas přece míváš rande, ne? Někoho si najdeš.“

„Ty o tom víš hovno. Nenávidím tuhle zkurvenou práci. Nenávidím svůj zkaženej život. Nemůžu vystát svý děti. Není tohle ta nejstrašnější věc, jakou jsi kdy slyšela? Nenávidím ty dva parchanty a nevím, jak to udělat, aby mohli jít do toho zatracenýho zábavního parku.“

Marzikové došel dech a zmlkla. Starkeyová řídila dál a vůbec se necítila dobře. Myslela si, že Marziková musí za tohle přiznání něco čekat, ale nevěděla co. Tušila však, že její očekávání nesplňuje.

„Beth, posloucháš mě?“

Marziková zavrtěla hlavou, zírala před sebe a byla evidentně v rozpacích. Starkeyová také.

„Já se neumím moc bavit o holčičích věcech. Promiň, Beth.“

Obě ztichly, každá ponořená do vlastních myšlenek, jak sjížděly dolů z hor do širokého Central Valley. Když se na rovné a prázdné pláni objevil Bakersfield, Marziková konečně promluvila.

„To s těma dětma jsem nemyslela vážně.“

„Já vím.“

Po malé chvíli sjely z dálnice a podle pokynů, které jim dala Estelle Reagerová, dorazily ke staršímu domu ve čtvrti mezi bakersfieldským nákladovým nádražím a letištěm. Paní Reagerová jim přišla otevřít v džínách, kostkované košili a pracovních rukavicích. Měla zvrásněnou, drsnou pleť ženy, která strávila většinu svého života na slunci. Starkeyová si domyslela, že Mueller tady zkusil své kovbojské způsoby v domnění, že tuhle starou ženskou hravě převálcuje, ale ona si postavila hlavu. A jak to jednou udělala, už se nedala zlomit.

Starkeyová představila sebe a Marzikovou.

Reagerová je bedlivě sledovala.

„Dvě ženský, jo? Hádám, že ani jednomu z těch líných chlapů se na takovou cestu nechtělo.“

Marziková se zasmála. Když Starkeyová zahlédla jiskřičky v očích paní Reagerové, věděla, že mají vyhráno.

Estelle Reagerová je provedla domem a zadními dveřmi ven na malý dvorek, stíněný průhlednou zelenou stříškou. Ta zachycovala slunce a zbarvovala všechno dozelena. Příjezdová cesta vedla po straně domu ke garáži, za níž stál malý úhledný domek pro hosty. Perfektně udržované záhony zabíraly prostor mezi dvorkem a budovou.

„Oceňujeme, že nám věnujete svůj čas, paní Reagerová.“

„No, ráda vám pomůžu. Ačkoli nevím, co nového vám můžu říct. Asi vám nepovím nic, co byste už nevěděly.“ Marziková poodešla o kus dál a dívala se na domek. „Tamhle bydlel?“

„Správně. Bydlel tam čtyři roky a nemohly byste si přát příjemnějšího nájemníka. Možná to zní divně, vzhledem k tomu, co o něm dneska víme, ale Dallas byl vždycky velmi ohleduplný mladík a činži platil včas.“

„Zdá se, že je to prázdné. Žije tam teď někdo?“

„Minulý rok jsem tam měla jednoho hocha, ale oženil se s učitelkou a potřebovali větší byt. V téhle cenové kategorii je těžké narazit na slušné lidi, víte? Smím se zeptat, co doufáte, že tady objevíte?“

Starkeyová se zmínila o svém přesvědčení, že Tennant má stále zásobu materiálu na výrobu bomb.

„No, tak takové věci tady nenajdete. Policie prohledala každou škvíru, to vám řeknu. Prolezli celou zahradu, byla jsem ochotná jim pomoct, ale byli to hrubiáni.“

Starkeyové bylo jasné, že Muellera odhadla na jedničku. „Jestli se chcete podívat na jeho věci, poslužte si. Jsou všechny tam v té garáži.“

Marziková se otočila a vyměnila si pohled se Starkeyovou.

„Vy ještě máte Tennantovy věci?“

„No, požádal mě, abych mu je tu nechala, víte, když ho zavřeli.“

Starkeyová se podívala na garáž, potom na paní Reagerovou.

„Byly tady ty věci během policejní prohlídky?“

„No, jistě. Mám je v garáži, jestli se na ně chcete podívat.“

Vysvětlila, ze Tennant jí platil činži po celý první rok vězení, posléze jí napsal a omlouval se, že s tím bude muset přestat, a ptal se, jestli by byla ochotná mu věci uschovat Nebylo jich moc. Jen pár krabic.

Starkeyová požádala paní Reagerovou, aby je na chvíli omluvila, a šla s Marzikovou ke garáži.

„Když říká, že můžem do garáže, tak to je v pořádku, protože to je její majetek. Ale když prohledáme Tennantovy krabice a něco najdem, mohly bysme z toho mít malér,“ zahučela.

„Myslíš, že potřebujeme soudní povolení?“

„Jasně že ho potřebujem.“

Povolení k prohlídce sice potřebovaly, ale také byly mimo dosah svých kompetencí – losangeleský městský polda ve městě Bakersfield. Nejlepší bude, když zavolají Muellerovi a dožádají ho, aby povolení k domovní prohlídce telefonicky zařídil.

Starkeyová se vrátila k paní Reagerové.

„Paní Reagerová, chci si jen něco ujasnit. Ty věci ve vaší garáži, policie je už viděla?“

„No, byly u něj v bytě, když policie dorazila. Tak je snad museli vidět.“

„V pořádku. Takže Tennant vás požádal o uskladnění věcí. To vy jste je balila?“

„Správně. Neměl toho moc, jenom oblečení a nějaké nestydaté kazety. Ty jsem tam nedávala. Vyhodila jsem je. Nábytek byl můj. Tehdy jsem to pronajímala zařízené.“

Starkeyová se rozhodla, že prohledávání krabic by bylo zbytečné. Jedinou šancí bylo najít lidi, u kterých si Tfennant mohl materiál uschovat dávno před svým zatčením.

„Znala jste nějaké jeho přátele nebo známé?“

„Nikdo sem nechodil, jestli se ptáte na tohle. Ne, beru to zpátky. Jeden mladý muž sem párkrát přišel, ale to bylo dávno předtím, než Dallase sebrali. Myslím, že spolu pracovali, tom obchodě pro kutily.“

„Jak dlouho předtím?“

„Jé, hodně dlouho. Nejmíň rok. Myslím, že se spolu dívali na ty filmy, víte?“

Marziková vytáhla tři skici pachatelů.

„Vypadá některý z nich jako ten člověk, co o něm mluvíte?“

„Jé, bože, je to tak dávno a moc jsem si ho nevšímala. Ne, nemyslím, že by to byl někdo z nich.“

Starkeyová to nechala plavat a říkala si, že ta žena má asi pravdu.

Marziková se zeptala: „Měl Tennant jen jedno zaměstnání, v té prodejně?“

„Správně.“

„Měl nějaké přítelkyně?“

„Ne. Nevím o žádných.“

„Co jeho rodina?“

„No, věděla jsem jenom o jeho matce, ale ta už zemřela. Tennant tehdy přišel za mnou a řekl mi to. Zlomilo mu to srdce, víte? Seděli jsme u kávy a ten ubohý hoch stále jen plakal.“

Jenže Starkeyová nepřemýšlela o jeho matce. Trápilo ji něco jiného, ty krabice.

„Tennant vám dál platil činži, ještě rok po tom, co ho uvěznili?“

„Správně. Myslel si, že ho snad propustí, a chtěl tady dál bydlet. Nechtěl, abych to pronajala někomu jinému.“

Marziková pozvedla obočí.

„To se podívejme. Bydlí tam někdo teď?“

„Ne. Co se odstěhoval ten poslední mladík, je to prázdné.“

Starkeyová pohlédla na Marzikovou a ta přikývla. Obě napadla stejná věc. Jak to, že se Tennant nechtěl vzdát bytu, ačkoli pro něj neměl využití? A pokud už činži neplatí, a není tudíž smluvním nájemníkem, mohly tam legálně vstoupit a se souhlasem majitelky to prohledat.

„Paní Reagerová, dovolila byste nám mrknout se dovnitř?“

„Nevím, proč bych to neměla dovolit.“

Domek zatuchle páchl a bylo tam horko. Sestával z velkého pokoje, kuchyňky, koupelny a ložnice. Nábytek byl dávno vystěhovaný, kromě jednoduchého jídelního stolu a židlí. Linoleum na podlaze ztratilo barvu a vypadalo nevábně. Starkeyová si nevzpomínala, kdy naposledy viděla linoleum. Paní Reagerová stála v otevřených dveřích a vysvětlovala, že její manžel používal domek jako kancelář. Policistky mezitím procházely místnosti, kontrolovaly podlahy a dřevěné obklady stěn kvůli tajným skrýším.

Paní Reagerová je sledovala s lehkým pobavením.

„Myslíte, že tady měl tajné schránky?“

„Stává se to.“

„Ti policajti, co tady byli před vámi, to hledali taky. Zkoušeli se podívat i pod podlahu, ale ta je z betonu. Nad námi není ani podkroví.“

Po deseti minutách oťukávání a ohmatávání došly obě k závěru, že tam nic nenajdou. Starkeyová byla zklamaná. Vypadalo to, že cesta do Bakersfieldu byla jen ztrátou času a že její sledování stopy cyklonitu je u konce.

Marziková řekla: „Víte, tohle je docela pěkný domek, paní Reagerová. Nevadilo by vám, kdybych sem poslala své dvě děti na prázdniny? Na okna by se mohly dát mříže.“

Starší žena se zasmála.

Starkeyová se zeptala: „Beth, máš ještě nějaký nápad?“

Marziková zavrtěla hlavou. Prošetřily všechny možnosti.

Starkeyové stále něco nesedělo na skutečností, že Tennant pokračoval v placení činže i ve vězení, ale nenapadalo ji, co by to mohlo být. Když poděkovaly paní Reagerové za spolupráci a procházely brankou, náhle jí to došlo. Zastavila se.

Marziková se podivila: „Co je?“

„Máme tady chlápka, co pracoval v obchodě pro kutily. Nemohl tedy vydělávat fůry peněz. Jak si podle tebe mohl dovolit platit činži, když seděl ve vězení?“

Vrátily se zpátky kolem domu k zadním dveřím. Když se Paní Reagerová objevila, zeptaly se jí na to.

„No, to nevím. Jeho matka zemřela rok předtím, než celé to svinstvo propuklo. Možná mu zanechala pár dolarů.“

Vrátily se k autu. Starkeyová nastartovala a zapnula klimatizaci. Vzpomněla si, že v Muellerově zprávě se o Tennantových rodičích psalo jako o nežijících, ale nic víc tam nebylo.

„Teda to byl průšvih.“

„Já nevím. Něco mě napadá, Beth.“

„No nazdar. Vyhlašuju všeobecnou pohotovost.“

„Poslouchej mě. Když Tennantova matka zemřela, mohl zdědit majetek nebo použít část peněz na pronájem jiného bytu.“

„Když umřela moje máma, dostala jsem hovno.“

„To jseš ty, ale řekněme, že Tennant něco zdědil. Vsadím sto dolarů proti vycházkové holi, že Mueller nezkoumal, k čemu má ten chlap vlastnická práva.“

Takový průzkum potrvá den nebo dva, ale mohly by říct městskému prokurátorovi, aby to zařídil přeš okresního návladního v Bakersfieldu. Kdyby se něco objevilo, Bakersfield vydá soudní příkaz k prohlídce.

Na zpáteční cestě do Los Angeles se Starkeyové zlepšila nálada. Věřila, že má něco, co udrží vyšetřování v pohybu. Náměstek Morgan jí řekl, aby nenechala případ usnout, a jestli se bude Kelso ptát, může mu říct, jakým směrem se vyšetřování ubírá. Pokud s Pellem něco objeví přes Claudia, taky dobře, ale teď to vlastně nepotřebují.

Jen co přijela na Spring Street, Starkeyová se rozhodla zavolat Pellovi. Namlouvala si, že se s ním chce jen dohodnout na další práci na Internetu, ale pak si uvědomila, že se mu chce omluvit za své včerejší chování. Pak si pomyslela, že ne, že se mu nechce omlouvat, ale chce mu dát najevo, že ona je stále ještě lidská bytost. A že má chuť do života. Možná jí pomohl rozhovor s Marzikovou, i když většinou mluvily o ní.

Už od dveří Starkeyová viděla velikou obálku na svém stole. Svítila tam jako maják a přitahovala ji k sobě. Obrovskými písmeny na ní stálo KANÁL OSM – TV

Pocítila svírání v žaludku. Podle tvaru obálky soudila, že je v ní videokazeta. Nemyslela na ni od chvíle, kdy si ji objednala. Odmítala na ni myslet. A teď tady byla.

Roztrhla obálku a vytáhla kazetu. Na štítku bylo napsané datum. Nic jiného, jenom tři roky staré datum. Den, kdy zemřela. Dýchala hlasitě a chraptivě, cítila, jak jí chlad prostupuje kůží a stále sílí.

„Carol?“

Trvalo jí věčnost, než se otočila.

Marziková stála vedle ní a tvářila se rozpačitě. Musela vidět to datum, poznat ho.

„Je to to, co si myslím, že to je?“

Starkeyová by byla odpověděla, ale nedokázala ze sebe vydat ani hlásek.

„Jaký s tím máš plány?“

Když konečně promluvila, její slova zněla jako z veliké l dálky.

„Budu se na to koukat.“

Marziková se dotkla její paže.

„Potřebuješ k tomu společnost?“

Starkeyová nespouštěla oči z kazety.

„Ne.“

Cestou domů ze Spring Street bylo kazety v autě plno. Seděla na místě spolujezdce jako tělo navrátivší se z předpeklí, nadechovala se dlouho prázdnými plícemi tak zhluboka, až hrozilo, že vyčerpá z auta všechen vzduch a řidič se udusí.

Když Starkeyová zastavila na světlech, mrkla na sedadlo. Kazeta jako by její pohled opětovala. Starkeyová ji zakryla kufříkem.

Nejela přímo domů. Zastavila se v kavárně, objednala si velkou černou kávu a upíjela ji, opřená o pult obrácený do ulice. Krk a ramena měla jako stažené ocelovými obručemi, hlava ji bolela tak, že cítila tlak v očích, jako by je něco zevnitř drtilo.’Přemýšlela o nepohodlných stoličkách u Barrigana a o tom, jak by dvojitý gin zmírnil tu bolest za očima, ale nechtěla to udělat. Řekla si prostě ne – tuhle kazetu zhlédne střízlivá. Bude svědkem chvíle, kdy naposledy byla s Cukříkem Boudreauxem. Bez ohledu na to, jak to bude bolet či jak těžké to bude. Nebyla opilá tehdy, nebude ani teď. Rozhodla se, že nejlepší způsob, jak to zvládnout, není běžet domů a vrhnout se na to, ale chovat se, jako by její život byl normální. Bude si to ordinovat po dávkách. Bude mechanickou ženou s mechanickými emocemi. Je vyšetřovatelka – tohle je vyšetřování sebe samé. Je policejní detektiv – odveď svou práci, nech ji v kanceláři, jdi domů a žij si svůj život.

Zastavila se v potravinách U Ralpha. Doma nebylo žádné jídlo, a tak se rozhodla, že tentokrát se zásobí. Tlačila vozík tam a zpátky mezi regály a plnila ho věcmi, které nikdy předtím nejedla a patrně už nikdy jíst nebude. Uzený losos. Kukuřičná pasta. Růžičková kapusta. Ve frontě u pokladny ji přešla chuť, ale stejně to všechno koupila. K čemu jí bude kukuřičná pasta, neměla zdání.

Bojovala se silným nutkáním dát si hlt ginu hned, jak vstoupila do dveří. Řekla si, že je to prostě zvyk, zažité chování. Přijdete domů, dáte si panáka. V jejím případě několik.

„Později,“ slíbila si.

Odnesla kufřík a tři tašky nákupu do kuchyně. Všimla si, že na záznamníku má dva vzkazy. První byl od Pella, ptal se, proč se mu neozvala, a nechal číslo svého mobilu. Vytěsnila ho ze svých myšlenek; teď tam pro něj nebylo místo. Druhý byl od Marzikové.

„Hmm, Carol, to jsem já. Poslouchej, hm, já jen… volám, jestli jsi v pořádku, jo? No… Dobře. Hele, tak čau.“

Starkeyová si to pustila dvakrát. Dost ji to dojalo. Ona a Beth Marziková nikdy nebyly přítelkyně ani spolu nerozebíraly soukromé záležitosti. Přemýšlela o tom, že Marzikové později zavolá a poděkuje jí. Potom.

Položila kazetu na kuchyňský stůl a začala vyndávat nákup z tašek. Nalila si sklenici vody, pila a nespouštěla kazetu z očí, pak umyla sklenici a uklidila ji do police. Když měla celý nákup uklizený, vzala kazetu, odnesla ji do pokoje a vložila do přehrávače. Vzpomněla si, co jí Marziková nabízela. Znovu to rozvážila, ale věděla, že je to jen další trik, jak oddálit zhlédnutí toho filmu.

Pustila video.

Na obrazovce se objevily barevné pruhy.

Se zkříženýma nohama seděla na zemi před televizí. Ještě stále na sobě měla vycházkové šaty; nesundala si sako ani nevyzula boty. Neměla zdání, kdy tahle televizní stanice dorazila na místo katastrofy, kdy začali točit a jak dlouho natáčeli. Matně si vzpomínala, že kameraman stál na střeše dodávky. To bylo všechno. Z té výšky museli mít dobrý výhled.

Videozáznam začal.

Utahovala pevně řemeny na Cukříkově pancéřovém obleku. Ona už měla svůj oblečený, s výjimkou helmy. Buck Daggett a další vrchní seržant, Win Bryant, teď už na penzi, se pohybovali za dodávkou a pomáhali jim. Starkeyová neměla ten oblek od té doby na sobě, ale nyní cítila jeho váhu, i tu těžkou hmotu a horko. Jakmile jste do té věci vlezli, začala vás vařit ve vašem vlastním tělesném teple. Starkeyová, vysoká a atletická, tehdy měla osmašedesát kilo, zatímco oblek vážil čtyřicet pět. Byl to pěkný náklad. Její první myšlenka byla: Proč se tvářím tak nevesele?

Její výraz byl zasmušilý, skoro se mračila; to bývala její tvář při hře s ohněm. Cukřík – jak jinak? – ukazoval zuby v hollywoodském úsměvu. Jednou, nedlouho po jejich první společné noci, se mu přiznala, že při práci s bombou ještě nikdy neměla strach. Znělo to tak přehnaně chlapácky, že musela sebrat veškerou svou odvahu, aby to řekla, ale byla to pravda.

Kdysi si myslela, že je s ní kvůli tomu něco v nepořádku. Cukřík se jí na oplátku svěřil, že on byl po každém rozkazu vyrazit do terénu naopak tak vystrašený, že si hned musel dát immodium, aby se nepodělal do obleku. Jak se dívala na záznam, pomyslela si, jak uvolněně Cukřík vypadá, a že je to ona, kdo vyhlíží nesmírně vystrašeně. Zvláštní, jak zavádějící může být někdy to, co vidíte…

Mluvili spolu. Ačkoli k záznamu patřil zvuk, slyšela jenom hlasy kolem mikrofonu. Ať si s Cukříkem povídali cokoli, byli příliš daleko, aby to technika zachytila. Cukřík musel říct něco legračního – viděla se, jak se směje.

Daggett a Bryant jim pomáhali nasadit helmy, potom podali Cukříkovi rentgen. Cukřík ji poplácal po helmě, ona poplácala jeho a začali se přibližovat ke karavanu jako dva kosmonauti na Měsíci.

Široký záběr ukazoval celý karavan, nad ním větve stromů a ucelený pohled na křoví, které tvořilo hustou propletenou zeď kolem přívěsu. Cukřík část křovin odřezal už dřív, čímž vytvořil trochu místa na práci. Jak to teď sledovala, každý z nich ukazoval na jinou část křovisek, když se rozhodovali, kudy se k bombě přiblíží. Plán byl takový, že ona bude odklánět větve tak, aby Cukřík mohl zařízení zrentgenovat.

Starkeyová sledovala akci s pocitem lhostejnosti, který ji překvapoval.

Cukříkovi zbývalo méně než třicet vteřin života.

Nejdřív se opřela o křoví, využívajíc váhy obleku, aby odstrčila větve stranou. Viděla se, jak udělala krok zpátky a potom postupovala znovu, z lepší pozice. Na to si nevzpomínala – zarazilo ji to. Nepamatovala si, že by něco takového udělala. Cukřík se přes ni naklonil s rentgenem a v té chvíli se kamera zachvěla. Zemětřesení nebylo silné, naopak, bylo zatraceně slabé na L. A., jenom 3,2 – s epicentrem severně od nich, v Newhallu. Obraz se zatřásl a slyšela kameramana, jak říká: „Hej, co to –?“ Zvuk vybuchující bomby ho přehlušil. V televizi to znělo jenom jako prásk! Jako výstřel z pistole.

Stalo se to tak rychle, že Starkeyová viděla jen záblesk světla a rentgenový přístroj, jak rotuje líně vzduchem. Cukřík a ona leželi na zemi. Zněly tam výkřiky a horečné příkazy od kamery.

„Dělej! Nezkurvi to! Toč dál!“

Byli malí a příliš daleko. Jako by se dívala na cizí lidi.

Daggett a Bryant se tam hnali – Daggett k ní a Bryant k Cukříkovi. Buck ji táhl dál od přívěsu. Jedna z věcí, které jim pumpovali do hlavy na pyrotechnickém školení bylo nečekat na sekundární explozi. Když to vybuchlo jednou, může to bouchnout podruhé, takže je třeba odtáhnout raněné.

Starkeyová dodneška nevěděla, že ji někam vlekli. Byla mrtvá, když se to dělo.

Film běžel dalších devět minut: vyrážejí záchranáři, svlékají jim pancéřové obleky a pokoušejí se je oživit Ve svých snech Starkeyová ležela vždycky pod korunou větví a listí, které ji pokrývaly jako krajka, ale teď viděla, že nad ní nebylo vůbec nic. Ve snech bývala Cukříkovi dost blízko na to, aby natáhla ruku a dotkla se ho. Teď viděla, že je dělilo deset metrů. Byli zhroucení jako rozbité panenky, rozdělení zdí klejících zpocených zdravotníků, zoufale se snažících je zachránit. Nebylo hezké se na to dívat. Záznam náhle skončil, když do záběru začala vjíždět záchranka.

Starkeyová přetočila kazetu až k místu, kde leží s Cukříkem na zemi, a zastavila obraz. Dotkla se obrazovky tam, kde bylo vidět Cukříkovo tělo.

„Ty můj chudáčku. Ty můj milovanej chudáčku.“

Po chvíli vrátila záznam na začátek, vyndala kazetu z přístroje a vypnula televizi.

Dvakrát během toho večera zvonil telefon. Volající mluvil v obou případech na záznamník.

Neobtěžovala se poslechnout si to.

Šla do postele, aniž by si dala gin, a spala tvrdě a beze snů

Zjevné předurčení

„…A VY JSTE KDO?“

„Alexander Waverly, právní zástupce. Volal jsem kvůli Dallasu Tennantovi.“

Dozorce si prohlédl členskou kartu kalifornské advokátní komory a řidičský průkaz, vrátil je a učinil zápis do knihy návštěv.

„Dobře. Vy jste Tennantův nový obhájce?“

„Ano, pane. Telefonicky jsem si dohodl rozmluvu s klientem.“

„Už jste někdy byl za klienty u nás v Atascaderu, pane Waverly?“

„Ne. Nikdy jsem nebyl v zařízeni, jako je tohle. Moje specialita je zanedbání lékařské péče a psychické poruchy.“

Dozorce se usmál.

„Říkáme tomuhle zařízení kriminál. Ale podle mého je to spíš společenský klub. Chcete se Tennanta zeptat, proč je blázen?“

„Tedy, něco na ten způsob, ale asi bych o tom neměl hovořit s vámi, že?“

„Asi ne. Dobrá, podepište se mi tady a tady v knize návštěv. Musím se podívat do vašeho kufříku a potom projdete tamhletím detektorem kovu, ano?“

„V pořádku.“

„Máte u sebe nějaké zbraně nebo kovové předměty?“

„Dnes ne.“

„Mobilní telefon?“

„Ano. Nesmím mít mobil?“

„Ne, pane. Pager je povolen, ale mobil ne. Musíte nám ho tu nechat. Co takhle magnetofon?“

„Ano. Mám takový malý diktafon. Ten si tam vzít můžu, že ano? V těsnopisu jsem nejhorší na světě.“

„Magnetofon je v pohodě. Jen se na něj potřebuju kouknout, to je všechno.“

„No dobrá, ale co můj telefon? Co když mě někdo bude shánět na pager a já si budu muset zavolat? Můj kolega má dneska stání.“

„V tom případě nám dáte vědět a my vás dovedeme k telefonu. To nebude problém.“

Podepsal se do knihy tam, kam měl, důsledně používal jen vlastní pero a dával si veliký pozor, aby se nedotýkal pultu, knihy ani čehokoli jiného, z čeho by se daly úspěšně sejmout otisky prstů.

Neobtěžoval se sledovat dozorce, jak kontroluje jeho kufřík a magnetofon. Místo toho prošel detektorem kovu, usmívaje se na dalšího dozorce, který už čekal na druhé straně. Vyměnil mobil za kufřík a magnetofon, potom následoval druhého dozorce skleněnými dveřmi a dál po chodníku k jiné budově. Věděl, že ho zaznamenala bezpečnostní kamera. Záznam budou zkoumat a jeho podobiznu reprodukovat, ale spoléhal na své přestrojení. Nikdy se jim nepodaří zjistit jeho pravou podobu.

Johna Michaela Fowlese odvedli do malé hovorny, kde už čekal Dallas Tennant, Seděl u stolu, zdravou rukou si přikrýval tu poraněnou, jako by se za ni styděl. Plaše se usmíval, potom se zapomněl a položil zdravou ruku na tlusté album.

Dozorce řekl: „Máte čtyřicet minut, pane Waverly. Kdybyste cokoli potřeboval, budu sedět venku na druhém konci chodby. Jen vystrčte hlavu a zakřičte na mě.“

„Skvělé. Děkuji vám.“

John počkal, až se za ním zavřou dveře, a pak položil svůj kufřík na stůl. Zeširoka se na Tennanta zasmál a rozpřáhl ruce.

„Ta-da-da-dááá! Pan Rudý, k vašim službám.“

Tennant pomalu vstal.

„To je… pocta. Jo, přesně tak, jsem poctěn. Jinak to nedovedu říct.“

„Já vím. Tenhle svět je úžasné místo, že, Dallasi?“

Tennant nabídl pravici, ale John ji nepřijal. Tennantova osobní hygiena mu nepřipadala dostatečná.

„Ruce si nepodáme, kámo. Pokud vím, právě sis hrál se svým pinďourem, laškoval s vercajkem, muckal se s ptáčkem, víš, co tím myslím, že jo?“

Když Tennantovi došlo, že mu John ruku nepodá, přistrčil album přes stůl. Za jeho neohrabané, podlézavé chování by ho John nejraději nakopl.

„Chtěl bych vám ukázat svoje album. Jste v něm, víte?“

John si alba nevšímal. Sundal si sako, přehodil je přes opěradlo židle a pak si rozepnul pásek. Botou si přisunul židli.

„K albu se dostaneme, ale nejdřív mi musíš říct o tom cyklonitu.“

Tennant sledoval Johna jako pes, který čeká od pána žrádlo.

„Přinesl jste to? Jak jsme se dohodli, máte to?“

„Nemusíš tady slintat, Dallasi. Myslíš, že se svlíkám, abych ti ukázal ptáka?“

„Ne. Ne, promiňte.“

„Pan Rudý plní své sliby. To si pamatuj. Očekávám, že ty je splníš taky, Dallasi. Je to pro mě velmi důležité a pro náš budoucí vztah taky. Nenecháš se unést a nebudeš se před nikým vytahovat, že tě navštívil sám Pan Rudý, že ne?“

„Ne. To ne, nikdy.“

„Uděláš to, Dallasi, a pekelně za to zaplatíš. Jenom tě varuju, chápeš? Chci, aby mezi námi bylo jasno.“

„Rozumím. Kdybych to vyžvanil, tak byste za mnou nemohl už nikdy přijít.“

„Přesně tak.“

John se usmíval. Byl si absolutně jistý, že Dallas Tennant nevydrží ani týden, aby někomu nevyzvonil všechno o jejich setkání. Počítal s tím.

„Policie tady už byla, víte, a můžou se vrátit. Nechci, abyste na to přišel a myslel si, že jsem jim třeba zpíval. Nemůžu za to, že přišli.“

„To je v pořádku, Dallasi. Nech to plavat.“

„Ptali se mě na ten cyklonit. Nic jsem neřek.“

„Dobře.“

„Byla to ženská. Jmenuje se Carol Starkeyová. Je taky v mém albu. Bývala u pyrotechniků.“

Tennant znovu strčil album přes stůl – zoufale si přál, aby si je John prohlédl.

„Nebyla sama. Přitáhla s sebou federálního agenta. Jmenoval se Pell nebo Tell, tak nějak.“

„Jack Pell.“

Tennant vypadal překvapeně.

„Vy ho znáte?“

„Dá se to tak říct.“

„Byl na mě hnusnej. Zkroutil mi ruku. Hrozně to bolelo.“

„Hele, zapomeň na ně, jo? Máme tady svou vlastní záležitost, ty a já.“

John si spustil kalhoty, stáhl slipy a ze skrýše pod genitáliemi odlepil dva plastové sáčky Jeden obsahoval řídkou šedivou pastu, ve druhém byl jemný žlutý prášek. John je položil na Tennantóvo album.

„Tohle by mělo ztropit pořádnej rambajz, až to bouchne.“

Tennant ohmatával sáčky, kontroloval obsah skrz průhledný obal.

„Co je to?“

„Momentálně jen dvě chemikálie v sáčcích. Smícháš je s trochou čpavku a řeknu ti, Dallasi, že na konci budeš mít něco, čemu v naší profesi říkáme velmi nebezpečná trhavina: pikrát amonný.“

Tennant držel oba sáčky vedle sebe, jako kdyby si představoval, jak jejich obsah míchá. John ho pozorně sledoval a čekal na známky toho, že Tennant ví, co má v rukou. Domyslel si, že o pikrátu amonném musel už někdy slyšet. Doufal, že ano.

„Neříká se tomu taky trhavina D?“

„Jo. Příjemná a ovladatelná, ale po čertech silná. Pracoval jsi s ní někdy?“

Dallas si znovu prohlédl chemikálie, pak odložil sáčky stranou.

„Ne. Jak se to odpaluje?“

Johnovi se na tváři objevil úsměv, potěšila ho Tennantova neznalost.

„Jednoduché jako škrtnutí zápalkou, Dallasi. Věř mi, nebudeš zklamaný.“

„Neřeknu, odkud to mám. Slibuju. Jako hrob.“

„To mi starosti nedělá, Dallasi. Ani trochu. Ale teď mi pověz, kdo má ten cyklonit, a já ti potom řeknu, jak namíchat tyhle věci.“

„Tohle vám nikdy nezapomenu, Pane Rudý. Pomůžu vám, jak jen bude v mých silách. To myslím vážně.“

„Já vím, že to uděláš, Dallasi. Jen mi teď řekni o tom cyklonitu a já ti dám sílu rozhodovat o životě a smrti. Je právě tam, v těch malých balíčcích.“

Tennant si nacpal oba sáčky do slipů a potom svěřil Panu Rudému, kdo je současným majitelem cyklonitu.

O něco později se John cestou ven beze spěchu podepsal do knihy, ale jakmile seděl v autě a za hlavní bránou, přidal plyn a vyrazil směrem k dálnici. Tennant mu sice slíbil, že obě složky namíchá nejdříve za dva dny, ale spoléhat se na to by bylo stejně pošetilé jako věřit Tennantovi, že bude držet jazyk za zuby. Věděl, že Dallas smíchá ty zatracené věci hned, jak to půjde – cvok jako on si prostě nedokáže pomoct. Ostatně, na to John spoléhal, protože všechno o těch chemikáliích a o tom, co od nich může očekávat, byla lež.

Nebyla to trhavina D, a už vůbec ne příjemná a ovladatelná.

Byl to ovšem jediný způsob, jak zajistit, aby Tennant držel hubu.

11

Starkeyová se vzbudila jako vždy časně, avšak bez obvyklého pocitu úzkosti. Udělala si šálek instantní kávy, potom seděla v kuchyni, kouřila a pokoušela se přijít na to, jaké pocity z toho záznamu vlastně měla. Věděla, že se něco změnilo, ale nebyla si jistá, co to je. Nedošla k žádným novým odhalením, neobjevila žádná překvapení, žádné skryté pravdy. Nebyla svědkem žádných chyb svých ani Cukříkových, které by zpečetily kletbu viny, ale také žádného hrdinského chování, jež by vinu beze zbytku vymazalo. A pak na to přišla. Každý den během posledních tří let byl pro ni karavanový kemp neustálou noční můrou, pronásledoval ji každou minutu. Teď byl najednou vzdálenější.

Osprchovala se a oblékla se do stejných šatů jako včera. Potom vyšla před dům a natočila své auto tak, aby jeho reflektory osvětlily keřík bílé gardénie, rostoucí u domu. Ustřihla si tři květy.

Hřbitov ve Westwoodu se otevíral až v šest, ale Starkeyová našla hlídače, ukázala mu odznak a řekla mu, že potřebuje jít dovnitř. Byl to starší muž, váhavý a nejistý, ale dívala se na něj chladným policajtským pohledem tak dlouho, až povolil.

Starkeyová nenáviděla hřbitovy. Nedařilo se jí nalézt Cukříkův hrob, světlo z její baterky poletovalo od jednoho bílého náhrobku k dalšímu jako ztracený pes hledající svého pána. Prošla kolem něj dvakrát a znovu se vrátila, než ho našla, a položila květiny vedle jména. Cukřík znal vůni gardénií ze svého dětství v Louisianě.

Chtěla mu říct něco v tom smyslu, že je to všechno už za ní, ale nebyla si jistá, zda je o čem mluvit. Věděla, že by to stejně říkala spíš sobě než jemu. Takový už je život.

Po chvíli se zhluboka nadechla.

„Něco jsme spolu zažili, Cukříku.“

Hlídač ji beze slova sledoval z vrátnice, jak opouští hřbitov a odjíždí začít svůj den.

První hodinu strávila Starkeyová v kanceláři tříděním dokumentů k případu, potom si udělala seznam věcí, které probere s Marzikovou a Courou. Coura se objevil první, plížil se k ní, jako by očekával, že začne každou chvíli střílet. Starkeyová z jeho výrazu odhadovala, že s ním Marziková mluvila o té kazetě. Trochu ji to rozladilo, ale to by nebyla Marziková.

„Brý ráno, Carol. Jak to jde?“

„Prima, Jorge. Díky.“

„Jseš v pořádku?“

„Jo, viděla jsem ten záznam. Jsem v pohodě.“

Coura nervózně přikyvoval.

„Hele, jestli pro tebe můžu něco udělat…“

Starkeyová vstala a políbila ho na tvář.

„Jsi drahoušek, Jorge. Děkuju ti.“

Coura ukázal řadu bílých zubů.

„Teď zmiz a nech mě pracovat.“

Coura se smál a odešel zpátky ke svému stolu. Stále ještě se usmíval, když Starkeyové zazvonil telefon.

„Detektiv Starkeyová.“

„Tady Warren Mueller, volám z Bakersfieldu.“

Starkeyovou to překvapilo, a taky mu to hned řekla. Zeptala se, proč volá.

„Lidi od vás požádali našeho návladního, aby přezkoumal vlastnické poměry Dorothey Tennantové, Dallasovy zemřelé matky.“

„To je pravda.“

„Přímý zásah, Starkeyová. Chtěl jsem být první, kdo vám to oznámí. Právě teď před tím stojím. Ta stará dáma tady vlastnila malý patrový domek, který je stále psaný na ni. Tennant to musel u pozůstalostního soudu zatajit.“

Starkeyová pocítila obrovský nával energie. Marziková právě vcházela do dveří, když to Mueller říkal. Starkeyová na ni zamávala, zakryla mluvítko a chvatně sdělovala novinky:

„To je Bakersfield. Trefily jsme to, Beth! Tennant má dům.“

Marziková bouchla pěstí do stolu.

Mueller na druhém konci řekl: „Co se děje? Nerozuměl jsem vám.“

„Nic, jen jsem to říkala našim lidem. Poslyšte, Muellere, nechte nastoupit pyrotechniky. V tom domě mohou být výbušniny.“

Mueller jí skočil do řeči.

„Uberte plyn, detektive. Jsme dva kroky před vámi. Nejenom že jste měla pravdu, co se týká Dallasova majetku, ale vy jste vyčmuchala i jeho pracovnu. Tady si skladoval ty svoje lahůdky, Starkeyová. Naši pyrotechnici to tam právě teď zajišťují.“

Coura s Marzikovou vzrušeně rozhazovali rukama, chtěli vědět, co se děje. Řekla Muellerovi, aby počkal, informovala ty dva, a vrátila se k němu.

„V pořádku, seržante. Už jsem tady. Tak co jste našli?“

„Nemovitost, která patřila jeho matce, je malý dvoupodlažní dům. Jedno patro je prázdné, ve druhém někdo bydlí.“

„Kristepane. Takže to byla jeho pracovna?“

Starkeyová si pomyslela, že takhle Tennant platil činži za podnájem, i když byl ve vězení.

„Ne, tak to není. Vzadu za domem měl upravenou garáž, kterou stále zamykal. Tam měl sklad materiálu.“

„Našli jste cyklonit?“

„To zrovna ne, ale máme nějaký TNT a kolem deseti kilo střelného prachu.“

„Doufali jsme, že by tam mohly být nějaké důkazy, které by spojovaly Tennanta s jeho zdrojem cyklonitu. Tohle má přímou souvislost s případem v Silver Lake, Muellere. Kdybyste něco objevili – mám na mysli dokumenty, korespondenci, fotografie, prostě cokoli, co nás může přivést na stopu –, chci, abyste to zajistili. Přijedu k vám a podívám se na to.“

„To samozřejmě uděláme, ale je tu ještě něco. Ti, co tu bydlí, říkají, že tady měli před měsícem zloděje.“

„Počkejte. Někdo se vloupal do garáže?“

„Neviděli ho vcházet do domu ani vycházet ven. Zahlédli jen nějakého chlapa, jak se motá kolem. Děda, který bydlí nahoře, na něj zavolal, ale chlápek přelezl plot a utekl. Můj svědek říká, že něco nesl.“

„Myslíte, že to byl cyklonit?“

„No, jestli uvnitř nějaký byl, mohl ho sebrat.“

„Máte jeho popis?“

„Běloch mezi čtyřiceti a padesáti, sto sedmdesát až sto osmdesát vysoký, devadesát kilo, baseballová čapka a sluneční brýle.“

Starkeyová přikryla mluvítko a honem to sdělovala Marzikové a Courovi. Ten chlap s baseballovou čepicí jim dával zabrat.

„Seržante, podezřelý ze Silver Lake vypadá podobně. Když vám nafaxujeme skicu, mohl byste ji ukázat těm lidem? Uvidíme, co řeknou.“

„Jistě.“

„Dejte mi číslo faxu.“

Starkeyová předala číslo Marzikové a dál mluvila s Muellerem.

„Ještě něco. Byly tam nějaké známky násilného vniknutí? Chci říct, pokud tam ten chlap vstoupil, musel se tam vloupat?“

„Vím, co myslíte. Nic tam nebylo. Tennant ty dveře zamykal dvěma bytelnými visacími zámky. Nebyly poškozené. Museli jsme je odříznout pilou na železo. Takže jestli tam ten chlápek byl a vzal ten cyklonit, musel mít klíče.“

Starkeyovou už další otázky nenapadaly.

„Muellere, já vím, že jste mi nemusel volat. Jste třída.“

„No, měla jste prostě pravdu, Starkeyová. Možná jsem tvrdohlavý, ale jsem taky džentlmen.“

„To tedy jste. Vedete si fakt skvěle, seržante. Je to pro nás tady veliká pomoc.“

Mueller se zasmál.

„Neříkejte! Hádám, že vy a já jsme nejspíš ti nejlepší policajti, co si to vyšlapujou po týhle planetě, co?“

Starkeyová se usmála a zavěsila.

Marziková vyhrkla: „To je teda bomba! Jsme dobrý, nebo ne?“

Starkeyová požádala Couru, aby okamžitě zařídil zhlédnutí upraveného televizního záznamu ze Silver Lake. Chtěla ho vidět co nejdřív, protože Muellerův popis muže v baseballové čapce velice nahrával teorii, že ten, kdo volal linku 911, byl současně pachatelem. Byla si skoro jistá, že muž v košili s dlouhými rukávy bude na záznamu vidět. Pokud měl Coura pravdu, když říkal, že se natáčelo v okruhu tří set šedesáti stupňů, musí tam někde být. Aby dokázal odpálit bombu, musel být ve vzdálenosti maximálně sta metrů.

Zatímco to Coura zařizoval, Starkeyová šla informovat Kelsa a potom zavolala na Pellův pager. Hrozně moc se s ním potřebovala o ty novinky podělit, což ji samu překvapovalo. Zanechala mu číslo svého vlastního pageru.

Filmová střižna byla jeden blok jižně od Melrose, ve čtvrti plné japonských turistů a obchodů s použitým oblečením. Když tam Starkeyová se Santosem přijeli, ve vrátnici je uvítal mladík jménem Miles Bennell.

Starkeyová mu řekla: „Díky, že jste si na nás udělal čas.“

Bennell pokrčil rameny.

„No, vy se snažíte vyřešit zločin. To je asi důležitější než stříhat reklamu na toaletní papír.“

„Někdy jo.“

Napadlo ji, že by byla ráda, kdyby záznam viděl Lester a také Buck Daggett. Zeptala se Bennella, jestli jim potom může dát kopii.

„To jako myslíte přehrávat to na domácím videu?“

„Přesně tak.“

Bennell vypadal dotčeně.

„No, takovou kopii udělat můžu, ale nebude mít tak dobré rozlišení. Právě kvůli tomu se na to přece musíte kouknout u nás, ne? Máte vůbec představu, co se s tím tady dělá?“

„Já si neumím naprogramovat ani svoje video.“

„Televizní obraz se skládá z takových maličkatých bodů. Když záběr zvětšíme, začne být rozmazaný, protože ty body, které obsahují dané množství informací, se rozestoupí a informace se rozředí. My ale uděláme to, že každý ten malý bod vezmeme, rozdělíme ho na spoustu dalších a pak pomocí počítače extrapolujeme chybějící obsah. Je to trochu jako výroba televizního záznamu vysokého rozlišení, jenže v opačném pořadí.“

„Chcete říct, že počítač ten prázdný prostor prostě jen vybarví?“

„No, ne tak docela. Počítač změří rozdíly mezi světlem a tmou, určí hranice stínů, pak udělá světlo světlejší a tmu tmavší. Na konci máte velmi ostré obrysy a koncentrované barvy.“

Starkeyová neměla tušení, o čem to Bennell mluví, a bylo jí to jedno. Zajímalo ji pouze jediné: jestli to všechno bude mít nějaký výsledný efekt.

Procházeli chodbou kolem dalších střižen, ze kterých se nesly hlasy z populárních televizních seriálů, a potom vstoupili do tmavé místnosti s ovládacím pultem před hradbou televizních obrazovek. Vonělo to tam po sedmikráskách.

„Kolik toho máme?“

„Osmnáct minut.“

To Starkeyovou překvapilo.

„Ze šesti hodin záznamu máme jen osmnáct minut?“

Bennell si sedl k pultu a zmáčkl jedno ze zelených tlačítek. Na prostřední obrazovce se objevily barevné pruhy.

„Pokud byli v záběru jenom pyrotechnici, vystřihli jsme to. To byla většina materiálu. Lidi, co stáli kolem, je vidět jenom v momentech, kdy kamery měnily úhly záběru a helikoptéry přelétaly na jiná stanoviště.“

Starkeyová věděla, že má pravdu, protože záznamy už viděla.

„Prima. Tak co uvidíme?“

„Krátké záběry. Všechny, ve kterých kamery zachytily dav nebo jeho část, lidi vykukující za rohem nebo tak nějak. To všechno jsme zvětšili. Měli jsme ale taky trochu štěstí na záběry. Jorge říkal, že chcete vidět pokud možno celou oblast.“

„To je pravda.“

„Řekl bych, že to máme. Hledáte muže v baseballové čepici a slunečních brýlích, je to tak?“

„Přesně tak. Měl taky košili s dlouhými rukávy.“

Starkeyová položila skicu na pult před Bennella, aby ji viděl.

„Hele, ten vypadá jako můj spolubydlící.“

„Byl poslední dobou v Miami?“

„Kdepak. Pořád se válí v posteli.“

Bennell pokračoval v nastavování ovládacího panelu.

„Pár chlápků v čepicích tam máme, to vám můžu říct rovnou. Podíváme se, jak vypadají. Můžu postupovat tak rychle nebo pomalu, jak budete chtít. Můžeme obraz zastavit. Když ho zastavíme, bude to vypadat, že začal být rozmazaný, ale to se dá spravit.“

Zmáčkl jiné tlačítko a představení začalo. Obraz měl téměř nadreálnou kvalitu, díky níž Starkeyové připadaly zobrazené předměty jako kovové. Modravé odstíny byly jasně modré, šedé zářily stříbrně, stíny byly kontrastní a ostré jako stíny na Měsíci.

Santos řekl: „Vypadá to jako obraz od Maxfielda Parrishe.“

Bennell se usmíval.

„Máš pravdu, kámo. Tak, o pár vteřin jsem to zpomalil, abychom stačili sledovat dění v detailu. Vidíte, právě teď tam není nikdo než ten policajt…“

„Jmenoval se Riggio. Charlie Riggio.“

„Promiňte, tedy důstojník Riggio. A teď, sledujte to, kamera se pohne.“

Záběr se náhle posunul a ukázal skupinu několika lidí za policejní páskou u guatemalského obchodu, severně od Sunsetu. Starkeyová poznala záchytné body, kterých si všimla, když tam krokovala vzdálenosti. Skupina lidí na obrazovce byla dost blízko výbuchu, a proto mohl bombu odpálit kterýkoli z nich.

Bennell zastavil záznam, potom polechtal joystick, aby obraz rozjasnil.

Santos ukázal na jednu z postav.

„Tady. Muž v čapce.“

Starkeyová napočítala na obrazovce osm lidí. Kvalita obrazu byla stále nevalná, ale pořád mnohem ostřejší, než když viděla tytéž záběry na obrazovce svého televizoru, parádně namazaná ze spousty panáků ginu. Muž, na kterého Santos ukazoval, měl na hlavě červenou nebo hnědou čepici se štítkem dopředu. Lester Ybarra popsal muže v modré čapce, ale Starkeyová měla se svědky dost zkušeností, aby věděla, že to nic neznamená. Bylo lehké poplést si barvy. Z místa, odkud kamera zabírala, se ale nedalo rozeznat, jestli má ten člověk brýle nebo košili s dlouhými rukávy.

Starkeyová se zeptala: „Jak je ten záběr dlouhý?“

Bennell si zkontroloval poznámky.

„Šestnáct vteřin.“

„Pojďme dál a uvidíme. Chci se tomuhle chlápkovi kouknout na ruce, pokud je tam někde máme.“

Bennell jí na pultě ukázal něco, co vypadalo jako velký ciferník. „Tady tímhle to můžete posouvat, jak rychle nebo pomalu chcete. Otáčením po směru hodin jdete dopředu. Chcete-li zpátky, otáčíte prostě opačným směrem.“

Na první pokus Starkeyová skočila dopředu příliš rychle – byla vidět jen rozmazaná šmouha. Bennell to vrátil a přenechal ovladač zase jí. Podruhé to šlo lépe, Ve dvanácté vteřině záběru se muž v čepici otočil k někomu za sebou a ukázalo se, že má krátké rukávy.

Projížděli záznamem dopředu a zpátky téměř hodinu a zaměřovali se na každého v okruhu sta metrů. Potom si Santos potřeboval odskočit. Starkeyová vyhlásila kuřáckou pauzu a vyšla na parkoviště, když zabzučel její pager. Srdce jí poskočilo, protože uviděla Pellovo číslo. Santosova hlava se objevila ve dveřích.

„Můžeme, Carol.“

„Hned tam budu.“

Zavolala Pellovi z předního sedadla svého vozu a řekla mu, co Mueller objevil v Tennantově pracovně. Když skončila, nastalo v telefonu ticho, a tak řekla: „Pelle, poslouchejte, minule jste dodal pizzu vy, dneska se o večeři postarám já. Platí?“

Čekala, že odmítne nebo že se zmíní o tom, co mu řekla včera, ale na druhém konci linky bylo jen ticho, které se prohlubovalo, až konečně promluvil.

„V kolik mám přijít?“

„Co třeba v sedm?“

Když ukončila hovor, divila se sama sobě, co to ke všem čertům dělá. Vůbec neměla v úmyslu mluvit o večeři nebo o setkání s Pellem, ani o ničem podobném – to, že všechny ty věci řekla, ji překvapilo stejně, jako to pravděpodobně ohromilo Pella.

Típla cigaretu a vrátila se do střižny. Podrobné prohlížení těch osmnácti minut upraveného záznamu jim zabralo téměř dvě hodiny. Jak se prokousávali jednotlivými záběry, Starkeyová mapovala zbývající záchytné body v zástavbě, a když byli konečně hotovi, byla spokojená, že viděli místo činu z úhlů pokrývajících celých tři sta šedesát stupňů kolem výbuchu, a mají tedy dokonalý přehled o tom, kdo se nacházel ve vzdálenosti maximálního dosahu rádiového vysílače.

Byla ovšem také zklamaná, protože muž v baseballové čepici nebyl k nalezení.

Končili širokoúhlým záběrem, který ukazoval většinu oblasti. Riggio byl nakloněný nad bombou v okamžicích těsně před detonací. Buck Daggett stál u dodávky. Parkoviště vypadalo veliké a prázdné. Starkeyová si založila ruce na prsou a říkala si, že tohle tedy nevedlo k ničemu.

Santos vypadal sklíčeně.

„Byl jsem si tak jistý, že tam bude. Musí tam být.“

„Taky že tam je, Jorge. Někde tam je. Jestli si sundal čepici a vyhrnul rukávy, může to být kdokoli z těch lidí, a my nemáme šanci to zjistit, ale někde tam být musí.“

Bennell vyhlížel stejně zklamaně jako Santos. Po vší tě dřině s úpravami záznamu chtěl mít na vyřešení případu podíl.

„Mohl být na druhé straně těch domů. Mohl sedět na chodníku za jedním z těch aut a my ho nemůžeme vidět.“

Starkeyová pokrčila rameny, ale věděla, že je to nepravděpodobné. Zástupce firmy na výrobu dálkových ovladačů jí řekl, že vysílač musí na přijímač „vidět“, jinými slovy, musí mezi nimi být ničím nerušené spojení.

Bennell se zeptal: „Pořád ještě stojíte o kopii?“

„Ano, vezmu si ji. Možná se na ni podívám znovu. Později.“

„Doma na videu to tak ostré nebude.“

„Momentálně nám ostrost moc nepomáhá.“

Bennell vyrobil pro každého z nich po jedné kopii.

Starkeyová a Santos jeli mlčky zpátky na Spring Street. Nadšení, které prožívali před několika hodinami, sláblo, ale nevytrácelo se docela. Pan Rudý někde být musí. Zbývala maličkost… Kde?

Zrcadlo Carol Starkeyové

John Michael Fowles měl zvláštní zalíbení v knihovnách. I ta v Beverly Hills se mu docela líbila, až na ty Araby. Je jedno, jestli si říkají Arabové, Íránci, Peršané (což bylo jen další jméno pro ty zatracené Íránce), Iráčané, Saúdové, píseční negři, čokolády z dun, přičmoudlí nebo Kuvajťani – hadr na hlavě je hadr na hlavě. John nesnášel ty prašivé žokeje na velbloudech, protože pro ně bylo tak lehké dostat se na federální seznam deseti nejhledanějších zločinců. Vemte Araba, on se uprdne a federálové ho dají na seznam. Opravdový Američan, jako je John, se musí přetrhnout, aby se tam dostal. A Beverly Hills se hemží Araby.

John zavřel oči a meditoval, pokoušel se zvládnout svůj stres. Předstírat, že se Arabové kolem něj nerojí jako hejno kobylek. Není lehké být nejnebezpečnějším magorem na světě a chodit si volně po ulici. Člověk to musí zvládat.

John teď věděl, kde najde zbytek cyklonitu, a brzy si pro něj dojde, nicméně to může jeden či dva dny počkat. Tím mu Tennant, ten odporný had, pomohl. John přesto nemohl vystát tyhle hnusné ztracené existence bez prstů, jako byl Dallas Tennant, které obývaly jeho svět. Kazily dobré jméno všem skutečným nadšencům do výbušnin.

Když se John o cyklonitu dozvěděl, co potřeboval, bavil se Tennantovým švitořením o Carol Starkeyové. Popisoval ji jako ostrou holku, což se Johnovi strašně líbilo. Namluvil toho o ní tolik, že si John začal klást otázky, a dokonce se podíval do Tennantova alba, jenom aby viděl ty články o ní. Když byl s Tennantem hotov, odjel zpátky do Los Angeles a navštívil tuhle knihovnu. Strávil několik hodin čtením starých novinových článků o Starkeyové, hledal její fotografie a uvažoval, jestli byla opravdu tak dobrá pyrotechnička, jak o ní psali v těch novinách.

Blbá smůla, to zemětřesení.

John se zasmál nahlas, když to četl, a dva Íránci se na něj podívali. Těpic, pomyslel si John, jestli je tam nahoře nějakej Bůh, musí to bejt pěknej hajzl.

Zatracené malé zemětřesení.

To se může stát jen v Kalifornii.

Johna fascinovalo, že Starkeyovou bomba vlastně zabila a potom ji zase oživili. Zajímala ho ta zkušenost a nemohl na to přestat myslet. Být tak blízko explozi, tak pohlcen energií, cítit její dotek po celém těle jako nějaký šílený polibek, být vyzdvižen a objat takovým způsobem.

Napadlo ho, že on a Carol Starkeyová by mohli být spřízněné duše.

Když opustil knihovnu, vrátil se do svého pokoje v hotelu Bel Air, což byl krásný romantický bungalov v ceně osmi set dolarů za noc. To si mohl dovolit díky své nové zlaté kreditní kartě American Expressu a falešné identitě. Připojil se na Claudiovy stránky. V minulých dnech zaznamenal větší množství zpráv o sobě a o cyklonitu. Několik jich dokonce šířilo stejnou fámu jako předtím Jester, totiž že Pan Rudý měl prsty v Silver Lake. To se Johnovi nelíbilo. Teď, když John věděl, že Tennant řekl Starkeyové a Pellovi o Claudiovi, uvědomil si, co se děje: Starkeyová se domnívá, že Riggia zabil on, a hází mu návnadu. Naletěla na ten trik s kopií jeho bomby. To Johna rozzlobilo i potěšilo. Líbila se mu představa, že Starkeyová o něm přemýšlí, že se ho pokouší chytit.

Pročítal si nové vzkazy a zjistil, že už nejsou jenom o něm. Spousta jich byla o Starkeyové, některé se zmiňovaly o tom, že někdejší pyrotechnička a „dívka z plakátů všech bláznů do trhavin“ teď má na starosti vyšetřování. Bylo to, jako by měla svůj vlastní fan klub.

John postupoval v knize hostů, až došel k poslednímu vzkazu:

PŘEDMĚT: Zúčtováni

OD: Padlý v akci

ČÍSLO ZPRÁVY: 136781. 87@drzoun

Chytili Unabombera. Chytili Hickse
a McVeye a další. Jestli někdo může
skolit Rudého, je to Starkeyová.

Slyšel jsem, že se ji pokusil dostat,
ale mířil špatně. Ha! Další
příležitost už nebude.

Sbohem, Pane Rudý.

John přemítal, co asi mohl Padlý slyšet, že si vyvodil takové závěry. Kde se berou takové fámy? Vypnul mrzutě počítač a trucoval. Tihle lidé se dočista pomátli. Ze Starkeyové byla najednou hvězda a z něho… druhý v pořadí.

Když se uklidnil, znovu zapnul počítač a připojil se na svou stránku do Minnesoty. Jakmile měl program, který potřeboval, naboural se do databáze místní telefonní společnosti a stáhl si adresu Carol Starkeyové.

Okno koupelny bylo opatřené žaluziemi, mělo tmavozelenou barvu a hrubý povrch. Bylo to jedno z těch úzkých oken, která sahají od podlahy až ke stropu a dají se jenom pootevřít, když chcete vypustit páru z koupelny. Pravděpodobně bylo součástí domu už od padesátých let. Použil šíbr na uvolnění západek na žaluziích, a pak začal pracovat na první tabulce skla. První šla nejhůř; zajistil tabulku elektrikářskou páskou, aby nevypadla, a pak ji za pomoci šroubováku a konečků prstů uvolnil. Když ji měl venku, sáhl dovnitř a po hmatu našel páčku. Potom pootevřel okno. Ostatní tabulky už šly lehce.

John Michael Fowles vyndal dostatečné množství tabulek, aby získal zhruba tři čtvrtě metru vysoký otvor, potom hbitě prolezl oknem a ocitl se v bytě Carol Starkeyové.

Zavětřil a ucítil ji. Mýdlo a cigarety. Dopřál si chvíli k vychutnání pocitu, že je tady, v jejím osobním prostoru. Takže je tady, v jejím bytě, v jejím domově. Je tu, čichá její pachy a dýchá stejný vzduch jako ona; bylo to, jako by byl uvnitř jí samé.

John především rychle prověřil všechny místnosti, aby se ujistil, že nikde nejsou žádní psi, žádní hosté, nic z toho, co nemohl předvídat. Zvuk ventilátoru ho znervózňoval; neuslyší přijíždějící auto ani klíč v zámku. Bude si muset pospíšit.

Odemkl zadní dveře pro případ, že by musel rychle zmizet, a potom se vrátil do koupelny. Stáhl žaluzii do původní polohy a zajistil ji, potom zasadil tabulky skla zase na místo. Když to měl hotové, na chvíli se zamyslel. Zhluboka se nadechl. Police v koupelně byla změtí kelímků a lahviček: tělový krém, chomáčky vaty ve skleněné nádobě, malá bylinková mýdla, košík zaprášených borových šišek, modrá krabička od tampaxu, kartáček na zuby v hrnku s logem policie města L. A. a vymačkaná tuba od zubní pasty. Zrcadlo nad umyvadlem bylo flekaté a postříkané; spáry mezi dlaždicemi tmavé od narůstající špíny. Carol Starkeyová, přemýšlel John, není zrovna nejčistotnější. Bylo to jisté zklamání.

John se na sebe podíval do zrcadla. Roztáhl ústa do širokého opičího úsměvu, prohlížel si zuby a pak se zamyšleně podíval na kartáček. Dal si ho do pusy a okusil zubní pastu. Máta. Vyčistil si zuby, dásně i jazyk, potom dal kartáček zpátky do hrnku.

Procházel se po jejím obývacím pokoji – rychlým pohledem z okna se přesvědčil, že tam její auto není. Vzduch byl čistý. Sedl si na pohovku, dlaněmi přejížděl její potah. Představoval si, že Starkeyová dělá totéž, že se jejich ruce pohybují současně. Obývák nebyl o nic čistší než koupelna. John byl ve věcech osobní hygieny velký puntičkář a lidé, kteří ji brali ležérněji, u něho dostávali nízkou známku.

Na jídelním stole našel její notebook, modem zapojený do telefonní linky. Počítač ho zajímal nejvíc, ale teď kolem něj jenom prošel kuchyní do ložnice. Ta byla tmavá a nebylo tam takové vedro. Stál v nohách postele – byla neustlaná, prostěradlo a přikrývka na jedné hromadě, jako nějaké hnízdo. Tahle čubka žije jako prase. John věděl, že to je šílené. Věděl, že to je naprosto šílené, a že kdyby teď přišla domů, musel by ji buď zabít, nebo za to tvrdě platit, ale, kristepane, do prdele, tady byla její ZKURVENÁ POSTEL. John se svlékl. Otíral si tělo jejím prostěradlem, obličej v jejím polštáři. Házel rukama a nohama, jako by chtěl do sněhu otisknout „anděla“. Měl erekci, ale teď tím nechtěl ztrácet čas. Vylezl z postele, naaranžoval hromádku, jako byla předtím, oblékl se a vrátil se do kuchyně.

John k ní přišel připravený na oboje, na obyčejné PC i na Macintoshe, ale přece byl zklamaný, když zjistil, že používá PC. Bylo to jako ten její neuklizený byt; dávalo jí to špatnou známku.

Nastartoval počítač, očekávaje obvyklé množství osobních ikon, ale překvapivě našel jenom jedinou. Pak mu to došlo a hlasitě se zasmál – Starkeyová neměla o počítačích ani ponětí. Když jim Tennant řekl o Claudiovi, Pell to musel všechno připravit přes federály. Ona sama pravděpodobně ani nevěděla, jak se to zapíná.

Pak už mu to zabralo jen chvíli. Připojil své zařízení k počítači, nainstaloval program potřebný ke zkopírování jejích souborů, a nakonec ho zase odinstaloval, aby smazal stopy všeho, co právě udělal. Později si v hotelu otevře její soubory, aby zjistil přezdívku, pod níž vystupuje na Claudiových stránkách.

Teď byl uvnitř jejího bytu. Až bude mít její jméno, dostane se jí do mysli.

12

Starkeyová vysadila Couru ve Spring Street a potom zamířila k domovu. Zastavila se v potravinách U Ralpha, kde koupila pečené kuře, bramborovou kaši a nějakou limonádu. Když čekala u pokladny, napadlo ji, že Pell možná limonády ani nepije, a tak se vrátila pro litr mléka a láhev červeného, nakonec přidala ještě francouzskou bagetu. Nevzpomínala si, kdy naposledy s někým večeřela. Když se u ní před rokem zastavil Dick Leyton, zůstal jenom na pár panáků.

Provoz na silnicích z centra byl hrozný. Starkeyová se pomalu ploužila kupředu a cítila se hloupě. Ta slova jí prostě vyskočila z pusy, a teď se cítila obnažená a v rozpacích. Jednou, když jí bylo asi šestnáct, ji kluk, kterého sotva znala, nějaký James Marsters, pozval na školní večírek. Oblékla si šaty po své starší sestře a připadala si v nich tak tlustá a ošklivá, že byla přesvědčená, že James Marsters uteče zadním vchodem, jakmile ji uvidí. Den před večírkem dvakrát zvracela a nemohla jíst. Teď se cítila podobně. Byla schopna zneškodnit bednu dynamitu napojenou na čidlo pohybu, ale tyhle věci skýtaly úplně jiné možnosti zkázy.

Dorazila se zpožděním. Pell už tam byl, parkoval před domem. Jakmile zastavila, vystoupil a šel jí naproti. Když spatřila jeho výraz, měla nutkání sáhnout pro zantac.

Vypadal, jako by si nebyl jistý, zda tam vůbec chce být.

Vystoupila z auta, v rukou tašky s nákupem.

„Ahoj.“

„Můžu s tím nějak pomoct?“

Nechala ho tedy odnést jednu z tašek. Když odemykala dveře, řekla mu o Bakersfieldu. Dostala se k tomu, že muž, kterého viděli u Tennantovy pracovny, mohl být totožný s tím, který volal linku 911. Pella to viditelně zajímalo, ale když podezřelého popsala jako čtyřicátníka, pokrčil rameny.

„To není náš člověk.“

„Jak víte, že to není on?“

„Pan Rudý je mladší. Tohle je Los Angeles; každý tu nosí tmavé brýle a baseballovou čapku.“

„Možná že náš člověk není Pan Rudý.“

Pell začínal brunátnět.

„Je to Pan Rudý.“

„Co když ne?“

„Je to on.“

Starkeyová cítila, že jí Pellova jistota začíná jít na nervy. Jako by měl nějaké informace, které neznala. Chtěla mu říct o lepicí pásce, ale nakonec se rozhodla počkat na Janice Brockwellovou.

„Podívejte, možná bychom o tom neměli mluvit. Myslím, že něco máme, a vy to kazíte.“

„Pak bychom o tom opravdu neměli mluvit.“

Položili tašky na pult vedle dřezu. Starkeyová se zhluboka nadechla, pak se otočila a zpříma se na Pella podívala, jako by ho chtěla požádat o průkaz totožnosti. Rozhodla se, že jediné, co jí pomůže přežít tenhle večer, je přiznat barvu.

„Tohle je rande.“

Cítila se hloupě. Tak, a je to venku, stojí tady v kuchyni a vypleskne to, jako by to bylo doznání.

Pell se viditelně cítil tak nesvůj, že by Starkeyová nejraději zalezla do trouby. Podíval se jí do očí, potom zíral na tašky.

„Nevím, jestli to je ten nejlepší nápad, Carol.“

Teď se cítila ponížená, malinká a nejraději by se nakopla, že je takový osel. „Pochopím, jestli chcete odejít. Vím, že to vypadá hloupě. Musím vám to říct, mám teď hrozně trapný pocit, takže pokud si myslíte, že jsem tak blbá, jak si myslím, že jsem přeju si, abyste odsud rychle výpad.“

„Nechci odejít.“

„Je to jenom obyčejný rande, do háje. To je všechno.“

Zírala na podlahu vedle něj a myslela si, že tohle je ta nejzpackanější fuška, jakou si kdo dovede představit.

Pell začal vyndávat věci z tašek.

„Proč prostě neuklidit tyhle věci a nepovečeřet?“

Zabýval se tím několik minut, zatímco ona tam jen stála. Nakonec však také přiložila ruku k dílu: dala mléko do lednice, posbírala čerstvě umyté talíře a příbory z myčky To je tedy rande! Ani jeden z nich nepromluvil.

Starkeyová položila kuře a kaši stranou a přemýšlela, co s nimi má dělat. Vypadaly žalostně ve fólii a plastových kelímcích.

„Možná bychom to měli ohřát,“ navrhla nejistě.

Pell položil dlaň na krabici s kuřetem.

„Je to ještě teplé.“

Starkeyová připravila talíře a nůž na porcování kuřete a uvědomila si, že zapomněla na salát. Byla úplně deprimovaná a zdálo se, že Pellovi to neušlo. Vypadal ještě rozpačitěji.

„Můžu nějak pomoct?“ nabízel se. „Jsem docela dobrý kuchař.“

„Já zase neuklohním ani párek.“

„No, vzhledem k tomu, že už je to uvařené, se to nejspíš nedá příliš pokazit. Uděláme jen jednu věc, dáme to na talíře.“

Starkeyová se zasmála. Smích otřásal jejím tělem a ona se obávala, že se ze všeho rozpláče, ale ovládla se. Vždycky jsi byla tvrdá holka. Pell položil jídlo na stůl a přistoupil k ní, ale zvedla ruku, aby ho zastavila. Věděla, že se pro ni otevírají dveře. Možná kvůli tomu, co se stalo Riggiovi; možná proto, že viděla záznam události u karavanu; ale možná také proto, že už to byly tři roky a ona byla připravená. Pak si pomyslela, že není důležité, proč tomu tak je. Prostě to tak bylo.

„Tohle mi moc nejde, Pelle. Jen se pokouším znovu něco cítit, ale není to lehké.“

Pell se upřeně díval na kuře.

„Zatraceně, proč nic neříkáte? Připadám si, jako by mě někdo vystrčil samotnou na jeviště, a pro vás jako by to bylo jenom nějaké představení.“

Pell přistoupil blíž a objal ji. Strnula, ale on neudělal nic dalšího, jen ji držel. Dovolila mu to. Pomalu se uvolnila, a když se její paže ovinuly kolem něj, vzdychl. Bylo to, jako by se oddávali jeden druhému. Chtěla víc, ale na to ještě připravená nebyla.

„Nemůžu, Jacku.“

„Psšt. Takhle to stačí.“

O něco později se přestěhovali i s kuřetem do jídelny a mluvili o bezvýznamných věcech. Ptala se ho na případy, na nichž pracoval, ale on často měnil téma nebo odpovídal otázkami.

O něco později, když byl stůl sklizený, talíře umyté a uložené, odstoupil od ní, stále v rozpacích, a řekl: „Myslím, že bych měl jít.“

Přikývla a doprovodila ho ke dveřím.

„Doufám, že to nebylo tak strašné.“

„Nebylo. Já doufám, že si to zopakujeme.“

Starkeyová se zasmála.

„Člověče, ty musíš být posedlý sebemrskačstvím.“

Pell se zastavil u dveří a zdálo se, že se ze všech sil nutí, aby něco řekl. Něco chtěl říct celou tu dobu, co byli spolu, a teď konečně věděla, co to bylo.

„Líbíš se mi, Starkeyová.“

Cítil, že se usmívá.

„Opravdu?“

„Tohle pro mě taky není lehké. Z mnoha důvodů.“

Byla potěšena.

„Taky se mi líbíš, Pelle. Dík, že jsi dnes přišel. Promiň mi to hrozné extempore.“

Pell vyšel ven a byl pryč. Starkeyová poslouchala, jak jeho auto odjíždí, a přemýšlela, že trocha toho trapného výstupu nemusí být někdy na škodu.

* * *

Poklidila kuchyň a pak se vrátila do ložnice; chtěla se svléknout a zalézt do postele. Rozhodla se však, že postel je v příšerném stavu, stáhla tedy prostěradlo a povlaky, hodila je do špinavého prádla a povlékla čisté. Celý její byt byl zašlý a potřeboval vydrhnout. Před spaním se šla ještě osprchovat.

Po sprše zkontrolovala po telefonu svůj záznamník v práci a zjistila, že volal Warren Mueller. Byl to jediný vzkaz.

„Haló, Starkeyová, tady Warren Mueller. Ukázal jsem tu mizernou skicu tomu Tennantovu nájemníkovi. Nedokázal říct tak ani tak, ale myslel, že tam určitá podoba je, běloch, kolem čtyřicítky, ta čepice a brýle. Nechám našeho kreslíře, aby s ním pracoval, snad ten obrázek můžeme zdokonalit. Cokoli zjistíme, faxnu vám to. Mějte se.“

Starkeyová zprávu vymazala a zavěsila. Říkala si, že jejich skica je možná mizerná, ale všichni viděli někoho, kdo vypadal víceméně stejně, a vůbec ne jako Pan Rudý.

Rozhodla se, že na to, aby se mrkla na Claudiovy stránky, má dost času. Vrátila se do jídelny, zapnula počítač a připojila se. Přečetla si knihu hostů a všimla si, že nějaký AM7 odpověděl na jejich vzkaz o cyklonitu předlouhým košatým příběhem o svém působení v armádě. Také pár dalších lidí odpovědělo, ale žádný z nich cyklonit nenabízel ani nenaznačoval, že by o nějakém věděl. Mnoho zpráv bylo o ní.

Starkeyová si je četla, když na její obrazovce zablikal rámeček.

PŘIJMETE VZKAZ OD PANA RUDÉHO?

Zamrazilo ji v zádech. Pak se usmála, protože to musel být vtip nebo nějaká internetová podivnost, kterou neměla šanci pochopit.

Rámeček tam byl stále.

PŘIJMETE VZKAZ OD PANA RUDÉHO?

Klepla na to.

PAN RUDÝ: Stále mě hledáte?

Starkeyová věděla, že to musí být vtip.

DIBLÍK: Kdo jste?

PAN RUDÝ: Pan Rudý.

DIBLÍK: To neni legrační.

PAN RUDÝ: Ne. To je nebezpečné.

Sáhla pro svůj kufřík. Vyhledala Pellovo hotelové číslo a zavolala mu. Nezvedal to; vytočila jeho pager.

PAN RUDÝ: Voláte o pomoc, Carol
Starkeyová?

Zírala na ta slova, potom zkontrolovala čas a věděla, že to nemůže být Pell – nemá počítač. Musí to být Bergen. Bergen je pravděpodobně úchyl a jediný kromě Pella, kdo ví o DIBLÍKOVI.

DIBLÍK: Bergene, vy kreténe, jste to vy?

PAN RUDÝ: Pochybujete o mně.

DIBLÍK: Vím přesně, kdo jste, vy
IDIOTE. Řeknu to Pellovi. Budete mít
zatracenou kliku, jestli za tohle
nedostanete padáka.

PAN RUDÝ: HAHAHAHAHA! Jistě, můžete
to žalovat Pellovi. Jen ať mě vyhodí.
DIBLÍK: Zítra vám do smíchu nebude,
sviňáku.

Starkeyová zírala podrážděně na další zprávu.

PAN RUDÝ: Vy nevite, kdo je KDO, Carol Starkeyová. Já nejsem Bergen. Jsem Pan
Rudý.

Zazvonil telefon. Byl to Pell.

Rychle řekla: „Myslím, že máme problém s Bergenem. Jsem na Claudiových stránkách. Někdo tam se mnou mluví na chatu, a ať je to, kdo chce, ví, že mám přezdívku Diblík. Říká, že je Pan Rudý.“

„Ignoruj ho, Carol. To musí být Bergen. Zítra si na něj došlápnu.“

PAN RUDÝ: Kdepak jste, Carol
Starkeyová?

Když skončila hovor, zpráva tam pořád byla, čekala. Starkeyová na ni zírala, ale nepohnula se, aby odpověděla.

PAN RUDÝ: Dobře, Carol Starkeyová, neodpovídáte, takže odcházím.

Ponechám vás ve Světě podle Pana
Rudého.

PAN RUDÝ: Nezabil jsem Charlese Riggia.

PAN RUDÝ: Vím, kdo to udělal.

PAN RUDÝ: Moje jméno je Odveta.

Světla velkoměsta

John Michael Fowles odešel z Claudiových stránek. Odpojil mobilní telefon, jehož prostřednictvím se připojil na síť, a pohodlně se usadil. Počítač odložil na vedlejší sedadlo. Po tom horku ve dne bylo šero měsíčního svitu příjemné, jak tam seděl v té klidné ulici.

Jeho auto bylo zaparkované jen jeden blok od domu Starkeyové, v hustém stínu obrovského jilmu obtěžkaného letním listovím. Její dům byl na dohled. Mohl vidět světla v jejích oknech. Díval se.

Pekelná síra

Dallas Tennant si nesl čpavek v papírovém kelímku, předstíraje, že je to káva. Zafoukal do něj a dělal, že upíjí, ostré výpary ho zaštípaly v nose, až zaslzel.

„Brou noc, pane Riley.“

„Dobrou noc, Dallasi. Na shledanou zítra.“

Pan Riley seděl stále ještě za svým stolem, dokončoval svou každodenní práci. Dallas pozdvihl kelímek.

„Smím si vzít tu kávu do cely?“

„Ale jistě. To je v pořádku. Zbyla v konvici ještě nějaká?“

Dallas vypadal ztrápeně a znovu zvedl kelímek.

„Tohle byla poslední, pane Riley. Je mi líto. Konvici jsem umyl. Chcete, abych udělal ještě jednu, než půjdu? Nebo byste chtěl tuhle?“

Riley mávl rukou a otočil se zpět ke své práci.

„To je v pořádku. Stejně brzy půjdu. Jen si ji nech, Dallasi.“

Dallas popřál Rileymu ještě jednou dobrou noc a vyšel na chodbu. Na chvíli schoval čpavek v místnosti na nářadí, aby si mohl na ošetřovně vyzvednout léky, a potom pokračoval v cestě na svou celu, šel rychle, protože se těšil, jak vyrobí trhavinu. Pravda, slíbil sice Panu Rudému, že pár dnů počká, ale ve skutečnosti by smíchal výbušninu už včera, hned jak Pan Rudý odešel, kdyby měl čpavek a detonační systém. Neměl ho, takže dnes dopoledne, když byl pan Riley na obědě, Dallas stáhl z Internetu a vytiskl pornografické obrázky ze stránek v Amsterdamu a Thajsku. Fotografie prostitutek souložících s koňmi vyměnil za čpavek a Asiatky masturbující jedna druhou pěstmi směnil za hlavičky zápalek a cigarety, které použije jako rozbušku. Jakmile měl všechny ty věci, strávil zbytek dne v narůstající nedočkavosti, kdy už konečně namíchá svou novou hračku, takže nakonec málem běžel, když se blížil ke své cele.

Čekal několik dlouhých minut za dveřmi, aby se ujistil, že chodbou nikdo nepřichází, a pak se schoulil u paty své postele se dvěma plastovými sáčky a kelímkem čpavku. Instrukce Pana Rudého byly jednoduché: Nalij čpavek do pytlíku s práškem, dobře to promíchej, dokud se prášek nerozpustí, potom směs nalij do pytlíku s pastou. Pan Rudý ho varoval, že druhý sáček se zahřeje, zatímco se ty dvě látky budou míchat, ale pak směs ztuhne do lepkavé pasty podobné plastelíně a výbušnina bude aktivní.

Dallas nalil čpavek do prvního sáčku, zavřel ho suchým zipem a hnětl ho, aby se prášek rozpustil. Plánoval si, že vyrobí trhavinu a potom stráví noc fantazírováním, jak ji odpálí v jedné z plechových popelnic za skladem potravin. Představa, jak se popelnice tříští na kusy, jak rána výbuchu práskne nad táborem, ho vzrušovala.

Když se prášek rozpustil, Dallas se chystal nalít vzniklý roztok do druhého sáčku, když zaslechl přicházejícího dozorce.

„Tennante? Vyzvedl sis léky?“

Dallas si schoval sáčky pod nohy a předklonil se, jako by si rozvazoval tkaničky. Mřížemi na něj zíral dozorce.

„Samo, pane Winslowe. Zeptejte se, jestli chcete. Byl jsem tam.“

„Žádný problém, Tennante. Uvidím je dnes večer. Jen jsem se chtěl ujistit, žes nezapomněl.“

„Ano, pane. Děkuju.“

Dozorce udělal krok, ale zarazil se a zamračil. Dallasovi málem vyskočilo srdce z těla; pot se mu řinul po zádech.

„Jseš v pořádku, Tennante?“

„Ano, pane. Proč?“

„Jseš tak předkloněný, celý shrbený.“

„Chce se mi na velkou.“

Dozorce se zamyslel, potom přikývl.

„No, neposer si kalhoty, Dallasi. Máš dobrou hodinu, než zhasnem.“

Dallas poslouchal, jak se jeho kroky vzdalují, potom přistoupil k mřížím, aby se podíval na chodbu, než se vrátí ke své práci. Otevřel druhý sáček, posadil si ho mezi stehna a přidal roztok čpavku a prášku. Uzavřel ho a hnětl rukama. Přesně, jak říkal Pan Rudý, sáček se zahříval.

Pan Rudý mu ale neřekl, že se obsah zbarví do jasně purpurové barvy.

Tennant byl rozrušený a znepokojený. Dopoledne, když skončil se stahováním pornografie, navštívil pár webových stránek o výbušninách a přečetl si o pikrátu amonném. Dozvěděl se, že jde o silnou a vyváženou trhavinu, lehce skladovatelnou, použitelnou a bezpečnou (pokud to lze o takových věcech vůbec říct) kvůli její stabilitě. Avšak oba články prohlašovaly, že pikrát amonný je bílý krystalický prášek. O purpurové pastě tam nebylo ani slovo.

Sáček začal být horký.

Tennant ho přestal hníst. Podíval se na vzniklou hmotu. Bobtnalo to jako chlebové těsto s droždím, jako by v tom pracovaly malé bublinky plynu.

Tennant otevřel sáček a čichl si. Strašlivě to páchlo.

Proletěly mu hlavou dvě myšlenky. Jedna, že Pan Rudý se nemohl mýlit; jestli říkal, že tohle je pikrát amonný, pak to tak musí být. Druhá, že některé trhaviny nepotřebují rozbušku. Jednou o tom četl, o látkách, které explodují, jestliže se smíchají dohromady. Měly svůj odborný název, ale Dallas sí na něj nemohl vzpomenout.

Ještě stále se pokoušel vybavit si ta slova, když vtom purpurová směs explodovala, utrhla mu obě ruce a otřásla Atascaderem tak strašně, že se spustily všechny bezpečnostní a protipožární systémy.

Ta slova byla „binární výbušnina“.

13

Starkeyová se pokoušela nevnímat způsob, jakým na ni Beth Marziková civěla. Marziková skončila s výslechy lidí z prádelny, aniž našla kohokoli dalšího, kdo by byl viděl chlápka u telefonní budky, a teď o tom měla sepsat zprávu. Místo toho tu ale seděla zvrácená v židli, ruce bojovně založené na prsou a přimhouřenýma očima sledovala Starkeyovou. Dívala se tak na ni po většinu dopoledne a patrně doufala, že se Starkeyová zeptá proč. Ta ji ovšem ignorovala.

Nakonec to už Marziková nemohla vydržet a popojela s židlí blíž.

„Asi se divíš, proč na tebe tak koukám, co?“

„Nevšimla jsem si.“

„Lhářko. Obdivuju ten úsměv Mony Lisy, který máš dneska nasazený.“

„O čem to mluvíš?“

„O tvém úsměvu, ano, právě tam, pod tvým nosánkem, o tom úsměvu, který vypovídá o moc zajímavých věcech.“

„Ty vždycky uděláš z komára velblouda.“

Marziková se protivné zasmála.

„MĚLA JSEM PRAVDU!“

Všichni detektivové z okolních kójí se na ně podívali. Starkeyová se styděla.

„Kecáš. Nic takového se nestalo.“

„Něco se stát muselo. Takhle v pohodě jsem tě neviděla, co tě znám.“

Starkeyová se zamračila.

„To tvoje něco se stalo už dřív. Měla bys to taky zkusit.“ Marziková se zasmála a vrátila se s židlí ke svému stolu. „Jsem ochotna zkusit cokoli, co vyvolalo ten tvůj úsměv. A zkusím to hned dvakrát.“

Zatímco se Marziková stále samolibě usmívala, Starkeyové zazvonil telefon. Byla to Janice Brockwellová, volala z centrální laboratoře ATF v Rockvillu ve státě Maryland.

„Dobrý den, detektive. Volám kvůli té naší věci.“

„Ano, madam.“

„Ze sedmi pumových útoků, které přisuzujeme Panu Rudému, máme šest víceméně neporušených koncových zátek, z celkem odhadovaných dvaceti šesti použitých. Rozložila jsem těch šest a určila jsem, že lepicí páska byla ve všech případech vedena po směru hodinových ručiček.“

„Všechny byly vedeny stejným směrem?“

„Po směru hodin. Správné. Měla byste vědět, že těch šest zátek bylo z pěti různých zařízení použitých ve třech městech. Považuji to za významné, detektive. Pošleme to do Národní databáze jako součást modu operandi Pana Rudého a vylepšíme tím informace pro naše agenty v terénu. Pošlu kopii své zprávy pro vaši kartotéku.“

Starkeyová měla studené ruce a srdce jí bušilo. Když Pan Rudý vedl pásku vždycky stejným směrem, proč potom byla bomba v Silver Lake obtočená opačně? Chtělo se jí zavolat Courovi a Marzikové.

Brockwellová řekla: „Vedla jste si dobře, detektive Starkeyová. Díky za pomoc.“

Starkeyová položila sluchátko a pokoušela se rozhodnout, jak dál. Byla rozrušená, ale chtěla být opatrná a neunáhlit se. Maličkost, jako byl směr obtáčení lepicí pásky, možná mnoho neznamenala, ale právě teď znamenala všechno. Nezapadalo to do rovnice. Bylo to jiné, a tudíž to znamenalo, že i bomba ze Silver Lake byla jiná. Starkeyová odkráčela k automatu na kávu, aby si doplnila energii, a potom se vrátila ke stolu. Pan Rudý byl inteligentní. Věděl, že policie rekonstruuje jeho zařízení, že si předává své analýzy. Věděl, že federální, státní a městští pyrotechnici studují tyhle věci a vytvářejí jeho profily. Součástí jeho uspokojení byla víra, že je chytřejší než lidé, kteří se ho snaží chytit. Proto ryl do bomb své „vizitky“, lovil pyrotechniky, nechával falešné zařízení v Miami. Rád si pohrává s jejich důvtipem, a co může být lepší hra než změnit jednu malou část „podpisu“, jen aby vznikly pochybnosti, aby vyšetřovatelé jako Carol Starkeyová pochybovali.

Když byla bomba jiná, museli jste se ptát proč. A nejpřirozenější odpověď byla zároveň tou nejhroznější. Protože ji vyrobil někdo jiný.

Starkeyová si to chtěla promyslet. Chtěla si být absolutně jistá, než to rozbalí před Kelsem.

„Hej, Beth.“

Marziková na ni pohlédla.

„Musím na pár minut vypadnout. Budu na pageru, jo?“

„Jak chceš.“

Starkeyová šla několik krátkých bloků ke kavárně U Filipa. Kouřila. Znala bomby a znala jejich výrobce. Došla k názoru, že Pan Rudý by neměnil svůj profil ani proto, aby se mohl vysmívat policii: Hrozně moc chtěl být slavný, nechtěl, aby pochybovali o tom, s kým mají tu čest, chtěl, aby to věděli. Sama podstata jeho podpisu křičela, že chce, aby policie neváhala ani vteřinu, s kým má co do činění. Pan Rudý chtěl vítězství pro sebe.

U Filipa si Starkeyová objednala kávu, sedla si sama ke dlouhému stolu a zapálila si. V restauraci se kouřit nesmělo, ale hostů tady bylo málo a nikdo si nestěžoval.

Nezabil jsem Charlese Riggia.

Federálové měli mnoho popisů pachatele z miamské knihovny i z dřívějších případů, a všichni popisovali Pana Rudého jako muže kolem třicítky. Přesto Lester Ybarra mluvil o muži, kterému táhlo na padesátku, stejně jako nájemník Tennantova domu. Jestli Pan Rudý tu bombu nevyrobil, pak ji vyrobil někdo jiný, někdo, kdo se hodně snažil, aby vypadala jako práce Pana Rudého. Starkeyová to slovo konečně vyslovila: plagiát.

Nejčastěji se vyskytovali plagiátoři sériových vražd a znásilnění. Příliš časté čtení nebo sledování reportáží o takových zločinech mohlo u některých jedinců vést k myšlenkám, že mohou beztrestně spáchat vraždu, přičemž skutečný motiv, obvykle na hony vzdálený šílené touze zabíjet nebo nepřekonatelné nenávisti k ženám, zakryjí napodobením cizího zločinu. Pachatel téměř vždy věřil, že řada těch „pravých“ zločinů zamaskuje jeho skutečný motiv, kterým byla většinou pomsta, peníze nebo likvidace soupeře. Plagiátor téměř nikdy neznal všechny podrobnosti vražd, protože nebyly zveřejněny. Věděl jenom to, co četl v novinách, což bývalo vždycky málo.

Tenhle napodobitel přesto do detailu věděl, jak Pan Rudý konstruuje své bomby, kromě jediné věci, jež se ve zprávách nikdy neobjevila: směr, jakým Pan Rudý vede lepicí pásku.

Starkeyová sledovala, jak se cigaretový dým líně vznáší ke stropu, a tok jejích myšlenek ji znervózňoval. Okruh podezřelých, kteří znali přesné složení bomb Pana Rudého včetně konstrukce, byl malý.

Policisté.

Policisté z pyrotechnických oddělení.

Starkeyová si vzdychla.

Bylo těžké si to připustit. Ten, kdo zavraždil Charlieho Riggia, tehdy byl v okruhu sta metrů. Viděl, jak Riggio přijel na místo, sledoval ho, jak si obléká pancíř, čekal, až dojde k bombě. Věděl, koho zabíjí. Během dvou a půl roku, kdy sloužila jako vyšetřovatelka pumových útoků, dotáhla do konce přesně dvacet osm případů, ani jeden proti lidem s přístupem k detailům bomb Pana Rudého nebo k někomu dost bystrému, aby mu to vyšlo.

Starkeyová upustila cigaretu do kávy – zhasla s ostrým zasyčením.

Sáhla po mobilu. Jacka Pella zastihla v jeho motelu.

„Pelle? Potřebuju s tebou mluvit.“

„Právě jsem ti chtěl volat. Dnes ráno jsem mluvil s Bergenem.“

Dohodli se, že se sejdou u Barrigana. Starkeyovou překvapilo, jak moc ho chce vidět. Včera pozdě večer a dnes znovu ji napadlo, že ho snad začíná milovat, ale nebyla si tím jistá a chtěla být opatrná. Poslední tři roky v ní zanechaly prázdnotu, kterou toužila vyplnit. Říkala si, že je důležité neplést si touhu s láskou a nedopustit, aby pod jejím vlivem pokládala přátelství a laskavost za něco vážnějšího.

Ranní partu u Barrigana tvořila obvyklá sestava detektivů z Wilshire, opepřená náhodnými návštěvníky z útvaru zátarasů a několika agenty rozvědky, kteří se drželi stranou, u vzdáleného konce nálevního pultu. Tohle místo bylo narvané policajty i v deset dopoledne. Starkeyová vrazila do dveří, a když spatřila Pella sedět u téhož stolu, kde seděli předtím, pocítila horkost ve tvářích.

„Díky, žes přišel. Fakt s tebou potřebuju mluvit.“

Usmál se, zjevně potěšen, že ji vidí. Vypadal šťastně. Přála si, aby důvodem jeho štěstí byla ona.

„Jacku, je čas, abys převzal případ.“

Usmíval se jako někdo, kdo si myslí, že žertujete, ale není si tím tak docela jistý.

„O čem to mluvíš?“

Nebylo lehké to říct.

„Mluvím o tom vašem Federálním úřadu pro alkohol, tabák a zbraně a o převzetí vyšetřování vraždy Charlieho Riggia. Nemůžu v tom pokračovat, Jacku. Nebo alespoň ne účinně. Dospěla jsem totiž k názoru, že do té události v Silver Lake je zapletena losangeleská policie.“

Pell se podíval k baru, jestli je někdo neposlouchá.

„Ty si myslíš, že Pan Rudý je někdo z vašich lidí?“

„Vůbec nemyslím, že je za tím Pan Rudý. Mohla bych vynechat Kelsa a jít s tím přímo k Parkerovi nebo na vnitřní záležitosti, ale nejsem připravená to udělat, dokud nebudu mít víc důkazů.“

Pell se k ní naklonil a vzal ji za ruku. To ji povzbudilo. Je zvláštní, jakou sebedůvěru vám může dodat někdo, na kom vám záleží.

„Momentík. Zadrž. Dnes ráno jsem se nějakých lidí poptával na Bergena. Včera v noci, přesně v době, kdys mi volala, byl někde s klienty. Mluvilas opravdu s Panem Rudým, Carol. Máme ho, zmetka. Tohle můžeme využít k jeho zatčení.“

Pell byl nadšením bez sebe, myslela si, že radostí spadne ze židle.

„To není možné. Znal moje jméno. Věděl, že Diblík je Carol Starkeyová. Jak by to mohl vědět?“

Pell velmi pomalu odpověděl: „To já nevím.“

„Tvrdil mi, že Riggia nezabil. Napsal, že ví, kdo to udělal.“

Pell se na ni upřeně díval.

„A to je všechno? Řekne ti, že Riggia nezabil, a ty mu uvěříš?“

„On tu bombu ze Silver Lake nevyrobil.“

„To ti taky povídal?“

„Ne, to mi řekla vaše laboratoř v Rockvillu.“

Popsala mu svůj rozhovor s Janice Brockwellovou i to, jak se bomba ze Silver Lake liší od všech ostatních bomb, které jsou připisovány Panu Rudému.

Pell vypadal podrážděně, zíral na agenty rozvědky na druhém konci baru, dokud neskončila.

„Je to jenom lepicí páska.“

V jeho hlase bylo slyšet netrpělivý tón. V jejím zase větší důraz.

„Chyba, Jacku, to je soudní důkaz, a ten říká, že tahle bomba je jiná. Je jiná v té jediné věci, o které nikdo nevěděl, protože v analýzách předchozích bomb se o ní nemluvilo. Všechny ostatní části mohly být sestrojené podle policejních zpráv. Dokonce vyryl do pláště bomby Riggiovo jméno, abychom si byli ještě jistější, že ji vyrobil Pan Rudý.“

Pell se znovu zadíval k barovému pultu. Jediné pootočení jeho hlavy a ona ucítila závan osamělosti, který ji zmátl a vylekal. „Je to Pan Rudý. V tomhle mi věř, Starkeyová, je to on.! Všechno, co tu děláme, do sebe zapadá. My toho hajzla dostaneme. Nenech se odlákat jinam. Nespouštěj oči z míče.“

„Svědci z miamské knihovny popsali pětadvacetiletého kluka. Ostatní tvoje popisy rovněž. Ale tady v L. A. máme popisy chlapů kolem padesátky.“

„Pan Rudý mění svůj vzhled.“

„Zatraceně, Pelle, potřebuju teď tvou pomoc.“

„Každé vyšetřování vyprodukuje rozporuplné důkazy. Ještě jsem neviděl, aby to bylo jinak. Chytáš se několika maličkostí, a teď chceš kvůli tomu obrátit celé vyšetřování na hlavu.“

„Je to Pan Rudý, Carol. O něm potřebuješ přemýšlet. A bude to on, koho chytíme. Pan Rudý a nikdo jiný.“

„Takže mi s tím nepomůžeš?“

„Rád bych, ale tohle je prostě špatný směr. Je to určitě Rudý. On to udělal. Věř mi, prosím.“

„Jsi tak posedlý Panem Rudým, že nejsi schopen vidět fakta.“

„Je to on. Proto jsem tady, Starkeyová. To je můj úkol. Pan Rudý.“

Vřelá náklonnost, kterou k němu cítila, se najednou vytratila. Později si pomyslela, že má patrně stejné problémy jako ona, ale nijak jí to pomyšlení nepomohlo?

Byla v tom sama. Řekla si, že je to v pořádku; za poslední tři roky v tom měla praxi.

„Ne, nemáš pravdu, Pelle.“

Rázně vyšla ven a odjela zpátky na Spring Street.

„Couruško, kdepak je kniha precedenčních případů?“

Coura se na ni nepřítomně podíval, zabraný do práce.

„Myslel jsem, že jsi pryč.“

„Už jsem zpátky. Potřebuju vidět tu knihu.“

„Měla ji Marziková. Asi bude na jejím stole.“

Byla tam. Starkeyová si ji odnesla ke svému stolu. Jedna stránka obsahovala seznam všech policejních důstojníků, přítomných na parkovišti v Silver Lake v den, kdy zemřel Riggio. Dívala se na soupis jmen a připadala si jako ve špatném filmu. Všichni ti lidé byli přátelé a kolegové.

„Našlas to?“

Coura se na ni upřeně díval. Zvuk jeho hlasu Starkeyovou vylekal, zavřela knihu a pokusila se zamaskovat rozpaky.

„Jo. Díky.“

„Měla to Marziková, že jo?“

„Bylo to na jejím stole. Díky.“

Kniha obsahovala jména pyrotechniků, kteří byli přítomni při výjezdu, a také seznam důstojníků dorazivších na místo po incidentu. Buck, Charlie, Dick Leyton a pět dalších příslušníků denní směny pyrotechnického oddílu. Osm ze čtrnáctičlenného komanda. Starkeyová, Coura, Marziková a Kelso. Důstojníci v uniformách a detektivové od zátarasových jednotek. Seznam však nemohl poskytnout – a Starkeyová tudíž nemohla získat – informaci, kdy tito lidé dorazili a kdo jiný mohl být na místě, schovaný nebo přestrojený.

Starkeyová vyňala stránku z pořadače, okopírovala ji a potom knihu vrátila na stůl Marzikové.

Pomalu jela přes město na sever do Glendalu. Cestou neustále zpytovala své kroky a závěry týkající se Riggia i Pella. Nebyla z oddělení vražd, ale znala jejich první pravidlo: Hledej spojovací článek mezi obětí a vrahem. Bude se muset zaměřit na Riggia a doufat, že něco v jeho životě ji nasměruje na jeho vraha. Z Pella jí bylo špatně. Chtěla mu zavolat; chtěla, aby on zavolal jí. Byla si jistá, že k ní něco cítí, ale zároveň se bála jakoukoli jistotu pociťovat.

Zaparkovala na policejním parkovišti, ale zůstala sedět v autě. Dívala se na moderní cihlovou budovu pyrotechnického oddělení. Byl jasný a horký den – parkoviště, obrovské tmavé dodávky, smějící se technici v černých pracovních uniformách, všechno dnes bylo jiné. Náhle se ocitla přímo v obrázku vyvolávajícím zrakový klam, jaký popisovala Dana – jedním pohledem viděla policejní důstojníky, druhým obličeje podezřelých a vrahů. Zírala na budovu a ptala se sama sebe, jestli se dočista nepomátla, když takhle přemýšlí, ale buď má s významem té lepicí pásky pravdu, nebo se strašlivě mýlí. Doufala, že to druhé. Seděla v autě a kouřila, sledovala budovu, kde se kdysi cítila nejvíc naživu a nejvíc doma, nejvíc součástí něčeho smysluplného, a věděla, že pokud se mýlí, musí to sama také dokázat.

„Jak se držíš, holka?“

Leknutím málem vyskočila z kůže.

„Vyděsil jsi mě.“

„Viděl jsem tě, jak tu sedíš, a myslel jsem, že mě vidíš taky. Jestli jdeš dovnitř, můžeme jít spolu.“

Dick Leyton se usmíval svým širokým úsměvem, veliký a laskavý starší bratr. Vystoupila a šla s ním, protože ji nenapadlo nic lepšího.

„Už vyklidili Charlieho stůl?“

„Jo, přišel Buck a složil to do krabic pro Charlieho sestry. Měl dvě. Vědělas to?“

Nechtěla mluvit o Riggiových sestrách ani se procházet s Dickem, který za ní chodil každý večer, když ležela v nemocnici.

„Vážně? Ne, to jsem netušila. Poslyš, Dicku, jsou ty věci ještě tady?“

To Leyton nevěděl a hned se zeptal, proč ji to zajímá. Její vlastní lži ji přivedly do takových rozpaků, že si pomyslela, že Dick si toho jistě všimne. Nevšiml.

„O těch sestrách jsem nevěděla. Pracuješ na něčem takovém, vidíš případ, ale nikdy ne člověka za ním. Asi jsem se chtěla kouknout do jeho věcí, abych ho trochu lépe poznala.“

Leyton neodpověděl. Vešli spolu do kanceláře, kde Russ Daigle ukázal na krabici pod Riggiovým stolem. Jeho skříňka byla také vyklizená – tepláky, náhradní oblečení a věci osobní potřeby byly v pytli zatíženém krabicí. Všechno to čekalo na jeho sestry.

Starkeyová si odnesla krabici do šatny, kde mohla být sama. Buck byl při balení velmi pečlivý a důkladný: pera a tužky byly k sobě stažené gumičkou, pak zastrčené v hrnku s logem losangeleské policie, ve kterém patrně dřív stály na stole; dva časopisy o motorových člunech a román Jamese Pattersona chránily malý svazek fotografií. Starkeyová si je prohlédla. Na jedné byl Riggio na motocyklu, na druhé jako voják námořní pěchoty a na dalších třech byl rovněž Riggio, jak pózuje s jeleními trofejemi. Vzpomněla si, že byl vášnivý nimrod a často se chvástal, že je lepší střelec než jeho dva kámoši od Zelených baretů, se kterými na lovy chodil. Pochybovala, že by některý z nich měl důvod Charlieho zabíjet. Civilní šaty, v nichž Riggio pravděpodobně přišel do práce v den své smrti, byly pečlivě složené a přikrývaly všechno ostatní. Mobilní telefon zabalený do černého trička, aby se nepoškodil. Starkeyová hledala v oblečení peněženku, ale nenašla ji. Usoudila, že Riggio ji měl u sebe,– když zemřel. Soudní patologie ji buď stále má, nebo ji vydali nejbližšímu příbuznému. S krabicí byla hotová za necelých deset minut. Doufala, že najde stolní kalendář nebo deník, které by jí o jeho životě v posledních několika měsících prozradily něco víc, ale nic takového tam nebylo. Překvapilo ji, jak málo osobních věcí Riggio v práci měl.

Odnesla krabici zpátky do kanceláře a uložila ji pod prázdný stůl.

Russ Daigle na ni s unaveným výrazem ve tváři kývl. „Pěkně smutnej příběh, co?“

„To teda jo, Russi. Určila už rodina datum pohřbu?“

„No, víš, soudní lékař ještě neuvolnil tělo.“

To pro ni byla novinka. Byla tak zaměstnaná vyšetřováním, že těmhle věcem nevěnovala pozornost.

Daigle se otočil zpátky ke své práci, ohromná ramena shrbená nad černým stolem. Šedivé vlasy měl nakrátko ostříhané, zátylek vrásčitý a porostlý chloupky. Byl nejstarší z vrchních seržantů a na oddělení měl odslouženo víc než kdokoli jiný. Minulý rok sem převeleli důstojníka jménem Tim Whithers z elitní uniformované jednotky. Whithers byl energický, namyšlený mladý chlapík, který trval na tom, že bude Russovi říkat „taťko“, ačkoli mu to Russ několikrát výslovně zakázal. Whithers mu to říkal tak dlouho, dokud ho Russ Daigle jednoho rána na parkovišti netrefil pěstí. Jeden úder přesně pod ucho. Poslal ho k zemi. Whithers šel zpátky k elitní jednotce.

„Hele, Russi?“

Pohlédl na ni.

„Byl jsi v Silver Lake, když se to stalo?“

„Byl jsem doma. Ale kdykoli se něco takového stane, vždycky si přeješ, abys tam byla. Máš pocit, žes tomu mohla nějak zabránit. Cítíš to taky tak?“

„Jo. Jsem na tom stejně.“

„Jsi v pořádku, Carol? Vypadáš, jako bys měla něco na srdci.“

Starkeyová bez odpovědi zamířila ke dveřím. Pocítila náhlou vlnu paniky, jako by byla uvězněna v doupěti vrahů, a nenáviděla se za to. Russ Daigle byl šťastně ženatý, měl čtyři dospělé děti a devět vnoučat. Jejich fotografie tvořily na jeho stole celý les. Myslet si, že právě on mohl zabít Charlieho Riggia, bylo absurdní.

„Carol?“

Neohlédla se.

14

Starkeyová odjela z Glendalu, aniž by měla tušení, co bude dělat. To bylo špatné. Práce na případu byla jako práce s bombou. Museli jste být stále ve střehu. Museli jste mít jasný cíl a všechno mu podřídit, i kdybyste pili pot a čurali krev.

Kdyby tohle bylo normální vyšetřování, Starkeyová by se zeptala Riggiových kolegů na jeho přátele a vztahy, ale teď to nemohla udělat. Uvážila možnost výslechu jeho dvou loveckých kamarádů, ale měla obavu, že by se to doneslo zpátky na pyrotechnické oddělení.

Každá složka případů obsahovala stránku věnovanou oběti. Jméno, adresu, fyzický popis a tak dál. Tu noc, kdy Riggio zemřel, Starkeyová dala Courovi za úkol tyhle informace obstarat a on tak učinil s obvyklou svědomitostí. Teď nalistovala potřebnou stránku a četla, že Riggio byl prostřední dítě mezi dvěma sestrami, Angelou Wellowovou a Marií Riggiovou. Starší ze sester, Angela, žila v Northridgi, což nebylo daleko od Charlieho bytu v Canoga Parku. Druhá sestra bydlela jižně od Los Angeles, v Torrance.

Starkeyová zavolala Angele Wellowové, představila se a projevila upřímnou soustrast.

Angelin hlas byl jasný, ale unavený. Jorge zaznamenal, že je jí dvaatřicet let.

„Vy jste s Charliem pracovala?“ zeptala se.

Starkeyová vysvětlila, že ano, ale nyní že pracuje u jednotky trestné konspirace jako detektiv vyšetřující pumové útoky

„Paní Welowová, ráda bych ‚Angela‘. Prosím. Tu ‚paní‘ slyším od sousedovic dětí v jednom kuse. Jestli jste patřila k Charlieho přátelům, nechci, abyste mi říkala paní.“

„Vy bydlíte blízko Charlieho bytu, že, Angelo?“

„Správně. Je to jen kousek odtud.“

„Už s vámi mluvil někdo od policie?“

„Ne, se mnou ne. Někdo volal kvůli Charliemu rodičům a potom máma s tátou zavolali mně. Bydlí ve Scottsdale. Já pak zatelefonovala sestře.“

„Volám vám, protože Charlie bydlel tak blízko. Měl u sebe nějaké papíry, které potřebujeme k dalším dvěma případům. Je možné, že si je vzal domů. Rádi bychom je dostali zpátky. Mohly bychom se sejít v jeho bytě? Pokusila bych se je najít.“

„Charlie měl nějaké úřední spisy?“

„Pyrotechnické zprávy ze starších případů. Nemají nic Společného se Silver Lake. Potřebovala bych je zpátky.“

Angelině hlase se objevil podrážděný tón.

„Už jsem tam byla. Chodím tam každý den a snažím se sbalit jeho věci. Je to hrozné.“

Starkeyová se donutila být neoblomná a lhostejná, ačkoli se kvůli svému lhaní cítila pod psa.

„Chápu, jak vám je, Angelo, ale my ty papíry opravdu nutně potřebujeme.“

„Kdy je musíte mít?“

„Čím dřív, tím líp. Já mám čas třeba hned.“

Domluvily se, že se setkají za hodinu.

Kvůli dopravním zácpám to Starkeyové také skoro celou hodinu trvalo, než se dostala do Northridge, vysoko nad San Fernando Valley. Riggiův činžák stál na rušné ulici, tři bloky jižně od areálu Kalifornské univerzity. Šlo o noblesní kolos se štukovou výzdobou, který patrně zažil přestavbu po velkém zemětřesení v devadesátém čtvrtém roce. Starkeyová nechala auto v zákazu stání a vydala se k proskleným vstupním dveřím, kde si s Angelou domluvila schůzku. Dvě mladé ženy vycházející s taškami plnými knih jí přidržely dveře, ale odmávla je s poznámkou, že na někoho čeká. Sledovala, jak zamířily směrem k univerzitě, a usmívala se. Tohle místo bylo přesně podle Charlieho gusta. Uvnitř bude bazén s jacuzzi, pravděpodobně i herna s kulečníkem, pikniky na terasách každý večer a spousta mladých holek.

Konečně hubená mladá žena s usouženým výrazem matky otevřela skleněné dveře a vyhlédla ven. V náručí držela malého chlapce, kterému nemohlo být víc než čtyři roky.

„Vy jste detektiv Starkeyová?“

„Paní Wellowová? Promiňte, Angela?“

„Správně.“

Angela Wellowová musela zaparkovat v suterénu a vstoupit do domu zevnitř. Starkeyová ukázala odznak, potom následovala Angelu vnitřním dvorem a nahoru do bytu ve druhém patře. Chlapeček se jmenoval Todd.

„Doufám, že to nezabere moc času. Můj starší syn se ve tři vrací ze školy.“

„Nemělo by, Angelo. Oceňuji, že jste se obtěžovala.“

Riggiův byt byl hezký, prostorný, se dvěma ložnicemi, vysokými klenutými stropy a drahou velkoplošnou televizí. Ze zdi na ně zírala vypreparovaná jelení hlava. Starkeyová uvažovala, jestli jde o téhož jelena jako na fotografiích. Na pohovce ležely vyrovnané velké krabice a další byly v kuchyni. Je to smutná práce, balit věci po mrtvých.

Angela postavila chlapce na zem a ten se rozběhl k televizi, jako by to byl jeho nejbližší, důvěrný přítel.

„Jak ty vaše dokumenty vypadají? Možná jsem je viděla.“

Starkeyová se zděsila své lži.

„Vypadají jako pořadače se třemi kroužky. Nejspíš budou černé.“

Angela zírala na krabice, jako by se pokoušela vzpomenout si, co v nich vlastně je.

„No, na nic takového si nevzpomínám. Tady jsou jeho šaty, tedy většinou, a věci z kuchyně. Charlie neměl doma žádnou kancelář. Tam nahoře je jeho ložnice. V té druhé; místností měl posilovnu.“

„Vadilo by vám, kdybych se tam mrkla?“

„Ne, ale opravdu nemám moc času.“

Starkeyová doufala, že bude v Riggiově ložnici sama, jenže Angela vzala chlapce do náručí a vedla ji nahoru.

„Tudy, detektive.“

„Byli jste si s Charliem blízcí?“

„Asi měl blíž k Marii, ona je nejmladší, ale ano, byli jsme; fungující rodina. Znala jste ho dobře?“

„Ne tak dobře, jak bych si přála. Když se něco takového stane, vždycky si vyčítáte, že jste spolu nestrávili víc času.“

Angela neodpovídala, dokud nevystoupily po schodech až nahoru.

„Byl to dobrý chlap. Měl idiotský smysl pro humor, ale byl to fakt skvělý brácha.“

Na posteli už nebylo povlečení. Další krabice čekaly na podlaze, některé prázdné, jiné částečně naplněné. U jedné zdi stál velký prádelník, kolem rámu zrcadla byly zastrkané fotografie. Většina zachycovala postarší pár, o němž se Starkeyová dovtípila, že to jsou jeho rodiče.

„Tohle je vaše sestra?“

„Jo, to je Marie. Na těch dalších jsou naši. Ještě jsme ty obrázky nesundali. Je to tak kruté.“

Chlapeček převrátil jednu z prázdných krabic a vlezl si dovnitř. Angela seděla na posteli a sledovala ho.

„Tak se tedy do těch krabic podívejte. Je v nich většinou oblečení, ale pamatuju si na nějaké papíry, knížky a různé jiné věci.“

Jak se probírala krabicemi, natočila se Starkeyová úmyslně zády, tak, aby zakryla Angele výhled. Byla si téměř jistá, že s Riggiovou sestrou v závěsu by nic nenašla, ani kdyby tam nakrásně něco bylo. Bylo tam těžké fotoalbum, do kterého se chtěla podívat, poznámkový blok a v rohu pokoje počítač značky Macintosh, který mohl obsahovat cokoli. Bylo tam toho dost a ona tu seděla, prohlížela si to všechno pod falešnými záminkami a sestra mrtvého jí zírala do zad. Polovičatý, ubohý způsob, jak vést vyšetřování.

Angela se zeptala: „Byla jste u pyrotechniků jako Charlie?“

„Kdysi ano. Teď vyšetřuju pumové útoky.“

„Mohla bych se vás na něco zeptat?“

Starkeyová kývla.

„Zatím nám Charlieho tělo nevydají. Ani nám nedovolili se na něj podívat. Stále si představuju různé věci, víte? Proč nám ho asi nechtějí ukázat?“

Starkeyová se otočila, cítila se kvůli tomu všemu v rozpacích.

„Je Charlie… jak jen to mám říct? Na kusy?“ vyhrkla Angela. „Ne, tak to není. Nemusíte se bát, nic takového s Charliem není.“

Angela přikyvovala, ale pak uhnula pohledem.

„Přemýšlíte o takových věcech, víte? Nikdo vám nic neřekne a vaše představivost pracuje.“

Starkeyová změnila téma.

„Mluvil Charlie někdy o práci?“

Angela se zasmála a otřela si oči.

„Bože můj, jestli o tom mluvil? Nebylo možné ho umlčet. Každý jeho výjezd byl buď atomová bomba, nebo kanadský žertík. Rád mluvil o případu, kdy vyjeli k podezřelému balíčku, který kdosi zanechal před holičstvím. Charlie se podívá dovnitř a vidí, že je to lidská hlava, jen nějaká hlava. Když; se ho nadřízený zeptal, co je v té krabici, Charlie mu řekl, že to vypadá, jako by holiči ujela břitva.“

Starkeyová se zasmála. Nikdy tu historku neslyšela a napadlo ji, že si ji Riggio nejspíš vymyslel.

„Charlie miloval práci u pyrotechniků. Miloval ty lidi. Říkal, že byli jako rodina.“

Starkeyová přikývla, znala ten pocit a bolest, která přišla, když ho zase ztratila. A teď podezírá tuhle rodinu z vraždy.

Skončila s krabicemi, potom prohledala prádelník a skříň, aniž by našla cokoli použitelného. Pomalu přestávala věřit, i že najde něco, co by naznačovalo důvod Riggiovy smrti. Možná tam nic takového není a nikdy nebylo.

„No, nejspíš jsem se ohledně těch papírů mýlila. Možná si je Charlie domů vůbec nevzal.“

„To je mi líto.“

Starkeyovou nenapadaly žádné další otázky a už chystala se k odchodu. Angela sice celou dobu opakovala, jak spěchá domů kvůli synovi, ale teď zůstávala sedět na posteli.

„Detektive, mohla bych se zeptat ještě na jednu věc?“

„Samozřejmě.“

„Byli jste, myslím vy a Charlie, milenci?“

„Ne. Ale nevěděla jsem, že měl Charlie děvče.“

Starkeyová letmo pohlédla na fotografie na zrcadle: Riggio s rodiči, Riggio se svými sestrami a neteřemi a synovci.

„Měl přítelkyni, ale nikdy nám ji nepředstavil. Takový hezký italský kluk měl být ženatý a mít milion dětí. Naši mu nedali pokoj, znáte to, kdy se oženíš, kdy se usadíš, kdy už nám představíš tu dívku?“

„A co na to Charlie?“

Angela se zdála být znovu na rozpacích.

„No, někdy říkal věci, ze kterých jsem nabyla dojmu, že ta žena je vdaná.“

„Páni!“

Angela přikývla.

„Jo. Páni!“

„Promiňte. Tak jsem to nemyslela.“

„Ne, já vám rozumím. Ale stává se to, že? Myslím, že to pro Charlieho bylo těžké. Takový hezký mladý chlap – a upřímný k tomu. Myslím, že to byla manželka někoho, s kým Charlie pracoval.“

Angela pohlédla Starkeyové do očí, jako by čekala odpověď, ale žádná nepřišla.

„Asi jsem se vás neměla ptát, ale když to nejste vy, myslela jsem, že byste ji mohla znát. Chtěla bych s ní mluvit. Nezatahovala bych do toho jejího manžela, nic takového. Jen jsem si říkala, že bych si ní měla promluvit o Charliem. Snad by nám to pomohlo.“

„Je mi líto. Nic o tom nevím.“

Starkeyová uvažovala, jestli jsou ve fotoalbu obrázky, které chtěl Riggio utajit, fotografie ženy vdané za jiného, ženy, jejíž snímek nemohl mít na zrcadle.

Angela se náhle podívala na hodinky a prudce vstala.

„Do háje. Teď už je opravdu pozdě. Promiňte, ale musím jít. Můj syn bude brzy doma.“

„Jistě. To je v pořádku.“

Starkeyová následovala Angelu dolů po schodech, ale myšlenkami byla u Riggiova fotoalba a usilovně přemýšlela, jak by se do něj mohla podívat.

Když došli ke dveřím, Todd se kroutil v matčině náruči. Byl unavený a rozmrzelý, protože už měl dávno spát. Když Starkeyová viděla, že Angela má u dveří co dělat, aby jí nevyklouzl na zem, vzala si od ní klíče.

„Ukažte, já vám otevřu. Ten kluk je ale číslo.“

„Je to jako snažit se udržet rybu.“

Starkeyová přidržela dveře, aby Angela mohla vyjít. Předstírala, že dveře zamyká, ale ve skutečností je nechala odemčené. Zavřela, vzala za kliku, jako by ještě kontrolovala, jestli zámek drží. Angela měla pořád plné ruce práce se synkem, a tak jí Starkeyová vrátila klíče do kabelky. „Ještě jednou díky za ochotu, Angelo. Cítím se trochu hloupě, že jsem vás sem vytáhla a ty papíry tady nejsou. Byla jsem si jistá, že si je Charlie vzal domů.“

„Kdyby se objevily, zavolám vám.“

Angela vyprovodila Starkeyovou k proskleným dveřím a pustila ji ven. Starkeyová šla k autu, sedla si za volant, ale nenastartovala. Srdce jí bušilo jako zběsilé. Opakovala si, že její plán je šílený. A co víc, je nezákonný. Státní žalobce, který by z ní chtěl udělat odstrašující příklad, by ji mohl obžalovat z vloupání a násilného vniknutí.

Za pět minut se Angela Wellowová objevila na výjezdové cestě po straně budovy. Řídila bílou hondu; zahnula a zmizela v proudu aut jedoucích na jih. Starkeyová odcvrnkla cigaretu z okna a pak zamířila zpět k domu, právě když se nějaký mladík snažil protlačit svoje horské kolo vstupními dveřmi. Starkeyová mu je přidržela.

„Ať nepřijdeš pozdě do školy.“

„Vždycky přijdu pozdě. Dokonce jsem se i narodil opožděně.“

Starkeyová vyšla klidně do druhého patra a vstoupila do Riggiova bytu. Jakmile byla za dveřmi, brala schody do ložnice po dvou a hnala se přímo ke krabici s fotoalbem. Teď, když měla před sebou vidinu tajného milostného poměru, chtěla vidět Riggiovy telefonní účty a výpisy z jeho platební karty, ale netušila, ve které krabici jsou, a byla v příliš velké časové tísni, než aby je hledala. Smutně se usmála; možná byla neohroženou pyrotechničkou, ale rozhodně byla zbabělou zlodějkou. Našla fotoalbum, ale neodvážila se do něj podívat na místě. Bylo příliš objemné a obsahovalo příliš mnoho fotografií.

Popadla ho, tentokrát za sebou dveře zamkla doopravdy a spěchala dolů ke svému autu. Odjela přímo domů a pod sakem si odnesla album dovnitř, jako by to byla pornografie.

Sedla si s albem k jídelnímu stolu, pomalu obracela stránky a říkala si, že šance jsou tak malé, že jsou prakticky nulové. Říkala si, že Angela Wellowová se nejspíš mýlila a že zítra bude zase na začátku, sama ve svém přesvědčení, že Charlieho smrt má na svědomí někdo úplně jiný než Pan Rudý.

Stránku po stránce zaplňovaly fotografie, které mapovaly Riggiův život: gymnazista Charlie hrající fotbal, Charlie se svými kamarády, Charlie s hezkými mladými děvčaty, která vypadala jako všechno možné, jenom ne jako manželky policistů, Charlie na lovu, Charlie na policejní akademii, Charlie se svou rodinou. Byly to šťastné obrázky; takové, které si člověk uschová, protože mu vždy vykouzlí úsměv na tváři.

Bylo to skoro na konci alba – narazila na snímek pořízený loňského roku na pikniku pyrotechnického oddělení. Pak našla podobný z vánočního večírku a o dvě stránky dál třetí, z táboráku, který pořádal Kelso při oslavách 4. července.

Starkeyová vyňala snímky z alba a naskládala je jeden vedle druhého na stul. Ptala se sebe samé, jestli opravdu znamenají to, co si myslí. Říkala si, že tomu tak určitě není, že se musí mýlit a připisovat fotografiím smysl, který nemají, ale slova Angely Wellowové nad ní visela jako Damoklův meč.

Všechny obrázky si byly podobné, na všech byli muž a žena, ruce kolem ramen, úsměvy, trochu moc blízko u sebe, trochu moc důvěrní, trochu moc přátelští.

Charlie Riggio a Suzie Leytonová.

Manželka Dicka Leytona.

Starkeyová si nalila velký gin s tonikem a obrátila ho do sebe. Cítila se naštvaná a podvedená. Leyton jako podezřelý, to pro ni bylo přece jen příliš velké sousto. Pouhé přemýšlení o tom ji unavovalo. Rozhodla se tedy, že se k tomu postaví, jako by Leyton byl jenom dalším článkem vyšetřování. Nebylo jiné cesty.

Podívala se do své vlastní sbírky fotografií a našla obrázek Leytona, který sama pořídila na slavnosti v letním táboře dětí policistů. Byl to ostrý snímek zblízka, zachycující Leytona v civilním oblečení a s tmavými brýlemi na očích. Starkeyová s ním zašla do blízkého papírnictví a udělala si několik kopií. Upravovala kontrast tak dlouho, dokud neměla jednu, na níž byly nejlépe patrné detaily. Potom se vrátila domů a zavolala Warrenu Muellerovi. Neočekávala, že bude ve své kanceláři, ale stejně to zkusila. K jejímu překvapení to zvedl po prvním zazvonění.

„Ráda bych vás o něco požádala, seržante. Mám tady jednu fotografii a chtěla bych, abyste ji ukázal tomu nájemníkovi, co bydlí v Tennantově domku.“

„Je na ní ten chlap s čepicí?“

„Mohl by na ní být. Jde o tohle, nechci, aby tu fotku viděl někdo další. Chci, aby to bylo jen mezi mnou a vámi.“

Mueller váhal.

„To se mi moc nezdá.“

„Jde tady o vystopování Tennantova cyklonitu. Nemůžu vám říct nic víc a velice vás žádám, abyste se mě neptal.“

„Tohle všechno mě ale nutí ptát se sám sebe, kdo vlastně je na té fotografii.“

„Hele, Muellere, jestli je to pro vás moc těžké, zajedu tam a udělám to sama.“

„Ale prosím vás.“

„Je na ní někdo, komu by tahle věc nesmírně ublížila, pokud se mýlím, a já se mohu mýlit. Žádám vás o jednu malou laskavost, zatraceně, tak jak se zachováte?“

„Ten chlápek na té vaší fotce, to je policajt, že jo?“

Starkeyové zamrzla slova v krku.

„Dobrá, dobrá,“ zahučel Mueller. „Postarám se o to. Víte vůbec, s čím si tam u vás zahráváte, Starkeyová? Zvládnete to?“

„Zvládnu.“

„V pořádku. Nafaxujte mi ten snímek. Já půjdu a počkám rovnou u přístroje. Jestli máte v plánu použít to u soudu, budu k tomu vašemu muset přidat další do počtu.“

Obrázek podezřelého se svědkům nikdy neukazoval samotný – soud by to označil za ovlivňování svědka. Detektivové museli vždy ukázat několik fotografií různých lidí a doufat, že svědek označí tu pravou.

„To je v pořádku. Teď ještě jednu věc. Jestli váš svědek potvrdí totožnost, budu si o tom chtít promluvit s Tennantem. Chtěla bych to udělat zítra.“

Mueller si odkašlal a váhal.

„Sakra, Starkeyová, nejspíš jste o tom neslyšela. Tennant je po smrti. Volal jsem dnes do Atascadera, abych si domluvil malý rozhovor ohledně jeho pracovny, víte? Ten pitoměj zkurvysyn si ustřelil obě ruce a vykrvácel.“

Starkeyová nevěděla, co říct.

„Říkáte, že si ustřelil ruce? Urvalo mu je to?“

Síla, potřebná k něčemu takovému, by musela být obrovská.

„Jo. Člověk, se kterým jsem mluvil, říkal, že to byla hotová jatka.“

„Co k tomu použil, Muellere? Bože, taková věc se přece nedá vyrobit z prášku na nádobí.“

„Šerifova laboratoř dělá analýzu. Hádám, že se to za den nebo dva dozvíme. Tak či onak, na pana Tennanta můžete zapomenout. Zbyla z něj jenom vzpomínka.“

Starkeyové chvíli trvalo, než odpověděla.

„Nafaxuju vám teď ten snímek. Kdyby to nebylo dost ostré, zavolejte mi a já to zkusím znovu.“

Dala mu své domácí telefonní číslo. „Jsem vaší dlužnicí, seržante. Díky.“

„Však já si to vyberu. Na to můžete vsadit své ctěné pozadí.“

„Muellere, vy jste ten nejroztomilejší muž, jakého znám.“

„Máte mě stále radši, že jo?“

„Jo. Jako osinu v prdeli.“

Starkeyová dala Muellerovi trochu času a potom mu odfaxovala Leytonovu podobiznu. Čekala na jeho telefonát, ale když uběhlo několik tichých minut, usoudila, že fotografie prošla v pořádku.

Pro tuhle chvíli neměla další plán. Mohla vzít fotografii a ukázat ji Lesteru Ybarrovi, ale kdyby o tom řekl Marzikové, musela by to vysvětlit. Potřebovala zjistit, jestli byl Leyton v Silver Lake v okamžiku exploze, ale to znamenalo vyptávat se dalších lidí, kterých se ptát nemohla. Věděla, že Leyton byl na místě, když tam dorazila, ale byl tam už, když bomba vybuchla?

Očima stále bloudila k počítači, tiše vyčkávajícímu na jejím jídelním stole. Neměla ho puštěný od chvíle, kdy ho minulý večer vypnula. Nyní se zdálo, že ji pozoruje.

Nezabil jsem Charlese Riggia.

Vím, kdo to udělal.

Starkeyová si zapálila, potom odešla do kuchyně a namíchala si další gin s tonikem. Střízlivost jí vydržela celé dva dny. Vrátila se do jídelny, zapnula počítač a připojila se na Claudiovy stránky.

Odnikud na ni nevyskočil Pan Rudý. Na chatu nikdo nebyl. Starkeyová usrkávala gin, kouřila a pročítala si knihu hostů. Byly tam nové vzkazy, ale žádný z nich nepřekračoval obvyklý rámec tlachání narušených osobností. Dopila druhou sklenici a šla si pro další. Nechala počítač zapnutý, s Claudiovou plápolající hlavou na obrazovce. Vykouřila druhou cigaretu. Chodila sem a tam po domě, jednou vyšla zadními dveřmi na dvorek, dvakrát na zahrádku před dům. Přemýšlela o Pellovi a o tom, že by jednou ráda měla tomel. Nevěděla sice, jak takový strom vypadá, ale stejně ho hrozně moc chtěla. Venku zpurpurověla východní obloha a čas plynul.

Starkeyová tak přecházela z místa na místo skoro dvě hodiny, až se purpurová barva nebe změnila v černou a ona byla odměněna.

PŘIJMETE VZKAZ OD PANA RUDÉHO?

Klikla na rámeček.

PAN RUDÝ: Tak co, jsem Bergen?

Zírala na písmena a pak napsala odpověď.

DIBLÍK: Ne. Jste Pan Rudý.

PAN RUDÝ: DĚKUJI VÁM!!! Konečně jsme
se setkali.

DIBLÍK: Je to pro vás důležité?
Abychom se setkali?

Zaváhání Pana Rudého jí poskytlo jistou satisfakci.

PAN RUDÝ: Jste sama?

DIBLÍK: Ne, mám pokoj plný policajtů,
milánku. Tohle je divácky atraktivní
sport.

PAN RUDÝ: No ne! To tedy musíte být
nahá.

DIBLÍK: Jestli začnete blábolit
nesmysly, jdu pryč.

PAN RUDÝ: Ale ne, nepůjdete, Carol
Starkeyová. Máte spoustu otázek.

Měla. Dlouze potáhla z cigarety a potom napsala první z nich.

DIBLÍK: Kdo zabil Riggia?

PAN RUDÝ: Neměl jsem to náhodou být
já?

DIBLÍK: Tvrdíte, že jste to neudělal.

PAN RUDÝ: Když vám to řeknu, pokazí to překvapení.

DIBLÍK: Já už to ale vím. Chci jen
zjistit, jestli se naše odpovědi
shodují.

PAN RUDÝ: Když to víte, tak proč jste
nikoho nezatkla? Možná máte
podezření, ale ve skutečnosti nevíte
nic. Odpověděl bych vám, ale museli
bychom být sami dva… nesměla byste
být v pokoji plném policajtů.

Starkeyová se zasmála způsobu, jakým se snažil rozvíjet konverzaci, aby ji donutil připustit, že nic neví.

DIBLÍK: Všichni odešli. Jsme sami.

Znovu váhal a ona ucítila zákmit naděje, že jí to skutečně prozradí.

PAN RUDÝ: Opravdu? Opravdu jsme sami?

DIBLÍK: Nelhala bych vám.

PAN RUDÝ: Potom vám řeknu tajemství.
Jen mezi námi dvěma.

DIBLÍK: Co je to?

Čekala, ale na obrazovce se nic neobjevovalo. Myslela si, že třeba píše dlouhou odpověď, ale minuty ubíhaly, a nakonec jí došlo, že Rudý prostě jenom chce, aby ho prosila. Jeho potřeba manipulovat a řídit byla přímo učebnicová.

DIBLÍK: Tak co je to za úžasné
tajemství, Červený Karkulko?
Jsem celá žhavá.

PAN RUDÝ: Netýká se to Riggia.

DIBLÍK: Čeho tedy?

PAN RUDÝ: Vyděsí vás to.

DIBLÍK: COŽE?????

Znovu se odmlčel a pak se objevilá jeho zpráva.

PAN RUDÝ: Pell není tím, za koho se
vydává. Využívá vás, Carol
Starkeyová. Štve nás jednoho
proti druhému.

To prohlášení ji ohromilo. Přišlo zčistajasna a zasáhlo ji jako blesk.

DIBLÍK: Jak to myslíte?

Žádná odpověď.

DIBLÍK: Co to znamená, že Pell není
tim, za koho se vydává?

Opět žádná odpověď.

DIBLÍK: Jak vlastně víte o Pellovi?

Nic.

DIBLÍK: Odpovězte mi!

Jenže žádné další odpovědi už nepřišly. Okno viselo na obrazovce beze změn. Prohlášení o Pellovi jí nešlo z hlavy. V prvním hnutí mysli mu chtěla zavolat, ale cítila se uvězněná mezi těmi dvěma jako loď mezi oceánem a bouří, Pan Rudý na jedné straně, Pell na druhé.

V dobách, kdy Starkeyová sloužila u pyrotechniků, si federálové drželi styčného agenta u losangeleské policie, měl kancelář ve stejné budově jako jednotka trestné konspirace. Tři týdny poté, co se vrátila z pyrotechnické školy v Alabamě, jí Cukřík představil Regala Phillipse, styčného agenta Úřadu pro alkohol, tabák a zbraně. Phillips byl tlustý chlap s přátelským úsměvem, šel do penze asi rok poté, co Starkeyová nastoupila. V tom roce spolu pracovali jen velmi zřídka, ale Cukřík staršího muže zbožňoval a Starkeyová cítila, že toto přátelství je oboustranné. Když byla v nemocnici, Phillips ji dvakrát navštívil a obě návštěvy skončily tak, že plakal při vzpomínkách na Cukříkovy úspěchy v týmu.

Naposledy Phillipse viděla před třemi roky, při jeho druhé návštěvě. Po propuštění z nemocnice mu nikdy nezavolala, protože s ním nemohla být, aniž by přitom měla před očima Cukříka – bylo to příliš bolestivé.

Teď, po tak dlouhé době, cítila rozpaky, když poslouchala, jak vyzvání jeho telefon.

Když to Regal zvedl, řekla jen: „Reege, tady Carol Starkeyová.“

„Bože, děvče, jak se máš? Skoro jsem si začínal myslet, že už se s černochy nebavíš.“

Pořád to byl ten starý dobrý Reege a v jeho laskavém hlase byla jen nepatrná stopa překvapení.

„Dík, mám se docela dobře. Pracuju. Jsem teď u trestné konspirace.“

„Jo, zaslech jsem to. Pořád tam mám pár kámošů. To víš, mám tě v merku.“

Tiše se zasmál, když to řekl, a zaznělo z toho tolik náklonnosti, že se zastyděla.

„Reege, hm, hele, je mi líto, že jsem se na tak dlouho odmlčela. Bylo to pro mě moc těžký.“

„Nedělej si s tím hlavu, Carol. To neštěstí tam u karavanu změnilo život spoustě lidí.“

„Slyšel jsi o Riggiovi?“

„Jenom z televize. Děláš na tom?“

„Jo, dělám. Hele, Reege, je mi trapné se na tohle ptát…“

„Jen se ptej.“

„Pracuju s jedním agentem od federálů, o kterém mám, hm, své pochybnosti. Napadlo mě, jestli bys ho pro mě nemohl proklepnout. Víš, co myslím?“

„Ne, Carol, obávám se, že nevím.“

„Chci vědět, kdo to je, Reege. A nejspíš se tě ptám, jestli mu můžu důvěřovat.“

„Jak se jmenuje?“

„Jack Pell.“

Phillips řekl, že to může den nebo dva zabrat, ale že jí brzy zavolá. Poděkovala mu, zavěsila a ztlumila světla. Nespala. Vlastně si ani nevlezla do postele. Zůstala tak na pohovce až do rána a přemýšlela, jak pro ni může člověk, jemuž najednou tak málo důvěřovala, tolik znamenat.

Pell

Téhož dne o několik hodin dřív, když opustil Barriganův bar, Pell mhouřil oči před kalifornským sluncem s razancí atomovky. Jeho světlo bylo tak intenzivní, že ho pociťoval jako sekeru vraženou mezi oči. Dokonce ani tmavé brýle nepomáhaly.

Pell seděl v autě a snažil se přijít na to, jak dál. Viděl ublížený výraz jejího obličeje a cítil se jako zpráskaný pes. Věděl, že měla pravdu: Je tak posedlý Panem Rudým, že není schopen vidět nic jiného, ale má přece kousek pláště bomby B s jejím jménem. Chtěl ji v tom baru vzít za ruku a všechno jí i to říct, celou pravdu. Chtěl se jí svěřit, otevřít se, protože i on byl uzavřený do sebe, a říkal si, že ona je možná jediná, kdo ho pochopí, ale jistý si tím nebyl. Chtěl jí říct o své vzrůstající náklonnosti, ale místo toho mluvil jen o Panu Rudém. Už ani nevěděl, kde končí Pan Rudý a začíná Pell. Začalo mu bušit v hlavě.

„Bože! Už zase!“

Vláčné šedivé patvary se vznášely z palubní desky, za okny a z kapoty auta.

Stávalo se to teď častěji. Bude to jenom horší.

15

Starkeyová opustila svůj byt krátce před svítáním. Měla už dost prázdnoty tichých pokojů, protichůdných myšlenek na Pella, na Leytona a na celý svůj zpackaný život. Řekla si, že se musí po uši ponořit do případu, a tak se zbavit neodbytných myšlenek a pocitu prázdnoty.

Potřebovala zjistit, kde byl Dick Leyton v době výbuchu, a říkala si, že Coura možná Leytonův příchod na místo činu zaznamenal. Neztrácela čas sprchováním. Převlékla se do čistých šatů, zapálila si další cigaretu a vyrazila.

Ve Spring Street bylo ticho jako v hrobě. Až na její auto bylo celé patro garáže prázdné. Ani kolegové z pátračky ještě nebyli v práci.

Starkeyová si řekla, že kašle na předpisy, a vešla do kanceláře s cigaretou. Vždycky to může svést na noční uklízeče.

Záznamy o případech ležely na stole u Marzikové, kde je včera zanechala, ale Coura čas Leytonova příjezdu nezaznamenal, napsal jenom to, že tam byl. Starkeyová vytáhla zpod Courova stolu krabici s videozáznamy. Našla v ní upravený záznam, který pro ně pořídil Bennell, a také kazetu s širokoúhlými záběry. Odnesla si to všechno nahoru do promítací místnosti. Dívala se na ty kazety tolikrát, že už je znala zpaměti, ale vždycky hledala muže v čepici – nikdy si pořádně neprohlížela policisty.

Kvalita obrazu upravené kazety byla na domácím videu mizerná, ale dívala se na to stejně – usilovně hledala v obvodu sta metrů Dicka Leytona. Vybavila si, že měl na sobě tričko s límcem a vypadal, jako by právě přijel z domova.

Sledovala záznam znovu a znovu, ale bylo to stále totéž: Riggio přistoupil ke krabici, výbuch, potom se Buck řítí kupředu, aby sundal parťákovi helmu. Starkeyová vzdala pátrání po Leytonovi v momentech před explozí, protože záběry byly příliš krátké a nejasné, a zaměřila se na dobu po výbuchu. Předpokládala, že pokud byl Leyton na místě, běžel by dopředu, aby zjistil, co se jeho podřízenému stalo. Posunula záznam až k explozi a dívala se znovu. Bum! Po celých dvanáct vteřin po výbuchu byli Buck a Charlie jedinými lidmi v záběru. Potom ze spodního rohu obrazovky rychle vyjela záchranka a zastavila vedle nich. Dva záchranáři vyskočili z auta a nastoupili na Buckovo místo. O čtyři vteřiny později přiběhl jeden uniformovaný policista zleva a dva další zprava. Zdálo se, že policista nalevo se snaží, aby se Buck posadil nebo postavil stranou, ale Buck ho setřásl. Zespoda vstoupili do záběru další tři policisté a téměř okamžitě se znovu obrátili, aby zastoupili cestu dvěma mužům v civilu. Další normálně oblečení muži vstoupili na scénu zprava. Pak do záběru přijela druhá záchranka, následována dalšími lidmi. Zdálo se jí, že někdo z nich má na sobě tričko s límcem, ale nepoznávala je. Záznam najednou skončil.

„Do hajzlu.“

Něco jí na tom nesedělo, ale nedokázala to pojmenovat. Něco tam viděla, a přesto neviděla. Odpověď byla na té videokazetě. Starkeyová proklínala televizní stanici, že nenechala kameru běžet déle, a vrátila se dolů do kanceláře.

Rozhodla se, že se zeptá Bucka. Odešla z budovy, ještě než ostatní detektivové dorazili do práce, a rozjela se směrem na Glendale. Netušila, jestli má Buck ten den službu, a tak se cestou zastavila na snídani, aby tam počkala do sedmi hodin, kdy přichází do práce Louise Mendozová, vrátná budovy pyrotechnického oddělení. Mendozová, která znala rozpisy služeb, bývala obvykle na místě první.

Za pět minut sedm jí Starkeyová zavolala.

„Louise, tady Carol Starkeyová. Přijde Buck dneska do práce?“

„Je vzadu v dílně. Mám tě s ním spojit?“

„Ne, jen jsem chtěla vědět, jestli je v práci. Jsem na cestě k vám.“

„Dám mu vědět.“

„Ještě jedna věc, Louise. Hm, je tam Dick?“

„Jo, ale pokud chceš mluvit s ním, radši mě nech, abych tě k němu přepnula. Dneska ráno musí jet za Parkerem.“

„Ale ne, to počká.“

Za deset minut vjížděla Starkeyová na policejní parkoviště v Glendalu. Bucka a Russe Daiglea našla v „dílně“, což byl cihlový barák na opačném konci parkoviště, kde členové týmu cvičili zneškodňování výbušnin a práci s roboty v praxi. Stáli u jednoho z robotů, popíjeli kávu a mračili se. Oba se usmáli, když ji uviděli.

„Ta zatracená věc táhne doprava. Snažíš se, aby ten pitomý krám šel rovně, ale on se věčně stáčí napravo. Napadá tě, čím to může být?“

„Je to republikán.“

Daigle, zapřisáhlý stoupenec republikánské strany, se hlasitě rozesmál.

„Bucku?“ řekla Starkeyová. „Můžu s tebou na chvíli mluvit?“

Buck ji následoval ke dveřím a oba vyšli ven.

Řekla mu, že přišla kvůli těm zdokonaleným videozáznamům, že je má pro něj připravené, aby se na ně podíval. To bylo pro tuhle návštěvu dostatečné vysvětlení.

„Podívám se na to, jestli chceš, ale na těch ostatních filmech jsem si nevšiml ničeho. Bože, nevím, jestli na to budu mít žaludek, vidět znova Charlieho.“

Chtěla stočit řeč na Leytona.

„To nespěchá. Možná bych se měla zeptat Dicka, jestli náhodou něco neviděl. Třeba bude schopen někoho rozeznat.“

Daggett přikývl.

„To je možné. Stál tam vzadu za kordonem.“

Chtělo se jí zvracet. Opakovala si, že musí být profesionální. Nakonec, kvůli tomuhle sem přišla. Kvůli tomuhle je policistkou.

„Kdy dorazil na místo?“

„Nevím, zhruba dvacet minut předtím, než nastoupil Charlie, nebo tak nějak.“

„Promluvím si s ním o tom.“

Starkeyová šla zpátky přes parkoviště a měla pocit, že její nohy jsou obrovské chůdy, které ji vynášejí do výšin, kde trpí závratí. Jen stěží se dostala do auta, trvalo jí celou věčnost, než chůdy složila, tak jako si skládá nohy kudlanka nábožná. Auto jí bylo malé. Zírala na policejní budovu před sebou. Někde tam byla Leytonova kancelář. Krabice s Riggiovými věcmi ležela stále pod Daigleovým stolem. Vzpomněla si, že je v ní i mobilní telefon. Uvažovala, že jestli byli Riggio a Susan Leytonová milenci, pravděpodobně jí často volal. Mohl jí pokradmu telefonovat během dne, kdy byl Dick v práci, takže by o tom musel být záznam v jeho telefonních účtech. Starkeyovou samu překvapilo, jak nezúčastněně se dokáže na tyhle věci dívat. Najednou jito připadalo jako rutinní kroky v kterémkoli jiném případu. Jako by už na ničem tolik nezáleželo, kromě sbírání důkazního materiálu, který bude moci předložit Kelsovi, a dokázat mu, že Pell se mýlí.

Sáhla po svém vlastním mobilu a zavolala Angele Wellowové. Tentokrát jí řekla pravdu.

Seděly s Angelou v tichu jejího domova, obě dvě na okraji odřené pohovky a mezi nimi leželo Riggiovo fotoalbum. Todd spal na břiše na koberci. Angela se znovu a znovu vracela pohledem k albu, jako by v něm bylo ještě nějaké jiné vysvětlení než to, jaké nabízela Starkeyová. Dlaní si nervózně přejížděla koleno.

„Já nevím. Nevím, co si o tom mám myslet, když někdo říká něco takového. Vážně mi tvrdíte, že Charlieho zavraždili?“

„Vyšetřuju takovou možnost. Proto potřebuju Charlieho telefonní účty, Angelo. Potřebuju vědět, komu volal.“

Angela se na ni upřeně zadívala. Starkeyová věděla, co přijde. Když jí vracela album a vysvětlovala, že celá předešlá návštěva Charlieho bytu byla pod falešnou záminkou, Angela to všechno vyslechla a nepronesla ani slovo. Teď se chystala ho říct.

„Proč jste mi včera musela lhát? Proč jste nemohla být upřímná?“

Starkeyová se jí pokusila podívat do očí, ale nešlo to.

„Nic lepšího mě nenapadlo. Je mi to líto.“

„Bože.“

Angela poodešla ke spícímu chlapci a zírala na něj, jako by si nebyla jistá, kdo to je.

„Co řeknu rodičům?“

Starkeyová to ignorovala. Nechtěla mluvit o podrobnostech toho, co se dělo. Nechtěla přijít o své soustředění. Musela postupovat kupředu, dokud z celé téhle věci nebude úhledný balíček, který může předložit Kelsovi.

„Musím mít jeho telefonní účty, Angelo. Můžeme, prosím, jít a vyhledat je?“

Angela řekla: „Todde? Todde, vzbuď se, miláčku. Musíme jít.“

Vzala spícího chlapce do náručí, pak šlehla zlostným pohledem po Starkeyové.

„Můžete jít se mnou, ale nepřeji si, abyste ještě někdy vstoupila do jeho bytu.“

Starkeyová čekala před Riggiovým domem téměř hodinu, než Angela vyšla skleněnými dveřmi s několika bílými obálkami v ruce.

„Trvalo věčnost, než jsem je našla. Omlouvám se.“

„To je v pořádku. Oceňuji to, Angelo.“

„Ne, neoceňujete. Nemám zdání, co a proč tady děláte, ale vy mě neznáte dost na to, abyste ocenila, co pro vás dělám já.“

Angela ji nechala stát i s obálkami před domem a odešla, aniž by řekla cokoli dalšího.

Starkeyová si sedla do auta a zapálila si; vydechnutý kouř se držel uvnitř, ačkoli byla okna otevřená. Měla ráda tu chuť a pocity, jaké při kouření zažívala. Nechápala, k čemu všechno to fňukání kolem škodlivosti cigaret je. V nejhorším dostanete jen rakovinu.

Podívala se na Riggiovy účty a bylo to tam, tak jasné, že ji to přímo praštilo do očí. Neznala domácí číslo Leytonových, ale ani ho nepotřebovala znát. Posledních několik měsíců Charlie volal jedno a totéž číslo, s předvolbou 323, dvakrát až třikrát každý den, ale někdy také šestkrát nebo sedmkrát.

Starkeyová odložila účty, dokouřila cigaretu a potom sáhla po svém mobilu. Znovu překontrolovala číslo a vytočila je. Ozval se povědomý ženský hlas.

„Haló?“

„Ahoj, Susan.“

Starkeyová se cítila unavená.

„Promiňte. Kdo volá?“

Starkeyová chvíli vyčkávala.

„Je to Susan?“

„Asi máte špatné číslo.“

Starkeyová se na ně znovu podívala, aby se přesvědčila, že je vytočila správně. Nezmýlila se.

„Tady je Carol Starkeyová. Sháním Susan Leytonovou.“

„Ahoj, detektive Starkeyová. Vytočila jste špatné číslo. Tady je Natalie Daggettová.“

16

„Jste tam ještě? Haló?“ řekla Natálie Daggettová.

Starkeyová znovu zkontrolovala číslo. Bylo stejné jako to, které Charlie volal několikrát denně po mnoho měsíců.

„Ano, jsem tady. Omlouvám se, Natalie. Očekávala jsem někoho jiného. Teď mi to chvíli trvá, než přeřadím.“

Natalie se zasmála.

„To se mi stává taky. Mám tyhle seniorské momenty každou chvíli.“

„Zdržíte se doma ještě hodinu nebo tak nějak?“

„Buck není doma. Šel zpátky do práce.“

„Já vím. Zastavím se tam kvůli vám. Nezabere to moc času.“

„O čem se mnou chcete mluvit?“

„Nebude to trvat dlouho, Natalie. Budu u vás za pár minut.“

„O co se jedná?“

„Jde o Bucka. Připravuju mu malé překvapení. Po tom, co se stalo Charliemu. Něco jako večírek na oslavu jeho návratu do práce.“

„Tak proto jste volala Susan?“

„Správně. Právě Dick s tím přišel.“

„Aha. Tak jo. Tak se tedy stavte.“

„Jsem tam za minutku.“

„Dobře.“

Starkeyová zaklapla mobil a pak ho odložila. Takže tedy ne Dick, ale Buck Daggett. Znovu a znovu pátrala ve videozáznamech po zabijákovi, a on byl celou dobu přímo před ní, schovaný pod svícnem, vyčkával, až se jeho partner nakloní nad bombu. Starkeyová se v myšlenkách vrátila k Daně a jejímu vyprávění o zrakovém klamu. Všechno záleží na tom, jak se na to díváte. Teď si uvědomila, co jí na záznamu nesedělo. Buck neopustil místo kvůli možné sekundární explozi. Než začal sundávat Riggiovi pancíř, měl ho odtáhnout pryč, tak jako odtáhl Carol od karavanu – viděla to na záznamu své vlastní smrti – ale on Riggia nikam netáhl. Všichni pyrotechnici byli trénovaní, aby vyklízeli místo kvůli možné sekundární explozi, ale Buck věděl, že žádná nenastane. Celou dobu to tam bylo, jasné jako slunce, ale ona to neviděla.

Starkeyová dorazila do Monterey Parku brzy. Nespěchala. Byla přesvědčena, že Natalie nemá ani ponětí, že jí manžel zavraždil milence. Buck tu vraždu naplánoval příliš opatrně, než aby riskoval přiznání své ženě, i kdyby se jí tím snad chtěl mstít.

Starkeyové se ale přece jen ulevilo, když přijela před dům Daggettových a viděla, že Buckova terénní toyota je pryč. Cestou ke dveřím nasadila nejpříjemnější policajtský obličej, jaký svedla, stejný obličej, který použila, když si ve Venice šla pohovořit s tím chlapem o palečku jeho dcerky. Zazvonila.

Natalie přišla otevřít a vypadala unaveně. Starkeyová si pomyslela, že toho asi moc nenaspala.

„Ahoj, Natalie. Díky, že jste si na mě udělala čas.“

Starkeyová ji následovala do malé jídelny, kde si sedly k uklizenému stolu. Sekačka stále trůnila na zadním dvorku. Buck nikdy trávník nesekal. Stejně jako když tam Starkeyová byla naposledy, Natalie jí nenabídla žádné občerstvení.

„Jaký druh překvapení jste měla na mysli, detektive?“

Starkeyová vytáhla z kabelky telefonní účty a položila je na stůl. Natalie na ně nechápavě pohlédla.

„Natalie, je mi to líto, ale já tu nejsem kvůli večírku. Prošla jsem si Charlieho věci a objevila jsem něco, k čemu potřebuju vaše vysvětlení.“

Starkeyová zaznamenala, že když vyslovila Charlieho jméno, Nataliinou tváří se mihl strach.

„Myslela jsem, že budeme mluvit o Buckovi.“

Starkeyová posunula účty přes stůl a otočila je tak, aby je Natalie mohla přečíst.

„Tohle jsou Charlieho účty za mobilní telefon. Vidíte tam své číslo? Vidíte, kolikrát vám volal? Teď už vím proč, ale potřebuju to slyšet od vás, Natalie. Měla jste s Charliem intimní poměr?“

Aniž by se jich dotkla, Natalie civěla na stránky před sebou. Seděla bez pohnutí, nos jí zčervenal a slzy jí stékaly po tvářích.

„Natalie, měli jste poměr? Byli jste s Charliem milenci?“

Natalie přikývla. Vypadala teď na dvanáct a Starkeyová se najednou cítila trapně a zahanbeně.

„Jak dlouho jste spolu chodili?“

„Od loňska.“

„Mluvte, prosím, nahlas.“

„Od loňska.“

„Věděl o tom Buck?“

„Jistěže ne. To by ho ranilo.“

Starkeyová si vzala účty nazpátek a vrátila je do kabelky.

„Dobře. Omlouvám se, ale musela jsem se zeptat.“

„Řeknete to Buckovi?“

Starkeyová si ženu změřila pohledem a potom zalhala.

„Ne, Natalie. Tohle není nic, co bych chtěla Buckovi vyprávět. Tím se nemusíte trápit.“

„S Charliem to byla chyba. Omyl, nic jiného. Každý má právo udělat chybu.“

A tak ji Starkeyová opustila, prošla nelítostným vedrem ke svému autu a pak odjela směrem na Spring Street.

Buck

Bucku Daggettovi se nelíbilo, že Starkeyová tráví tolik času v Glendalu. Její vyptávání na toho bastarda Riggia ho znervózňovalo. Zvlášť když slyšel, že by Riggia ráda lépe poznala, teď, když je mrtvý. Co má tohle, k sakra, znamenat? Starkeyové byl Riggio ukradený a s ním i všichni ostatní, od chvíle, co bouchla ta zkurvená bomba u karavanu. Stala se z ní ochmelka a odbytá veličina, a teď si chce hrát na Paní Sentimentální?

Buck byl na sebe pyšný, že do toho dokázal zabudovat souvislost mezi Panem Rudým a Starkeyovou. Chtěl udržet vyšetřování tak daleko od Riggia, jak jen to bylo možné, ale jeho smůlou bylo, že jediná část jejího jména; kterou našli, bylo to zatracené S, o kterém se domnívali, že je součástí slova Charles. Přesto si myslel, že všechno bude v pohodě, až nastoupí federálové a všichni začnou honit Pana Rudého. Teď to ovšem vypadalo, že ta svině Starkeyová nakonec o pravdu stejně nějak zakopla. Nebo má alespoň podezření.

Buck Daggett se stále ještě vrtal v robotovi, když zavolala Natalie. Ta hloupá slepice nevěděla nic lepšího než mu oznámit, že k ní přijede Starkeyová, protože mu chystají večírek. Chtěla mu udělat radost. Haha, opravdu k popukání. Buck zavěsil a stěží doběhl na záchod, kde se vyzvracel. Potom ve spěchu odjel domů, aby byl u toho.

Když Starkeyová odjížděla od jeho domu, Buck byl skrčený za plotem svého souseda. Sledoval ji. Nevěděl, kolik toho na něj už má, ale věděl, že ho podezírá, a to stačilo.

Buck se rozhodl. Zabije ji.

17

Starkeyová zavolala Muellerovi z auta a pokoušela se ho zastihnout v kanceláři, ale nebyl tam. Nechala mu tedy zprávu na záznamníku, že muž na fotografii už není podezřelý a že mu nafaxuje novou podobiznu. Potom zavolala Beth Marzikové.

„Beth, chci, abys dala dohromady dalších šest fotek pro svědka. Potkáme se v květinářství. Zavolej Lesterovi a zajisti, aby tam byl. Jestli rozváží, řekni jim, aby se vrátil.“

„Právě jsem chtěla jít na oběd.“

„Sakra, Beth, oběd počká. Na těch obrázcích potřebuju směs bělochů a Hispánců, čtyřicátníků, přesně podle Lesterova popisu. Nikomu nic neříkej, Beth. Jen to připrav a potkáme se u Lestera.“

„Poslouchej, nemůžeš to na mě jen takhle vybalit. K čemu vlastně potřebuješ ty fotky? Podezříváš někoho?“

„Ano.“

Starkeyová zavěsila dřív, než se Marziková mohla zeptat koho. Čas byl teď hlavní faktor. Nemohla se spoléhat na to, že Natalie se Buckovi nezmíní o její návštěvě, nebo se dokonce nepřizná ke vztahu k Riggiovi. Neobávala se, že by Buck uprchl, ale toho, že se pokusí zničit důkazy, které by ho mohly usvědčit.

Jela teď rychleji; zastavila se doma pro snímek Bucka Daggetta a pak zamířila do Silver Lake. Podobně jako Dick Leyton byl Buck na fotce v civilním oblečení. Dorazila ke květinářstvi, Marziková a Lester spolu hovořili na chodníku. Když Starkeyová vystupovala z auta, Marziková nechala Lestera být a došla k ní. Požadované portréty měla v tlusté obálce.

„Nechceš mi náhodou říct, co se to tady děje? Fotr toho kluka řádí jako pominutej.“

„Ukaž mi ty fotky.“

Byly vložené v malém fotoalbu, co stránka, to fotografie. Detektivní kanceláře je měly v archivech uspořádané podle věku, rasy a vzhledu; většina z nich byly snímky policistů z kartoték. Starkeyová jednu z těch šestí fotografií vytáhla a místo ní vložila snímek Bucka Daggetta.

Marziková ji popadla paži.

„Řekni, že si děláš srandu.“

„Myslím to smrtelně vážně, Beth.“

Starkeyová odnesla snímky Lesterovi. Vysvětlila mu, že chce, aby si každou fotografii pečlivě prohlédl, než učiní rozhodnutí, a potom se ho zeptala, jestli některý z těch mužů na fotografiích vypadá jako ten, kterého viděl telefonovat Marziková sledovala Lestera tak bedlivě, že se jí musel zeptat, co je v nepořádku.

„Nic, kámo. Jen se dívej na ty fotky.“

„Žádnej z nich nemá čepici.“

„Dívej se jim do obličeje, Lestere. Zkus si vybavit toho chlápka u telefonu. Mohl by to být jeden z těch mužů?“

„Jo, myslím, že je to tenhle.“

Lester ukazoval na Bucka Daggetta.

Marziková poodešla k okraji chodníku.

„Je v pohodě?“.

„Jo, v pořádku, Lestere. Díky.“

„Vybral jsem správně?“

„Žádná z odpovědí není správná, Lestere. Některá je jen horší než ty ostatní.“

Marziková zírala do chodníku, když se k ní Starkeyová vrátila.

„Tak už mi to konečně řekneš?“ zeptala se.

Starkeyová vyložila karty na stůl. Potom společně zavolaly Kelsovi, aby na ně počkal, že jsou na cestě k němu. Starkeyová ho požádala, aby byl přítomen také Coura. Kelso chtěl samozřejmě vědět, proč je Starkeyová chce mít všechny pohromadě.

„Mám nějaké další důkazy, Barry. Potřebuju vaši radu, jak s tím naložit dál.“

Trik s žádostí o pomoc zabral. Kelso odpověděl, že je budou se Santosem očekávat.

Marziková se stále opírala o své auto, když Starkeyová ukončila hovor. Pak řekla: „Tohle bude znít hloupě, Carol, ale mohly bychom jet jedním autem? Nechci jet zpátky sama.“

„Vůbec to nezní hloupě.“

Když dorazily na Spring Street, Starkeyová se ani neobtěžovala postavit auto do garáže. Nechaly je na vyhrazeném parkovišti před budovou a použily výtah.

Nemohla si vzpomenout, kdy naposledy viděla Kelsův počítač vypnutý. Kelso seděl za stolem s rukama sepnutýma před sebou, jako by tak strnul od chvíle, kdy mu volala. Santos seděl na pohovce a vypadal jako kluk, jehož si pozval na koberec ředitel školy. Carol připadal unavený. Ale nejspíš vypadali unaveně všichni.

Kelso řekl: „O co jde, Carol?“

„Není to Pan Rudý, Barry. Nikdy to nebyl Pan Rudý.“ Kelso zvedl ruce a vrtěl hlavou, zatímco mluvil.

„Tak to už jsme jednou probírali, nebo ne? Provedení a styl jsou identické, takže –“

Marziková se na něj obořila: „Barry, prosím vás, jenom poslouchejte.“

Santos zvedl v údivu obočí. Kelso na ni chvíli zíral, potom rozhodil rukama.

„Poslouchám.“

Starkeyová pokračovala.

„Barry, to provedení není identické. Téměř ano, ale ne úplně. Jestli mi nevěříte, zavolejte do Rockvillu sám a zeptejte se v laboratoři.“

Santos chtěl vědět: „Co mu tam řeknou?“

„Že bomba ze Silver Lake je jiná. Řeknou, že osoba, která vyrobila zařízení použité v Silver Lake, to udělala na základě analýz bomb Pana Rudého. Od ostatních zařízení se ale liší jedinou věcí, a to takovou, o níž v analýzách zmínka nebyla.“

Starkeyová postupovala krok za krokem a dávala si dobrý pozor, aby nevyslovila Daggettovo jméno. Probírala rozdíly mezi bombami, potom podobnosti a také to, že výrobce musel objevit zdroj cyklonitu, aby mohl namíchat modex hybrid, oblíbenou trhavinu Pana Rudého.

„Cyklonit je těžko k sehnání, Barry. Jediná osoba z této oblasti ho ještě nedávno měla, a to byl Dallas Tennant. Kdybyste chtěli nějaký cyklonit sehnat, šli byste k němu. Beth a já jsme našly Tennantovu pracovnu. Asi před měsícem tam viděli muže podobného člověku, který nám volal na linku 911. Domnívám se, že si tam šel pro Tennantův cyklonit. Nevím ale, jak se dotyčný o Tennantově pracovně dozvěděl. Nevím, jestli ji objevil stejným způsobem jako Beth a já, prošetřením Tennantova majetku, nebo jestli s Tennantem uzavřel nějakou dohodu. Tennanta se už bohužel nezeptáme, protože je mrtev.“

„Kdo má být ten muž?“

Starkeyová neodpověděla a pokračovala dál. Byla si vědoma toho, že kdyby obvinila Bucka Daggetta dřív, než předloží podpůrný důkazní materiál, ze schůzky by se stal souboj v překřikování.

Starkeyová vzala do ruky fotoalbum, ale ještě ho nikomu nepodala.

„Ukázaly jsme tyto fotografie Lesteru Ybarrovi. Lester identifikoval jednoho z těchto mužů jako toho, který nám telefonoval. Budeme muset ukázat podobnou sadu svědkovi v Bakersfieldu, jestli to potvrdí.“

Podala album Kelsovi a ukázala na fotografii Bucka Daggeta.

„Lester identifikoval tohoto muže.“

Kelso zavrtěl hlavou a zvedl hlavu.

„Zmýlil se. To je všechno, co k tomu mohu říct.“

Starkeyová položila na fotografie Riggiovy telefonní účty.

„Tohle jsou účty za hovory z Charlieho mobilu. Podívejte se na všechna čísla, která jsem označila. To je Daggettovo soukromé číslo. Riggio a Natalie spolu měli poměr. Natalie Daggettová mi to před necelou hodinou potvrdila. Domnívám se, že na to Buck přišel, a proto Charlieho zabil.“

Coura si zhluboka vzdychl.

„Proboha!“

Kelsovy čelisti pracovaly. Odešel k oknu, chvíli se díval ven, potom se vrátil a opřel se o stůl s rukama založenýma na prsou.

„Kolik lidí o tom ještě ví, Carol?“

„Jenom my, kdo jsme v téhle místnosti.“

„Řekla jste Natalii, že podezíráte Bucka z vraždy?“

„Ne.“

Kelso si povzdechl.

„Dobře, nemůžeme s tím otálet. Jestli má Buck pro tohle nějaké vysvětlení, může ho přednést a všechno objasnit.“

Marziková si odfrkla a Kelsovy oči divoce zablýskaly.

„Myslíte si, že je to lehké, detektive? Znám toho člověka deset let. To není jako sbalit nějakýho zasranýho všiváka.“

Starkeyová nikdy předtím neslyšela Barryho Kelsa mluvit sprostě.

Jorge hlesl: „Ne, to ne, pane. To jistě není.“

Kelso krátce pohlédl na Santose, potom se nadechl a skácel se na židli.

„Musím to oznámit náměstku Morganovi. Starkeyová, chci, abyste tam šla se mnou. Možná vás bude chtít vidět, jsem si zatraceně jistý, že bude mít otázky. Tohle je strašné, policejní důstojník našeho města zapletený do něčeho takového. Musíme informovat Dicka Leytona. Přece tam nevtrhneme a nezatkneme jednoho z jeho lidí, aniž bychom mu řekli, co se děje. Jakmile promluvím s Morganem a Leytonem, vrhnem se na to.“

Starkeyová se přistihla, že se jí Barry Kelso začíná líbit. Chtěla něco říct.

„Kapitáne, je mi to líto.“

Kelso si mnul obličej.

„Carol, nemáte se za co omlouvat. Chci jen říct, že jste odvedla skvělou práci, ale nepřipadá mi to teď nejvhodnější.“

„Ano, pane. Rozumím.“

Pokání

Buck se nevrátil zpátky do Glendalu. Zavolal Dicku Leytonovi a řekl mu, že odešel z práce dřív a dnes už nepřijde. Ve skutečnosti chtěl zjistit, co Leyton ví. Pokud by ho Leyton pokládal za podezřelého, Buck byl připraven najmout si nejlepšího právníka ve městě a bez úhony odejít středem. Ale Leyton mluvil uvolněně a přátelsky, takže Buck by se byl vsadil o cokoli, že Starkeyová si své podezření nechala pro sebe.

A právě s tím teď pracoval – vsázel všechno.

Buck měl ještě skoro tři a půl kila modexu plus součástky, které mu zbyly, když napodoboval bombu Pana Rudého. Ubezpečoval se, že Starkeyová zatím neshromáždila dost důkazů k jeho obvinění, a to mu dodávalo naději. Jestli bude dostatečně rychlý a zlikviduje ji dřív, než se jí podaří pokročit s případem dál, může z toho ještě vyváznout se zdravou kůží.

Když ukončil hovor s Leytonem, Buck narychlo vymyslel podrobný seznam záležitostí k vyřízení, aby dostal Natalii z bytu, a rozjel se domů. Vypadala nervózně, pravděpodobně z návštěvy Starkeyové a z jejích otázek, ale předstíral, že to nevidí. Předal jí seznam a vyhnal ji ven. Potom se pokusil uklidnit se a všechno si znovu promyslet. Byl zoufalý a vystrašený a věděl, že zoufalí a vystrašení lidé dělají chyby.

Když se cítil klidnější a absolutně přesvědčený, že likvidace Starkeyové je jediný způsob, jak z toho, řekl si: Nu, tak tedy k dílu.

Buck měl modex a všechno ostatní uskladněné v cestovní chladničce vzadu v garáži. Vycouval se svou toyotou ven, aby měl dost místa, a potom zavřel vrata garáže – nikdo ho nesmí vidět z ulice. Otevřel postranní dveře na dvorek, aby mohl dovnitř vzduch, a zapnul větrák; modex produkoval toxické výpary.

Sundal chladničku z horní police, kam Natalie nedosáhla, a odnesl ji k pracovnímu stolu. Zbytek modexu byl ve velké nádobě ze speciálního skla. Měl tmavošedou barvu a vypadal trochu jako kyt na okna. Když na to všechno kladl komponenty, měl na rukou vinylové rukavice, aby nezanechal otisky prstů, a také proto, aby jeho kůže nepřišla do styku s modexem. Tohle svinstvo bylo při manipulaci stejný zabiják jako olovo.

Najednou se ze dvorku ozval hlas a Buck se leknutím málem pomočil do kalhot.

„Hele, hele, hele, jak to vypadá? Někdo doma?“

Buck hodil utěrku na stůl a šel ke dveřím. Podle hlasu si myslel, že to bude černoch, ale kluk za dveřmi byl bílý.

„Co chceš?“

„Hledám ňákou fušku, trochu si přivydělat, kámo. Vidím, dvůr je, řekněme, neupravenej? Tak sem si řek, že nabídnu svý zahradnický služby.“

„Posekám si to sám, každopádně děkuju. Teď se musím vrátit ke své práci.“

„Zdá se, že to akorát v tuhle chvíli nemáte na programu, jestli chápete, co myslím. Pomožte svýmu bráchovi, kterej se chce živit poctivě a ne vloupačkama.“

Buckovi začínalo bušit v hlavě. Když se tak na toho kluka díval, vůbec to nebyl kluk. Mohlo mu být klidně ke třiceti.

„Hele, koukej vypadnout, kreténe. Řek jsem ti, že mám práci.“

Mladík udělal krok zpět, ale nevypadal, že se bojí.

„Jauvajs, to to zabolelo! Hádám, že budete dávat vejpověd, co? Odchod, děkujem pěkně, běžte si po svejch.“

„Do prdele, tobě dočista přeskočilo?“ užasl Buck.

„Néé, pane Daggette, jen se tak trochu bavim. Promiňte, že jsem vobtěžoval.“

Buck okamžitě zaregistroval svoje jméno.

„Odkud víš, jak se jmenuju?“

„Číňan vodnaproti mi ho řek. Zkoušel jsem to nejdřív u něj, ale povídal, abych šel sem. Říkal, že váš dvůr vždycky vypadá pod psa.“

„No, na něj taky seru. Jestli dovolíš, vrátím se ke svý práci.“

Buck sledoval, jak mladík odchází, a pak se vrátil zpátky do garáže. Cestou si říkal, jaký je ten Číňan odnaproti idiot, jak se ten kluk vrací, už neviděl a neviděl ani ten zatraceně tvrdý krám, který ho srazil na kolena.

A i kdyby to byl viděl, nebylo by mu to nic platné. Bylo už příliš pozdě.

Buck nikdy neztratil vědomí úplně. I teď věděl, že ho někdo něčím praštil a pak ještě dvakrát, když už ležel na zemi. Viděl toho parchanta nad sebou, ale nemohl zvednout ruce, aby se bránil. Mladík ho připoutal želízky k ponku a potom zmizel z dohledu.

Buck se pokoušel promluvit, ale ústa mu nesloužila o nic lépe než paže a nohy. Začal se bát, že je ochrnutý, a rozplakal se.

Za chvíli se mladík vrátil a zatřepal s ním.

„Jseš vzhůru?“ Podíval se Buckovi do očí a pak mu dal facku. Měl úzký, vychrtlý obličej jako fretka. Buck si teď poprvé všiml, že kůže na mladíkově hlavě je velmi bledá – nebyl dohola dlouho.

„Jseš vzhůru? No tak, vím, že jsem tě nepraštil dost na to, abych tě zabil. Dej se dohromady, ty zkurvysyne.“

„Žádné peníze nemám.“

„Na tvoje prachy kašlu, pitomče. To bys měl ohromný štěstí, kdybych šel jenom po tvejch penězích.“

Buckovi zvonilo v uších – nepřerušovaný pronikavý zvuk, který nepřestával. Kdysi, při jednom baseballovém zápase na střední škole, měl kolizi s jiným hráčem a dostal otřes mozku. Teď měl podobné pocity.

„Co teda chceš? Jestli chceš moje auto, klíčky mám v kapse. Vezmi si je.“

„Co si opravdu vezmu, je tenhle zbytek modexu. Co chci je dát ti lekci.“

Buck nebyl schopen přemýšlet normálně. Ohromilo ho že tenhle kluk, vyšňořený jako nějaký černý rapper, může vědět cokoli o modexu, nebo ho dokonce poznat.

„Nerozumím.“

Mladík popadl do dlaní Buckův obličej a naklonil se blíž.

„Tys ukradl mou úžasnou práci, ty sviňáku. Předstírals že jseš já. Dokážeš hláskovat tohle: Chyba. Ch-y-b-a?. Tak dokážeš to?“

„Nemám ponětí, o čem to, k čertu, mluvíš.“

„Možná tvou šedou kůru mozkovou probudí tohle.“

Mladý muž odešel na druhý konec stolu. Když se vrátil zpátky, měl v ruce jednu z trubek. Dráty vedly k otevřenému konci, druhý konec byl zazátkovaný. Zamával s tím Buckovi před nosem, aby ucítil ostrý zápach modexu uvnitř, a v tu chvíli se Buck začal opravdu bát.

„Teď už konečně víš, kdo jsem?“

Buck už to věděl, a v okamžiku poznání pocítil takový strach, že se z něj nekontrolované vyřinul proud teplé moči.

„Prosím, nezabíjejte mě. Prosím. Vemte si ten zkurvenej modex a běžte. Prosím, nechte mě žít. Omlouvám se, že jsem se za vás vydával, ale, víte, já musel zabít toho sviňáka, co mi šoustal ženu.“

Pan Rudý mu ucpal rukou ústa.

„Klídek. Jenom klid. Uvolni se.“

Buck přikyvoval.

„Už je to lepší?“

Buck stále kýval.

„Dobrá. Teď mě poslouchej.“

Pan Rudý se posadil se zkříženýma nohama před něj na betonovou podlahu, bombu na klíně, jako by to bylo hravé kotě.

„Posloucháš?“

„Ano.“

„Nebudu ti tady mazat med kolem huby, jsem opravdu nasranej, žes chtěl, aby si všichni mysleli, že jsem to byl já, kdo zabil toho chlapa, ale budiž, tady je tvoje příležitost. Máš jen jednu, a tady je.“

Buck čekal, ale Pan Rudý si dával načas.

„Co? Co je ta moje příležitost?“

„Řekneš mi, co všechno ví Carol Starkeyová.“

John vyšel ven k ukradenému autu, které nechal před domem. Číňana nikde neviděl. Zanechal Bucka u jeho ponku, docela živého, ale v bezvědomí. Vychrstl na něj trochu vody a profackoval ho, aby přišel k sobě. Když viděl, že Buck jeví známky života, odešel.

Usadil se za volant, nastartoval auto a zavrtěl hlavou. Byl parný den na jedny zasraný ulici uprostřed Prdelkova ve Spojených státech amerických. Jak můžou lidi takhle žít? John se ploužil se svým autem ulicí a počítal do sta. Když se dostal ke stovce, usoudil, že Buck už bude plně při vědomí.

A pak stiskl stříbrné tlačítko.

Spring Street

Marziková a Santos zavolali domů. Santos řekl své ženě a Marziková matce, že se opozdí. Starkeyová se z reakce Marzikové dovtípila, že její matka z toho zrovna dvakrát nadšená není. Když ti dva dotelefonovali, seděli všichni tři detektivové za stoly, ponořeni do svých myšlenek. Jorge se zeptal, jestli někdo nechce další kávu, ale Starkeyová a Marziková vůbec neodpověděly Tak ji tedy neudělal.

Marziková byla první, koho začalo nudit čekání, a dala najevo svoji rozmrzelost.

„Proč to, k sakru, trvá tak dlouho? Nepotřebujeme přece, aby nám vrchní velení dalo razítko na prdel. Tak pojďme, seberem toho sráče.“

Santos se na ni zamračil.

„Chce po Morganovi, aby mu k tomu dal požehnání, to je celé. Takové jsou předpisy.“

„Kelso je strašpytel.“

„Možná tam Morgan není. Nebo nemůže sehnat kapitána Leytona.“

„Pche, vysrat se na to.“

Starkeyová se právě rozhodla, že si dá na schodišti cigaretu, když zavolal Reege Phillips. Jeho hlas zněl opatrně a odměřeně, což ji znervóznilo. Nechtěla, aby Coura s Marzikovou tenhle rozhovor slyšeli.

Raději tedy řekla: „Myslím, že teď nemůžu mluvit, Reege. Může to počkat?“

„Neřekl bych, Carol. Máš problém.“

„No, mohla bych ti zavolat hned zpátky?“

„Chceš jít k jinému telefonu?“

„Správně. Tvé číslo mám.“

„Fajn. Budu čekat.“

Starkeyová zavěsila. Santosovi a Marzikové řekla, že si jde zakouřit, a kabelku vzala s sebou. Když byla na chodbě, zavolala Phillipsovi ze svého mobilu. Jen vytáčení čísla jí působilo nevolnost.

„Co tím myslíš, že mám problém?“

„Jack Pell není federální agent. Býval, ale už není.“

„To nemůže být pravda. Pell měl analýzy bomb z Rockvillu. Nařídil nějakému pošukovi z Kalifornské univerzity, aby pro nás pracoval.“

„Jen mě poslouchej. Pell byl agentem Federálního úřadu pro alkohol, tabák a zbraně, patřil k jeho speciální jednotce pro potírání násilného zločinu, což je divize jednotky proti organizovanému zločinu při ministerstvu spravedlnosti. Před necelými dvěma roky byl ve skladišti v Newarku ve státě New Jersey, kde hledal nějaké čínské samopaly z Kuby. Četlas ty jeho zprávy?“

„Ano.“

„Vzpomínáš na Newark?“

„První bomba Pana Rudého.“

„Pell byl v tom skladu, když to bouchlo. Otřes mozku mu způsobil poškození očí, kterému se odborně říká commotio retinae. Když to objevíš včas, dá se to spravit laserem. U Pella se to ale projevilo později, a to už bylo příliš pozdě.“

„Co to znamená, příliš pozdě?“

„Slepne. Ten člověk to popsal tak, že se sítnice odděluje od očních nervů, a pak už není způsob, jak to zastavit. Tak ho ATF poslal do penze. Ty mi říkáš, že se chová, jako by pro ně stále pracoval. Máš co dělat s nebezpečným agentem – samotářem, Carol. Snaží se chytit toho bastarda, který ho připravil o zrak. Zavolej federálům, ať se na to kouknou dřív, než Pell někomu ublíží.“

Starkeyová se opřela o zeď, připadala si nadobro ochrnutá.

„Carol? Jseš tam?“

„Jo, postarám se o to, Reege. Děkuju ti.“

„Chceš, abych jim zavolal já?“

„Ne. Ne, udělám to sama. Poslyš, musím už končit, Reege. Něco tady řešíme.“

„Dej si na toho chlapa pozor, Carol. Chce toho zkurvysyna zabít. Těžko říct, co může provést. Mohl by zabít dokonce i tebe.“

Když Starkeyová domluvila, típla cigaretu a vrátila se do kanceláře. Musela vypadat prapodivně.

Marziková vykulila oči: „Co je s tebou?“

„Nic.“

Konečně se otevřely dveře a Kelso vyšel ze své kanceláře. Starkeyová viděla, že se s ním něco děje, ale Marziková už byla v polovině cesty ke schodišti. Nepřestávala reptat.

„No, to je dost, už jsem myslela, že tady vyrostu.“

„Beth, počkej.“

Kelso se na ně upřeně díval. Mlčel a celou věčnost se ani nepohnul.

Santos řekl: „Co se stalo, kapitáne?“

Kelso si odkašlal. Jeho čelistí se pohybovaly, jako by si chtěl odplivnout.

„Policie v San Gabrielu dostala hlášku, že v Buckově domě došlo k explozi. Byl namístě mrtvý.“

18

Když dorazili k Daggettovu domu, hasiči už měli oheň pod kontrolou. Z garáže a zadní části domu stále vycházela pára, ale šerifovi vyšetřovatelé už byli na scéně. Starkeyová se k nim chtěla připojit, ale velitel šerifových pyrotechniků jí nepovolil přístup na místo, dokud neodvezou tělo. Pustili tam jenom Kelsa. Dick Leyton dorazil pár minut před nimi.

Starkeyová, Marziková a Santos stáli v malém těsném hloučku před domem. Santos mluvil, aby překonal nervozitu.

„Myslíte, že spáchal sebevraždu? To se stává, když se kolem vás začnou stahovat sítě, jasný?“

„Nemám tušení.“

„Slyšel jsem to o spoustě policajtů. Uvědomí si, že je čeká pád, bum, a zabalí to.“

Starkeyová od nich poodešla stranou. Už tak se cítila mizerně.

„Jestlipak zabil taky svou ženu?“

Marziková mu položila ruku na rameno.

„Jorge? Zavři už hubu, jo?“

Starkeyovou také napadla jako první sebevražda, ale pravdu se možná nikdy nedozví, pokud Daggett nezanechal dopis na rozloučenou. Jestli žádný nenajdou, budou se prosívat sutiny, sbírat střepy a rekonstruovat zařízení jako u kteréhokoli jiného případu. Pokusí se určit místo výbuchu a zjistit, jestli byl náhodný, nebo záměrný. Starkeyová ale věděla, že to všechno budou pouhé dohady.

Jak tak čekala na ulici, v myšlenkách se vrátila k Pellovi. Zvážila možnost mu zavolat na pager, ale neměla zdání, co by mu řekla, kdyby jí zavolal zpátky. Přestala na to myslet. Začínala v tom být dobrá – v umění, jak si něco vyhnat z hlavy.

Po chvíli se na příjezdové cestě u Buckovy toyoty objevil Kelso a zamával na ně, aby ho následovali.

„Kolik mrtvých?“

„Jenom Buck. Vypadá to, že Natalie nebyla doma. Zatím nevíme, jestli odešla dřív, než se to stalo, nebo potom, ale její auto tu není.“

Starkeyová pocítila úlevu, ale ne příliš velkou. Měla strach, že Buck vzal Natalii s sebou.

Kelso se na ni podíval.

„Zatím se domníváme, že to byla sebevražda. Byl bych rád, kdybyste se na to připravila, Carol. Nemůžeme to říct najisto, ale vypadá to tak.“

Marziková se zeptala: „Proč si to myslíte?“

„Napsal něco na zeď nad ponkem. Sprejem. Ta barva ještě lepí. Nedokážeme posoudit, jestli to jsou slova na rozloučenou, ale může to tak být.“

Starkeyová se zhluboka nadechla.

„Zmiňuje se tam o mně?“

„Ne. Stojí tam jenom pravda bolí. Nic víc.“

Koronerovi zřízenci právě vyváželi pojízdné lehátko s modrým plastovým pytlem. Mířili ke své dodávce. Pytel byl beztvarý a prosakoval.

Kelso vykročil zpět ke garáži.

„Tak pojďte. Teď už tam můžeme jít. Chci vás jen všechny varovat: Je to tam v hrozném stavu. Jeho tělo dostalo přímý zásah. Taky chci, abyste si uvědomili, že toto není náš případ. Šerifovi vyšetřovatelé teď mluví s Leytonem a budou chtít mluvit i s námi. Zůstaňte pohromadě.“

Santos vypadal posmutněle.

„Tak Carol měla pravdu.“

Marziková se na něj zamračila.

„Jistěže měla pravdu, ty troubo.“

„Doufal jsem, že… přes všechno, co víme… Asi jsem doufal, že se mýlila.“

Marziková se zastavila a mávla na ně.

„Seru na to,“ prohlásila. „Nechci vidět všechnu tu krev. Zůstanu tady venku.“

Vraceli se zpátky po pěšině kolem hasičů a pyrotechniků. Za těchto okolností, na jiném místě činu, by Starkeyová se všemi těmi lidmi mluvila, ale teď je ignorovala. Dick Leyton byl vzadu na dvorku se dvěma muži v oblecích, které Starkeyová měla za šerifovy vyšetřovatele. Kelso a Santos se k nim připojili, Starkeyová zůstala sama. Byla docela ráda. Nechtěla se dívat na to svinstvo a přemýšlet o věcech, o kterých přemýšlela, a ještě muset s kýmkoli mluvit. Přála si, aby předtím neslyšela všechny ty blbosti o sebevraždě, protože teď měla pocit viny.

Pěšina a budovy kolem byly mokré. Hasiči smotávali hadice, jejich týmy se přesouvaly kolem Buckovy toyoty a pryč od garáže. Starkeyová sešla z pěšiny, aby jim udělala místo, a ucítila, jak jí voda čvachtá kolem bot. Hliníkové dveře garáže vyrvali hasiči z rámu. Bylo jí jasné, že v okamžiku detonace byly stažené dolů, protože jejich hliníkové výplně byly vyboulené. Hasiči je nejspíš chtěli otevřít, aby se tam dostali s vodou, ale nešlo jim to; upevnili na ně tedy háky a prostě je vytrhli z rámu. Uvnitř garáže šerifovi vyšetřovatelé prohlíželi a fotografovali trosky právě tak, jako to dělala Starkeyová a její lidé v Silver Lake. Vzduch v garáži byl vlhký a těžký pachem spáleného dřeva.

Ta slova byla nastříkaná barvou nad pracovním stolem.

PRAVDA BOLÍ

Písmena svítila rudě.

„Patříte k lidem z L. A.?“

Starkeyová ukázala svůj odznak.

„Jo. Oddělení trestné konspirace. Vadilo by vám, kdybych si to tady prohlédla?“

„Ničeho se nedotýkejte, aniž byste nám to řekla, jasný?“

Starkeyová přikývla.

Do Buckova ponku vyrazil výbuch díru ve tvaru půlměsíce, střapatou třískami. Zbytky dřevěného šrapnelu rašily z okolních stěn garáže jako bodliny dikobraza. Většina stolu byla zuhelnatělá od ohně, ale zbytek místnosti byl zničený výbuchem. Něco dopadlo na vzdálenou zeď a zanechalo to tam červenou skvrnu. Starkeyová se soustředila na slova nastříkaná na zdi. PRAVDA BOLÍ. Mohlo to znamenat cokoli, nebo taky nic. Jaká pravda? Pravda, která se teprve má zjistit? Nebo pravda, že jeho žena milovala jiného muže? Nebo snad, že Pell lhal Starkeyové a jen ji využíval?

Starkeyová se ozvala: „Jak myslíte, že se to stalo?“

„Předčasná otázka.“

„Já vím, že je brzy, ale neviděla jsem tělo. Vy ano, takže patrně máte nějakou představu.“

Vyšetřovatel nepřerušil svou práci jen proto, aby se jí svěřil se svým názorem. Chtěl, jako všichni vyšetřovatelé, dokončit ohledání místa a vypadnout.

„Podle toho, jak ho to roztrhalo, bych řekl, že byl přímo nad tím, tam na tom ponku,“ řekl nakonec. „Nohy byly v pořádku, kromě kusů dřeva, které schytaly. Nejvíc to odnesly hrudník a břicho. Sakra, byl skoro vyvržený, což vypadá, že při výbuchu měl to zařízení někde u břicha. Jestli to byla sebevražda, no, hádám, že si spočítal, že když si to naláduje to žaludku, výsledek bude jistý. Jestli to bouchlo náhodou, mohl zrovna připojovat koncové dráty k rozbušce a vznikla jiskra. Tak bych to viděl já.“

Starkeyová se pokoušela představit si Bucka Daggetta, jak nerozumně připojuje dráty k náloži, aniž by vypnul proud, ale moc jí to nešlo. Neuměla si ovšem ani představit Bucka, jak vyrábí bombu, aby někoho zabil.

Vrátila se na pěšinu, aby obhlédla místo činu. Zkusila si udělat představu o síle výbuchu. Vrata garáže byla vyboulená, postranní dveře vyražené a Buck rozervaný, ale celkové poškození bylo relativně malé. Soudila, že uvolněná energie se mohla rovnat zhruba tak dvěma ručním granátům. Byla tedy značná, ale nic v porovnání s tím, co zabilo Charlieho nebo čím Tennant ničil svá auta.

Kelso na ni zavolal.

„Starkeyová, pojďte sem, prosím.“

„Za minutku.“

Postranní dveře byly vytržené z pantů a napříč se táhla i prasklina od nárazu vzduchu, což znamenalo, že původně musely být zavřené. Dokázala pochopit, že Buck chtěl mít zavřené dveře do garáže, aby sousedé neviděli, co dělá, ale nechápala, proč by zavíral i dveře na dvorek. Věděla, že pracoval buď s modexem, nebo s cyklonitem, a oboje produkovalo pěkně ošklivé výpary.

Starkeyová šla znovu dovnitř za vyšetřovatelem.

„Objevili vaši pyrotechnici nějaké nevybuchlé trhaviny?“

„Nic. Co tu bylo, vyletělo do povětří. Taky to tady prošli se psem, než sem pustili koronerovy lidi. Odvedli ho těsně před vámi. Je úžasné sledovat tyhle psy.“

„Co Daggettovy ruce?“

„Myslíte poranění?“

„Jo.“

„Byly celé. Zaznamenali jsme nějaké tržné rány a ztrátu tkáně, ale měl je. Vím, co si myslíte, že ty ruce by měly být v tahu, ale pokud nad tím byl nakloněný, tak asi záleží na tom, co zrovna dělal, když to bouchlo.“

Starkeyové se to nezdálo. Říkala si, že kdyby Buck skutečně spáchal sebevraždu, držel by si bombu pevně na těle, aby měl jistotu, že zemře rychle. Utrhlo by mu to ruce. A kdyby zrovna ukládal rozbušku do trubice a trhavina se aktivovala náhodou, urvalo by mu je to taky.

„Starkeyová.“

Byla rozrušená, když se připojila ke Kelsovi a ostatním na dvoře. Stále přemýšlela o té křiklavě červené barvě a o tom, že Pan Rudý prohlašoval, že ví, kdo ho napodobil. Jak to mohl Pan Rudý vědět? Od Tennanta?

Dva muži v oblecích byli z šerifova oddělení vražd. Jmenovali se Connelly a Gerald. Connelly byl obrovský, vážný muž; Gerald měl prázdné oči někoho, kdo už je v téhle branži příliš dlouho. Starkeyová se v jeho přítomnosti necítila dobře.

Když se navzájem představili, Kelso řekl Starkeyové, že Connelly a Gerald by si s ní rádi promluvili. Vyměnili si vizitky a Connelly oznámil, že jí v nejbližších dnech zavolají.

Gerald řekl: „Možná byste nám ale mohla s něčím pomoct hned teď.“

„Pokud to půjde…“

„Viděla jste seržanta Daggetta dnes dopoledne?“

„Dnes ne. Viděla jsem ho včera.“

„Všimla jste si nějakých podlitin nebo pohmožděnin na jeho tváři nebo na hlavě?“

Starkeyová pohlédla na Kelsa, který se na ni upřeně díval.

„Ne, nic podobného jsem neviděla. K dnešku se vyjádřit nemůžu, ale včera nic takového neměl.“

Gerald se dotkl levé strany čela.

„Tady měl Daggett bouli, která nesla stopy edému a pohmoždění. Pokoušíme se zjistit, jak se mu to stalo.“

„Nemám tušení.“

Vůbec se jí to nelíbilo. Nejdřív vyletí do vzduchu Tennant, a teď se odpálí Daggett. Pan Rudý hlásá, že zná svého napodobitele, a jak jinak by ho mohl znát než od Tennanta?

Starkeyová se podívala zpátky na garáž.

„Nebyla to příliš velká nálož.“

Gerald se zakřenil úsměvem žraloka.

„Neviděla jste to tělo. Toho maníka to rozhodilo na sračky.“

Rozhodla se Geralda ignorovat a mluvila ke Kelsovi.

„Mám nějaké informace od toho vyšetřovatele uvnitř, Barry. Daggetta to tak potrhalo, protože byl těsně u nálože, ale nemyslím si, že to byl velký výbuch. Nemůžu vědět najisto, kolik cyklonitu Tennant měl, ale určitě víc, než bylo třeba k tomuhle.“

Kelso přimhouřil oči.

„Chcete tím říct, že tu nějaká trhavina chybí?“

„Nevím.“

Starkeyová odešla zpátky na ulici. Potřebovala si zapálit. Všechno dospělo ke konci, který ve skutečnosti žádným koncem nebyl. Stále myslela na podlitinu na Buckově hlavě a na jeho ruce. Ty ruce tam neměly být. Zjistila, že přemýšlí o tom, čím se vlastně vyhodil do vzduchu Tennant, a jak se k tomu dostal. K tomu, aby to člověku utrhlo ruce, bylo třeba obrovského množství energie. Tyhle drobné otázky, na které nebyly odpovědi, se jí ani dost málo nelíbily. Bylo to podobné jako rekonstrukce bomby, při níž zjistíte, že v ní jsou dráty, které nikam nevedou. Nemůžete předstírat, že tam nejsou. Dráty vždycky někam vedou. Pokaždé. Máte-li co do činění s bombami, dráty vždycky vedou k pěkně šerednému místu. Pomyslela na Pella.

Přistoupila k ní Marziková. Potřásla hlavou.

„Bylo to hrozné?“

„Tak hrozné zase ne. Obě už jsme viděly horší věci.“

„Nekecej, muselo to bejt děsný. Vždyť brečíš.“

Starkeyová se odvrátila.

Marziková si odkašlala, najednou jí bylo trapně.

„Nechtěla jsem tu hrůzu vidět. Viděla jsem jí už dost, aby mi to vystačilo do příštího života. Dej mi cigáro.“

Starkeyová se na ni překvapeně podívala.

„Ty přece nekouříš?“

„Nekouřím už šest let. Tak dáš mi jeden ten hřebík do rakve, nebo si ho mám od tebe koupit?“

Starkeyová jí podala balíček.

Nataliin křik uslyšela ještě dřív, než se objevila u kordonu na konci ulice. Pokusila se prodrat kolem policistů, razila si cestu k domovu. Nějaká starší žena, patrně sousedka, ji sevřela v náručí, a Dick Leyton se k ní rozběhl od vchodu. Starkeyová věděla, že později budou Natalii vyslýchat detektivové ze San Gabrielu, budou se ptát na výbušniny, budou se ptát, jestli Buck někdy mluvil o sebevraždě. Starkeyová cítila úlevu, že jí nebude muset klást ty otázky sama, a zároveň měla špatné svědomí, že tu úlevu cítí.

Marziková zavrtěla hlavou.

„Oč horší to ještě může být?“

Starkeyová věděla, že o dost. Energicky rozdrtila nohou zbytek cigarety.

„Beth, svez se zpátky s Kelsem, ano? Vezmu si auto.“

„Kam jedeš?“

Starkeyová zrychlila krok.

Všechny ty malé nesrovnalosti a Pellovo podivné chování najednou dávaly smysl: mizerný motel, to, že ji potřeboval k prohledání národní kartotéky a k objednání důkazů z Miami, incident u Tennanta, při němž nad sebou ztratil kontrolu. Cestou k jeho motelu se Starkeyová pokoušela dostat do stejného rozpoložení, v jakém se udržovala, když zneškodňovala bomby. Vždycky to cítila jako určitý druh oddělení se od sebe samé. Jako by se nacházela v bezpečí a chráněná, v jiné dimenzi, z níž manipulovala svým tělem jako nějakým necitelným robotem z masa a kostí. Zkusila si ten stav přivodit, ale nepodařilo se jí to. Už pro ni nebylo tak lehké oddělit se od svých pocitů.

Zaparkovala před motelem a zavolala Pellovi z mobilu. Telefon zazvonil nejméně desetkrát, než se hotelový operátor, unavený mužský hlas, zeptal, jestli si přeje zanechat zprávu. Zavěsila. Potom zamířila dovnitř a prošla kolem recepce, jako by přesně věděla, kam jde. Znala číslo Pellova pokoje, protože mu tam dřív volala, takže ho snadno našla. Pak chvíli slídila po chodbách, než objevila pokojskou. Pokusila se vypadat příjemně, ačkoli tak docela nevěřila, že se jí to podaří.

„Ahoj, já jsem Pellová, ze stodvanáctky. Můj manžel si vzal omylem oboje klíče a je pryč. Mohla byste mi odemknout?“

„Jakýže méno?“

„Pellová. P-e-l-l-o-v-á. Pokoj číslo sto dvanáct.“

Pokojská, mladá Hispánka, vyhledala pokoj ve svém seznamu.

„Jasnačka. Pustím vás tam.“

Odemkla a pak uhnula, když Starkeyová vstupovala. Slova Pana Rudého jí zněla v hlavě.

Využívá vás, Carol Starkeyová. Štve nás jednoho proti druhému.

Počítač stál na podlouhlém stole u stěny. Stejný jako ten její. Zapnula ho. Stejná ikonka na obrazovce. Klikla na ni. Byl to přístup na Claudiovy stránky.

Starkeyová se otočila k posteli. Byla rozházená a páchla potem. Tady jsem málem skončila, napadlo ji. Slova se ale vytratila jako šepot ve vánku.

Prohledávala pokoj. Netušila, co hledá, ani co by mohla najít, ale vzala to od koupelny po prádelník a psací stůl. Otevřela i jeho kufr, aniž by cokoli objevila. Zastavila se uprostřed místnosti a pokoušela se rozhodnout, jestli na něj má počkat nebo jít. Už odcházela ke dveřím, ale pak se přece jen ještě zastavila u jeho skříně s oblečením. Začala prohledávat kapsy. V náprsní kapse jeho kožené bundy byl igelitový sáček na suchý zip. Kousek střepiny. Otevřela sáček, vysypala úlomek do dlaně a četla:

TARKEYOVÁ

Dlaně a paže ji zabrněly, jako by náhle ztratily přísun krve. Nezáleželo na tom, že to byl Buck Daggett, kdo vyryl její jméno, aby je oklamal – Pell se přece domníval, že tu bombu vyrobil Pan Rudý. Už když seděli u Barrigana, znal pravdu. Tu noc v jejím bytě, zatímco ji objímal, věděl, že terčem je ona. A zatajil to před ní! Jenom ji využíval.

„Co tady děláš?“

Pell stál ve dveřích. Byl smrtelně bledý, s propadlými tvářemi. Vypadal jako stoletý stařec, který čeká na svoji druhou mrtvici. Teď, když věděla, že se kdysi – stejně jako ona – stal obětí pumového útoku, kus jejího já, kdesi hluboko uvnitř, jí přikazoval ho konejšit. Vynadala si za to do bláznů.

„Ty grázle.“

Nedala mu obyčejnou facku. Použila pěst. Udeřila ho tvrdě do úst – začal krvácet.

Ve zdvižené ruce držela kousek černého kovu.

„Kdes sebral tohle? V budově soudního lékařství? Ten první proklatej den, kdy jsem tě potkala?“

Pell se nehýbal. Nezdálo se ani, že ucítil tu ránu.

„Carol, je mi to líto.“

„Co jsem vlastně byla, Jacku? Návnada? Celou tu dobu sis myslel, že jde po mně, a nevaroval jsi mě?“ Ukázala na počítač. „Sedíš u toho zkurvenýho krámu a lákáš ho na mě, a nevaroval jsi mě!“

Zavrtěl hlavou. Jeho mlčení ji rozzuřilo ještě víc.

„NEBYL TO PAN RUDÝ! To Buck Daggett zabil Riggia, a Buck je teď mrtvej!“

„Udělal to Pan Rudý.“

Udeřila ho znovu.

„PŘESTAŇ TO OPAKOVAT!“

Na chodbě se objevila pokojská, zírala na ně vykulenýma očima. Starkeyová se přinutila ke klidu.

„Charlie měl poměr s Buckovou ženou, a tak ho Buck zavraždil. Očitý svědek z Bakersfieldu viděl Bucka u Tennantovy pracovny. Tam získal materiál na svou bombu. Už jsme Bucka skoro zatkli, ale těsně předtím ho tatáž trhavina v jeho garáži zabila. RIGGIA NEZABIL PAN RUDÝ.“ Pell prošel kolem ní a sedl si na kraj postele.

„To je ten důvod, proč jsi přišla? Říct mi tohle?“

„Ne. Vím, že už nejsi v aktivní službě, a vím taky proč. Mrzí mě, co se ti děje s očima. Opravdu je mi to líto, Jacku, ale ty už jsi slepý. Nevidíš ani, že zabíjíme lidi.“

„O čem to mluvíš?“

„Dallas Tennant. Buck Daggett. Jestli si to neudělali sami, pak jim to udělal někdo jiný. Co když jsme sem přitáhli Pana Rudého, a oni jsou mrtví kvůli nám?“

„Jestli je tady, můžeme ho chytit.“

Starkeyové bylo Pella líto.

„Ty nemůžeš, Jacku. Tahle pohádka je u konce. Řeknu to Barrymu Kelsovi. Bude informovat místní pobočku ATF. Co s tím uděláš, je na tobě. Chtěla jsem jen, abys věděl, že se to blíží.“

Pell pokročil k ní, ale Starkeyová zavrtěla hlavou. „Nedělej to.“

„Nechtěl jsem tě prosit, abys mu nevolala.“

„Je úplně jedno, cos chtěl. Jedno ale není, cos udělal. Tak dlouho jsem se snažila necítit nic, pak se otevřu tobě, a ty mě využiješ. Tři roky, než to konečně udělám, a je z toho všeho zase jen lež.“

„To není pravda!“

„Buď zticha! Je úplně fuk, jestlis ke mně něco cítil. Nevyprávěj mi, že jo, protože pak by to bylo ještě těžší.“

Naštěstí jenom přikyvoval.

„Já vím.“

Bylo to těžší, než si myslela – říkat mu tyhle věci. O to obtížnější, že se připravovala na to, jak se s ní bude hádat, jak se bude bránit, ale nic takového neudělal. Zdálo se, že trpí a je zahanbený.

„Věřím, že každý má své skryté srdce, někde hluboko uvnitř, kam si ukládá své tajné já. Myslím, že tahle skrytá srdce vidí věci, které naše oči nevidí. Možná to moje vidělo, žes byl kdysi zraněný stejně jako já. Jako bychom byli spřízněné duše. Možná proto jsem dala volný průchod svým citům. Škoda jen, že mé srdce nevidělo taky, že mi lžeš.“

Když se na něj znovu podívala, oči se jí naplnily slzami. Odvrátila hlavu. To všechno bylo mnohem těžší, než to mělo být.

„Tohle jsem ti přišla říct. Sbohem, Jacku.“

Položila úlomek se zbytkem svého jména na stůl a zavřela za sebou.

Hned jak přišla domů, Starkeyová se připojila na Claudiovy stránky. Na chatu diskutovali čtyři lidé, ale nikdo z nich nebyl Pan Rudý. Neobtěžovala se číst, co píší. Vyťukala jen tři slova.

DIBLÍK: Mluv se mnou.

Všichni zareagovali, ale zpráva od Pana Rudého se neobjevila.

Naskočilo okno. Už ji očekával.

PŘIJMETE VZKAZ OD PANA RUDÉHO?

Starkeyová klepla do myši, aby otevřela okno se vzkazem. Tohle bude jen mezi nimi dvěma. Osobní.

PAN RUDÝ: Ahoj, Carol Starkeyová.
Očekával jsem vás.

Zavřela oči, aby se uklidnila. Vyčkala, dokud nebyla připravená.

DIBLÍK: Zabil jsi ho?

PAN RUDÝ: Za celý svůj život jsem
odpravil už hodně blbečků.
Buďte konkrétní.

DIBLÍK: Dobře viš, koho myslím, ty
zmrde. Daggetta.

PAN RUDÝ: Óóó! Miluju, když mluvíš
sprostě.

DIBLÍK: ZABIL JSI HO?

PAN RUDÝ: Ona křičí. Když začnu
křičet taky, nebude se ti to líbit,
holčičko. Můj hlas je VÝBUŠNÝ.

Starkeyová odešla do kuchyně a namíchala si velký gin. Spolkla dva zantaky. Pořád si opakovala, že musí zůstat klidná a mít konverzaci pod kontrolou.

Vrátila se k počítači.

PAN RUDÝ: Chceš pravdu, Carol
Starkeyová? Nebo ti mám říkat to,
co chceš slyšet?

DIBLÍK: Pravdu.

PAN RUDÝ: Pravda je skutečná.

Skutečné věci jsou zboží. Jestli ti
na tuhle otázku odpovím,
musíš mi taky na jednu odpovědět.
Souhlasíš?

DIBLÍK: Ano.

PAN RUDÝ: Pravda bolí.

Věděla, že jí právě odpověděl. Tahle slova napsal na Daggettovu zeď. Pravda bolí. Rozvážně napsala.

DIBLÍK: Mrdám tě.

PAN RUDÝ: V mých snech ano.

DIBLÍK: Proč jsi to udělal?

PAN RUDÝ: Vzal moje jméno nadarmo.
Jsi dost chytrá, abys věděla,
že Riggia zabil on, nebo ne?

DIBLÍK: Vím to.

PAN RUDÝ: A víš taky tohle? Když jsem
ho našel, vyráběl další bombu.
Chtěl s tebou zatočit stejně jako
s Riggiem.

DIBLÍK: To nemůžeš vědět.

PAN RUDÝ: Přiznal se. Chvíli předtím,
než jsem ho knokautoval, hodil ho
přes jeho vlastní bombu a odpálil.

Obrazovka se zamlžila slzami. Napila se, pak si otřela i.

DIBLÍK: Je to moje chyba?

PAN RUDÝ: Registruji tu správně
lehkou příchuť… viny?

DIBLÍK: Bylo to kvůli mně a Pellovi?
Přilákali jsme tě sem?

PAN RUDÝ: Svou otázku už jsi položila.
Teď je čas na moji.

Starkeyová se ovládla.

DIBLÍK: Dobře.

PAN RUDÝ: Teď už musíš vědět i to, že
Pell není ten, za koho se vydává.
Víš, že je jednou z mých prvních obětí.
Víš, že se pohybuje mimo zákon.

DIBLÍK: Vím.

PAN RUDÝ: Víš, že tě využíval.

Chvíli jí trvalo, než se uklidnila.

DIBLÍK: Tu otázku.

Nechal ji čekat. Věděla, že chce, aby ho požádala znovu, ale neudělala to. Rozhodla se, že tam raději bude sedět celý zbytek života, než aby se zeptala podruhé. Už ji nebavilo nechat sebou manipulovat.

Nakonec to přece jen nevydržel.

PAN RUDÝ: Jaké to je, když tě využije
někdo, koho miluješ?

Starkeyová to četla, ale nechávalo ji to naprosto chladnou. Věděla, že Pan Rudý očekává patřičnou reakci, ale to potěšení mu nemínila poskytnout.

DIBLÍK: Nechám tě zavřít. Víš to?

PAN RUDÝ: Dovol, abych se zasmál.
Hahaha.

DIBLÍK: Směj se, dokud můžeš, brzo
budeš brečet.

PAN RUDÝ: Můj úkol tady je splněn,
Carol Starkeyová. Bylo mi potěšením.
Žij blaze!

Věděla, že dnes v noci už se neozve. Vypnula počítač, potom seděla v tichu svého bytu a kouřila. Šla k záznamníku a přehrála si vzkazy, které tam předtím zanechal Pell. Přehrávala si je znovu a znovu, naslouchajíc jeho hlasu. Hrozně to bolelo.

19

Starkeyová propila většinu noci a vykouřila přitom nekonečné množství cigaret, což zahalilo její domov šedivými mračny kouře. Dvakrát usnula a pokaždé se jí zdálo o Cukříkovi a o tom, co se stalo v karavanovém městečku. Spánek byl mučivý a nikdy netrval déle než pár minut. Jednou se probrala s vidinou karavanu pomalovaného červenými slovy: PRAVDA BOLÍ. Tím její pokusy o spánek skončily.

Rozhodla se, že to hned ráno řekne Kelsovi. Nedalo se dělat nic jiného. Vyšetřování se musí zaměřit na Pana Rudého a musí se to udělat rychle, jestli mají mít nějakou šanci ho chytit. Myslela si, že ví, jak na to.

Ráno, deset minut po páté, vytočila číslo pageru Warrena Muellera. Byla příliš opilá, než aby se starala o čas. Její telefon zazvonil o dvanáct minut později.

„K čertu, Muellere, nečekala jsem, že mi budete volat hned. Vy snad máte ten pager pod polštářem.“

„Starkeyová! Víte, kolik je hodin?“ ozval se na druhém konci linky ospalý hlas.

„Poslouchejte, už vím, jak Tennant sehnal ty trhaviny, kterými se vyhodil do vzduchu. Dostal je od Pana Rudého. Rudý ho tam přišel navštívit.“

Slyšela, jak si Mueller odkašlává.

„Jak to víte?“

„Řekl mi to.“

„Tennant?“

„Ne, Warrene, Pan Rudý. Je třeba, abyste udělal dvě věci. Za prvé, prověřte videozáznam každého, kdo za ním v posledních dnech přišel. A za druhé je tady další věc, velmi důležitá. Znáte Tennantovu knihu výstřižků?“

„U všech čertů, nevím, o čem to mluvíte?“

„Vy jste tam za ním nikdy nebyl?“

„Proč bych tam, sakra, chodil?“

„Měl knihu výstřižků, Muellere. Sbírku novinových článků a různých hlášek o pumových incidentech. Nutil každého, kdo ho přišel navštívit, aby se na tu zatracenou knihu podíval. Sežeňte ji. Sejměte z ní otisky a porovnejte všechny, které najdete. Není možné, aby u něj Pan Rudý byl a nedotkl se té knihy.“

Popsala podrobně, jak Tennantovo album vypadá, a sdělila Muellerovi i zbytek faktů. Potom se osprchovala, oblékla se a sbalila počítač. Bude ho potřebovat, až bude Kelsovi držet přednášku o Claudiovi. Před odchodem udělala ještě poslední věc – naplnila svou příruční placatku ginem a hodila do kabelky nenačaté balení zantaku.

Načasovala si příchod na Spring Street tak, aby Kelsa už zastihla v kanceláři. Nechtěla tam přijít a muset se nejdřív bavit s Marzikovou a Courou. Vtěsnala svoje auto na parkoviště vedle Marzikové, sebrala počítač a šla.

Coura seděl za svým stolem.

„Ahoj, Couráčku. Kelso je u sebe?“

„Jo.“

„A kde je Beth?“

„Na dámské toaletě.“

Starkeyová ho za to milovala. Byl posledním mužem v Americe, který tomu místu říkal dámská toaleta.

Starkeyová šla k záchodům, kde přistihla Marzikovou, jak kouří. Než zjistila, že to je Starkeyová, Marziková se snažila rukama rozehnat kouř a vypadala provinile.

„Za to můžeš ty.“

„Proč nejdeš raději na schodiště?“

„Nechci, aby to někdo Věděl. Je to už šest let, co jsem s tím sekla.“

„Zahoď to a pojď dovnitř. Musím za Kelsem a chci, abyste s Courou šli se mnou.“

„Ježíši, právě jsem si ten šmejd zapálila.“

„Proboha, Beth!“

Ačkoli měla Starkeyová Marzikovou někdy docela ráda, pořád ještě ji občas nenáviděla.

Nečekala, až se Coura s Marzikovou připraví; nechtěla, aby všichni tři vpochodovali do Kelsovy kanceláře jako hlouček kachen v řadě za sebou. Zaklepala na dveře, potom je otevřela a vešla i s počítačem dovnitř. Kelso ji nedůvěřivě pozoroval, protože věděl, že Starkeyová nikdy počítač nevlastnila a neví o něm zhola nic.

„Barry, potřebuju s vámi mluvit.“

„Později spolu jdeme na schůzku s Morganem. Chce, abychom ho informovali, než půjde na tiskovou konferenci. Taky vám chce pogratulovat, Carol. Řekl mi to. Všichni kromě vás se zbrkle honili za Panem Rudým, zatímco vy jste tenhle případ vyřešila. Myslím, že vás chce povýšit.“

Starkeyová položila počítač na stůl. Marziková s Courou vešli dovnitř a stoupli si za ni.

„Dobře, Barry, to můžeme udělat. Ale nejdřív vám musím říct pár věcí a chci, aby je slyšeli taky Beth s Jorgem. Buck nespáchal sebevraždu. Nebyla to nehoda. Zabil ho Pan Rudý.“

Kelso pohlédl na Marzikovou a na Santose, pak se zamračil na Starkeyovou.

„Asi jsem trochu zmatený. Nebyla jste to náhodou vy, kdo říkal, že Pan Rudý nemá s tímhle případem nic společného?“

„Pan Rudý opravdu nezabil Charlieho Riggia. To udělal Buck. To on napodobil Rudého způsob práce, aby zamaskoval vraždu, přesně tak, jak jsme to prokázali.“

„O čem to tedy, k čertu, mluvíte?“

„Panu Rudému se zatraceně nelíbilo, že se někdo snažil to na něj hodit. Přijel sem, aby toho člověka našel. To udělal.“ Santos užasle řekl: „Proboha, Carol, jak tohle můžeš vědět?“

Starkeyová ukázala na počítač.

„Přiznal se mi k tomu na Internetu. Pan Rudý si tady se mnou píše už téměř týden.“

Kelsova tvář zkameněla do podoby zachmuřené masky, zatímco Starkeyová vyprávěla o celém novém směru vyšetřování, který až dosud držela v tajnosti. Řekla i to, jak se prostřednictvím Claudiových stránek dostala do kontaktu s Panem Rudým. Kelso jí skočil do řeči jen jednou – když mluvila o Jacku Pellovi.

„Jak dlouho víte, že Pell není řádný agent?“

„Od včerejška. Jemu jsem to oznámila včera večer.“

„Jste si tím jistá? Absolutně jistá, že ten člověk pracuje bez pověření?“

„Ano.“

Kelsovy čelisti se pohybovaly naprázdno. Nosní dírky se mu rozšířily, jak se zhluboka nadechl. Když se Starkeyová podívala na Couru s Marzikovou, oba zírali do podlahy.

„Je mi to líto, Barry,“ řekla. „Udělala jsem chybu, když jsem to hrála tímhle způsobem, a omlouvám se za to. Ale stále ještě můžeme chytit Pana Rudého. Buck měl víc modexu, než kolik ho vyletělo do povětří při jeho vraždě. Jsem si jistá, že ho měl větší množství, a myslím si, že ho sebral Pan Rudý.“

„Přiznal se ti k tomu?“

„Nevedeme spolu žádné důvěrné rozhovory. Rozhodně si vzájemně nesdělujeme tajemství; vysmívá se mi, provokuje mě. Takhle to mezi námi funguje, nevím, jak to nazvat – vztah? To byl důvod, proč jsme s Pellem šli přímo na síť, abychom ho vylákali z úkrytu. Vím, že s ním můžu kdykoli znovu navázat kontakt. Můžeme ho zpracovat, Barry. Můžeme toho sviňáka chytit.“

Kelso kýval, ale nebylo to proto, že by s ní souhlasil. Poznala to z výrazu jeho obličeje. Zuřil, a asi přikyvoval nějaké své vlastní myšlence.

„Vypadáme teď jako blázni.“

Starkeyová se nadýchla.

„Vy ne, Barry. To já.“

„To je přesně to, v čem se mýlíte, detektive. Teď budu volat Morganovi. Chci, abyste počkala venku. Nikam nechoďte. Nic nedělejte. Marziková, Santosi, pro vás to platí taky.“

Přikývli.

„Věděl o tom někdo z vás?“

Starkeyová rychle řekla: „Ne. Nic nevěděli.“

„Zatraceně, vás jsem se neptal.“

Marziková odpověděla: „Nevěděla jsem to, pane.“

„Nevěděl jsem to, pane,“ opakoval Coura jako ozvěna.

„Počkejte venku.“

Starkeyová vykročila ke dveřím, ale Kelso ji zarazil.

„Ještě jednu věc. Během těch vašich, jak bych to nazval, konverzací? Zkrátka když jste mluvila s tím zabijákem, sdělila jste mu nebo nějak naznačila jakoukoli – tím myslím skutečně jakoukoli – informaci o tomhle vyšetřování?“

„Ne, Barry, v žádném případě.“

„Starkeyová. Už nikdy mě neoslovujte křestním jménem.“

Venku se Starkeyová omluvila Santosovi a Marzikové. Santos zasmušile přikyvoval, potom odešel ke svému stolu a ponořil se do mlčení. Marziková byla rozlícená a nepokoušela se to zakrývat.

„Jestli mě ta tvá blbost bude stát povýšení, nakopu ti tu tvou vožralou prdel. Já věděla, že s tím grázlem šukáš.“

Starkeyová se neobtěžovala s ní diskutovat. Seděla za svým stolem a čekala.

Kelsovy dveře zůstaly zavřené skoro třičtvrtě hodiny. Když se znovu otevřely, Starkeyová, Marziková a Santos povstali jako jeden muž, ale Kelso zmrazil Beth a Couru pohledem.

„Vy ne. Jen Starkeyová.“

Když vešla, zavřel za ní dveře. Ještě nikdy ho neviděla tak strašlivě naštvaného jako teď.

„Skončila jste,“ zasyčel. „Jste s okamžitou platností suspendována a budete obviněna z neprofesionálního postupu a taky z ohrožení vyšetřování. Už jsem mluvil s oddělením vnitřních záležitostí. Spojí se přímo s vámi a jeho rozhodnutí budou závazná. Pokud z následného vyšetřování vzniknou jakákoli trestní obvinění, budete souzena podle zákona. Doporučuji vám, abyste si ještě dnes opatřila právníka.“

Starkeyová zůstala jako opařená.

„Barry, vím, že jsem to posrala, ale Pan Rudý je pořád někde tam venku. Má modex. Nemůžeme s tím jen tak přestat, nemůžeme to takhle ukončit.“

„Jediné, co skončilo, jste vy. Jste vyřízená. My ostatní budeme pokračovat ve své práci.“

„Sakra, já jsem pro celou tu vaši slavnou práci nejdůležitější. Já se k němu můžu dostat, Barry. Chcete mi dát padáka, fajn, dejte mi ho – ale až toho zkurvysyna zabásnem!“

Kelso si pomalu založil ruce na prsou. Zvažoval to.

„Vy jste nejdůležitější To je to nejarogantnější, nejsobečtější prohlášení, jaké jsem kdy od detektiva z tohohle oddělení slyšel.“

„Barry, tak jsem to nemyslela. Vy víte, že jsem to tak nemyslela.“

„Vím, že jste si vzala do hlavy, že povedete vyšetřování nezávisle na mně. Vím to – protože jste mi to řekla – o tom svém tajném plánu, jak navnadit vraha, kterého jsme měli hledat všichni. Možná, kdybyste s tím za mnou bývala přišla, bychom to tak nakonec udělali, ale to nevíme. A teď od vás slyším, že Buck Daggett zemřel rukou toho člověka. Jaké to je, Carol, vědět, že přišel o život vaší vinou?“

Starkeyová silně zamrkala, aby zadržela slzy, které se jí hrnuly do očí. Pravda bolí. Tak tady to máme.

„Je to přesně takové, jaké si myslíte, že to je. Prosím, nedělejte to, Barry. Prosím, dovolte mi zůstat a pomoct vám chytit toho chlapa. Potřebuju to.“

Kelso se zhluboka nadechl, potom obešel stůl a sedl si do svého křesla.

„Jste propuštěna.“

Starkeyová se pohnula směrem k počítači. Potřebovala ho, aby mohla dopadnout Pana Rudého.

„To tady zůstane.“

Nechala počítač na stole a vyšla ven.

20

Marziková seděla za svým stolem, Santos nebyl v dohledu. Starkeyová chtěla Marzikové vysvětlit, co se stalo, ale nakonec si řekla: K čertu s tím. Myslela si, že později, až se všichni uklidní, jí možná zavolá.

„Měj se, Beth.“

Marziková neodpověděla. Pokud mohla Starkeyová říct, ani se na ni nepodívala.

Starkeyová vymanévrovala s autem z garáže a rozjela se do města, aniž by měla představu, co bude dělat nebo kam pojede. Očekávala, že ji Kelso potrestá, že jí zarazí postup nebo zkrátí prémie, ale nikdy nevěřila, že ji takhle odstaví od vyšetřování. Byla už příliš jeho součástí, investovala do něj příliš mnoho ze sebe samé. Vložila do toho všechno, co měla. Do Pana Rudého. Když o tom takhle přemýšlela, cítila, jak se jí do očí derou slzy, a hned je rozzlobeně potlačila. Pell si kdysi nejspíš říkal totéž.

Starkeyová vylovila zpod sedadla placatku a přidržela si ji mezi stehny. Zapálila si cigaretu, vyfukujíc oblaka kouře oknem. Měla hroznou chuť se napít. Stiskla láhev ještě pevněji a pomyslela si jen: Dobrý Bože. Popadla ji a strčila zpátky pod sedadlo.

Dojela až k nejvyššímu bodu Griffithova parku. Hemžilo se to tam turisty. Bylo vedro; smog byl tak hustý, že visel nad městem jako mlžný závoj, halící budovy. Starkeyová pozorovala turisty, jak se snaží zahlédnout město skrze záclonu svinstva ve vzduchu. Nemohli vidět dál než dvě tři míle do kotliny. Bylo to jako zírání na rakovinu plic. Starkeyovou napadlo: Tady, tady by stačilo ještě trochu přidat plyn. Zapálila si další cigaretu.

Dost! okřikla se. Chová se jako osel. Věděla, že to je kvůli Bucku Daggettovi. Ať už Buck spáchal cokoli, žralo ji, že snad má nějakou vinu na jeho smrti. Bylo to také kvůli Pellovi, protože ten mizernej syčák pro ni něco znamenal, dokonce víc, než byla ochotna si připustit.

Koupila si u stánku dietní colu a právě stoupala k vrcholku vyhlídkového místa, když uslyšela svůj pager. Podle volačky poznala Muellerovo číslo. Když došla nahoru, zavolala mu zpátky.

„Tady Starkeyová.“

„Vaše fotka bude viset na skříňkách všech federálních agentů.“

„Copak? Kniha výstřižků?“

„Trefa, děvenko! Máme čistou sadu, osm z deseti, oba palce. Víte, že ten bastard tam šel jako Tennantův právník? Chápete tu drzost?“

„Warrene? Máte záběry kamery?“

„Jo. To taky. Chlapi ze speciálního už to zkoumají. Starkeyová, zdejší federálové si čurají blahem do kalhot. Máme jeho identitu. Poslechněte si tohle: John Michael Fowles, věk dvacet osm. Žádný záznam v trestním rejstříku. Jeho otisky měli ve federální pokladničce jenom proto, že se v osmnácti přihlásil k námořnictvu, ale byl odmítnut jako neschopný služby. Zakládal požáry v těch zatracených barácích.“

Starkeyová dýchala ztěžka jako kůň, který se nemůže dočkat, až vyrazí na závodní dráhu.

„Warrene, poslouchejte, chci po vás, abyste zavolal do naší kanceláře a dal jim tuhle informaci, dobře? Stáhli mě z případu.“

„O čem to, k čertu, mluvíte?“

„Podělala jsem to. Je to moje chyba. Vysvětlila bych vám to, ale teď prostě nemůžu. Zavolal byste jim, prosím? Budou to potřebovat.“

„Poslouchejte, Starkeyová, ať jste udělala cokoli, museli se zbláznit. Chci jen, abyste věděla tohle. Jste špičková policistka.“

„Zavoláte jim?“

Starkeyová měla pocit, jako by jí svět ujížděl pod nohama, sunul se do moře a nechával ji za sebou.

„Jo. Jo, jasně, udělám to.“

„Promluvíme si o tom později.“

„Starkeyová?“

„Co?“

„Hele, dejte na sebe pozor, platí?“

„Mějte se, seržante.“

Starkeyová zaklapla telefon a dívala se na turisty, jak vhazují mince do dalekohledů, aby viděli ten smog ještě lépe. John Michael Fowles. Představovala si Johna Michaela, jak sedí předkloněný u svého počítače a čeká, až se přihlásí Diblík. Viděla ho, jak vyrábí svou bombu ze zbytku Buckova modexu. Viděla ho, jak míří na dalšího pyrotechnika a čeká, aby ho pak stisknutím tlačítka roztrhal na kusy. Chtěla být na Internetu s ním. Chtěla dokončit započatou práci, ale Kelso jí to znemožnil.

Ne.

Ještě tu byla jedna cesta.

Znovu vzala mobil a zavolala Pellovi.

Pell

Pell opustil motel. Věděl, že jakmile místní pobočka ATF dostane hlášku, že nějaký agent nezákonně pokračuje ve vyšetřování případu, velmi rychle se na to vrhnou. Předpokládal, že Starkeyová jim řekne, kde bydlí, a tak se odstěhoval. Nevěděl, co bude dělat ani kam půjde, ale jedno věděl jistě, totiž že jeho honba za Panem Rudým skončila. Teď, když byl odhalen, budou varovány všechny pobočky po celé zemi, stejně jako pumová komanda všech policejních složek v Americe. Byl vyřízený.

Rozhodl se neutíkat. Jeho sítnice se už brzy oddělí úplně a nenapravitelně – a tím to všechno skončí. Uvažoval, že by mohl jeden či dva dny vyčkat a doufat, že Starkeyová a policisté z L. A. přece jen sbalí Pana Rudého, a pak se sám přihlásit na policii. Do prdele. Druhý v cíli nebere nic.

Neúspěch v honbě za Panem Rudým však nepociťoval jako prohru. To ho překvapilo ze všeho nejvíc. Skoro celé dva roky pro něj bylo pronásledování Pana Rudého sžíravou vášní. A teď najednou už na něm nezáleželo. Ztráta, již pociťoval, se týkala Starkeyové. Litoval bolesti, kterou jí způsobil.

Pell se ubytoval v jiném hotelu, potom bezcílně jezdil sem a tam, až se nakonec bůhvíjak ocitl v přímořské restauraci v Santa Monice. Jel tam, aby viděl oceán. Říkal si, že by asi měl vidět co nejvíc věcí, dokud ještě může, ale když tam byl, neobtěžoval se ani získat stůl s vyhlídkou. Seděl u barového pultu a zvažoval, jestli by přece jen neměl zůstat v Los Angeles. Alespoň tak dlouho, aby se pokusil usmířit se Starkeyovou. Snad by se jí mohl omluvit. Když se to nepodaří úplně, alespoň ho bude méně nenávidět.

Když ucítil vibrace svého pageru a poznal její číslo, pomyslel si, že mu nejspíš volá, aby mu řekla, že se má přihlásit na policii. Uvědomil si, že je téměř připraven to udělat.

Zavolal jí zpátky.

„Chceš mě zatknout?“

Její odpověď ho překvapila.

„Nechci. Volám, abych ti dala ještě jednu šanci chytit toho sviňáka.“

Našla ho v zaplivané hospodě, čekal na ni v jednom boxu. Srdce jí ztěžklo, když ho uviděla, ale rychle odsunula své pocity stranou.

„Tak ti něco řeknu,“ vyhrkla. „Nejsi jediný, kdo stojí na špatné straně zákona.“

„Co to znamená?“

Řekla mu, co se stalo. Byla stručná. Jeho přítomnost ji zneklidňovala.

„Nabízím ti dohodu, Pelle, a musíš s ní souhlasit. Jestli toho chlapa chytneme, nezabijeme ho, ale zatkneme. Tohle už není tvoje osobní vendeta. Souhlas?“

„Ano.“

„Když se nám podaří tohle připravit, půjdeme za Kelsem. Já nejsem takový kovboj jako ty. Chci to provést správně a chci se ujistit, že to bude fungovat.“

„Chceš zachránit svou práci.“

„Ano, Pelle, chci zpátky svoje místo. Možná mě vyhodí stejně, ale chci odejít jako policejní důstojník, kterým jsem, a ne jako nějaký zbrklý magor, který má na svědomí smrt Bucka Daggetta.“

Pell se díval upřeně z okna. Starkeyovou napadlo, že se snaží zapamatovat si všechno, co tam venku vidí.

„Jestli vtom s tebou budu pokračovat, můžou mě sebrat,“ nadhodil Pell.

„Nemusíš to dělat. Pojď do toho se mnou, jestli chceš, když nechceš, nechoď. Říkám ti jenom, jaká jsou pravidla.“

Pell znovu přikývl. Věděla, že je to pro něj těžké. Vyřadí se tím ze hry.

„K čemu mě tedy potřebuješ?“

„Pan Rudý na mě čeká. Začíná na tom být závislý. Toho můžu využít. Ale potřebuju tvůj počítač, abych se dostala na Claudia. Ten můj zabavil Kelso.“

Pell znovu uhnul pohledem.

„Měl jsem ti říct, co jsem dělal. Lituju, že jsem se ti nesvěřil.“

„Zadrž. Nechci to slyšet.“

„Žiju už dlouho jen pro jedno. Člověk si tak zvykne dělat věci určitým způsobem.“

„Tak tohle jsi dělal poslední dva roky, Pelle? Oblboval lidi od města k městu v honbě za tímhle chlápkem?“

Pell pokrčil rameny, jako by ho to přivádělo do rozpaků. „Mám odznak a legitimaci. Znám protokol a mám přátele. Většina lidí o odznaku nepochybuje. Ani policajti ne.“

„Hele, mně je to jedno, a nechci o těchhle věcech mluvit. Zajímá mě jen jediné: Půjdeš do toho se mnou, nebo ne?“

Podíval se na ni.

„Půjdu.“

„Tak jdeme na to.“

Začala se zvedat z lavice. Uchopil ji za paži, aby ji zdržel.

„Carol?“

„Co? Takhle se mě nedotýkej, Pelle. Nelíbí se mi to.“

„Zamiloval jsem se do tebe.“

Uhodila ho. A ještě jednou a ještě. Tak rychle, že si ani neuvědomila, co dělá. Lidé od okolních stolů se po nich podívali.

„Tohle neříkej.“

Pell si sáhl na tvář.

„Bože, Starkeyová, to byly hned tři facky za sebou.“

„Neříkej to.“

Vstal a řekl jen: „Počítač je u mě v autě.“

Jeli ke Starkeyové.

Bylo těžké se na Pella dívat. Bylo těžké být s ním v jednom pokoji, ale řekla si, že musí být silná. Jejich cesty se zkřížily už dřív. Nešlo to jinak, ale byla si trapně vědoma pocitů, které zažívala, když spolu byli v podobné situaci předtím.

Postavili počítač na jídelní stůl, zapnuli ho a Starkeyová se připojila na Claudiovy stránky. Její předchozí hovory s Panem Rudým probíhaly v pozdějších hodinách, ale ona prostě nedokázala jen tak sedět. Když se objevila plápolající hlava, Starkeyová se přihlásila na chat. Nikdo tam nebyl.

Pell se zeptal: „Co tam napíšeš?“

„Tohle,“ odpověděla.

DIBLÍK: John Michael Fowles.

„Kdo je John Michael Fowles?“

„Pan Rudý. Warren Mueller získal jeho otisky z Tennantova alba. Došlo mi, že pokud by za ním Rudý opravdu šel, Tennant by ho přinutil, aby se podíval na to zatracené album.“

Pell zíral na obrazovku. Starkeyová si všimla, že se jeho rty pohybují, jako by si to jméno pro sebe tiše četl a vpaloval ho do mozku jako značku.

Starkeyová nepředpokládala, že by na ni Fowles čekal, ne v tuto denní dobu. Může se ozvat kdykoli nebo také nikdy; možná to bude dlouhé čekání. Zapálila si cigaretu a řekla Pellovi, že pokud bude něco chtít, může se v kuchyni obsloužit sám. Ani jednomu se ale nechtělo od počítače.

Fowles se objevil téměř okamžitě.

PŘIJMETE VZKAZ OD PANA RUDÉHO?

Starkeyová se usmála. Pell se naklonil kupředu, až se bála, že se zřítí na obrazovku.

„Je rychlý.“

„Očekával mě.“

Otevřela okno.

PAN RUDÝ: Výborně, detektive
Starkeyová. Válíš.

DIBLÍK: Z tvé chvály se celá
červenám.

PAN RUDÝ: Jak jsi přišla na moje
jméno?

DIBLÍK: Ach… otázka. Chceš pravdu?
Nebo ti mám říkat to, co chceš slyšet?

PAN RUDÝ: Směju se, Carol Starkeyová.
Skvělá práce.

Starkeyová neodpovídala.

Pell vyhrkl: „Proč nepokračuješ?“

„Nech ho čekat. On si rád hraje.“

Po chvíli se objevil další vzkaz.

PAN RUDÝ: Pravda je zboží. Co za ni
budeš chtít?

DIBLÍK: Budeš muset zodpovědět jednu
mou otázku. Souhlasíš?

PAN RUDÝ: Pokud bude rozumná. Neřeknu
ti, kde se zdržuju, a neodpovím na
žádné jiné otázky takového typu.
Všechno ostatní je na trhu
k dispozici.

DIBLÍK: Souhlasím.

PAN RUDÝ: I já souhlasím.

DIBLÍK: Tennantovo album. Když jsem
si uvědomila, žes za nim byl,
věděla jsem, že tě přinutil,
aby ses na ty výstřižky podíval.

Fowíes se znovu odmlčel. Chvíli mu trvalo, než odpověděl.

PAN RUDÝ: Do prdele.

DIBLÍK: To zrovna. Leda ve tvých snech.

„Proboha, Starkeyová, jak blízcí si vy dva vlastně jste?“

„Drž hubu.“

PAN RUDÝ: Víš, proč jsem se díval
na ty jeho výstřižky, Carol Starkeyová?

DIBLÍK: Aby sis přečetl články o sobě.

PAN RUDÝ: Abych si přečetl články
o tobě.

Pell se na židli zase zavrtěl. Starkeyová hleděla na obrazovku, přemýšlela a potom napsala:

DIBLÍK: A teď moje otázka.

PAN RUDÝ: Ano.

Starkeyová váhala. Třásly se jí prsty a v myšlenkách se znovu vrátila k láhvi v autě. Zapálila si další cigaretu.

Pell si toho všiml.

„Jsi v pořádku?“

Neodpověděla mu.

DIBLÍK: Ptám se tě znovu: Měl jsi
v úmyslu přijet do Los Angeles
i bez naší návnady?

PAN RUDÝ: Pravdu, nebo to, co chceš
slyšet?

DIBLÍK: Odpověz na otázku.

Nastalo krátké mlčení.

„Proč je zticha?“

„Přemýšlí. Něco chce. Snaží se vymyslet, jak to dostat.“

„Co chce?“

„Nedáváš pozor, Pelle. On chce mě.“

PAN RUDÝ: Zodpovím tvou otázku
osobně. Dej mi svoje telefonní číslo.

DIBLÍK: Ty jsi hotovej cvok

PAN RUDÝ: JSEM PAN RUDÝ!
SAMOZŘEJMĚ JSEM CVOK!

DIBLÍK: Děsiš mě, Johne.

PAN RUDÝ: Neříkej mi Johne, jsem Pan
Rudý.

DIBLÍK: Stejně ti svoje číslo nedám.
Nejsem ochotná zajit tak daleko.

PAN RUDÝ: Mnohokrát jsem si
představoval, že jsi se mnou zašla
ještě mnohem dál, Carol Starkeyová.

DIBLÍK: Pamatuj na základní pravidla,
Johne. Začneš být moc konkrétní,
já se odpojím a půjdu si dát
studenou sprchu.

PAN RUDÝ: Pro tebe je v tom něco
jiného… Pravda.

DIBLÍK: Pravda bolí.

PAN RUDÝ: Pravda tě také může
osvobodit.

Zaklonila se na židli, nechávala si to projít hlavou. Potřebovala přemýšlet. Věděla, že budou mít jen jedinou příležitost ho dostat; kdyby mu došlo, co se na něj vlastně chystá, její šance by byla tatam, a on s ní.

Pell řekl: „Buď slabá.“

Starkeyová na něj pohlédla a zjistila, že ji upřeně sleduje. Pokračoval: „Je to samec. Jestli ho chceš dostat, přesvědč ho, že ho potřebuješ. Dovol mu, aby se o tebe postaral.“

„To nejsem já.“

„Předstírej.“

Otočila se zpátky ke klávesnici.

DIBLÍK: Bojim se.

PAN RUDÝ: Pravdy?

DIBLÍK: Chceš být na seznamu deseti nejhledanějších zločinců. Bojím se,
že tím, co tě tam dostane, budu já.

PAN RUDÝ: Jsou věci, které mají
před seznamem přednost.

DIBLÍK: Například?

PAN RUDÝ: Chci slyšet tvůj hlas,
Carol Starkeyová. Chci
s tebou mluvit. Ne takhle.
Chci vidět tvou tvář.

DIBLÍK: Vidíš, jak podivné věci
se ději? Já jsem policejni
důstojník. Ty jsi Pan Rudý.

PAN RUDÝ: A oba jsme v
Tennantově knize…

Mlčela.

PAN RUDÝ: Jsme stejní.

Znovu váhala. Věděla přesně, co chce, ale sama s tím přijít nemohla. Musel to navrhnout on. Musel to být jeho nápad, jinak by s tím nikdy nesouhlasil.

DIBLÍK: Svoje číslo ti nedám.

PAN RUDÝ: V tom případě ti
jedno dám já.

DIBLÍK: Ty jsi teda bavič.
Když mi dáš číslo, hravě
zjistím, kde jsi.

PAN RUDÝ: Možná mi právě o to jde.

A možná bych chtěl, aby sis
to, ach… teď tady udělala.

DIBLÍK: Nebuď sprostý.

PAN RUDÝ: Sprostý možná, ale
ne hloupý. Udělejme to takhle:
Připoj se na Claudia dnes
odpoledne přesně ve tři. Budu tam.
Dám ti telefonní číslo.
Když můj telefon nezazvoní do
patnácti vteřin, odejdu, a ty
ode mě už nikdy nic neuslyšíš.
Když zavoláš, budeme spolu mluvit
přesně pět minut, a já odpovím
na tvou otázku. Ne víc než
pět minut. Dal bych přednost delšímu rozhovoru, ale oba víme, co uděláš.

DIBLÍK: Ano. Budu se snažit tě
vystopovat.

PAN RUDÝ: Možná. Ale možná se mi
podaří přesvědčit tě, že my dva
máme před sebou lepší věci.

DIBLÍK: Na to moc nespoléhej.

PAN RUDÝ: To je fér. V tomhle tě totiž porazím, víš? Mě nechytíš.

DIBLÍK: To se uvidí.

Máš ho, Starkeyová.

„Možná.“

Měla, co potřebovala, aby mohla jít znovu za Kelsem, ale všechno záleželo na Panu Rudém. Strašně se bála, že když se Rudý teď odpojí, už se nevrátí. Že tam ve tři hodiny nebude. Věděla, že tohle napsat nesmí, ale cosi v ní toužilo znát víc. Řekla si, že kdyby ho dostala až sem, bude její. Nevypaří se, nezmizí. Vrátí se k ní, a ona ho chytí.

Byla to tak intimní věc, že se cítila trapně, když to psala před Pellem.

DIBLÍK: Když si mě představuješ,
na co mysliš?

Váhal tak dlouho, až se začala bát, že odešel. Když nakonec přišla jeho odpověď, litovala, že se kdy ptala.

PAN RUDÝ: Na smrt.

Starkeyová to nechala bez odpovědi. Odpojila se a vypnula počítač.

Pell se na ni upřeně díval.

„Přestaň se na mě takhle koukat,“ řekla. „Máme před sebou spousty práce.“

Pan Rudý

John Michael Fowles parkoval ani ne dva bloky od jejího domu. Zavřel notebook a usmál se.

„SAKRA, že jsem ale dobrej! Jsem tak zasraně dobrej, že někdo by měl vytetovat ‚Pan Neodolatelný na obě půlky mý prdele.“

Odstrčil počítač stranou a pohladil nádobu s modexem. Měl ho rád u sebe, tu sklenici s šedou trhavinou, co vypadala jako velký kopeček vymačkané zubní pasty. Bylo to lepší než mít rybku v akváriu. Nemuseli jste to krmit.

Počkal, až Starkeyová s Pellem odejdou, a pak odjel zpátky do svého hotelu, aby dokončil novou bombu. Tentokrát měla být úplně jiná, dárek určený pouze Carol Starkeyové Neměl moc času.

21

Starkeyová chtěla Johna Michaela Fowlese přimět, aby jí prozradil, kde se nalézá, a ona ho tak mohla dopadnout. Pokud se to ale mělo podařit, potřebovala nainstalovat telefonní odposlech pro případ, že by snad mluvili po pevné lince, a mít ve stavu pohotovosti mobilní telefonní společnosti pro pravděpodobnější případ, že Pan Rudý bude volat z mobilu. Jakmile zaměří jeho polohu, bude třeba pár lidí, aby kolem něj uzavřeli kruh. Protože terčem byl John Michael Fowles alias Pan Rudý, obávala se, že u sebe bude mít výbušniny, což vyžadovalo zapojení pyrotechnického týmu. Tohle všechno znamenalo, že Starkeyová bude potřebovat Kelsovu pomoc.

Zavolala Dicku Leytonovi.

Když se ozval, mluvil odměřeně, ale zúčastněně. Podle tónu jeho hlasu věděla, že už mu všechno řekli.

„Dicku, potřebuju tvou pomoc.“

„Nevím, jestli jsem v situaci, abych ti ji mohl poskytnout. Mluvil jsem s Barrym. Jak tě to, Carol, sakra, mohlo napadnout?“

„Řekl ti Barry, že jsem ve styku s Panem Rudým?“

„Ovšemže mi to řekl. Kvůli tomu máš vážný problém. Opravdu vážný. Neřekl bych, že z toho vyvázneš jen s pouhým padákem.“

„Dicku, vím, že jsem v průseru. Poslouchej mě, prosím. Jsem stále ve styku s Panem Rudým. Právě jsem s ním mluvila po síti.“

„Zatraceně, Carol, jenom si to děláš ještě horší. Měla bys –“ Skočila mu do řeči.

„Já vím, že mi Barry dal padáka, vím, že už nepatřím k týmu, ale já můžu tohohle chlapa dostat, Dicku. Máme spolu takový prapodivný vztah, ať už se to Barrymu líbí nebo ne, a díky tomu můžeme toho grázla sebrat. Mám ho načatýho, Dicku. Všechno je připravený.“

Leyton mlčel. Věděla, že přemýšlí, a tak přitlačila ještě víc, aby ho přesvědčila.

„Spojíme se na síti znovu, přesně ve tři hodiny. Dá mi telefonní číslo, abych mu zavolala. A já mu zavolám. Dicku, věřím, že se mi povede domluvit si s ním schůzku. A kdyby to nešlo, snad dokážeme lokalizovat ten hovor. Tohle je Pan Rudý, proboha, myslíš, že máme pustit příležitost, jako je tahle? Vezmi mě k Barrymu, Dicku. Prosím.“

Mluvili spolu dalších deset minut, Leyton kladl otázky, Starkeyová odpovídala. Oba věděli, že Leyton musí zavolat Morganovi. Musí přemluvit šéfova náměstka, jinak do toho Kelso nepůjde. Také budou člověka Morganova postavení potřebovat k tomu, aby se všechno včas připravilo. Starkeyová už litovala, že Fowlesovi kývla, aby se to uskutečnilo dnes; spílala si, že to neodložila na zítřek, ale na to už bylo příliš pozdě. Leyton nakonec svolil a řekl, že se s ní setká na Spring Street ve dvě hodiny odpoledne.

Když zavěsila, podívala se na Pella.

„Slyšels to.“

„Vlak se rozjel.“

„Jestli do toho Morgan půjde, řekla bych, že upozorní ATF a hochy z FBI. Asi se toho zúčastní.“

„Pravděpodobně. Tihle chlapci neradi sedí, když se tancuje.“

„Možná bys měl zůstat stranou.“

„Nedostal jsem se až sem, abych to teď vzdával, Starkeyová.“

„No tak pojďme. Budeš něco jíst?“

„Nemyslím, že bych mohl.“

„Co takhle jeden zantac?“

Pell se zasmál.

Odvezla ho zpátky k restauraci, kde měl auto, a potom každý odjeli svou cestou.

Pět minut před druhou Starkeyová zaparkovala v zákazu stání před policejní budovou na Spring Street a s druhým počítačem v podpaží stoupala vzhůru. Leyton už tam byl, stejně jako Morgan a dva jeho „muži v černém“. Pell ještě nedorazil. Starkeyová v koutku duše doufala, že změní názor ohledně své přítomnosti. Kelso postával před svou kanceláří se dvěma muži v oblecích, o nichž si Starkeyová domyslela, že jsou federálními agenty. Marziková mluvila s jedním z Morganových mužů a naprosto ji ignorovala.

Všichni přítomní přestali se vším, co právě dělali, a podívali se na ni.

Dick řekl: „Carol, nechceš jít k Barrymu do kanceláře?“

Starkeyová je následovala ke Kelsovi, kde na ni Morgan zdvořile kývl.

„Vypadá to, že máte potíže, detektive.“

„Ano, pane.“

„Nu, počkáme si, jak se to vyvine.“

Kelsovi se to pranic nelíbilo, ale taky nebyl hlupák. Chtěl dostat Pana Rudého, a jestli tohle byl nejlepší způsob, byl ochoten to podstoupit. Tři zmocněnci telefonní společností si nastavili vlastní počítač se vstupem do Barryho telefonu.

Leyton řekl: „Carol, zopakoval jsem náš rozhovor oběma, náměstku Morganovi i kapitánu Kelsovi. Jsou s námi na stejné lodi. Dispečink je v pohotovosti a má zajištěnou bezpečnou komunikaci s policejní hlídkovou divizí. Speciální komando dostalo hlášku a pyrotechnický oddíl je, jako obvykle, připravený vyjet.“

Starkeyová přikývla, usmívajíc se slovům „jako obvykle“.

„V pořádku.“

Bezpečná komunikace znamenala, že všechny příkazy hlídkovým vozům budou probíhat písemně přes počítače. Nikdo nechtěl používat vysílačky, protože ty mohou zachytit novináři nebo soukromé osoby.

„Kde to chcete provést?“

Kelso řekl: „Tady, v mé kanceláři. Potřebujete k tomu počítači něco speciálního?“

„Jen telefonní linku. Zavolám mu ze svého mobilu.“

Jeden z „mužů v černém“ se zeptal: „Neměla by použít pevnou linku, abychom zjistili, kde je?“

Telefonní technik řekl: „To nemá smysl. On nám své číslo poskytne i tak. Podle něj zjistíme adresu, tedy pokud nebude na mobilu. Nezáleží na tom, z čeho bude volat ona.“

Kelso uklidil svůj psací stůl alespoň natolik, aby na něj Starkeyová mohla postavit počítač. Zahlédla Pella, jak v sousední místnosti mluví s federálními agenty.

Deset minut před třetí Starkeyová čekala před počítačem, aby se připojila na síť, publikum namačkané kolem ní. Leyton k ní zezadu přistoupil a jemně jí masíroval ramena.

„Máme ještě pár minut. Dej si kávu.“

Starkeyová odešla do vedlejší místnosti, vděčná za tu přestávku. Pell tam pořád stál se dvěma muži v oblecích, ale želízka neměl. Nešla ke kávovaru. Zamířila přes místnost k Pellovi.

„Jsou tihle pánové od ATF?“

Menší z nich se představil jako pověřený zastupující speciální agent Wally Coombs a větší jako speciální agent Burton Armus, oba z losangeleské pobočky Úřadu.

„Je pan Pell zatčen?“

„Zatím ne. Rádi bychom vám položili pár relevantních otázek.“

„Budete se muset ptát později.“

„To chápeme.“

„Teď budu potřebovat asistenci pana Pella ve vedlejší místnosti.“

Agenti si vyměnili pohledy, potom Coombs pokrčil rameny.

„Jistě.“

Pell ji následoval zpátky do Kelsovy kanceláře; držel se těsně za ní.

„Díky.“

Ve dvě hodiny a padesát devět minut Starkeyová seděla znovu před počítačem.

„Jsme připraveni?“ zeptala se.

Morgan se podíval na velitele sekcí a muže od telefonní společnosti. Jeden z telefonních techniků něco zamumlal do své soukromé linky a potom zvedl palec. Morgan na ni kývl. „Do toho.“

Starkeyová se připojila na Claudia. Téměř ihned se objevila slova.

PŘIJMETE VZKAZ OD PANA RUDÉHO?

Kelso hlesl: „Proboha.“

Morgan se zamračil. „Ticho.“

Když naskočilo okno se vzkazem, jeho obsah je vykolejil.

PAN RUDÝ: Promiň, děvenko. Rozmyslel
jsem si to.

Kelsovi uniklo: „Zpropadeně.“

Morgan na něj sykl. Kývl na Starkeyovou a pobídl ji. „Hrajte to, jako bychom tady nebyli, detektive Starkeyová. Víte, co se říká, ne, smůla se lepí…“

Pohlédla na něj a „muž v černém“ se usmál.

Napsala:

DIBLÍK: Jseš kretén.

PAN RUDÝ: Přemýšlel jsem.

DIBLÍK: Aby se ti náhodou něco
nestalo.

PAN RUDÝ: Jen tak nějaký rozhovor
mi totiž nebude stačit.
Jsem muž s VELIKOU chuti,
jestli víš, kam mířím.

DIBLÍK: Měli jsme úmluvu.

PAN RUDÝ: No a?

DIBLÍK: Řekl jsi, že zodpovíš mou
otázku.

PAN RUDÝ: Řekl jsem, že ti na ni
odpovím osobně. To chci pořád
ještě udělat.

DIBLÍK: Myslím, že mě vodíš za nos.
Dobře víš, že se s tebou nesejdu.
To ani náhodou.

Kelso vyhrkl: „Ale Carol.“

Pell mu skočil do řeči: „Ona ví, co dělá.“

PAN RUDÝ: Pak se ovšem nikdy nedozvíš,
proč zemřel Buck Daggett.

Starkeyová se zaklonila v židli, čekala. Cítila za zády Kelsa, Leytona a ostatní, jak sebou nervózně šijí, a vadilo jí to.

PAN RUDÝ: Dejme si schůzku, Carol
Starkeyová. Neublížím ti.

DIBLÍK: Kde?

PAN RUDÝ: Neříkej to, pokud to
nemyslíš vážně.

DIBLÍK: Kde?

PAN RUDÝ: V Echo Parku.
U té velké fontány.

Morgan potichu nařídil svým asistentům, aby kolem Echo Parku nechali rozmístit policisty v civilu. Zaslechla, jak Leyton šeptá do svého mobilu příkazy pyrotechnikům. Ignorovala je oba.

DIBLÍK: Dobrá.

PAN RUDÝ: Zaparkuješ na jižní straně
jezírka a půjdeš směrem k párkařskému
stánku. Dojdeš až k němu, z té strany,
kterou jsem řekl. Budu tě sledovat.
Přijdeš-li sama, setkáme se.
Pokud ne, pořádně u mě klesneš v ceně.

DIBLÍK: Jsi blázen.

PAN RUDÝ: Jseš si tím jistá,
Carol Starkeyová? Já jsem Pan Rudý.
Pravda je tam někde venku.

Všechno se dalo do pohybu, začala koordinace speciálních jednotek s pyrotechniky, aby se všichni setkali na parkovišti šest bloků východně od Echo Parku. Pozorovatelé v civilu, hispánského původu, byli rozmístěni v ulicích kolem parku a vybaveni vysílačkami. Všechna policejní auta stejně jako uniformovaní policisté byli staženi z oblastí.

Lidé od telefonní společnosti připjali Starkeyové mikrofon přímo v Kelsově kanceláři ještě během udílení rozkazů. Měla jet k parku vlastním vozem a udělat všechno přesně podle pokynů Johna Michaela Fowlese. Až bude v parku a pokud k ní přistoupí a představí se, oblast bude okamžitě uzavřena. Ostřelovači zaujmou pozice – kdyby to bylo třeba.

Pell se zeptal: „Jsi v pohodě?“

Všechno se dělo tak rychle, že se jí chtělo zvracet.

„Jasně.“

Byla venku u auta za necelých osm minut od chvíle, kdy vypnuli počítač.

Jela k Echo Parku a snažila se přesvědčit samu sebe, že se nic jiného neděje. Věděla, že to je ten nejlepší přístup. Zapomenout na všechny aktivity, které horečně probíhají kolem ní, zrovna tak, jako když přistupuje k bombě. Právě tak se bude chovat. Nenadělá školácké chyby tím, že by se snad rozhlížela po ostřelovačích nebo detektivech v civilu, čímž by se jasně prozradila.

Jízda ze Spring Street k Echo Parku trvala dvanáct minut. Zaparkovala na jižní straně, přesně jak řekl, přemáhajíc nutkání se vyzvracet. Nečekala, že tam bude stát s úsměvem a s párkem v ruce. Je to Pan Rudý. Přijde překvapení.

„Kontrola spojení.“

„Jedna dvě tři, tři dva jedna.“

„V pořádku.“

„Vyndávám sluchátko.“

„Rozumím.“

Vyndala si sluchátko z ucha. Kdyby si ho všiml, věděl by, že je odposlouchávají. Mikrofon přilepený leukoplastí mezi ňadry bude snímat její hlas. Když řekne „Ahoj, Pane Rudý“, budou ji slyšet.

Plán byl jednoduchý. Ukaž nám ho, padni na zem a nech ostatní dělat jejich práci‘.

Starkeyová zamkla auto a vykročila směrem ke stánku. Byl všední den, letní odpoledne. V parku se to hemžilo rodinami, dětmi s balónky, lidmi na kolečkových bruslích a skateboardech. Mnozí z nich lízali zmrzlinu. Bylo takové vedro, že asfalt, na který našlapovala, byl měkký. Starkeyová doufala, že za chvíli tady nebude ještě větší horko.

U stánku byla dlouhá fronta. Od auta musela ujít zhruba šedesát metrů, což dělala úmyslně pomalu, aby si mohla prohlédnout každou tvář v okolí. Bylo jí jedno, jestli si Fowles pomyslí, že je opatrná, ale nechtěla, aby si myslel, že se zastavuje, aby dala ostatním policistům možnost se připravit.

Když došla až ke stánku, zastavila se. Nikdo ji neoslovil, nikdo ani nevypadal, že by mohl být Pan Rudý. Dav byl většinou mexický, okořeněný několika černochy a Asiaty. Byla jedním z mála bělochů kolem.

Vyklepla cigaretu a zapálila si. Uběhlo dlouhých deset minut. Mohl být kdekoli, nebo taky nikde. Uvažovala, jestli si to znovu nerozmyslel.

Malá podsaditá žena se svými dětmi se postavila do fronty. Starkeyové připomínala ženské, které viděla z okna od Dany, ženské dobíhající autobus. Tahle měla čtyři děti, malé, samé kluky, a všichni byli zavalití a hnědí jako jejich matka. Nejstarší stál vedle ní, ale zbylí tři běhali kolem, honili jeden druhého a pokřikovali. Starkeyová si přála, aby už, sakra, zavřeli hubu. Všechen ten křik jí drásal nervy. Dva nejmenší chlapci zaběhli za stánek, vyběhli druhou stranou a prudce se zastavili. Našli sáček. Nejdřív si Starkeyová nebyla jistá, co vlastně dělají nebo co to tam mají, ale pak se s ní otřásl svět a ona věděla.

Dva nejmenší chlapci se podívali do sáčku. Jejich starší bratr se k nim připojil. Obyčejný papírový sáček, který někdo zanechal na rohu stánku.

Starkeyová litovala, že si nevzala víc zantaku.

„Vypadněte odtamtud.“

Nezaječela, ani se k nim nerozběhla. Tohle je Pan Rudý. Bude mít dálkové ovládání. Ten kretén to sleduje a může nálož odpálit, kdykoli ho to jen napadne.

Starkeyová upustila cigaretu a zašlápla ji. Musí ty dětí dostat pryč.

Vykročila směrem k nim.

„Máme tu možné zařízení. Říkám znovu, možné zařízení. Musím ty děti dostat pryč.“

Když u nich byla blízko, zvýšila hlas a rozzlobeně na ně křikla.

„Hej!“|

Chlapci se na ni podívali. Asi nerozuměli anglicky.

„Jděte od toho, k sakru, pryč.“

Věděli, že mluví na ně, ale zírali na ni s nechápavými výrazy. Jejich matka řekla něco španělsky.

Starkeyová se k ní obrátila: „Ať od toho jdou pryč.“

Matka něco brebentila Španělsky, zatímco Starkeyová došla k sáčku a uviděla ty trubice. „BOMBA!“

Hrábla po dvou chlapcích – víc by jich neunesla – a divoce se rozběhla zpátky, křičíc: „BOMBA BOMBA BOMBA! TADY POLICIE, VYKLIĎTE OBLAST, RYCHLE, RYCHLE, RYCHLE!“

Kluci ječeli, jejich matka se vyřítila proti Starkeyové jako prskající kočičí máma, lidé ve frontě se v panice motali jeden přes druhého. Starkeyová do nich strkala a tahala je za ruce v zoufalé snaze jimi pohnout, dokonce i když policejní jednotky povolily uzdu a hnaly se přes park směrem k ní, a –

Nic se nestalo.

Russ Daigle, zpocený jako myš, s vyčerpaným výrazem lidí pracujících s bombou, řekl: „V těch trubkách žádná nálož není.“

To bylo Starkeyové jasné už čtyřicet minut. Kdyby to chtěl Pan Rudý odpálit, udělal by to, když u toho stála. Nyní seděla v zadním prostoru Russovy dodávky, stejně jako kdysi, když ještě byla u oddílu a uklidňovala se po zneškodnění zařízení. Daigle předtím poslal robota, aby pomocí deaktivátoru trubice zničil.

„Byl tam vzkaz.“

Daigle jí podal červenou kartičku. Dick Leyton s Morganem popošli k nim.

Stálo na ní: Podívejte se na seznam.

Starkeyová se na ně nechápavě podívala.

„Co je to za blbost?“

Leyton jí stiskl paži.

„Je na seznamu deseti nejhledanějších zločinců. Jakmile měli federálové jeho identitu, připsali ho tam.“

Starkeyová se zasmála.

„Je mi to líto, Carol. Byl to dobrý pokus. Skutečně dobrý pokus.“

Bylo po všem. Jakýkoli vztah, který kdy s Panem Rudým měla, byl nenávratnou minulostí. Musel vidět, o co se pokoušeli. Ať byl kdekoli, bezpochyby se výborně bavil. Starkeyová by se mohla znovu připojit na Claudiovy stránky a on by se mohl ozvat, ale jakákoli naděje na to, že by se dal vlákat do pasti, byla tatam. Měl, o co usiloval.

Kelso k ní přistoupil a řekl jí v podstatě totéž. Dokonce se mu povedlo vypadat rozpačité.

„Poslyšte, Carol, pořád ještě se budeme muset vypořádat s tím, co se stalo, ale, no, snad přijdeme na nějaké řešení, jak vám zachránit zaměstnání. U trestné konspirace zůstat nemůžete, ale uvidíme.“

„Díky, Barry.“

„Jo, můžete mi zase říkat jménem.“

Starkeyoyá se usmála.

Dva federální agenti postávali kolem Pella, jako by byli jeho osobní strážci. Starkeyová mu dala očima znamení. Pell promluvil s agenty a přešel k ní.

„Jak to jde?“

„Bývalo líp. Ale bývalo taky hůř. Slyšel jsi, že ho dali na seznam?“

„Jo. Možná teď půjde do penze. Ten zkurvysyn.“ Starkeyová přikyvovala. Nevěděla, co si o tom má myslet. Zůstane Pan Rudý v Los Angeles? Bude dál zabíjet, nebo se jednoduše vypaří? Napadlo ji srovnání se zabijákem jménem Zodiac nahoře v San Františku, který oddělal řadu lidí, a potom s tím prostě přestal.

Pohlédla na dva agenty.

„Co plánují tvoji přátelé?“

„Neodvlečou mě odtud v okovech. Chtějí, abych se dostavil na pohovor, ale odříkali mi moje práva a poradili, abych si sehnal advokáta. Co ti to říká?“

„Že jseš v prdeli.“

„Tvůj slovník se mi vždycky líbil.“

Usmála se, ačkoli se na to moc necítila.

„Máš hezký úsměv.“

„Nech toho.“

„Potřebuju s tebou mluvit, Carol. Musíme si o tom promluvit.“

Starkeyová bouchla pěstí do dveří dodávky.

„Nechci o tom mluvit. Chci jen někam odejít a vzpamatovat se z toho.“

„Nechci mluvit o své budoucnosti, ale o naší.“

„Vím, co bys chtěl. Měj se, Jacku. Jestli budu při svém pohovoru schopna ti nějak pomoct, udělám to.“

Podívala se přímo do těch pohasínajících očí a pak od něj odešla, aby neviděl, jak hrozně moc touží být s ním.

22

Starkeyová se nevrátila na Spring Street. Slunce bylo stále vysoko nad obzorem, ale vzduch byl čistý a horko příjemné. Řídila se staženými okny.

Zastavila u obchodu s potravinami, koupila si velký ledový čaj a pak zabočila skrze zátarasy ven. Pozorovala lidi a bavila se ruchem na ulicích. Pokaždé, když vidéla policejní auto, ohlédla se po něm. Pager u pasu jednou zavibroval, ale vypnula ho, aniž by se podívala, kdo volá. Stejně to byl Pell. Nebo Kelso. Každopádně to bylo jedno. Bomby z jejího života zmizely. Mohla odejít, žít bez práce s nimi i bez vyšetřování pumových atentátů, a být celkem v pohodě. Povzbudilo ji, co řekl Kelso. Říkala si, že by nejspíš ráda dělala na oddělení vražd, ale tam chtěla pracovat většina detektivů. To bylo místo pro ostré hochy, a ona si u trestné konspirace zase nevedla tak dobře. Až se provalí, že zatajila informace kolegům z vlastního oddělení, bude ráda, když se uchytí na krádežích.

Starkeyová o tom přemýšlela, dokud si neuvědomila, že to dělá jen proto, aby nemusela myslet na Pella, a pak už se myšlenek na něj nezbavila. Čaj jí tolik nechutnal a vědomí, jak si s ní Rudý pohrával, bylo hořkou pilulkou, která jí uvázla v krku. Vylila zbytek čaje, spolkla dva zantaky a vydala se směrem k domovu. Cítila prázdnotu, ale zase ne takovou, aby ji chtěla vyplnit ginem.

To byl pokrok. Napadlo ji, že by za to možná měla poděkovat Pellovi, ačkoli to v její momentální náladě nepřipadalo v úvahu.

Když se blížila ke svému domu, doufala, že na cestě spatří čekajícího Pella, ale nebyl tam. Taky dobře, pomyslela si ale zároveň pocítila u srdce bolest, jakou nezažila od chvíle, kdy zemřel Cukřík. To jí náladu příliš nezlepšilo, ale přinutila se na to všechno zapomenout. Už jí bylo lépe. Vyrostla. Teď se pokusí zachránit si svou práci, nebo přijde na to, jak ji i vzpomínku na Jacka Pella nejlépe nechat za sebou.

Vypnula motor a vešla do bytu. Kontrolka na záznamníku za dveřmi blikala, ale nevšimla si toho, a nejspíš by nic neudělala, ani kdyby to zaregistrovala.

První a jedinou věcí, kterou viděla, věcí, jež upoutala veškerou její pozornost, jako by po ní vztahovala drápy, bylo zařízení na jejím konferenčním stolku. Šokující obrázek sestávající z dvojice galvanizovaných trubek, připevněných lepicí páskou k malé černé krabici; červené, modré a žluté dráty pečlivě obtočené kolem celé jejich délky. Cizí a mechanické, chladné a výmluvné to sedělo na hromadě módních a policejních časopisů. Ta věc všemi póry řvala BOMBA! způsobem, který zmrazil duši Carol Starkeyové ve stejné chvíli, kdy se její svět ponořil do bílé mlhy.

„Slyšíš mě?“

Ten hlas zněl překvapivě měkce. Přes pronikavé zvonění v uších mu téměř nerozuměla.

„Vidím, že se ti pohnula víčka, Carol Starkeyová.“

Slyšela kroky, těžké podpatky na tvrdé podlaze, pak ucítila syntetickou vůni, která jí připomínala benzin. Kroky se vzdálily.

„Cítíš to? Tekutý podpalovač dřevěného uhlí, který jsem našel ve tvé komoře. Pokus se vzbudit, jinak si z tvojí nohy udělám táborák.“

Cítila mokro na noze, na značkových kalhotách ze salonu Donny Karan a na botách od Bruna Magliho.

Ostrá bolest za pravým uchem byla jako hlouběji se zabývající bodec. Vyhrkly jí slzy. Cítila, jak jí bije srdce, silně a rychle. Když konečně otevřela oči, viděla dvakrát.

„Jsi v pořádku, Carol Starkeyová? Vidíš mě?“

Ohlédla se po hlase.

Když se jejich oči setkaly, usmál se. V pravé ruce třímal půlmetrovou tyč z černého železa. Našel ji v její skříni. Roztáhl doširoka paže a představil se.

„Já jsem Pan Rudý.“

Seděla na předložce před krbem, ruce roztažené a připevněné pouty k železnému rámu kolem ohniště. Nohy měla natažené před sebou, což v ní vzbuzovalo představu dítěte. Paže ji brněly.

„Gratuluju, Johne. Konečně jsi na seznamu.“

Zasmál se. Měl překrásné rovné zuby a vůbec nevypadal tak, jak si ho představovala, ani jako ty zrnité fotografie, které viděla. Vypadal na méně než na osmadvacet a v žádném případě nepřipomínal ošuntělého samotáře jako většina pumových útočníků. Byl to velmi pohledný muž – a měl všechny prsty.

„No, teď když už tam jsem, to zase tak úžasné není, víš? Mám políčeno na větší rybu.“

Věděla, že musí udržet konverzaci. Dokud budou mluvit, její šance na přežití se budou zvětšovat. Zařízení už nebylo na stolku. Nyní leželo na zemi, kousek od jejích nohou.

Snažila se na to nedívat.

„Podívej se na tohle, Carol Starkeyová.“

Četl jí myšlenky.

Přistoupil blíž a sedl si se zkříženýma nohama na zem. Hladil tu hroznou věc, jako by to byl jeho přítel.

„Poslední zbytek Daggettova modexu. Nestačilo to na mou oblíbenou směs, ale svou práci to udělá.“ Znovu zařízení pohladil, byl na ně pyšný. „A tohle je ve skutečnosti pro tebe. Má na sobě i tvoje jméno.“

Podívala se na to, jen aby viděla jeho ruku; prsty měl dlouhé, štíhlé a obratné. V jiném životě mohly patřit chirurgovi nebo hodináři. Očima utkvěla na bombě. Trubky vypadaly stejně, ale černá krabice byla jiná. V horní části se nalézal spínač se dvěma dráty vedoucími k bateriím. Tahle bomba byla jiná. Neměla dálkové ovládání.

„Časovaná,“ podotkla.

„Jo. Musím být někde jinde, až tohle vyletí. Oslava mého přijetí do klubu Deseti. Není to senzační, Carol Starkeyová? Nemohli mě dát na seznam, dokud neznali moje jméno, a bylas to ty, kdo mě identifikoval. Splnilas mi můj sen.“

„To mám ale štěstí.“

Bez dalšího slova natáhl ruku ke krabici, zmáčkl spínač a objevil se zelený digitální časoměr. Začínal na patnácti minutách. Ušklíbl se.

„Trochu staromódní, já vím, ale nemohl jsem si to odpustit. Chtěl jsem, aby ses musela na tu zatracenou věc dívat.“

„Jsi šílenec, Fowlesi.“

„Ovšem, ale nemůžeš být trochu originálnější?“

Poplácal ji po stehně, pak odešel k její pohovce a vrátil se s rolí široké lepicí pásky.

„Podívej, nedělej hlouposti a zavři oči, platí? Chci říct, proč kazit tak krásný okamžik? Tohle je můj dárek pro tebe, Carol Starkeyová. Uvidíš opravdový okamžik svého konce. Jen sleduj vteřinky, jak pomalu odcházejí, až k té poslední, kdy přestaneš existovat. Ne aby ses zpotila strachy, že tě to nějak zraní nebo tak něco. Dočkáš se smrti, tak jak ji známe, během méně než tisíciny vteřiny. Zapomnění.“

„Mrdám tě.“

Utrhl si kus pásky, ale zastavil se v pokleku a usmál se. „Do jisté míry právě to dělám já tobě.“

„Chci znát pravdu v jedné věci.“

„Pravda je zboží.“

„Odpověz mi, ty sviňáku. Stalo se tohle všechno… zemřel Buck, protože jsem tě sem přivedla?“

Vrátil se zpět do dřepu a zvažoval její otázku, pak se usmál. „Chceš znát pravdu?“

„Ano.“

„Pokud odpovíš na jednu moji otázku.“

„Řeknu ti cokoli.“

„Platí. Tak tedy, zde je pravda. Ušetři si svůj pocit viny pro jiné záležitosti, detektive Starkeyová. Dozvěděl jsem se o bombě v Silver Lake ze systému Národní komunikační centrály dávno předtím, než jste s Pellem začali hrát tu svou malou hru. To Daggett mě sem přivedl, ne ty.“

Pocítila ohromné uvolnění.

„A teď odpověz ty mně.“

„Na co?“

„Jaké to bylo?“

„Co jako? Nechat se využívat?“

Nahnul se blíž jako dítě zírající do akvária.

„Ne, ne, ne. Karavanové městečko. Byla jsi přímo nad tím. I když to byl jen obyčejný střelný prach s dynamitem, muselo to do tebe vrazit přetlakem skoro třiceti tisíc kilo.“

Jeho oči tím žily. Teď věděla, že tohle byl jeho cíl, být tou osobou v té pravé chvíli, cítit sílu onoho okamžiku. Nejen to ovládat, ale cítit to, pustit to do sebe a nechat se tím pozřít.

„Fowlesi. Bylo to jako… nic. Ztratila jsem vědomí. Necítila jsem vůbec nic, to až později.“

Zíral na ni, jako by stále čekal na její odpověď, a ona cítila vlnu vzteku. Bylo to tak s každým ode dne, kdy se to stalo; přátelé, cizí lidé, policisté, teď ještě k tomu tenhle maniak. Starkeyová toho měla dost.

„Chceš to slyšet, Fowlesi? Myslíš, že se při tom otevírá okno, abys uviděl pánaboha? Je to jen zasraná exploze, ty kreténe. Děje se to tak rychle, že nemáš čas se ani uprdnout. Je to asi tak mystický, jako když jsi mě tamhle u dveří praštil do hlavy.“

Fowles zíral bez jediného mrknutí. Napadlo ji, jestli je vůbec při smyslech.

„Fowlesi?“

Podrážděně se zamračil.

„To bylo proto, žes neměla nic než nekvalitní krám, Starkeyová. Doma udělaný křáp, slepený dohromady nějakým ignorantem. Teď máš co dělat s Panem Rudým. Dvě kila modexu už něco svedou. Tlaková vlna ti smete nohy během jedné desetitisíciny vteřiny, nahrne krev do tvého torza, jako by ti je přejel parní válec až k bokům. V jediné tisícině vteřiny ti hydrostatický šok zničí každou kapiláru v mozku. Okamžitá klinická smrt nastane téměř ve stejnou dobu, kdy ti to oddělí nohy od těla. Ale budeš mrtvá, takže to neucítíš.“

„Měl bys zůstat a bavit se tím divadýlkem. Mohl bys mi při tom sedět na klíně.“

Fowles se ušklíbl.

„Líbíš se mi, Starkeyová. Škoda že jsem tě neznal, když jsi pracovala na bombách. Udělal bych to správné hned napoprvé.“

Levou rukou ji chytil za vlasy, zatáhl dozadu a přitlačil jí pásku na ústa. Pokoušela se mu vysmeknout, ale přitiskl lepicí pásku tvrdě, potom přidal další kus. Otevřela pusu, jak nejvíc mohla, aby páska povolila. Cítila, že se uvolnila, ale ne úplně.

Časomíra byla na třinácti minutách a čtyřiceti dvou vteřinách. Fowles se podíval na hodinky.

„Ideální.“

Chtěla mu říct, aby se šel vysrat, ale zaznělo to jen jako zamumlání.

John Michael Fowles podřepl vedle ní a jemně se dotkl její hlavy.

„Zamluv mi jedno místo v pekle, Carol Starkeyová.“

Vstal a šel ke dveřím, ale ona ho neviděla. Sledovala časomíru, ta zelená čísla ubíhající do věčnosti.

Pell

Coombs a Armus se k tomu stavěli jako džentlmeni. Mohli ho sebrat jako nějakého pobudu z ulice, ale chovali se korektně. Chtěli jeho pistoli a odznak, oboje nechal v motelu, a chtěli s ním mluvit. Požádal je, zda by za nimi mohl přijít do místní kanceláře Úřadu, a oni s tím souhlasili. Pomohlo, že se jim Dick Leyton zmínil o velké Pellově zásluze na tom, že se k Panu Rudému dostali tak blízko.

Pell odjel zpátky do svého motelu, vzal si odznak a obrovského Smithe 10, a pak se odhlásil. Seděl dlouho v autě, cítil, jak se mu pot řine po hrudi a naslouchal tlukotu vlastního srdce. Nemyslel na Johna Michaela Fowlese ani na Armuse s Coombsem, přemýšlel o Starkeyové.

Nastartoval auto a jel za ní. Neměl ani zdání, co bude říkat nebo dělat, jenom věděl, že ji nemůže nechat tak lehce odejít. Coombs a Armus mohou počkat.

Pell zaparkoval na ulici před domem; ulevilo se mu, když na pěšině uviděl její auto. Legrační, pomyslel si, že srdce mu teď bije stejně bláznivě, jako když čelil nějakému darebákovi a šlo mu o život.

Když Starkeyová neotvírala, nejdřív ho napadlo, že ho viděla přicházet a teď dělá mrtvého brouka.

Znovu zaklepal a zavolal přes zavřené dveře.

„Carol, prosím. Chci s tebou mluvit.“

Pokusil se podívat dovnitř malými tabulkami skla, kterých bylo několik vertikálně nad sebou vedle dveří, ale byly zašlé prachem. Otřel je a znovu se podíval. Připadalo mu, že Starkeyová sedí před krbem, ale pak spatřil tu pásku a její zápěstí s želízky. A potom uviděl bombu u nohou.

Pell vykopl dveře a vzápětí byl uvnitř. Když ale prošel dveřmi, něco ho zezadu tvrdě uhodilo a svět se zamlžil. Zapotácel se kupředu, před očima záblesky světla. Starkeyová to sledovala s vytřeštěnýma očima. Další tvrdý úder do hlavy. Někdo za ním stál. Další úder. Ten člověk hystericky křičel:

„Ty zmrde! Ty zmrde!“

Pell hrábl po pistoli. Další rána. Cítil, že ztrácí vědomí, ale vytáhl pistoli, pojistka se uvolnila a Pell vypálil do stínu nad sebou, i když se mu před očima černalo čím dál víc.

Když před chvílí Pell došel ke dveřím, Starkeyová se snažila křičet přes lepicí pásku, házejíc hlavou ze strany na stranu. Bušila podpatky do podlahy, aby ho tím hlukem varovala. Třela si obličej o ramena, jak se pokoušela strhnout si pásku, a škubala pouty, která se jí tím zařezávala do zápěstí.

Fowles skočil za dveře, i železnou tyčí v ruce, právě když si Pell zjednával volný vstup. Viděl v té chvíli jenom Starkeyovou, ačkoli se ho pokoušela očima varovat, Fowles mu zasadil první ránu. Pak přišly další a další, tvrdé železo do něj bušilo jako demoliční koule do zdi.

Pell klesl k zemi, zpola omráčený a prázdný. Starkeyová viděla, jak sahá po pistoli, po tom monstrózním krámu a pak střílí, přímo do Fowlese, kterého to odhodilo dozadu a stranou. Začal se plazit směrem k pohovce.

Starkeyová se zuřivě otírala tváří o ramena, cítila, jak páska povoluje, a zároveň sledovala časomíru. Ubíhala tak zběsile, že čísla vypadala rozmazaná.

Fowles se pokusil vstát, ale nemohl.

Pell zasténal.

Starkeyová se zoufale snažila zbavit se pásky, otevírala ústa i a dál si třela tvář, až se jeden konec pásky konečně uvolnil a jí se vrátil hlas.

Zaječela: „Pelle! Pelle, vstávej!“

06:48:47:46

„Pelle! Vstaň a vem ty klíče! Vzchop se, Pelle, zatraceně!“ |

Pell se těžce obrátil na záda. Zíral přímo do stropu, znovu a znovu přivíraje oči, jako by tam viděl ty nejúžasnější věci.

„Zatraceně, Pelle, máme šest minut, tahle věc se chystá vyletět do povětří! Pojď sem!“

Pell obrátil hlavu na stranu a znovu přivřel oči, pak si promnul obličej.

„Nevidím tě. Nevidím už vůbec nic. Nezůstalo nic než světlo a stíny.“

Ve Starkeyové by se krve nedořezal. Věděla, co se stalo. Ty rány do hlavy byly poslední kapkou pro jeho oči, způsobily že se poškozené sítnice odchlípily a poslední křehká spojení s očními nervy byla přerušena.

Cítila, jak těžce dýchá, a přinutila se zadržet dech, alespoň na tak dlouho, aby se znovu ovládla.

„Ty vůbec nevidíš, Jacku? A co zblízka? Vidíš svou ruku?“

Přidržel si dlaň před obličejem.

„Vidím stín. To je všechno. Kdo to do mě bušil? To byl on?“

„Postřelil jsi ho. Je na pohovce.“

„Není mrtvý?“

„Já nevím, jestli je mrtvý nebo ne, Jacku, ale zapomeň na něj! Ta bomba je časovaná. Ta zkurvená časomíra běží, rozumíš?“

„Kolik času máme?“

„Šest minut a deset vteřin.“

To bylo málo, aby sem stačila dorazit policie. Věděla, že to bude první věc, která ho napadne.

„Nic nevidím, Carol. Je mi to líto.“

„Zatraceně, Jacku, jsem připoutaná k tomuhle zasranýmu krbu. Odemkni mi pouta a já zneškodním tu bombu.“

„JÁ NEVIDÍM!“

Viděla, jak se mu z krátkých vlasů řine pot do tváře. Obrátil se na břicho a zvedl se na všechny čtyři. Čelem od ní.

Na druhé straně místnosti se Fowles ještě jednou pokusil vstát. Neúspěšně. Zdálo se, že ho opouštějí poslední zbytky života.

„Jacku.“

Pell se otočil.

Přinutila se zklidnit dech. Když pracujete s bombou, zůstáváte klidní. Panika zabíjí.

„Jacku, teď rychle, platí? Obrať se po hlase.“

„Jak dojemné,“ ušklíbl se, ale udělal, co mu říkala.

06:07:06:05

„Představ si prostor jako ciferník. Přímo před tebou je dvanáct hodin. Fowles je na osmi hodinách, máš to? Přes pokoj. Možná pět metrů. Je na pohovce za stolkem a vypadá jako mrtvý. Klíče by mohl mít v kapsách.“

Zahlédla záblesk naděje na Pellově tváři.

„HNI SEBOU, proboha!“

Lezl po třech, po kolenou, opíraje se o jednu ruku, zatímco druhou hmatal před sebou a hledal stolek.

„To je ono, Jacku. Už jsi skoro u stolu a on je hned za ním.“

Pell dosáhl na stůl a odstrčil ho stranou. Našel pohovku potom Fowlesovu nohu a po ní postupoval prsty dál ke kapsám. Fowlesova košile byla vlhká, krev jí prosákla a tekla dolů po nohou. Pellovy ruce byly rudé.

04:59:58:57

„Najdi je, Jacku! NAJDI TY ZASRANÝ KLÍČE!“

„Nejsou tady! V kapsách je nemá!“

„Musejí tam být!“

„NEJSOU TADY!“

Sledovala ho, jak loví v obou předních i zadních kapsách jak přejíždí prsty kolem Fowlesova pasu, jako by prohledával podezřelého.

„Ponožky! Zkontroluj ponožky a boty!“

Pátrala očima po pokoji, uvažujíc, že Fowles možná klíče odhodil. K nasazení pout nejsou třeba, jen k jejich sejmutí. A Fowles ani v nejmenším nepočítal s tím, že je kdy bude sundávat. Nikde ale klíče neviděla, a pro Pella by bylo jenom ztrátou času, kdyby se pokoušel v pokoji hledat něco tak malého.

„NEMŮŽU JE NAJÍT!“

Fowles zasténal a pohnul se.

„Ještě je živý!“

03:53:52:51

Podívala se zpět na blikající časomíru a sledovala, jak vteřiny ubývají.

„Je ozbrojený? Má pistoli?“

„Ne, není tu žádná zbraň.“

„Pak na něj zapomeň! Teď zkus pomyslných pět hodin. Nasměruj se tam, kde je na hodinách, pátá.“

Pell pokračoval v horečném prohledávání Fowlesova oblečení.

„JACKU, ZATRACENĚ, UDĚLEJ, CO ŘÍKÁM!“

Pell se otočil po hlase.

03:30:29:28

„Dveře jsou tam, kde je na ciferníku pátá. Vypadni odtud.“

„Ne.“

„Jak romantické, Jacku. Velmi romantické.“

„NENECHÁM TĚ TADY!“

Lezl po čtyřech, bez ohledu na překážky, ale místo k ní zamířil víc vpravo…

„Tady.“

Změnil směr a našel její nohu, bombu minul jen o centimetry, potom jel prsty nahoru po jejích nohou.

„Mluv na mě, Carol. Jsi připoutaná? K čemu?“

„K železnému rámu kolem krbu. Rám je upevněný v cihlách.“

Ruce mu sklouzly po jejím těle, zvedly se k pažím a našly pravou ruku, ohmataly pouta a zápěstí až k železnému rámu. Pak Pell pevně uchopil rám oběma rukama a škubl jím. Zrudnul v obličeji. Rychle se obrátil, zapřel se nohama o zeď a táhl ještě silněji, žíly v obličeji mu naběhly k prasknutí.

„Je to pevné, Jacku. Skoby jsou hluboko.“

Natáhl se přes ni a zkusil druhou stranu. Kupodivu zjišťovala, že se zklidňuje. Uvažovala, co by tomu řekla její terapeutka. Přijetí osudu? Odevzdanost.

Pellovi přeskakoval hlas.

„Páku. Možná to půjde vypáčit. Něco takového tady musí být!“

„Ta železná tyč.“

Tyč se odkutálela k protější stěně. Ztratili skoro celou minutu, když ho navigovala k ní a zase zpátky. Zaklínil ji za rám a páčil.

Tyč se ohnula ve spoji a vypadla, úplně k nepotřebě. „Nefunguje to.“

Odhodil tyč stranou.

„Tak něco pevnějšího! Pohrabáč! Poleno!“

„NIC TAKOVÝHO NEMÁM, PELLE!! NEMÁM V TOMHLE ZKURVENÝM DOMĚ VŮBEC NIC!!! JSEM MIZERNÁ HOSPODYNĚ! A TEĎ ODSUD VYPADNI!“

Pell se zarazil a otočil k ní hlavu. Oči měl náhle tak laskavé a velké, že si byla jistá, že ji vidí.

„Kde jsou dveře, Carol?“

Neváhala s odpovědí, milovala ho za to, že odchází, že ji ušetří těch posledních tří minut pocitu viny za to, že způsobila i jeho smrt.

„Za tebou, na sedmi hodinách ciferníku.“

Jemně se dotkl její tváře.

„Ublížil jsem ti, Carol. Je mi to líto.“

„Zapomeň na to, Jacku. Odpouštím ti. Sakra, já tě přece miluju. A teď, prosím, běž.“

Hmatal podél její nohy až k bombě, stiskl ji v podpaží a začal manévrovat směrem ke dveřím.

Starkeyová si uvědomila, co zamýšlí, a hystericky zaječela:

„ZATRACENĚ, NE!!! PELLE, NEOPOVAŽUJ SE!!! ZAKAZUJU TI SE PRO MĚ ZABÍT!!!“

Lezl po čtyřech k východu, bombu v podpaží, ale mířil příliš napravo od dveří, jak ztrácel orientaci.

„Prokazuješ mi službu, Carol. Vyjdu z toho jako hrdina. Smím zemřít pro ženu, kterou miluji. Pro chlapa, jako jsem já, to je nejvíc, v co kdy mohl doufat.“

Vrazil do stolku, ztratil rovnováhu a bombu upustil. Viděla, jak se světélka v časoměru zamlžují.?

Jak tam tak tápal a hledal bombu na zemi, Starkeyová věděla, že hodlá udělat právě to, co řekl. Odnese tu zatracenou věc ven, pošle se ke všem čertům a ji tady nechá, aby nesla životem tu tíhu, stejně jako to bylo s Cukříkem.

Teprve potom přišla na jediný možný způsob, jak je oba zachránit. Oči se jí zalily slzami.

„Pelle, poslouchej.“

Pořád třímal bombu a hledal cestu ke dveřím.

„Pelle, POSLOUCHEJ MĚ! Můžeme tu bombu zneškodnit. Sakra, vím, jak to udělat.“

Zastavil se a otočil hlavu.

„Jak jsme na tom s časem?“

„Nevidím na to. Otoč to napravo a číselníkem ke mně.“

02:44:43:42

„Přines to sem, Jacku. Podívám se na to zblízka a řeknu ti, co máš dělat.“

„To je blbost, Starkeyová. Ty chceš umřít.“

„Chci žít, Pelle! Zatracenej blázne, chci žít a chci, abys ty žil taky, a ty tady ztrácíš čas! Zvládneme to!“

„NEVIDÍM!“

„POVEDU TĚ! Pelle, mluvím vážně. Stále ještě máme trochu času, ale marníme ho. Přines to sem.“

„Do prdele.“

Pell plnil její pokyny, dokud se neocitl vedle ní. Těžce dýchal a košili měl úplně propocenou.

„Polož to na zem. Vedle mě. Trochu dál.“

Udělal, co mu řekla.

„Teď to otoč. No tak. Chci vidět na ten čas.“

01:56:55 .54

„Kolik zbývá?“

„Vedeme si skvěle.“

Ještě jednou zadržela dech. Připomnělo jí to den, kdy zneškodnila svoji první bombu, a pak si vzpomněla, že to byl Buck Daggett, kdo byl tehdy jejím nadřízeným a kdo jí vysvětlil ten trik se zadržováním dechu, když jí oblékali pancéřový oblek.

„Dobře. Teď to otoč, abych viděla spodek.“

„Nemám žádnou pinzetu, žádné kleště. Myslím ale, že mám nůž.“

„Sklapni a nech mě přemýšlet.“

Učiníte rozhodnutí. Vaše volba vás bude nadosmrti pronásledovat, nebo vás taky může poslat k Pánu.

„Řekni mi, co vidíš, Carol. Popiš to.“

„Máme tu černé časovací zařízení, připevněné na průsvitné nádobě na potraviny. Vypadá to, že propálil do víčka díry a protáhl jimi koncové dráty. Typický Pan Rudý… všechno je schované.“

„Baterie?“

„Musí být uvnitř jako všechno ostatní. Horní část není zajištěna páskou. Je jen zacvaknutá.“

Sledovala jeho prsty, jak jemně osahávají časoměr, pak pokračují dál kolem okrajů víčka. Věděla, že Pell si myslí přesně totéž co ona: že Rudý mohl do víčka zabudovat kontaktní zařízení, které automaticky odpálí nálož, jakmile se víčko zvedne.

Učiníte rozhodnutí. Vaše volba vás ovšem může poslat k Pánu.

„Otevři to, Jacku. Za rohy. Jen to přizvedni v rozích. Pomalu.“

Cítila, jak jí pot stéká po čele.

Pell mhouřil oči na plastovou nádobu, pokoušel se ji spatřit, ale pak si olízl rty a přikývl. Myslel na totéž. Myslel, že tohle by mohlo spustit, ale pokud ano, ani jeden z nich se to už nedozví. Desetitisícina vteřiny byla příliš krátká na to, aby se člověk mohl cokoli dozvědět.

01:51:50:49

Pell uvolnil víčko.

„Uvolni všechny čtyři rohy, ale nezvedej víčko z nádoby úplně. Musíš ho přizvednout jenom tolik, abys cítil, jak se napínají ty dráty.“

Sledovala ho, jak pracuje podle jejích pokynů, pot se jí teď řinul do očí tak silně, že si musela otřít čelo o ramena. Mhouřila oči téměř tak často jako Pell.

„Cítím, jak dráty táhnou za něco uvnitř.“

„To je výbušnina s rozbuškou. Je v těch drátech nějaký systém?“

Zvedl víčko několik centimetrů od nádoby.

„Jo.“

„Zvedej víčko dál, dokud neucítíš, že se dráty napnuly.“ Udělal to.

01:26:25:24

„Dobře. Teď nakloň nádobu ke mně. Chci vidět dovnitř.“

Když to Pell udělal, všimla si, že obsah se pohnul. To bylo dobré. Znamenalo to, že zařízení není připevněné k nádobě, a tudíž se dá vyjmout.

Objemný, zhruba litrový kovový válec, který vypadal jako plechovka od barvy, seděl uvnitř, a z centra horní části trčel koncový konektor elektrické rozbušky. Červené a bílé dráty vedly od konektoru k bočníku, z něj vyrůstaly další dráty protažené skrz víčko nahoru k časoměru a doleva ke dvěma bateriím, připevněným páskou po straně plechovky. Purpurový drát vedl od baterií přímo k časoměru, míjel bočník, ale byl napojený na malou červenou krabičku, z níž vedl ještě jeden drát zpátky k rozbušce. Tahle část se jí nelíbila. Všechno ostatní bylo jednoduché a přímočaré a viděla to předtím už stokrát… ale ne tu červenou krabičku, ne ten bílý drát vedoucí zpět k rozbušce. Uvědomila si, že na ty věci nehnutě zírá. Uvědomila si, že má strach.

„Řekni mi, co mám dělat, Carol.“

„Strpení, Pelle, přemýšlím. Zvedni to a vyndej ven, jasný? Vypadá to, že uvnitř je všechno spojené páskou, takže se nemusíš bát, že se to rozpadne. Prostě to vezmi zespoda do dlaní a zvedni to. Polož to na zem.“

Dělal všechno podle jejích pokynů. Zacházel s tím jemně, jako by to bylo velikonoční vajíčko.

„Vidíš na to dobře?“

„Výborně.“

01:01

00:59

„Jak jsme na tom s časem?“

„Máme ho dost, Pelle.“

„Zvládneme to?“

„Bez problémů.“

„Neumíš dobře lhát, Starkeyová.“

Když bylo zařízení volně na zemi, mohla vidět všechny spoje a rozvody lépe, ale stále ještě neznala účel té malé červené krabičky. Pomyslela si, že by to mohl být monitor rázových vln, a to ji děsilo. Vlnový monitor by zaznamenal odpojení baterií nebo přestřižení drátů a zastoupil by bočník i časoměr. Byl by to zabudovaný ochranný spouštěč zabraňující zneškodnění bomby. Jestliže přestřihnou dráty nebo odpojí časoměr, bočník automaticky zaktivuje rozbušku.

Zrychlil se jí tep. Znovu si musela otřít pot i obličeje o       ramena.

„Je tam nějaký problém, Carol?“

Slyšela napětí v jeho hlase.

„Nic takového, Pelle. Tohle je moje parketa.“

Pell se zasmál.

„Ježíši.“

„Jo, přej si, aby tady byl, kamaráde.“

Pell se znovu zasmál, ale smích odezněl do ztracena.

„Co mám udělat, Carol? Nenech mě v tom samotnýho, holčičko.“

Uhodla, že napětí v jejím hlase nepřeslechl.

„Dobře, Pelle, věc se má takhle. Myslím, že do obvodů je zabudovaný monitor rázových vln. Víš, co to je?“

„Jo. Autodestrukce.“

„Jakmile se pokusíme cokoli rozpojit, ta věc zjistí změnu v něčem, čemu se říká impendance, a odpálí nálož. Na časoměru pak už nebude záležet.“

„Takže, co uděláme?“

„Podstoupíme velké riziko, chlapče. Polož ruku na časoměr a potom najdi dráty vedoucí dolů skrz víčko. Musíš se jich dotýkat pod víčkem, jasný, abys byl tomu zařízení co nejblíž.“

Udělal to.

„Správně. Skrz víčko prochází pět drátů. Vezmi jeden z nich. Kterýkoli.“

Uchopil červený drát a řekl jí to.

„Dobře, ten nechceme, takže ho odděl od ostatních a vezmi jiný.“

Úplně náhodou uchopil purpurový.

„Výborně, miláčku. To je on. Teď jdi po něm a dostaneš se k malé krabičce.“

Dívala se, s jakou jemností se jeho prsty pohybují po drátě, a napadlo ji, že stejně jemně by se nejspíš dotýkaly jejích jizev.

„Jsem tam. Dva dráty vedou ven druhou stranou.“

„Správně, ale o ty se nestarej. Než budeme moct vypnout časovací zařízení, musíme zneškodnit tuhle věc, a já nevím, jak to udělat. Říkám ti teď pravdu, Jacku. Nevím, s čím tady bojujeme, takže nemůžu nic než hádat.“

Beze slova přikyvoval.

„Teď velmi opatrně, protože nechci, abys náhodou vytrhl drát, musíš oddělit vlnový monitor od zbytku bomby. Jen tak povytáhni ty dráty stranou, aby se ta krabička uvolnila, a polož ji na zem.“

„Co chceš, abych s tím udělal?“

„Dupneš na to.“

Nemrkl okem, ani jí neřekl, že se zbláznila.

„Platí.“

Řekla: „Může to ovšem bouchnout, Jacku. Promiň, ale ta zasraná věc prostě může explodovat.“

„Stejně se k tomu chystá.“

„Jo.“

„Oba už jsme to jednou zažili, Carol.“

„Jistě. Žádný problém pro lidi, jako jsme my.“

Když měl monitor na zemi, stranou od ostatních drátů, přidržel na něm ruku. Potom se posunul stranou a zvedl nad něj nohu.

„Jsem správně nad tou blbostí?“

„Do toho, Pelle.“

Jedna desetitisícina vteřiny.

Pellův podpatek dopadl vší silou na součástku.

Starkeyová slyšela svůj sípavý dech, jako by měla hruď staženou železnými obručemi.

Nic.

Když Pell zvedl nohu, plastová krabička byla na kusy. A oni byli stále naživu.

„Rozbil jsem to, že jo, Starkeyová? Je to tak?“

Zírala na rozbité kousky Mezi úlomky ležela dvojice malých stříbrných klíčků. Klíče od pout. Ten sviňák je přiložil k bombě!

„Starkeyová?“

Pohlédla na časomíru.

00:36:35:34

Něco v ní chtělo zakřičet, aby sebral ty klíče, sundal jí pouta a vyřítil se s ní ven. Ale věděla, že to je nad jeho síly. Nikdy by nestihl ty klíče najít, mořit se s pouty a včas je odemknout. Už nezbývalo tolik času.

„Co mám dělat? Mluv ke mně, Carol. Řekni mi, co mám dělat!“

Nechtěla, aby začal přemýšlet o klíčích. Nechtěla ho rozrušit.

„Najdi baterie.“

Jeho prsty ohledávaly zařízení, až našly dvě malé devítivoltové baterie připevněné páskou ke straně plechovky.

„Mám to.“

„Cítíš ty dráty vycházející horem? Jsou připevněné malým spínátkem k horním koncům baterií.“

„Mám to. Co teď?“

Kdyby na téhle bombě pracovala v terénu, byla by v pancíři a poslala by na ni deaktivátor, který by ji odpálil z bezpečné vzdáleností kolem šedesáti metrů. Nikdo by se téhle bomby nedotýkal, protože nikdy nevíte, co ji může odpálit nebo čím vším ji výrobce vybavil. Bezpečí bylo ve vzdálenosti. Bezpečí znamenalo, že se hraje opatrně a neriskuje se, a všechno se promyslí, než to uděláte.

„Utrhni to.“

Pell se nehýbal.

„Mám to utrhnout?“ nechtělo se mu věřit.

00:18:17:16

„Jo, prostě to urvi. Jen ty zasraný věci odsvorkuj. Víc dělat nemůžeme. Musíme přerušit obvod, a nemáme jiný způsob, jak to udělat, takže vyřadíme baterie a budeme se modlit, aby nenastala zpětná reakce, která by aktivovala rozbušku. Snad tam ten zkurvysyn nevestavěl druhý vlnový monitor, který nevidíme. Třeba to nevybouchne.“

Pell chvíli neříkal nic.

00:10:09:08

„Takže to je konec, ano?“

„Rozpoj to jedním čistým pohybem. Nedopusť, aby se konektory znovu dotkly, až je oddělíš.“

„Jasně.“

„Nedělej to polovičatě, Pelle. Jedním pohybem. Přeruš to vedení, jako by na tom závisel tvůj život.“

„Kolik máme času?“

„Šest vteřin.“

Otočil k ní hlavu, jeho pohled ale mířil příliš doprava. Usmál se…

„Děkuju ti, Starkeyová.“

„Já tobě taky, Pelle. A teď přeruš ten obvod.“ Přerušil ho.

00:05:04:03

Časoměr pokračoval v odpočítávání.

„Jsme zachráněni, Starkeyová?“

Časoměr se řítil dál a Starkeyová cítila, jak se jí zalévají oči. Pomyslela si jen: ach ne, je to v prdeli, ale neřekla to. „Promiň, Jacku.“

00:02:01:00

Zavřela oči a strnula v očekávání něčeho, co už nikdy neměla pocítit.

„Starkeyová? Jsme v pořádku, Starkeyová?“

Otevřela oči. Časomíra ukazovala 00:00, ale výbuch se nekonal.

Pell poznamenal: „Myslím, že jsme stále naživu.“

John Michael Fowles nechtěl zemřít. Hlavu měl lehkou, Zatímco jeho hruď se zdála oteklá a poraněná. Slyšel hlas Starkeyové i Pellův. Došlo mu, že se snaží zneškodnit bombu, a v ten moment se chtěl dát do smíchu, ale ztrácel hodně krve. Cítil, jak mu krev zaplňuje plíce. Znovu ztratil vědomí, a potom zase uslyšel hlasy. Pozvedl hlavu, dost nato, aby je viděl. Viděl bombu. Povedlo se jim to. Zneškodnili ji. Tentokrát se John Michael Fowles začal smát, u nosu a úst se mu objevily červené bubliny. Mysleli si, že jsou zachráněni. Neměli ani tušení, jak se mýlí.

Fowles sebral všechnu svoji sílu, aby se zvedl.

„Pelle, bolí mě ruce.“

Pell ji držel v náručí. Když bylo po všem, doplazil se k ní, objal ji a pevně ji držel. Teď ji pustil a klekl si vedle ní.

„Řekni mi, jak se dostanu k telefonu. Zavolám tísňovou linku,“

„Nejdřív seber ty klíče a sundej mi pouta. V tom monitoru byly klíče. Myslím, že patří k těm poutům.“

Pell si dřepl.

„Byly tam klíče, a tys mi to neřekla?“

„Neměli jsme dost času, Jacku.“

Pell si zhluboka oddechl, jako by z něj všechno napětí odcházelo teprve teď. Nechal se navést ke klíčům a pak zpátky k ní. Když měla volné ruce, promnula si obě zápěstí. Ruce ji pálily, jak se do nich vracela krev.

Za Pellem se ozval zvuk podobný mokrému zakloktání, a pak se Fowles svalil z pohovky na zem.

Pell se bleskově otočil.

„Co to bylo?“

Starkeyová nepocítila žádné znepokojení. Fowles byl bezvládný jako kus mokrého hadru.

„To byl Fowles. Spadl z pohovky.“

Zavolala na něj.

„Fowlesi? Slyšíš mě?“

Fowles natáhl ruku směrem k jídelně. Jeho nohy se pomalu pohybovaly, jako by se pokoušel odlézt pryč, ale kolena ho neposlouchala.

„Co dělá, Carol?“

„Zavolám linku 911 a záchranku. Ještě je živý.“ Starkeyová se zvedla a potom pomohla Pellovi na nohy. Na protější straně místnosti se Fowles dostal pár centimetrů za konec stolu. Zůstávala za ním červená stopa.

Starkeyová řekla: „Zůstaň ležet, Fowlesi. Volám pro pomoc.“

Nechala Pella stát u hlavních dveří a vrátila se k Fowlesovi, právě když se doplazil ke vzdálenému konci pohovky.

Byla vedle něj, když sáhl za pohovku, ale viděla jen jeho; záda.

„Fowlesi?“

Vrávoravě se otočil naznak, ještě jednou se ocitli tváří v tvář. Když ho Starkeyová spatřila, vzpomněla si na veškerý svůj pyrotechnický výcvik a na jeho hlavní pravidlo: Sekundární exploze! Vždycky vykliďte oblast kvůli sekundární explozi!^

Měli co nejdříve vypadnout kvůli možnosti další exploze, tak jak to vždycky hlásal Buck Daggett.

Fowles svíral druhé zařízení pevně na hrudi. S krvavým úsměvem se podíval na Starkeyovou.

„Pravda bolí.“

Rychle se obrátila, zoufale se snažíc odlepit nohy od země, do níž jako by zapustila kořeny, zmrazená příšernými událostmi, s nohama odmítajícíma poslušnost. Hromová ozvěna jejího srdce jí zněla v uších, jak se v šílené panice vrhla vpřed směrem k Pellovi a ke dveřím, když –

John Michael Fowles hleděl skrz rudé čočky z vlastní krve na karmínový svět kolem, potom stiskl stříbrně tlačítko – a byl volný.

Později

Starkeyová stála v otevřených dveřích domu, který si pronajali, kouřila a sledovala protější dům. Lidé, kteří tam žili – neznala jejich jméno –, měli černou čivavu. Byl to tlustý a podle názoru Starkeyové docela ošklivý pes. Sedával na zápraží a štěkal na všechny kolemjdoucí, jindy zase stál uprostřed ulice a štěkal na auta. Auta troubila, ale ten hloupý pes se nepohnul ani o píď, a nutil tak auta, aby zpomalila a pomalu ho objížděla. Starkeyová si dlouho myslela, že je legrační, dokud pes před pár dny nepřišel před jejich dům a neudělal hromádku na pěšině. Pokusila se zahnat ho zpátky přes ulici, ale to psisko tam jen stálo a štěkalo.; Teď toho malého podvraťáka nenáviděla.

„Kde jsi?“

„Kouřím.“

„Dostaneš rakovinu.“

Usmála se.

„Umíš říkat ty nejroztomilejší věci.“

Starkeyová se nemohla dočkat, až se nastěhuje zpět do svého domu, ale opravy budou trvat nejméně další měsíc: zpevnění základů, nové podlahy, dvě nové stěny a výměna všech dveří a oken. Žádnému z oken nebo dveří nenechala tlaková vlna po výbuchu jeho hranatý tvar. Mohlo to však být horší. Když zařízení explodovalo, Starkeyová doběhla až k Pellovi stojícímu ve dveřích. Tlaková vlna se přes ni přehnala jako nadzvuková tsunami, hodila ji na Pella a oba je potom vyrazila dveřmi ven. To je zachránilo. Prohodilo je to na verandu a pak na zahradu. Oba byli poranění od úlomků skla a dřevěných třísek, a sluch se jim vrátil až po týdnu, ale mohlo to být horší.

Starkeyová dokouřila, pak cvrnkla špačka do předzahrádky. Snažila se nekouřit v domě, protože to dráždilo jeho oči. Třiadvacet dnů se nedotkla alkoholu. Až se vypořádá s jedním, snad se jí podaří skoncovat i s kouřením. Změna nebyla pouhou možností, byla nutná.

Nakonec nehodlali soudit slepého člověka. Úřad pro tabák, alkohol a zbraně nejdřív sice tropil nějaký povyk, ale Starkeyová s Pellem dostali Pana Rudého, což jim vyneslo pěknou řádku bodů. Dokonce Jackovi nechali jeho zdravotní pojištění; nikdo by si nedovolil vzít je chlápkovi, který přišel o zrak ve službě.

Starkeyová stále čekala na výsledky. Měla ale dobrého právníka a Morganovu podporu, takže to nejspíš taky dopadne dobře. Tenhle měsíc dostala volno a pak ji předvolají. Morgan jí slíbil, že všechno zařídí, a ona mu věřila. Barry Kelso čas od času zavolal a ptal se, jak jde život. Zjistila, že ho má docela ráda. Beth Marziková už nezavolala.

Pell řekl: „Pojď sena. Chci, aby ses na něco koukla.“ To bylo jeho oblíbené, jako by se s tím, prostřednictvím jejích očí, mohl potěšit i on. Zjistila, že se jí tahle hra líbí. Líbila se jí moc.

Jack rozestavěl v ložnici svíčky. Dal je do malých válcovitých svícnů, na podšálky a na talíře, zářily na prádelníku, na skříni a na nočních stolcích. Starkeyová ho sledovala, jak zapaluje tu poslední, hledá prsty knot, přikládá plamen jejího zapalovače, odkapává vosk a prsty ho opatrně směruje na talíř, a potom do něj zasazuje spodek svíčky. Nikdy ji nežádal o pomoc. Občas mu ji nabídla, ale nikdy nenutila. Dokonce i vařil. To se o něj bála nejvíc.

„Co tomu říkáš?“

„Je to krásné, Jacku.“

„Jsou pro tebe.“

„Děkuji.“

„Nehýbej se.“

„Jsem tady.“

Šel za jejím hlasem, pomalu se sunul kolem postele. Býval by prošel půl metru od ní, a tak se dotkla jeho paže.

Pell s ní žil ode dne, kdy opustil nemocnici. Ztratil zrak. To bylo všechno. Ani jeden z nich nevěděl, jestli tady zůstane navždy, ale člověk nikdy neví.

Starkeyová si ho přitáhla blíž a políbila ho.

„Vlez si do postele, Jacku.“

Usmíval se, když se tam pomaloučku ukládal. Obešla postel a stáhla žaluzie. Venku bylo ještě světlo, ale při stažených roletách na ně svíčky vrhaly bronzové odlesky. Někdy, po milování, si ve světle svíček představovala stínové bytosti a popisovala mu je.

Odložila šaty, nechala je sklouznout na zem a spočinula v jeho náruči. Dovolila mu, aby se jí dotýkal po celém těle. Jeho prsty se lehce dotýkaly starých i nových jizev. Líbily se jí jeho doteky. Když spolu takhle zůstali poprvé, byla vyděšená, přestože byla tma. Viděl rukama.

„Jsi krásná, Carol.“

„To říkáš ty.“

„Dokážu ti to.“

Vzdychala pod jeho doteky a kvůli všemu, co pro ni udělal. Starkeyová za sebou měla dlouhou cestu, a ještě delší byla před ní. Tahle ovšem bude krásnější, s Pellem po boku.

Obsah:

Prolog

Část první

1

2

3

4

5

6

7

8

Část druhá

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22