Robert Crais

HLÍDKA

Přeložili
Hana a Martin Sichingerovi

Tato kniha je fikce. Veškeré postavy, lokality a děje vylíčené v tomto románu jsou dílem autorovy fantazie. Veškerá podobnost se skutečnými osobami, ať už žijícími, či zesnulými, místy a událostmi je čisté náhodná.

Přestože autor vyvinul veškeré úsilí, aby uvedl telefonní čísla a internetové adresy platné v době vydání, ani vydavatel, ani autor nenesou žádnou zodpovědnost za změny, které by snad nastaly po publikaci. Dále není vydavatel odpovědný za autora ani za obsah webů třetích stran.

digitalizace cesmina_v

Copyright © 2011 by Robert Crais

Translation © Hana a Martin Sichingerovi, 2011

Alt rights reserved

ISBN 978-80-7359-315-5

Clayi Fourrierovi,

mému příteli,
honícímu sny
z RiverRoad
až na vrchol Hollywood Sign.

S láskou, obdivem a nemálo krůpějemi horečnatého potu.

Poděkování

Psaní je osamělá činnost,
ale k uvedení knihy do života je třeba tým.

Autor by rád poděkoval Patricii Craisové
za dlouhé hodiny tvrdé práce na vylepšování rukopisu
a Lauren Craisové za dohledávání informací
v právní oblastí i obecně.

Další dík náleží Stevu Brownovi za to,
že se se mnou podělil o znalost prostředí
Venice Canals, provedl mne po nich
a přispěl svými postřehy k příběhu.

Marilyn Ducksworthová, Michael Barson
a Matthew Venzon prokázali, že jsou ti nejlepší
v obchodní branži. Jejich snahy a inovační nápady
byly nejen vynikající, ale také inspirativní. Děkuji vám.
Totéž platí pro Kate Stárkovou a Lydii Hirtovou za to,
že dotlačily autora a jeho práci až k novým metám,
a Ivanu Heldovi a Neilu Nyrenovi
za jejich důvěru a věrnost.

Ve Spojeném království míří mé díky
k Timu Healymu Hutchinsonovi, Jonu Woodovi,
Juliet Ewersové, Helen Richardsonové,

Susan Lambové a Malcolmu Edwardsovi.

Díky a hold vzdávám též Aaronu Priestovi a jeho týmu
i celé Aaron Priest Literary Agency –
Lucy Childsové, Nicole Jamesové,

Johnu Richmondovi a Lise Vanceové –,
neboť mi pomáhali v průběhu práce
i při jejím dokončení.

A mému příteli, Davidu Thompsonovi,
knize a margaritě.

New Orleans
2005

Pondělí, 4.28. Stísněný pokoj ve Francouzské čtvrti se zaplnil kouřem levných svíček vonících po medu. Daniel dohlédl přes rozbité rolety a třesoucí se okenní tabulky ulicí až na úzký proužek Jackson Square. Výhled mu clonila stěna deště, jak se přes New Orleans hnala vichřice jako utržená ze řetězu. Takový déšť Daniel ještě nikdy neviděl.

Miloval tyhle proklaté hurikány. Vytáhl rolety a otevřel okenice. Déšť do něho udeřil vší silou. Chutnal slaně a páchl leklými rybami a řasami. Zběsilý vichr se hnal skrze New Orleans rychlostí větší než sto mil za hodinu, ale tady v úzké ulici, v laciném jednopokojovém bytě nad obchodem se sendviči, nebyl silnější než trochu svižnější vánek.

Elektřina v této části čtvrtě přestala fungovat už téměř před hodinou; proto svíčky, které Daniel našel v ředitelově kanceláři. Několik sousedních domů osvětlovala nouzová světla napájená bateriemi a zalévala chvějící se stěny pokojů strašidelnou namodralou září. Téměř všichni z okolních budov už odešli. Ne všichni, ale téměř. Paličáci, bezmocní a hlupáci zůstali.

Jako Danielův přítel Tolley.

Tolley zůstal.

Hlupák.

A tak teď trčeli v prázdném domě obklopeném opuštěnými budovami v neuvěřitelné bouři, která přinutila víc než milion lidí uprchnout z města, ale Danielovi to svým způsobem vyhovovalo. Při tomhle hluku a v takové prázdnotě nikdo neslyšel, jak Tolley křičí.

Daniel se otočil od okna a pozdvihl obočí.

„Cítíš to? Takhle nějak smrdí zombie probuzený k novýmu životu. Viděl jsi zombie?“

Tolley připoutaný k posteli devíti metry nylonové šňůry se nezmohl na odpověď. Hlava mu nehybně ležela, oteklá a rozbitá, i když ještě dýchal. Občas sebou škubl a zatřásl se. Daniela nezastavila ani skutečnost, že Tolley už nebyl schopný reagovat.

Pomalu došel k posteli. Cleo a Tobey uhnuli stranou, aby ho nechali projít.

Měl v batohu balíček injekcí s extází, metamfetaminem a dalšími vybranými medikamenty. Vyndal lékárničku, píchnul Tolleymu trochu heroinu a čekal, až začne účinkovat. Venku zazněla přidušená rána, ale tak hlasitá, že se neztratila ve větru. Možná transformátor, který dosloužil, nebo další zřícená zeď.

Tolleyho oči se náhle horečnatě rozmžikaly a pak se pokusily zaostřit. Když spatřil Daniela, snažil se odtáhnout pryč, ale kam by asi tak mohl jít?

„Ptal jsem se tě,“ pronesl Daniel vážně, „jestli jsi někdy viděl zombie? Tady, na tomhle místě jsou, to vím určitě.“

Tolley potřásl hlavou, což Daniela popudilo. Před šesti dny, cestou do New Orleans, kam ho na základě jedné naprosto jasné stopy poslali najít Tolleyho, došel Daniel k závěru, že se mu naskytla skvělá příležitost uvidět zombie. Daniel zombie nesnášel, jejich existence ho urážela. Mrtví by měli zůstat mrtví, ne znovu vstát a chodit, celí pomatení, nechutní, ohavní. Nebál se ani upírů, ale zombie ho vytáčely. Daniel věděl z toho nejlepšího zdroje, že v New Orleans pár zombíků určitě je a možná i nějaký ten upír nebo dva.

„Nechovej se jako hlupák, Tollivere. V New Orleans by přeci měli mít zombie, k čemu by jinak byly všechny ty voodoo sarapatičky a bláboly z Haiti? Určitě jsi něco viděl?“

Tolleyho oči zářily metamfetaminem, tedy jedno zbývající oko, lesklá zářivá koule prokvetlá rudými žilkami.

Daniel si setřel z obličeje déšť a náhle na něho padla únava.

„Kde je?“

„Přísahám, že nevím.“

„Zabils ji? To ses mi snažil říct?“

„Ne!“

„Řekla ti, kam jedou?“

„Já nevím nic o tom –“

Daniel udeřil Tolleyho pěstí do hrudníku a chopil se hole. Byla to skládací ocelová tyč něco přes půl metru dlouhá. Daniel jí tvrdě a zuřivě tloukl Tolleyho přes hruď, břicho, stehna a holeně. Tolley ječel a svíjel se v poutech, ale kolem nebyl nikdo, kdo by ho uslyšel. Daniel ho chvíli mlátil, pak odložil tyč vrátil se zpátky k oknu. Tobey a Cleo se mu rychle klidili z cesty.

„Chci vidět zatracený zombie. Zombie, upíra, něco, kvůli čemu by tenhle mizernej výlet za něco stál.“

Déšť tvrdě vrazil dovnitř, horký a slaný jako krev. Daniel si ho nevšímal. Trmácel se celou cestu až sem a nenašel ani jednu zombii. Kdykoli někde bylo něco zajímavého, Daniel o to přišel. Život plný mizerných zklamání.

Pohlédl na Tobeyho a Clea. V mihotavém světle se dali sotva rozeznat, celí zablácení a špinaví, ale viděl je docela dobře.

„Klidně bych se vsadil, že zabít zombíka, pěkně muž proti muži, bych zvládnul. Chtěl bych to zkusit. Myslíte, že bych ho dokázal oddělat?“

Tobey ani Cleo nedopověděli.

„Nekecám, dokážu sejmout zombii. A klidně i upíra, jenže tvrdneme tady, protože musím mrhat časem na tohohle třasořitku. Radši bych lovil zombie.“

Ukázal na Tolleyho.

„Hej, chlapče.“

Daniel se vrátil k posteli a zatřásl zajatcem, aby ho probral.

„Myslíš, že bych dokázal sejmout zombíka, pěkně na férovku, jeden na jednoho?“

Rudé oko se protočilo a z rozšklebených úst se vyvalila krev. Unikl z nich nezřetelný sykot, proto se Daniel sklonil blíž. Vypadalo to, že ten zkurvysyn se konečně chystá promluvit.

„Tak co?“

Tolleyho ústa se pohybovala, jak se pokoušel něco říct.

Daniel se na něho povzbudivě usmál.

„Slyšíš ten vítr? Kdybych byl netopýr, roztáhl bych křídla a svezl bych se na tý vichřici, kam by to šlo. Kam odešli, chlapče? Vím, že ti to řekla. A ty to zase řekneš mně, abych odsud mohl konečně vypadnout. Jen mi to pověz. Máš to na jazyku. Pomoz mi a já ti dám pokoj.“

Tolleyho rty se pohybovaly a Daniel věděl, že se mu to chystá povědět, ale nakonec z něho vyšlo jen tiché vydechnutí.

„Říkal jsi západ? Mířili na západ? Do Texasu?“

Jenže Tolley byl mrtvý.

Daniel chvíli zíral na jeho tělo, pak vyndal zbraň a střelil Tollivera Jamese pětkrát do hrudi. Pět hlučných výstřelů, které by každý, kdo zůstal, slyšel i přes hlasitý vichr. Bylo mu to jedno. Kdyby se někdo namáhal a přišel se podívat, Daniel by ho klidně zastřelil také, ale nikdo nepřišel – policie, sousedé, nikdo. Každý, kdo to měl v hlavě v pořádku, vězel někde zabarikádovaný a snažil se přežít.

Daniel znovu nabil, schoval zbraň a vyndal satelitní telefon. Mobilní sítě v celém městě spadly, ale satelitní telefon fungoval bezchybně. Zkontroloval čas, stiskl tlačítko pro rychlou volbu a čekal, až dojde ke spojení. Pokaždé to pár vteřin trvalo.

Potom se narovnal, jako by povyrostl, a vrátil se ke svým způsobům profesionála.

Když se spojení navázalo, Daniel se ohlásil.

„Tolliver James je mrtvý. Neřekl nic, co by se dalo použít.“

Pak chvíli naslouchal, než odpověděl.

„Ne, pane, jsou pryč. To mohu potvrdit. James byl dobrý tip, ale nevěřím, že mu něco řekla.“

Znovu naslouchal, tentokrát o něco déle.

„Ne, pane, to není tak úplně pravda. Jsou tu ještě dva nebo tři lidé, se kterými bych si rád promluvil, ale bouře proměnila tohle místo v peklo. Téměř určitě budou mezi evakuovanými. Nedokážu to odhadnout Chvíli potrvá, než je najdu.“

Z druhého konce zazněl další proslov, ale zanedlouho utichl.

„Ano, pane, rozumím. Vy dostanete svoje a já také. Nenechám vás na holičkách.“

Poslední šéfova slova.

„Ano, pane. Děkuji. Budu vás informovat.“

Daniel vypnul telefon a odložil ho.

„Kretén.“

Vrátil se k oknu a nechal se bičovat deštěm. Všechno už měl mokré: košili, kalhoty, boty, vlasy. Byl promočený na kost. Vyklonil se ven, aby lépe viděl na náměstí. Uličkou se od zdi ke zdi potácel padesátigalonový kanystr na benzin, následovaný bicyklem klouzajícím po boku a otlučenou překližkovou deskou, která se přetáčela a plachtila jako odhozená hrací karta.

Daniel zakřičel do větru, jak nejhlasitěji dokázal.

„Pojďte si pro mě, vy zkurvený zombie! Ukažte mi ty svoje hnusný ksichty!“ Zvrátil hlavu dozadu a začal výt. Chvíli štěkal jako pes, pak znovu zavyl a nakonec se vrátil do pokoje a začal si sklízet věci. Tobey a Cleo byli pryč.

Tolliver měl pod matrací schovaných osm tisíc dolarů, ještě zabalených ve vzduchotěsném obalu, které Daniel našel, když prohledával pokoj. Pravděpodobně dárek od té dívky. Daniel si peníze nacpal do batohu, ujistil se, že Tolliver nemá hmatný tep, a odešel do malé koupelny, kde nechal ve vaně ležet Tolliverovu přítelkyni poté, co ji pěkně a čistě uškrtil. Netrvalo to ani den, a už si ji stihl najít černý proud mravenců.

„Musíme jít, Danieli,“ ozval se Cleo. „Přestaň se tu poflakovat.“

„Kam půjdem v takový bouřce?“ nesouhlasil Tobey. „Podle mě by bylo lepší zůstat tady.“

Daniel dospěl k závěru, že má pravdu. Tobey byl z nich chytřejší a většinou ji taky měl, jenže nebyl pokaždé vidět.

„Fajn, asi bych měl počkat, než se to nejhorší přežene.“

„Počkej,“ souhlasil Tobey.

„Počkej, počkej,“ dodal Cleo.

Jako by se vytrácela ozvěna.

Daniel se vrátil k oknu. Znovu se vyklonil do deště a zkontroloval ústí uličky pro případ, že by se kolem potácela nějaká zombie.

„No tak, zatraceně, ukažte mi aspoň jednu. Jedna podělaná oživlá mrtvola je všechno, co chci.“

Kdyby se zombie objevila, měl Daniel v plánu vyskočit oknem za ní a rozervat její smrduté mrtvolné maso vlastními zuby na kusy. Koneckonců je přece vlkodlak, a právě proto je tak dobrý lovec a zabiják. Vlkodlaci se ničeho nebojí.

Daniel si poklepal na temeno hlavy, zavyl společně s větrem, pak uhasil svíčky, usedl a čekal, až bouře přejde.

Až skončí, najde Daniel jejich stopu, půjde po ní a nezastaví se, dokud je nedostane. Bylo mu jedno, jak dlouho nebo kam až budou utíkat. Proto ho muži dole na jihu pro tyhle úkoly využívali a dobře mu za ně platili.

Vlkodlaci vždycky dostanou svou kořist

Los Angeles
O PÁR LET POZDĚJI

Neprobudil ho vítr. To ten sen. Slyšel poryvy větru ještě dřív, než otevřel oči, ale do temného časného rána ho probudil ten sen. Kocour mu byl svědkem. Rozježený černý kocour ležel schoulený v nohách jeho postele, uši sklopené, tiše vrčel a sledoval, jak Elvis Cole otevřel oči. Jeho tvář válečníka měla vzteklý výraz a Elvis poznal, že spolu sdíleli stejnou noční můru.

Cole se probudil v posteli v podkroví svého domu zalitého svitem měsíce a vnímal, jak se střecha domu ve tvaru A chvěje, jako by se ho vítr pokoušel srazit z jeho vyhlídky na Hollywood Hills. Nezvyklý frontální systém nad středozápadem před sebou tlačil od moře vítr o rychlosti sedmdesáti uzlů a snažil se už několik dnů srovnat Los Angeles se zemí.

Cole se posadil, úplně bdělý, a pokoušel se ten sen ze sebe setřást: ošklivou noční můru, po níž se cítil rozrušený a smutný. Kocourovy uši zůstaly sklopené. Cole k němu natáhl ruku, ale kocour sklouzl z postele jako louže černého inkoustu.

„Ty mně taky,“ vyprovodil ho Cole.

Zkontroloval čas. Ze zvyku. Tři hodiny dvanáct minut Sáhl na noční stolek, aby zkontroloval zbraň – také ze zvyku –, ale zarazil se, když si uvědomil, co dělá.

„No tak, co je?“

Zbraň byla na místě, protože tam byla vždycky. Někdy se hodila, ale většinou ji nepotřeboval. Žít sám jen ve společnosti vzteklého kocoura není dostatečný důvod k tomu se po ní natahovat. Ve tři hodiny dvanáct minut, uprostřed větrné noci, byla pouhou připomínkou toho, co všechno ztratil.

Cole si uvědomil, že se chvěje a zvedl se z postele. Ten sen ho vyděsil. Záblesk hlavně tak jasný, že se mu dělaly mžitky před očima, dřevěné uhlí páchnoucí jako střelný prach, zářivá rudá mlha, ze které mu naskočila husí kůže, roztříštěné sluneční brýle, které obloukem prolétly vzduchem – obrazy tak živé, že ho probudily.

Třásl se, jak se jeho tělo snažilo zahnat strach.

Zadní část Coleova domu tvořila prosklená věž ve tvaru písmene A, ze které se mu naskýtal výhled na kaňon pod domem a démantovou záři města za ním. Teď byl kaňon zalitý modravým svitem měsíce. Spící domy dole na svahu obklopovaly šedomodré stromy, které se prohýbaly a svíjely ve větru jako by měly tanec svatého Víta. Cole přemýšlel, jestli se kromě něho probudil tam dole ještě někdo. Zajímalo by ho, zda i jiní prožívají stejnou noční můru – viděli, jak jejich nejlepší přítel umírá zastřelený ve tmě.

Násilí bylo součástí jeho života.

Elvis Cole o ně nestál, nevyhledával je a nijak se v něm nevyžíval, ale možná si to jen namlouval v mizerných chvílích, jako byla tahle. Povaha jeho práce ho připravila o ženu, kterou miloval, a o malého chlapce, kterého s láskou vychovával. Zůstal bez nich v domě sám jen ve společnosti vzteklého kocoura a pistole, kterou nemusel odkládat.

A najednou se objeví tenhle sen, ze kterého mu naskakuje husí kůže – tak skutečný, že vypadal jako předtucha. Pohlédl na telefon a hned sám sebe napomenul: Ne, to je bláhové a hloupé, jsou tři ráno.

Cole zavolal.

Jedno zazvonění a telefon někdo vzal. Ve tři ráno.

„Pike.“

„Ahoj, chlape.“

Cole nevěděl, jak by měl pokračovat, a připadal si jako pitomec.

„Jsi v pořádku?“

„Jo. A ty?“ zeptal se Pike.

„Jo. Promiň, že volám tak pozdě.“

„Není ti nic?“

„Ne. Jen jsem měl divný pocit, to je celé.“

Propadli se do ticha, které Cole vnímal jako trapné, ale první promluvil Pike.

„Jestli mě potřebuješ, přijedu.“

„To ten vítr. Řádí jako šílenec.“

„Hm.“

„Dávej na sebe pozor.“

Řekl Pikeovi, že se brzy ozve, a zavěsil.

Volání Coleovi nepomohlo. Myslel si, že pomůže, ale nepomohlo. Sen by po něm měl vyblednout, ale nevybledl. Hovor i Pikem způsobil, že sen působil ještě skutečněji.

Jestli mě potřebuješ, přijedu.

Kolikrát už se Joe Pike ocitl v nebezpečí proto, aby ho zachránil?

Vedli spolu dobré války: někdy vyhrávali, jindy, ale jen občas, prohráli. Museli zastřelit lidi, kteří někomu ublížili nebo ubližovali, oni sami byli postřeleni a Joe Pike nejednou zachránil Coleovi život jako archanděl z nebes.

A najednou se objevil ten sen a nechtěl zmizet…

Záblesky hlavně ve špinavém pokoji. Stín ženské postavy vržený na stěnu. Tmavé brýle rotující v prostoru. Joe Pike propadající se do ošklivé rudé mlhy.

Cole seběhl po schodech do potemnělého domu a vyšel ven na verandu. Listí a smetí ho bodaly do tváří jako písek na větrem bičované pláži. Světla domů pod ním zářila jako spadlé hvězdy.

Občas ve chvílích slabosti, za nocí, jako byla tahle, vzpomínal Cole na ženu a chlapce, a říkal si, že násilí v jeho životě ho připravilo o všechno, co měl, jenže sám věděl, že to není pravda. I když se někdy cítil nesmírně osamělý, pořád měl co ztratit.

Mohl ztratit svého nejlepšího přítele.

Nebo svůj život.

Část první
PRODAVAČ
RYBÍCH BAGET

1

Šest minut předtím, než zahlédl dvojici mužů, zastavil Joe Pike u benzinové pumpy Mobil, aby si dofoukl kola. Poznal, že se chystají spáchat zločin, jen co je uviděl. Byl teplý letní kalifornský den, deset třicet pět dopoledne, ve Venice nedaleko od moře. Než se Pike vydal do tělocvičny, zkontroloval tlak v pneumatikách a zjistil, že pravé kolo má o tři desetiny atmosféry méně. Kdyby nepotřeboval dofouknout pneumatiku, nezahlédl by ty dva muže a nezapletl by se do toho, jenže kolo bylo podhuštěné. Zastavil, aby ho dofoukl.

Dotáhl ty tři desetiny a odklopil víčko nádrže. Zatímco pumpa běžela, kontroloval, zda se na jeho červeném džípu Cherokee neobjevily nové škrábance, rýhy nebo asfalt ze silnice, a jestli nepotřebuje něco doplnit nebo dotáhnout.

Brzdová kapalina – v pořádku.

Posilovač řízení – v pořádku.

Rychlostní skříň – v pořádku.

Chladič – v pořádku.

Džíp, i když zdaleka nebyl nový, byl bez poskvrnky. Pike se o něj pečlivě staral. Povinnost starat se o sebe a své věci mu jako sedmnáctiletému vštípil muž, kterého si vážil, když jako mladík sloužil u námořní pěchoty, a jehož rady mu dobře posloužily už při mnoha příležitostech.

Když Pike zavíral motor, projely po protější straně ulice tři ženy na kolech, štíhlé nohy jim jen kmitaly, svalnatá záda se skláněla k řidítkům. Pike se díval, jak ho míjejí, a přitom pohledem zavadil o dva mladíky blížící se z opačné strany – mrknutí – a Pike věděl, že znamenají potíže, dvacetiletí výrostci s tetováním gangu na krku, přicházející krokem, který Pike v dobách své služby u policie nazval chůzí neřádů. Ve Venice bylo běžné narazit na členy gangů, ale tihle dva nešli uvolněně jako dva místní, co nemají nic na práci; klátili se, pohupovali ze strany na stranu a celým tělem dávali najevo, že jsou napjatí k prasknutí. Pike si všiml, že ten, co jde blíž k obrubníku, nakukuje do zaparkovaných aut, a bylo mu jasné, že hledají, co by ukradli.

Pike pracoval tři roky u losangeleské policie, kde se naučil poměrně dobře odhadovat lidi. Potom změnil zaměstnání a nová práce ho zavedla do mnoha konfliktních a nebezpečných situací po celém světě. Při tom se ve čtení těch nejjemnějších výrazů řeči těla i tváře zdokonalil ještě víc. Závisel na tom jeho život.

Bodl ho osten zvědavosti. Kdyby šli dál, byl by to nechal být, ale zastavili se před secondhandem s dámským oblečením přímo na protější straně ulice. Pike už dávno nebyl policista. Nebrázdil ulice a nehledal zločince, měl na práci jiné věci, ale všechno v jejich postoji a výrazu v něm spustilo varovné zvonění. Obchod s dámským oblečením byl ideálním místem pro krádež kabelky.

Pike tedy dokončil tankování, ale do auta nenastoupil. Za jeho džípem zastavilo BMW. Řidička chvíli čekala, pak zatroubila a zavolala z okénka.

„Pojedete?“

Pike se soustředil na dva muže, i za tmavými skly brýlí mhouřil oči proti rannímu slunci.

Znovu zatroubila.

„Hodláte se pohnout, nebo ne? Potřebuju benzin.“

Pike sledoval muže.

„Kreténe.“

Vycouvala a odjela k jiné pumpě.

Pike se díval, jak spolu dva muži krátce hovoří a pokračují od obchodu s oblečením k prodejně rychlého občerstvení. Ručně namalovaný štít nad výlohou hlásal; Wilsonovo občerstvení – sendviče a pravé luisianské po’boy.

Po’boy byly proslulé louisianské bagety plněné kousky smažených ryb a mořských plodů.

Ti dva se chystali vejít do obchodu, ale náhle couvli. Ven vycházela žena ve středních letech s bílou nákupní taškou a velkou kabelkou v ruce. Když vyšla, jeden z mladíků se rychle otočil směrem do ulice a druhý si dal ruku před oči; zjevně se snažili skrýt tváře. Jejich chování bylo tak průhledné, že se Pikeovi zkřivil koutek úst: výraz nejbližší úsměvu, jakého byl schopen.

Když žena odešla, dvojice vstoupila do obchodu.

Pike si uvědomoval, že může jít jen o dva kluky, kteří chtějí překvapit kamaráda nebo si koupit nějaké sendviče, ale chtěl vědět, jak se situace vyvine.

Prokličkoval mezi projíždějícími auty na druhou stranu ulice. Obchůdek se sendviči byl malý, se dvěma prťavými stolečky u přední výlohy a krátkým prodejním pultem v zadní části, u kterého se objednávalo jídlo. Na stěně za pultem viselo křídou napsané menu a hned vedle dveří, které zřejmě vedly do skladu nebo do špižírny, plakát vítězů superbowlu New Orleans Saints.

Události uvnitř v prodejně se sběhly rychle. Než Pike doběhl ke dveřím, dvojice už přinutila staršího muže, aby si lehl na podlahu. Jeden rváč ho tloukl do hlavy, druhý kopal do zad. Prodavač se stočil do klubíčka a dělal, co mohl, aby se ochránil.

Dva útočníci zaváhali, když Pike rozrazil dveře. Oba funěli jako velryby, které se právě vynořily na hladinu. Pike viděl, že mají prázdné ruce, ale za pultem nebo v zadní části obchodu mohl být ještě někdo. Násilník, který do muže tloukl pěstmi, se vrátil k mlácení, a ten, který ho kopal, zkroutil obličej do výhružné grimasy a vykročil vstříc Pikeovi. Tomu se vybavil dokument o stříbrohřbetých gorilích samcích, kteří se nafukují, aby vypadali výhrůžněji.

„Chceš přes hubu, magore? Vypadni.“

Pike nevypadl. Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

V útočníkových očích spatřil záblesk překvapení a zaváhání v pohledu toho, co tloukl do prodavače pěstmi. Čekali, že jeden muž proti dvěma uteče, jenomže Pike neutekl.

Oběť – muž na podlaze – stále stočený do klubíčka, zamumlal: „Nic mi není. Ježíši –“

Mezitím se ten, který do oběti kopal, celý nadmul, aby vypadal větší. Zvedl pěsti a vyřítil se proti Pikeovi; pouliční rváč vybuzený vlastním násilím se ho snažil zastrašit.

Pike mu vykročil vstříc a překvapený útočník, vyvedený z míry jeho výpadem, se zarazil. V tu chvíli se Pike sehnul a plynule jako voda tekoucí přes kameny zrychlil. Chytil útočníkovu paži, přetočil ji zpátky, prudce ho srazil k zemi a přitom mu přerazil vřetenní kost a vykloubil loket. Jednou ho udeřil hranou ruky do ohryzku, otočil se jako voda vířící nad kameny, a stál čelem proti muži, který oběť tloukl pěstmi, ale ten už zřejmě viděl dost. Přesoukal se přes pult, a jak vybíhal zadními dveřmi ven, vrazil do zdi.

Násilník sebou škubal jako kočka klubkem vlny, když se snažil popadnout dech a nadávat zároveň. Pike si klekl na jedno koleno a zatímco zjišťoval, zda u sebe nemá zbraň, sledoval zadní dveře. Našel devítimilimetrovou pistoli, zvedl se a nechal poraženého na zemi jen na tak dlouho, aby se ujistil, že za pultem ani v zadní místnosti nikdo není. Potom se k němu vrátil, převalil ho na břicho a spoutal mu zápětí jeho vlastním páskem. Kluk zaječel, když mu Pike stočil zraněnou paži za záda, a pokusil se zvednout, ale jeho přemožitel mu přirazil obličej k podlaze.

„Přestaň,“ přikázal mu.

Zneškodnil útočníka a zkontroloval místo za méně než šest vteřin.

Starší pán se mezitím pokoušel posadit

„Jste v pořádku?“ zajímal se Pike.

„Jo, to je dobrý. Jsem.“

Nevypadal však dobře. Po tváři mu stékala krev a kapala na podlahu. Všiml si rudých flíčků, sáhl si na obličej a pak si prohlédl červené konečky prstů.

„Sakra. Krvácím.“

Zvedl se najedno koleno, ale zakolísal a skonal na zadnici.

Pike vytáhl svůj mobil a namačkal 911.

„Zůstaňte sedět na zemi. Seženu záchranku.“

Přepadený ho pozoroval přimhouřenýma očima, a Pike si uvědomil, že mu činí potíže zaostřit.

„Vy jste policista?“

„Ne.“

„Nepotřebuju záchranku. Jen popadnu dech a budu zas v pohodě.“

Útočník pootočil hlavu, aby na Pikea viděl.

„Nejseš polda, a zlomils mi ruku? Magore, udělal bys líp, kdybys mě nechal na pokoji.“

Pike ho přitiskl kolenem k zemi, až zalapal po dechu.

Když se na lince 911 ozvala operátorka, vysvětlil jí, co se stalo a jaká zranění oběť utrpěla, oznámil také, že zadržel podezřelého, a požádal ji, aby na místo poslala policii.

Prodavač se znovu chabě pokusil vstát.

„Vykašlete se na to. Jenom vyhoďte toho grázla ven.“

Pike viděl už tolik zranění z rvaček, že je dokázal poměrně slušně posoudit. Poraněná kůže na temeni hodně krvácela, ale to nebývalo tak vážné, zato roztrhnout kůži na čele, to už chtělo pořádnou sílu. „Zůstaňte na podlaze. Máte otřes mozku.“

„Vykašlete se na to. Je mi dobře.“

Muž si umíněně složil nohy pod sebe, rukama se opíral o zem a zkoušel vstát. Omdlel a svezl se zpátky na podlahu.

Pike chtěl jít k němu, ale útočník sebou házel a snažil se zvednout ze země.

„Radši ze mě slez, ty kreténe. Todle tě bude mrzet.“

Pike mu místo odpovědi stiskl bříškem palce místo na krku, kde se z třetího obratle vynořuje kořen nervu C3, a přimáčkl ho ke kosti. Tím mu znehybnil rameno i hruď a vyvolal ostrou palčivou bolest. Bránice se mu sevřela a v půli nádechu se mu zarazil dech. Nerv C3 bránici ovládal.

„Jestli se zvedneš, udělám to znovu. A bude to bolet ještě víc.“

Pike uvolnil stisk. Dobře věděl, že teď toho lotra paže i rameno pálí, jako by je polil napalmem.

„Rozumíme si?“

Kluk bezhlesně nadával a poulil na Pikea oči jako čivava na pitbula.

„Jo…“

Pike položil starého pána tak, aby se mu lépe dýchalo, a pak mu zkontroloval tep. Byl silný, ale každou zornici měl jinak velkou, což naznačovalo otřes mozku. Pike mu přitiskl na zranění chomáč papírových ubrousků, aby zastavil krvácení.

„Co seš sakra zač, chlape?“ zachrčel útočník.

„Už ani slovo.“

Kdyby se Pike nezastavil, aby si dofoukl pneumatiku, neviděl by ty chlapy, ani by nepřešel ulici. Nesetkal by se s ženou, se kterou se měl setkat. Nic z toho by se nestalo. Jenže Pike zastavil. A to nejhorší mělo teprve přijít.

Záchranáři přijeli o šest minut později.

2

Záchranářky byly dvě podsadité čtyřicátnice, které si natáhly vinylové rukavice, jen co spatřily krev. Pike jim popisoval, co se přihodilo, a ony se zatím staraly o oběť.

Útočník, s Pikeovým kolenem v zádech a tváří k zemi, si stěžoval. „Hele, zlomil mi ruku. To von napadl mě, jasný? Potřebuju něco na bolest.“

Vedoucí záchranářka pohlédla na Pikea. Jmenovala se Stilesová.

„Tohle má na svědomí on?“

„On a jeho kumpán.“

„Opravdu má zlomenou ruku?“

„Hm.“

Požádala Pikea, aby mu dovolil se posadit, a kývla na svou kolegyni.

„Prohlídni to neviňátko. Já se postarám o tohohle.“

Stilesová se snažila probrat k vědomí zraněného, který cosi nezřetelně a huhňavě blábolil, ale když mu kontrolovala tep a tlak, začal mluvit o něco jasněji.

Dokázal říct, že je Wilson Smith, přistěhovalec z New Orleans, který do Los Angeles přišel po bouři. Pikea zaujalo, že řekl jen „bouře“, nenazval ji jménem: hurikán Katrina. Zaujalo ho i to, že pan Smith neměl přízvuk, který by Pike považoval za jižanský. Znělo to spíš, jako by byl z New Yorku.

Když mu Stilesová posvítila do očí baterkou, Smith se ji pokoušel od sebe odstrčit.

„Nic mi není.“

„Ne, pane, je. Máte na hlavě otevřenou tržnou ránu a otřes mozku. Podle mého to vypadá na deset nebo dvanáct stehů. Vezmeme vás s sebou.“

„Povídám, že mi nic není.“

Smith se ji znovu pokusil odstrčit a vtom se pozvracel. Pak už neprotestoval, jenom zavřel oči. Pike sledoval, jak záchranářky pracují, a čekal na příjezd policie. Jednou se do toho zapletl, a tak už musel zůstat. Stejně neměl nic jiného na práci.

První policisté, kteří reagovali na výzvu, se ukázali za tři minuty. Velící policistka, postarší Latinoameričanka s klidnýma očima a třemi prýmky na rameni, se představila jako strážník Hydecková. K anglosaskému příjmení přišla zřejmě díky sňatku. Její partner byl mohutný drsně vyhlížející bažant Paul MCIntosh, který postával s palci zaháknutými za opaskem, jako by si přál, aby se něco semlelo.

Hydecková si několik minut tiše povídala se Stilesovou, vyptávala se, v jakém stavu jsou oběť i podezřelý, a pak přešla k Pikeovi.

„To vy jste volal?“

„Ano, madam.“

Operátorka na tísňové lince jim jistě předala informace, které jí Pike dal.

„A jmenujete se?“

„Pike.“

„Hele, ten debil mi zlomil ruku, jasný?“ stěžoval si útočník, kterému mezitím zafixovali paži nafukovací dlahou. „Chci, abyste ho zabásli. Já ho zažaluju.“

Hydecková všechny požádala, aby jí předložili průkazy totožnosti. Pike jí dal svůj řidičák, který si MCIntosh hned zkopíroval do terénní čtečky spolu s číslem mobilu. Podezřelý žádný průkaz neměl. Pikea to nepřekvapilo. Devadesát pět procent lidí, které zatkl, když pracoval u policie, u sebe žádné platné doklady nemělo. Podezřelý sdělil, že se jmenuje Reuben Mendoza, a tvrdil, že nikdy nebyl zatčen.

MCIntosh se k němu sklonil.

„Vy patříte ke gangu?“

„Ani náhodou, brácho. Já jsem čistej.“

MCIntosh ukázal na iniciály na jeho krku. VT, jak Pike, záchranářky i policisté věděli, znamenalo Venice Trece, latinoamerický gang.

„Proto tu máte vytetováno Třináctka z Venice?“

„To jsou moje iniciály.“

„Jak jste dostal z Reubena Mendozy VT?“ podivila se Hydecková.

„Tak se to hláskuje po evropsku.“

Pike jim stručně vypověděl, co se stalo, stručnými oznamovacími větami, přesně jak ho to učili, když byl ještě hlídkový policista, a předal Hydeckové pistoli, kterou sebral Mendozovi.

„Tohle měl v kapse.“

„To není moje,“ bránil se Mendoza. „Neházej to na mě, chlape. Nikdy jsem tu bouchačku neviděl.“

„Ohrožoval s ní pana Smithe?“

„Podle toho, co jsem viděl, tak ne. Měl ji v kapse.“

„Podám na tebe žalobu, frajere, za to, žes mě napad,“ vedl si Mendoza dál svou. „Udělal mi s krkem něco takovýho, jako dělá pan Spock, znáte to? Musel jsem přetrpět šílenou bolest.“

MCIntosh mu řekl, ať mlčí, a obrátil se na Pikea.

„A co ten druhý? Ten měl zbraň?“

„Pokud ano, neviděl jsem ji. Když jsem vešel dovnitř, pan Smith ležel na podlaze. Ten druhý ho tloukl do hlavy. Tenhle do něho kopal. Když jsem ho zneškodnil, jeho kumpán utekl zadem. Zbraň jsem neviděl.“

MCIntosh se usmál na Mendozu.

„Kámoš ti pěkně kryl záda, člověče. Rovnou dveřma ven.“

Hydecková podala zbraň MCIntoshovi a řekla mu, ať ji schová do jejich auta a zavolá další vůz záchranné služby. Oběť a podezřelý se nesmějí přepravovat ve stejné sanitce.

Další hlídkový vůz a ještě jedna sanitka přijely o pár minut později. Než Stilesová a její parťačka přivezly nosítka, nový policista vyvedl Mendozu ven. Hydecková si promluvila se Smithem, zatímco ho záchranářky ošetřovaly. Smith jí tvrdil, že dvojice mladíků chtěla sendvič, ale on potřeboval zavřít, aby si mohl dojít do banky, a požádal je, aby odešli. Oni prý odejít odmítli a začali se s ním hádat.

Hydecková se tvářila pochybovačně.

„Takže oni vám nechtěli nic ukrást? Ztloukli vás, protože chtěli po’boy a vy jste chtěl odejít?“

„Možná jsem řekl něco, co se nehodilo.“

Záchranářky ho právě přenášely na nosítka, když ji Pike zahlédl vejít zadními dveřmi. Neviděla policejní auta ani sanitky parkující vpředu a spousta uniformovaných policistů uvnitř malého krámku ji zarazila, jako by nabourala do neviditelné zdi. Pike se díval, jak očima rychle klouže po záchranářkách, nosítkách a policistech – cvak, cvak, cvak –, snaží se uchopit celou scénu, až – cvak – její oči sklouzly k němu a tam se zastavily. Dívala se na něho, jako by ještě nikdy neviděla nikoho jako on. Pike odhadl, že jí může být těsně nad třicet. Měla olivovou pleť, nakrátko ostříhané tmavé vlasy a energické oči plné života, které ještě vylepšila linkami. Na sobě měla lněné šaty bez rukávů a sandály bez podpatků. Šaty byly pomačkané. Pikeovi se její živý pohled líbil.

Hydecková a MCIntosh se otočili a její pohled sjel z Pikea na ně.

„Můžeme vám nějak pomoct?“ zeptala se Hydecková.

„Co se tady stalo? Wilsone, jsi v pořádku? Wilson je můj strýc.“

Smith se posunul, aby viděl přes záchranářky.

„To je Dru. Moje neteř.“

Jmenovala se Dru Rayneová a přejížděla pohledem střídavě ze Smithe na policisty, kteří jí vyprávěli, co se přihodilo.

„Přepadli tě? Přímo tady v obchodě? Oni na tebe zaútočili?“

„Bránil jsem se, ale tady pán tomu udělal konec.“

Dru Rayneová znovu pozorně pohlédla na Pikea a tentokrát pronesla dvě slova, která způsobila, že záchranářky, policisté i její strýc jako by někam zmizeli, a na okamžik nikdo další kromě nich dvou neexistoval. „Děkuju vám.“

Pike krátce přikývl.

Pak se obrátila zpátky k záchranářkám.

„Bude v pořádku?“

„Zůstane v nemocnici na pozorování. S takovým zraněním hlavy si ho tam budou chtít nechat přes noc.“

„Nezůstanu tam. Jak mě zašijou, vypadnu odtud.“

Dru Rayneová došla k nosítkům a pohlédla na něj.

„Wilsone, prosím tě, nechovej se jako dítě.“

Hydecková dala slečně Rayneové svou vizitku a informovala ji, že detektivové by jejího strýčka rádi v nemocnici vyslechli. Zdravotnice připoutaly pana Smithe posledními popruhy k nosítkům a Pike se díval, jak je jeho neteř následuje ven z krámku. Na odchodu se neohlédla.

Hydecková počkala, až odejdou, a pak se znovu obrátila na Pikea. Stále držela v ruce jeho řidičský průkaz.

„Věříte, že to, co se tu přihodilo, byla hádka kvůli sendvičům?“

Pike zamítavě potřásl hlavou a Hydecková se ještě jednou podívala na jeho řidičák.

„Zdáte se mi povědomý. Neznáme se?“

„Ne.“

„Tohle tetování mi něco připomíná.“

Pike měl na vnější straně obou deltových svalů vytetované zářivě rudé šípy. Viděla je, protože měl na sobě šedou mikinu s odstřiženými rukávy. Armádní sluneční brýle, zrcadlové a černé, ukrývaly jeho oči jako krovky brouka, ale šípy mu visely na ramenou jako neonové poutače. Ukazovaly vpřed. Pike měřil sto osmdesát pět centimetrů, vážil něco přes devadesát kilo a paže se mu vlnily svaly. Vlasy měl ostříhané na půl centimetru, kůži dotmava opálenou a klouby prstů zjizvené a hrubé.

Hydecková si palcem pohrávala s okrajem jeho řidičáku.

„Většina lidí, co se přimotají do takové rvačky, se sebere a uteče. Ale když se tak na vás dívám, hádám, že vy si dokážete poradit. Co děláte, pane Pikeu?“

„Jsem obchodník.“

„Jistě.“

Pike čekal, že se zeptá, v jaké branži obchoduje, ale ona mu vrátila řidičský průkaz. Pokud si všimla vybouleniny na místě, kde měl schovanou jednu ze svých pistolí, ignorovala ji.

„Podle mého měl pan Smith štěstí, že jste byl náhodou poblíž.“

Podala mu svou vizitku.

„Detektivové se vám asi ještě ozvou, ale tohle je moje vizitka. Pokud by vás ještě něco napadlo, zavolejte mi.“

Pike si kartičku vzal a Hydecková odešla, aby se připojila k MCIntoshovi, který čekal venku u auta. Dru Rayneová stála vedle svého strýce, když ho záchranářky nakládaly do sanitky. Tiskla mu ruku a šeptala mu zřejmě něco důvěrného. Pak odstoupila a záchranářky zasunuly nosítka do vozu. Hydecková s MCIntoshem nastoupili do svého vozu, zapnuli maják a zastavili dopravu, aby sanitka mohla odjet. Záchranářky zamířily k nemocnici. Hydecková a MCIntosh se obrátili do protisměru a čekali až je zavolají na další výjezd.

Dru Rayneová se dívala za sanitkou. Sledovala ji, dokud nezmizela, pak se rychle otočila a chvátala zpátky do krámku. Pikea její spěch překvapil. Vypadalo to, jako by se chtěla schovat.

„Proč lhal?“ zeptal se Pike.

Lekla se a trochu sebou trhla.

„Vyděsil jste mě.“

Pike přikývl a pak ho napadlo, že by se možná měl omluvit.

„Promiňte.“

Věnovala mu další vděčný úsměv a odešla za pult

„Moje chyba. Jsem hrozně nervózní. Musím jet za ním do nemocnice.“

„Proč lže?“

„Proč asi? Bojí se, že se vrátí.“

„Už tady někdy byli?“

Vypnula hlubokou fritézu, přikryla víky kovové kontejnery se surovinami a při práci mluvila. Wilson měl přízvuk jako Newyorčan, ale ten její byl měkčí, snad proto, že byla žena.

„Když žijete vedle takových, jako jsou tihle, musíte s tím počítat. Tihle lidi se vždycky vrátí.“

„Jestli se bojíte, že to udělají, měla byste to říct policii. Hydecková se ve své práci vyzná.“

Pohodila hlavou.

„Myslela jsem, že jste taky od policie.“

„Ne.“

„Vypadáte jako polda. Tak trochu.“

„Jenom jsem jel kolem.“

Znovu se usmála a nabídla mu přes pult ruku.

„Dru Rayneová. Říkejte mi jen Dru.“

„Joe Pike.“

„Tím pádem to od vás bylo dvojnásob hezké, pane Pikeu, že jste takhle pomohl. Děkuju.“

Potřásli si rukama a Dru Rayneová se vrátila ke své práci, ale dál s ním mluvila přes rameno.

„Nechtěla bych být nezdvořilá, ale budu tady muset zavřít, abych mohla zajet do nemocnice.“

Pike přikývl, ale ještě neodešel, přestože ho nenapadal žádný důvod, proč by měl zůstat. Pohlédl na její ruku. Snubní prsten neměla.

„Nechcete, abych vás tam dovezl?“

„To není třeba. Ale děkuju za nabídku.“

Pike se snažil přijít na další důvod, proč by neměl nikam chodit „Promluvte si s policií.“

„Budeme v pořádku. Neznáte mého strýce. Pravděpodobně je bude znát jmény.“

Věnovala mu milý úsměv, ale Pikeovi bylo jasné, že policii nechce volat o nic víc než její strýc.

Naskládala kontejnery do výšky na sebe a pak to všechno odnesla do zadní místnosti. Když zmizela, Pike napsal své jméno a číslo mobilu na objednávkový lístek, který našel vedle pokladny. Dal jí číslo svého soukromého telefonu, ne pracovního, které sdělil policii.

„Tady je na mě kontakt. Kdybyste něco potřebovala, zavolejte.“

Stále zůstávala vzadu.

„Dobře. Ještě jednou díky.“

Pike se vrátil ke svému džípu, ale neodjel. Našel uličku pro zásobování, která vedla za Wilsonovým krámkem, a čekal na jejím opačném konci. O pár minut později Dru Rayneová vyšla ven, zamkla dveře a pospíšila si ke stříbrné Toyotě Tercel. Byl to starší model, s poškrábaným zadním nárazníkem, a potřeboval umýt. Pike si pomyslel, že Dru vypadá hodně ustaraně.

Chvíli zůstal sedět v džípu, pak vystoupil a obešel celý blok, nejprve zadní uličkou a pak předem po chodníku. Všímal si lidí na chodníku a v obchodech, zkontroloval střechy okolních budov. Studoval lidi za volanty projíždějících aut a přemýšlel o tom, co řekla: Tihle lidi se vždycky vrátí.

Právě byl na opačné straně ulice proti benzinové pumpě, když kolem pomalu projel hnědý Chevrolet Monte Carlo se staženými okénky. Vpředu v něm seděli dva mladíci, třetí vzadu, všichni tři s tetováním gangu a obličeji rváčů. Zírali na Pikea, když ho míjeli, proto se za nimi ohlédl.

Mladík na zadním sedadle udělal z ruky pistoli, zamířil a naznačil stisknutí spouště.

Pike hleděl za nimi a myslel na to, jak se Dru Rayneová rychle běžela schovat.

Tihle lidi se vždycky vrátí.

Ne, říkal si Pike. Ne, když se vás bojí.

3

Kdyby šlo o kohokoli jiného, důstojnice Hydecková by informovala velitele svého oddělení, že oběť a podezřelý jsou na cestě do nemocnice. Její velitel by tuto informaci předal sloužícímu důstojníkovi z vyšetřovacího oddělení, a ten by do nemocnice poslal detektivy, aby vyslechli Smithe, Mendozu a pravděpodobně i záchranářky. Pokud by Mendoza prozradil totožnost svého komplice, případ by byl uzavřený. Kdyby odmítl spolupracovat, detektivové by zavolali Pikeovi a dohodli si s ním schůzku. Zeptali by se ho, zda se mohou zastavit u něho doma či v práci, nebo by se domluvili na jiném místě, které by vyhovovalo oběma stranám, a to vše vstřícně a přátelsky. Tak by to probíhalo, kdyby se to týkalo někoho jiného, ale Pike věděl, že u něho to bude jiné. Někdo si všimne jeho jména a detektivové se k němu i k vyšetřování začnou stavět docela jinak.

Měl pravdu.

Osm hodin a dvacet sedm minut poté, co zahlédl hnědé monte carlo, se Pike vrátil domů a na parkovišti už čekali dva detektivové. Pike bydlel v uzavřeném komplexu bytových domů v Culver City, nedaleko od místa přepadení. V každém domě byly čtyři bytové jednotky a na každé dva až tři byty připadala jedna parkovací plocha. Do komplexu se dalo dostat jen s magnetickou kartou, kterou se otevírala brána vjezdu, ale detektivové, muž a žena, už byli uvnitř a čekali na něho v obvyklém tmavě hnědém policejním fordu.

Když Pike přijel, vystoupili z auta, a jakmile i on vystoupil z džípu, ukázali mu odznaky. Muži bylo kolem padesátky, měl masitou tvář, řídnoucí zrzavé vlasy a modrou letní sportovní větrovku. Žena, asi o patnáct let mladší, měla vlasy havraní, černé oči a tmavomodrý kalhotový kostým, který na ní visel, jako by nedávno hodně zhubla.

V pase se jí pod kabátem boulila zbraň, vedle níž neustále držela ruku, jako by se obávala, že ji bude muset vytáhnout. Nervózní. Pike by rád věděl, co o něm asi slyšela, že se ho tak bojí.

Starší detektiv šťouchl do své kolegyně a ukázal na něho, jako na exemplář v ZOO.

„Joe Pike.“

Potom o něco hlasitěji promluvil na Pikea, jako by Pike byl nějaké zvíře, které je na nějaký ten šťouchanec zvyklé.

„Když nám řekli, že jste to byl vy, napadlo mě, že budu mít kliku, když mě nezastřelíte.“

Způsob, jakým to řekl, přinutil Pikea prohlédnout si ho pozorněji. Zdál se mu povědomý, ale nepoznával ho.

Detektiv správně přečetl jeho rozpaky a zvedl svůj průkaz výš, aby na něj Pike dobře viděl.

„Cože, Pikeu, vy si na mě nepamatujete? Jerry Button z Rampartu. Teď dělám na služebně v Pacifiku. Tohle je detektiv Futardová. Přijeli jsme kvůli napadení Smithe, takže žádné střílení, jo? Neodpráskněte nás.“

Zmínka o Rampartu mu pomohla přiřadit jméno, jenomže tenhle Jerry Button se ani trochu nepodobal bouřlivému mladému důstojníkovi, kterého si Pike pamatoval. Tenhle Button byl o dobrých dvanáct kilo těžší, s uhrovitou pletí a opuchlýma očima. Tamten Jerry Button dokončil akademii pár let před Pikem, a když Pike začal dělat pochůzkáře, z Buttona už byl důstojník v hlídkovém autě rampartské divize. Chovali se k sobě přátelsky, ale přátelé nebyli. Když Pike rezignoval, Button se mu vyhýbal, ale to většina jeho kolegů. Pike se jim nedivil.

Teď si na vzdálenost délky auta prohlédl jejich průkazy. Futardová měla zařazení Fl, takže byla v detektivní kanceláři nováček, čerstvě převelená z hlídkového vozu. Button teď byl detektiv třetí třídy, což byla vyšší hodnost obvykle přidělovaná velícím důstojníkům.

„Jak je panu Smithovi?“ zajímal se Pike.

Button schoval odznak a jeho otázku ignoroval.

„Máte u sebe zbraň?“

„Dvě. I povolení.“

Button znovu šťouchl do Futardové.

„Říkal jsem ti to. Vždycky byl ozbrojený.“

Tmavý obličej jeho kolegyně byl neproniknutelný jako noc.

„Neměli bychom ty jeho zbrojní pasy zkontrolovat?“

„Ne. Nemůžeš za sebou nechat tolik mrtvol jako tenhle chlap a nemít přitom papíry v pořádku. Jsou vaše povolení v pořádku, viďte, Pikeu? Máte je v cajku?“

Pike na něj tak dlouho zíral, až se Button rozesmál a zvedl ruce.

„Dělám si srandu. Pojďme dovnitř, promluvíme si o tom, co se stalo.“

„Venku je pěkně.“

„No tak. Vevnitř je líp.“

„Kdybyste zavolali, šli bychom dovnitř. Žádné volání, žádné pozvání. Když jste nezdvořilí, musíte se spokojit s tím, že budete stát před domem.“

Button se zamračil.

„Budete spolupracovat, nebo ne?“

„Ptejte se.“

„Tady, na parkovišti?“

„Tady.“

Button gestem vyzval Futardovou, aby si připrala blok.

„Tak dobře, zůstaneme tu. Víte, co potřebujeme. Povězte nám, co se stalo.“

Pike převyprávěl sled událostí právě tak, jako je popsal Hydeckové, včetně popisu druhého útočníka a toho, kdy přijeli a co dělali záchranářky a policie. Futardová rychle čmárala, aby stíhala, ale Button se tvářil znuděně, jako by tohle všechno už slyšel a tak jako tak ho to nezajímalo.

„Strážník Hydecková tvrdí, že jste jí dal devítimilimetrovou pistoli, kterou jste prý vzal Mendozovi. Je to pravda?“

„Ano.“

„Mendoza říká, že jste to na něho ušil.“

„A co říká pan Smith?“

„Že žádnou zbraň neviděl. Lže?“

Pike se v duchu vrátil k okamžiku prohledávání Mendozy.

„Ne. Ležel tváří k zemi, když jsem Mendozovi tu zbraň odebíral. Pokud nezahlédl jeho pistoli před mým příchodem, opravdu ji nemohl vidět Mendoza ji měl v kapse.“

Button zalétl pohledem k Futardové.

„Fajn, tak si prohlídněte fotky.“

Futardová vytáhla z kapsy hnědou obálku a vysypala z ní několik obrázků.

„Byli bychom rádi, kdybyste se podíval na fotografie ze systému. Na každé straně –“

Button ji přerušil.

„On ví, co to je. Býval jedním z nás. Nezapomínej na to.“

Na každém listu bylo šest barevných fotografií dospělých, asi dvaceti – nebo třicetiletých mužů, všichni přibližně stejné váhy a výšky. Pike podle tetování poznal, že mladíci většinou patří ke stejnému gangu jako Mendoza. Mendozova komplice našel na druhém listu uprostřed spodní řady.

„Tenhle.“

Futardová natáhla krk, aby se podívala.

„Jak jinak. Alberto Gomer.“

Button ji probodl tak znechuceným pohledem, že celá zbledla. Udělala začátečnickou chybu, prozradila jméno podezřelého před svědkem a Button jí to později dá sežrat. Nervózně si olízla rty a pokračovala:

„Učiníte písemné prohlášení a odpřísáhnete to později při veřejném přelíčení?“

„Ano.“

Futardová vytáhla ze saka pero a podala mu ho spolu s listem s fotografiemi. Prsty se jí chvěly.

„Zakroužkujte podobenku muže, kterého jste označil jako toho, který podle vás napadl pana Wilsona Smithe, připište dnešní datum a podepište se.“

Pike udělal kroužek a podepsal se. V dobách, kdy Buttona znával, to nebyl špatný chlap, ale teď mu připadal vzteklý a nezdvořilý. Pomyslel si, že pracovat s ním asi nebude žádný med.

„Poznal ho pan Smith?“

Button se ušklíbl.

„Nikdo z těchhle lidí panu Smithovi nepřipadal povědomý. Zvláštní, jak to funguje. Pan Smith nebyl právě, jak my říkáme, nápomocný svědek.“

Futardová si vzala zpět list s fotkami a poprvé projevila trochu citu.

„Bojí se.“

Button se znovu ušklíbl a pobídl svoji podřízenou.

„Chcete se ještě na něco zeptat, detektive?“

Futardová dopsala to, co si zapisovala, a znovu pohlédla na Pikea.

„Vraťme se k tomu, kdy jste poprvé uviděl Mendozu a jeho komplice. Co jste dělal, když jste si jich všiml?“

„Tankoval.“

„Aha. A co jste dělal ve Venice?“

„Tankoval.“

„Takže jste tam byl jen náhodou?“

„Kde bych měl být?“

„Setkal jste se už někdy s panem Mendozou?“

Futardová ho napjatě pozorovala a Pikeovi došlo, že stejně ho pozoruje i Button. Jako by se na tuhle otázku chystali od samého začátku a čekali, jak zareaguje. Měli by se vyptávat na Wilsona Smithe a Reubena Mendozu, ale místo toho se Pikea vyptávali na Pikea.

„Kam tím míříte?“

„Kamkoli. Ze všech lidí v Los Angeles jste to právě vy, kdo z toho hajzla vymlátí duši.“

„Zeptejte se pana Smithe.“

„Ptám se vás. Vy jste ten, kdo dělá tenhle případ zajímavým.“

„Tohle není o mně.“

„Je to o tom, o čem já řeknu.“

Pike přikývl, už chápal, proč detektiv třetí třídy vede jednoduchý případ přepadení. Jeho hlas zůstal tichý jako lístek plující po hladině rybníka.

„Skončili jsme.“

„Skončíme, až řeknu, že jsme skončili.“

Futardová vypadala vyděšeně a zasáhla, aby situaci uklidnila.

„My teď sepíšeme vaši výpověď a zavoláme vám, abychom se dohodli, kdy ji přijdete podepsat. Podepsat ji musíte.“

Button na ni vyštěkl:

„To on ví. Nasedni. Za minutu jsem u tebe.“

Futardová si sbalila blok a fotky a zdálo se, že je ráda, že může odejít.

Pike se potichu zeptal:

„Co jste jí o mně navykládal, že se tvářila tak vyděšeně?“

„Pravdu.“

„Vy jste sem nepřijel kvůli Mendozově případu.“

„Denně vidíme stovky přepadení. Útoky nějakých mlíčňáků jsou pro srandu.“

„Co se to s vámi stalo? Míval jste na víc.“

Button se díval, jak Futardová nastupuje do auta, a pak chvíli studoval Pikea, zatímco si promýšlel odpověď.

„Jsem policejní důstojník. Uznávám zákony a obětoval jsem svůj život tomu, aby se dodržovaly, ale pro vás, Pikeu, zákon nic neznamená. Tihle mladí policisti si o vás vykládají legendy jako o nějakým hrdinovi, ale já vím, že ve skutečnosti jste nula. Nelíbilo si mi, co se stalo, když jste byl policista, ani kolik lidí jste potopil, když vás vyhodili z oddělení. Jste nebezpečný, Pikeu. Něco s váma je a my se vás dřív nebo později zbavíme.“

Button vykročil k autu a cestou ještě zavolal přes rameno:

„Děkuju, že jste s námi spolupracoval. Ozveme se vám.“

Kdyby šlo o kohokoli jiného, Button s Futardovou by zjistili, co se v obchodě Wilsona Smithe skutečně stalo, a postarali by se o to, aby Mendoza a jeho komplic už Wilsonovi ani Dru neublížili. Tak by to proběhlo, kdyby Pike byl někdo jiný, jenže nebyl. Buttona nezajímalo přepadení ani to, jestli Wilsona Smithe znovu přepadnou nebo vykradou. Button přijel, aby se navážel do Pikea, a to znamenalo, že Wilson a jeho neteř zůstali sami.

Pike byl rád, že dal Dru Rayneové své telefonní číslo.

4

Nečekal, že zavolá tak brzy.

Následujícího rána dvaadvacet minut po osmé byl Pike na cestě do svého obchodu se zbraněmi, když mu zazvonil mobil. Číslo volnícího neznal, ale vzal to.

„Pike.“

„Vrátili se. Řekl jste, abych zavolala, a já, víte, nevěděla jsem, jestli mám…“

Dru Rayneová.

Pike pohlédl na hodinky, aby si zkontroloval čas, otočil auto směrem k obchodu se sendviči a v duchu si spočítal, že se k ní dostane za necelých šest minut

„Jsou ještě ve vašem obchodě?“

Zaslechl v telefonu další hlas a sešlápl pedál plynu.

„Slečno Rayneová? Jste v pořádku?“

„Rozbili výlohu a – ano, jsem v pořádku. Asi se to stalo dnes v noci. Ach, víte, omlouvám se, neměla jsem vám volat. Wilson je… omlouvám se, musím končit.“

Pike uvolnil nohu na plynu, ale pokračoval k jejich obchodu a znovu zajel k benzínce naproti přes ulici. Zaparkoval a vystoupil na chodník, aby měl lepší výhled. Sklo z výlohy téměř zmizelo a přední dveře byly zapřené černou popelnicí, aby se nezavíraly. Nějaký mladík deskou z překližky opatrně vytloukal zbylé střepy z rámu. Žena v zářivých tyrkysových šatech stála opodál a ukazovala na zbývající skleněné zuby, jako by ho naváděla, které má ještě vytlouct. Uvnitř se pohybovaly stíny, ale Pike neviděl, zda některý z nich patří Dru Rayneové.

Pozorně si prohlédl okolí, ale nevšiml si nikoho, kdo by vypadal podezřele. Mendoza určitě ještě čeká ve vazbě na obvinění, takže za tímhle bude pravděpodobně Gomer nebo Mendozovi kamarádi z gangu. Malý revanš za jeho uvěznění.

Pike se prošel po chodníku, aby si lépe prohlédl okolní budovy. Jeho pozornost nikdo neupoutal, ale vnitřní radar ho varoval, že ho někdo sleduje. Pike věděl, že mladí vojáci, kteří se vracejí z pouště, říkají tomuto instinktu pavoučí smysl, podle filmů o Spidermanovi. Vyprávěli mu, že když člověk stráví v poušti dost dlouhou dobu, vyvine se u něho šestý smysl, který ho začne svědit jako štípance zuřivých mravenců, když ho zaměří dalekohled na pušce. Pike prožil větší část života v džungli, v poušti a vlastně téměř všude, kam se člověk může dostat, a teď ono svědění pocítil. Pomalu se otáčel o tři sta šedesát stupňů, aby zkontroloval průčelí obchodů, střechy domů i projíždějící auta, ale nic neviděl. Najednou ten pocit začal mizet jako ustupující odliv, až se vytratil úplně.

Když se Pike vrátil ke svému autu, vyšel z benzinky muž, který tu obsluhoval. Tvářil se ustaraně.

„Doufám, že to tu nechcete zase nechat? Včera jste mi blokoval pumpu víc než hodinu.“

„Dnes ne.“

Chlapíkovi se viditelně ulevilo.

Pike projel zadní uličkou k Wilsonovu obchodu, zaparkoval za tercelem a vešel dovnitř.

Wilson a Dru byli v přední místnosti, spolu s mladým mužem a ženou v tyrkysovém. Stolky, které obyčejně stály u výlohy, byly odsunuté ke straně. Dru stála vedle nich, mluvila do telefonu a Wilson nametal sklo na kus překližky, kterou mladík používal místo lopatky. Wilson jenom tak nebájil, když záchranářkám tvrdil, že v nemocnici nezůstane. Polovinu čela mu zakrýval žlutý čtvercový obvaz.

Žena v tyrkysovém ho přemlouvala.

„Nemohl bys Dru poslechnout? Tohle nemáš dělat Mozek ti začne stávkovat.“

„Nech toho. Aspoň nemyslím na svoje potíže.“

Pike viděl, že vandalové se nespokojili jen s vytlučením skla. Napříč podlahou se táhla dlouhá zelená řeka a další šmouha se klenula jako duha po stěně za pokladnou.

Dru zahlédla Pikea první. V očích jí kmitl úsměv, ale zvedla prst, aby naznačila, že musí dokončit hovor.

Wilson si ho všiml hned po ní a jen vztekle hrábl koštětem do skla, aby ho nametl na překližku.

„Koukněte na ten binec. Vidíte? Říkal jsem vám, abyste ty parchanty prostě vyhodil, ale vy ne – teď se mi ti neřádi pomstili.“

Žena v tyrkysovém nervózně pobíhala kolem mladíka s překližkou.

„Ethane, buď s tím sklem opatrný. Dávej pozor, aby ses nepořezal.“

Dru rychle domluvila a přišla k nim, mávajíc telefonem.

„Sklenáři. Přijedou hned, jak to půjde.“

Wilson se pustil do zametání s ještě větší vervou.

„Spraví to zadarmo?“

Pike si prohlížel Dru. Na úklid obchodu si oblékla kraťasy a seprané tričko, vlasy měla plné smetí a nohy zašpiněné od zelené barvy. Pikeovi se zdálo, že její rozzářené oči dnes ráno vypadají utrápeně, ale nemohl z ní spustit pohled – jako by byla knihou, kterou si chce přečíst.

„Jste v pořádku?“

Opět ten úsměv, rychlý a uklidňující, zatímco se k němu o krok přiblížila.

„Jsem v pohodě. Mockrát vám děkuju, že jste přišel. Nechtěla jsem vás obírat o čas.“

„Měli byste zavolat policii.“

Dru pohlédla na ženu v tyrkysovém.

„Už tady byli. Betsy si všimla té výlohy, když ráno přišla. Zavolala je ještě předtím, než dala vědět nám.“

Tyrkysová dáma se představila.

„Betsy Harmonová. Mám obchod hned vedle. To bylo něco, jak jste zachránil Wilsona.“

„Mě nikdo nezachránil,“ opáčil Wilson. „Měl jsem to pod kontrolou.“

Betsy obrátila oči v sloup.

„Buď rád, že ti zachránil ten tvůj vyhublej zadek, a mně bys měl poděkovat, že jsem ráno zavolala poldy. Potřebuješ policejní hlášení kvůli pojistce.“

Wilson si znechuceně odfrkl, zatímco pomáhal Ethanoví odnést hromadu rozbitého skla na překližce do odpadkového koše.

„Žádné pojištění není, dámo. Platíme, jak nám to vyjde, jen čas od času. V penězích se zrovna netopím.“

Loupnul okem po Pikeovi.

„Víte, co bude stát ten pokoj na pohotovosti?“

Zdálo se, že se Wilsonovi špatně dýchá. Pikea napadlo, že pravděpodobně odešel z nemocnice navzdory doktorovu doporučení, ale byl tady a dával si krámek do pořádku. Pikeovi se to líbilo, věděl, že on by se zachoval stejně. Obrátil se zpět k Dru.

„Ztratilo se něco?“

„Ne, policie už po nás chtěla, abychom to zkontrolovali. Jen rozbili výlohu a vychrstli sem barvu. Podle mě dovnitř vůbec nešli.“

„Byli tu stejní policisti jako včera. Ta tmavá mexická štramanda, jak že se to jmenuje?“ zkoušel si vzpomenout Wilson.

Dru se zamračila.

„Strážníka Hydeckovou by asi nepotěšilo, že o ní někdo mluví jako o Mexičance nebo štramandě.“

„Bude prý muset informovat ty detektivy, aby učinila zadost povinnosti. Ale já jí povídám: Víte co, udělejte mi laskavost a neříkejte jim to. Měla byste vidět ty idioty, co za mnou přišli do nemocnice.“

Wilson přestal zametat a s přimhouřenýma očima se koukl na Pikea.

„Proč se na vás tak vyptávali? Zajímali se víc o vás než o mě. Toho prevíta, co tohle udělal, určitě hledat nebudou.“

Dru taky vrhla pohled na Pikea.

„Určitě to udělal ten chlap, co ho zatkli, ne? On a jeho kumpán.“

Pike jim vysvětlil, že Mendoza je ještě ve vazbě, což Wilsona dokonale znechutilo.

„Je mi jedno, jestli to byl on nebo jeho kámoši nebo nějaký zatracený příbuzný. Uvidíte, že jen co vyjde ven, vrátí se a rozmlátí to tu znovu.“

Wilson zvedl koště, aby pokračoval v zametání, ale zaváhal, jako by přetrhl nit svých myšlenek. Pak se pomalým obloučkem otočil a vrávoravě se začal hroutit mezi stolky.

„Wilsone!“ vykřikla Dru.

Ethan stačil starého pána zachytit, ale prohnul se pod jeho tíhou, proto ho Pike rychle podepřel z druhé strany.

Wilson se opřel o stolek a pomalu se spustil na židli.

„Nic mi není. Jen si potřebuju… na chvíli sednout…“

Druina tvář zbledla.

„Nesmíš se takhle přepínat. Oddechni si. Až se trochu sebereš, odvezu tě domů.“

Odstrčil od sebe její ruce, ale Pike ho chytil za zápěstí a vstoupil mezi ně. Wilson se pokusil vykroutit, ale nemohl. Pike promluvil jemným hlasem.

„Mohl byste si ublížit. Chápete?“

Wilson k němu vzhlédl, ale Pike se ani nepohnul a nepustil ho. Držel ho, dokud se Wilson nepřestal zpěčovat. Pak jeho ruce uvolnil a Wilson odvrátil pohled.

„Má sem přijít sklenář. Až tenhle binec zlikvidujeme, pojedu domů, ale, ježíšikriste, dejte už pokoj.“

Pike pohlédl na Dru a rozhodl se nechat je chvíli o samotě. Vyšel předními dveřmi ven a stoupl si na chodník. Přemýšlel o policii. Hydecková vypadala jako schopná policistka, ale tohle nebyl zločin století. Button a Futardová měli včera vydat zatykač na Gomera. Možná se stavili a možná nestavili na posledním známém místě jeho pobytu, ale pokud jim Gomer neotevřel, nebudou plýtvat časem na takhle nevýznamný případ. Přehodí ho zpět na pochůzkáře, jako jsou Hydecková a MCIntosh. Gomerova fotografie se rozdá při ranním hlášení spolu se snímky a zatykači dalších pachatelů znásilnění, vrahů, pedofilů a jiných nebezpečných zločinců, kteří by se mohli v oblasti pohybovat. Hydecková a MCIntosh pravděpodobně ztratí slovo se členy gangů z Venice, které znají, poptají se, kdo zničil Wilsonův obchod, a napomenou je, aby se to raději neopakovalo, ale dál jejich vyšetřování nezajde. Mají příliš práce s hledáním vrahů a pachatelů znásilnění.

Pike si znovu pozorně prohlédl okolní budovy, střechy, projíždějící auta. Čekal, zda se znovu objeví ten svědivý pocit, že ho někdo sleduje, ale tentokrát necítil nic, a tak se vrátil do obchodu.

Nejprve se podíval na Wilsona, pak na Dru.

„Tohle už se nebude opakovat.“

Wilson se zamračil.

„Jste snad vševěd? Jak to víte?“

„Promluvím si s nimi.“

Wilson se znechuceně opřel o stolek, jako by Pike nebyl o nic chytřejší než ti idioti, co za ním přišli do nemocnice.

„Víte vy co? Je to za náma, ne? Skončilo to, sice nevíme, kdo to udělal, ale hlavně ať to není ještě horší.“ Mávnul rukou k Betsy.

„S váma dvěma, s tebou a s tímhle, bych se jednou mohl probudit zavražděnej.“

„Nechovej se jako mamlas,“ sjela ho Betsy.

Dru se dívala na Wilsona utrápenýma očima, pak se odvrátila a odešla do zadní místnosti. Pike šel za ní a našel ji, jak pláče. Pevně stiskla víčka, zase je otevřela, ale slzy nezmizely.

„Je nemožný. Rozjet tenhle obchod bylo hrozně těžké a nakonec nás možná zničí tihle lidi.“

Znovu zavřela oči a zvedla ruku, aby sama sebe umlčela.

„Omlouvám se.“

Pike se dotkl její paže. Jeden dotek a spustil ruku zpět.

„To bude dobré.“

„Tohle si říkám už léta.“

„Tentokrát je to jiné.“

Pike se vrátil do svého džípu a znovu zkontroloval čas. Gomer může být bůhvíkde, ale věděl, kde najít Mendozu. Po propuštění z nemocnice ho museli převézt na policejní stanici Pacific Station, kde si počká, až proti němu vznesou obvinění. Kancelář státního zástupce má čas čtyřicet osm hodin od jeho zatčení, aby vznesla obvinění, ale Pike tušil, že ho kvůli zraněné ruce pravděpodobně vezmou na řadu přednostně, takže bude obviněn někdy během dneška. Až složí kauci, propustí ho.

Pike zavolal do svého obchodu se zbraněmi. Měl pět zaměstnanců, dva na plný úvazek a tři bývalé policisty na částečný. Obchod mu řídil Ronnie, se kterým se znali už léta.

„Nebude vadit, když tam dnes nebudu?“ zeptal se Pike.

„Ne. Proč?“

„Něco se objevilo. Budu teď načas mít nějakou práci.“

„Nemusíš spěchat. Dej si na tom záležet.“

„Mohla by mi Liz něco zjistit?“

„Když to bude možné. O co jde?“

Ronnieho nejmladší dcera pracovala jako státní zástupkyně v Comptonu a specializovala se na případy týkající se gangů. Pike mu vysvětlil, že Reuben Mendoza čeká ve vazbě v Pacifiku na veřejné slyšení.

„Asi ho obviní už dnes, ale mohli by ho tam držet do zítřka. Může mi zjistit, kdy půjde na řadu?“

„Kde tě najdu?“

„Na mobilu.“

„Zavolám ti.“

Ronnie se ozval za osm minut.

„Je to dneska. Předvedou ho dopoledne. Na soud v Airportu v Hawthomu. Potřebuješ s tím pomoct?“

„To je v pohodě.“

Pike ukončil hovor a vydal se na lov Reubena Mendozy.

5

Soud v Airportu byl jedním ze čtyřiceti osmi nejvyšších soudů, které ležely rozptýlené na čtyřech tisících metrech čtverečních losangeleského okresu. Nacházel se v jihozápadním cípu mimoúrovňové křižovatky dálnic Century Freeway a San Diego Freeway, ani ne na dostřel od losangeleského letiště, a vypadal jako obří zelený mol se skleněnými křídly, který se usilovně snaží vznést do vzduchu.

Pike sjel ze silnice 405, zahnul na La Cienega vedoucí ke dvoru a našel si místo na zaparkování, ze kterého měl dobrý výhled na zadní vchod budovy. Dovnitř se dalo vcházet z obou stran, zepředu i zezadu, ale Pike měl zkušenost, že obžalované po složení kauce pouštějí většinou zadem. Věděl i to, že obžalovací soud nemá žádné pevně stanovené časové schéma, kdy projednává obžaloby. Mendoza teď bude v zadržovací cele s řadou dalších obžalovaných. Pořadí, v jakém předstupují před soudce, se mění podle toho, kdy mají veřejní i soukromí obhájci čas, podle toho, co dohodnou na schůzkách s klienty a s jakými přijdou argumenty. Pikeovi nevadilo, že bude čekat, klidně by čekal celý den, kdyby to bylo nutné, ale předpokládal, že soudní zaměstnanci budou brát ohledy na Mendozovu zlomenou paži. Pohodlně se usadil. Pomalu, zhluboka se nadechl, stejně pomalu vydechl a pak to celé zopakoval. Cítil, jak se jeho tělo uvolňuje a srdeční rytmus zpomaluje. Pozoroval dveře budovy, dýchal a na nic nemyslel. Pike byl schopný takhle prosedět celé dny, už to kdysi dělal a na mnohem nepohodlnějších místech, než bylo suché, čisté auto ukryté ve stínu obřího mola. Čekání ho uklidňovalo a ubíhalo snáz, když na nic nemyslel.

Sedm minut po jedenácté vjelo na parkoviště hnědé monte carlo. V koutku Pikeových úst to zacukalo. Tohle auto prozradilo, že Mendoza složil kauci, zavolal svým kamarádům, aby pro něho přijeli, a brzy ho pustí ven.

Pike si pozorně prohlédl jediného muže v autě. Doufal, že to bude Gomer, ale nebyl. Za volantem seděl mladý Hispánec s šátkem na hlavě a tenoučkým knírkem. Nezastavil na označeném parkovišti, ale u obrubníku poblíž zadních dveří. Další dobré znamení.

O devadesát sekund později se z mola vynořil Reuben Mendoza s úsměvem na tváři a se sádrovým obvazem, který zakrýval jeho pravou paži od dlaně až po loket. Nepoužíval závěs. Oběma rukama ukázal na svého přítele, předvedl šouravou, kymácivou chůzi, aby zdůraznil, jak moc je zraněný, a pak – taky oběma rukama – mávl pohrdavě směrem k soudu a nastoupil do vozu.

Pike je sledoval zpátky na čtyři sta pětku. V klidném dopoledním provozu nechával monte carlu pět šest aut náskok. Nezdálo se, že by někam spěchali, stejně jako nespěchal Pike. Pak zahnuli na Marina Freeway a potom zamířili po Lincoln Boulevardu do lacinější obchodní zóny u Venice Boulevardu. Po několika blocích zajeli do autoservisu Our Way Body Mods. Parcelu servisu střežil metr osmdesát vysoký železný plot a vedly na ni tři vjezdy s dvoukřídlými vraty: jeden z hlavní třídy a dva z bočních ulic. Všechny byly otevřené. Hala se dvěma dílnami stála za malým parkovištěm, na kterém čekala poškozená auta na opravu a čerstvě opravená nebo upravená na to, až si je někdo vyzvedne. Většinou to byly sportovní vozy – dovezené japonské s vymazlenými spoilery a motory povzbuzenými nitrooxidem, nebo americká klasika jako bel airy a impaly, se sníženým podvozkem a lakem barevným jako lentilky.

Když monte carlo zajelo dovnitř, z dílen vyšlo několik mužů pozdravit Mendozu. Kromě Mendozy a jeho řidiče napočítal Pike devět hlav. Podniky jako tento často patřily mnohogeneračním rodinným gangům. Fungovaly jako legální nebo pololegální firmy, ale jejich prvotním účelem bylo, aby členové gangu mohli dokázat, že jsou zaměstnaní, když vznášeli odvolání k soudu nebo byli vyšetřovaní na svobodě. Podobné podniky sloužily také jako kluby, místa setkávání a prádelny špinavých peněz.

Jak se muži shlukli kolem Mendozy, Pike studoval jejich obličeje. Většinou měli vyumělkovaná tetování a vyholené hlavy, jen občas pro změnu vlasy ulízané dozadu. Pike věděl, že ne všichni patří ke gangu. Většina z nich ano, ale někteří budou najatí dělníci a další jen kamarádi. Tři z mužů měli ruce špinavé od oleje, ale ostatní se tu zřejmě jen poflakovali. Pike si všiml mladíka, který na něho naznačoval střelbu ze zadního sedadla monte carla, ale Gomera mezi nimi neviděl. Mladík popadl Mendozu do náruče a zvedl ho při tom ze země. Když si ostatní dělali legraci z Mendozovy sádry, hned je umravnil. Chránil svého přítele. Wilsonův obchod mohl zdemolovat kdokoli z nich, ale Pike netušil, jak zjistit, kdo to skutečně udělal. Naštěstí znal někoho, kdo by mu mohl pomoci tenhle problém vyřešit.

Prošel adresář ve svém mobilu, našel číslo a zavolal na ně. Odpověděl srdečný mladý ženský hlas.

„Andělské oči. Co pro vám můžu udělat?“

„Je tam Artie?“

„Ano, je. Mohu vědět, kdo volá?“

„Řekněte mu, že se u něho staví Joe Pike.“

Pike přijel k malému omítnutému domku v obytné čtvrti poblíž Abbot Kinney Boulevardu. Lidé, kteří tady žili, čtvrť znali pod jménem Ghost Town, Město duchů. Ulice lemovaly skromné domky vystavěné ve třicátých letech pro afroamerické dělníky. Ghost Town byl svědkem pomalé proměny okolí k lepšímu, ale sám zůstal jako smutná připomínka minulosti a snů neproměněných ve skutečnost. A lidé jako otec Arturo Alvarez se to pokoušeli změnit Otec Art nebyl kněz, i když ho ženy a děti v jeho péči oslovovaly otče a chovaly k němu stejnou lásku a respekt jako k muži božímu. Artie Alvarez byl vrah. Vraždil jako jedenáctiletý, jednou jedinkrát, zabil třináctiletého kluka jménem Lucious T. Jefferson z gangu Shoreline Crip, který se provinil tím, že projížděl na svém modrém kole Schwinn kolem Artieho domu. Artie často a s krutou otevřeností vyprávěl žákům ze základních škol, politikům a obchodníkům po celé jižní Kalifornii, jak a proč toho chlapce zavraždil. Dětem to vyprávěl, protože doufal, že tím změní jejich životy k lepšímu. Politikům a obchodníkům proto, aby získal peníze na svůj program.

Onoho srpnového odpoledne, kdy Artie spáchal vraždu, panovalo nemilosrdné vedro. Artie, jeho dva mladší bratři a malá sestřička seděli na schodech před domem a čekali, až se matka vrátí z Cheviot Hills, kde pracovala jako uklízečka. Otec byl pryč, což znamenalo, že sedí ve vězení Soledad. Artie si pamatoval, že se tehdy on i jeho sourozenci nudili a bavili se tím, že si vymýšleli báchorky o tom, že jejich otec je legendární hrdina a ne věčně opilý tyran, napůl retardovaný z čichání ředidla a lepidla. Právě ztratili nit příběhu, když se u domu objevil Lucious Jefferson na kole. Artie choval na kolenou sestru Tinu, když si všiml hocha na zářivě modrém kole. Jefferson se na něho ani nepodíval. Projížděl kolem a Artie za ním jen tak z čirého rozmaru zavolal:

„Vypadni z naší ulice, ty podělanej negře!“

Jefferson, který si do té chvíle čtveřice dětí na schodech ani nevšiml, se vytasil se znamením gangu a odpověděl: „Vyliž si prdel, ty španělácká chudinko!“

Artura, podle jeho vyprávění, popadl takový vztek, že přestal vnímat okolní svět. Jeho bratři a sestra jako by někam zmizeli. Myšlenky na matku, která se měla každou chvilku vrátit, se vytratily, a rozum v tom smyslu, v jakém ho znají civilizovaní lidé, přestal existovat. Nevzpomínal si, jak shodil svou sestřičku z kolenou, ani na její křik, když si rozrazila hlavu o schod tak vážně, že jí ránu museli sešít osmi stehy.

Artie vběhl do domu, vytáhl zpod matčiny postele otcovu pušku ráže dvaadvacet, ve zběsilém chvatu zkontroloval, zda je nabitá, a vyřítil se z domu. Luciouse Jeffersona dostihl o blok a půl dál, když čekal, aby mohl přejet na opačnou stranu rušné ulice. Zaryl mu hlaveň pušky do zad a stiskl spoušť. Zastřelil ho. Zavraždil. Sejmul ho.

Lucious ani neviděl Artieho přicházet Sledoval provoz, aby mohl přejet nekonečnou řeku aut, když k němu Artie zezadu přiběhl a střelil ho mezi pátý a šestý hrudní obratel a poškodil mu míchu. Malý úlomek šestého hrudního obratle putoval krevním řečištěm do Jeffersonovy plicní tepny. Později Artie řekl, že v tu chvíli na něho skutečný svět a skutečný dosah toho, co udělal, dopadly jako drtivá vlna, probudily ho uprostřed jeho vzteku a zaplavily ho zděšením z toho, co provedl. Lucious se zhroutil na svoje kolo, pomalu se skácel a zády dopadl na zem. Oči měl doširoka otevřené, tak doširoka, že vypadaly jako balony, které mu vylézaly z hlavy. Artie viděl v očích umírajícího chlapce zděšení a bolest, a když jeho duše opustila tělo, přelila se ta šílená bolest, která se mu zračila v očích, do Artieho a navždycky změnila jeho život.

Po té hrozné události strávil Artie Alvarez tři roky ve speciálním zařízení pro narušené chlapce. Kromě pravidelných společných sezení se stranil ostatních a každou noc ho ve spánku navštěvovaly oči Luciouse Jeffersona. Drzost jeho mládí vystřídaly vina a hanba. Nakonec získal titul bakaláře a magistra psychologie na univerzitě Cal State Northridge, a stal se poradcem pro mladistvé v neziskových organizacích a preventivních programech po celém městě, a snažil se výchovou bojovat proti nenávisti a násilí. Založil Andělské oči, neziskový preventivní program pro ohrožené děti, a pracoval s gangy po celém městě. „Ohrožené“ znamenalo, že jim hrozí, že vstoupí do gangu, začnou brát drogy, budou se živit prostitucí nebo se dají na dráhu zločinu. Heslo Andělských očí bylo jednoduché – Chovej se tak, jako by tě někdo sledoval, a stejně znělo jejich motto: Nikdo tě vidí Jeho posluchači si většinou mysleli, že je to odkaz na Boha, dokud jim Artie nevysvětlil, že neuběhla jediná noc, kdy by ve svých snech neviděl Luciousovy zmučené oči. Lucious Jefferson se díval.

Hlavní stan Andělských očí byl v malém omítnutém domku v obytné ulici plné budov v různě namíchaných stavebních slozích. Když Pike přijel, dům obklopovalo pár tuctů starších dětí a mladistvých obou pohlaví, se dvěma přibližně dvacetiletými poradci. Děti byly většinou Latinoameričané, ale našli se mezi nimi i malí Afroameričané, běloši a Asiaté. Vyzbrojeni štětci a válečky natírali pod Artieho velením dům mírumilovně béžovou barvou.

Když Artie zahlédl Pikea, došel k ulici a otevřel branku. Měl na sobě šortky, sandály a tričko s logem Andělských očí.

„Marisol mi vyřídila, že se stavíš. Rád tě vidím, příteli.“

„Měl bys minutu?“

„Počkej –“

Artie zavolal na svou armádu natěračů.

„Dámy a pánové, tohle je můj přítel, pan Joe Pike. Přivítejte ho, prosím.“

Děti ho začaly zdravit.

„Dobrý den, pane Pikeu. Vítejte v Andělských očích.“

Artie jen zářil a Pike pokyvoval.

„Kolik jich tu máš?“

„Dnes je jich tu třiadvacet. Dalších dvacet je v jižním zařízení a ještě osmnáct ve Van Nuysu.“

Poradci, které Art zaměstnával, bydleli v jeho domech, ale děti tam žít nesměly, kromě krátkodobých výjimek, kdy jim doma hrozilo fyzické násilí nebo napadení sousedním gangem. Domy tu byly proto, aby děti měly kam jít, aby měly poradce, se kterými si mohly promluvit, učitele, kteří by jim pomohli se studiem, a pokojný přístav, kam se mohly uchýlit v rozbouřených chvílích svých životů. Artie Alvarez si za své služby nic neúčtoval a výdaje hradil z nadačního fondu a darů. I když pozemky byly pěkné a upravené a dům se právě natíral, Pike si všiml chybějících tašek na střeše, rozbitých venkovních žaluzií i dalších věcí, které naznačovaly, že Artiemu docházejí peníze. Když se o tom zmínil, Artie jen pokrčil rameny.

„To je ekonomika. Stát zkrachoval. Bohatí lidé se necítí tak bohatí jako dřív, takže dávají méně.“

Usmíval se na děti, jako by obdivoval jejich odvahu se změnit.

„My vyjdeme. Ale teď pojďme dovnitř probrat, co potřebuješ.“

Pike následoval Artieho do domu. Obývací pokoj byl zařízený jako kancelář a čekárna současně se dvěma stoly, dvěma pohovkami a dvěma křesly. Za stolem seděla pohledná Latinoameričanka, pravděpodobně zmíněná Marisol, mluvila do mikrofonu a přitom psala na počítači.

Cestou kolem ní Artie jen prohodil: „Joe, Marisol. Marisol, Joe.“

Marisol zvedla ruku na pozdrav, aniž by přerušila hovor. Snažila se přesvědčit místní restauraci, aby darovala útulku pro opuštěné děti zbylé jídlo. Pike si všiml perliček potu, které se jí kutálely dolů po tváři, než je stihla setřít. Dům neměl klimatizaci.

Artie ho zavedl do místnosti, která původně sloužila jako hlavní ložnice, a teď z ní byla Artieho pracovna. Všechna okna byla otevřená a vzduch vířilo několik větráků, přesto tu bylo horko. Chladivá oceánská bríza se tak daleko od moře dostala jen málokdy.

Artie se sesul na židli z bazaru za otlučenou katedrou.

„Posaď se. Co pro tebe můžu udělat?“

„Znáš Trece z Venice?“

„Jasně. Už léta ovládají Westside. O kterém klanu mluvíme?“

„Malevos Pacificos.“

„Pacifičtí gangsteři. Zabrali si konec bulváru, hned u vody.“

„Chtěl bych si promluvit s jejich jefe.“

Každá klika měla svého šéfa.

Artie pozdvihl obočí a opřel se.

„Promluvit jako popovídat si, nebo promluvit tak, že už nikdy nepromluví?“

„Jako popovídat si. Kdybych chtěl to druhé, nezatahoval bych tě do toho.“

Pike mu vysvětlil situaci ohledně Mendozy, Gomera a zničeného obchodu. Z dob, kdy pracoval u policie, věděl o lidech z gangů dost. Dokázal by je zabít, ale nedokázal by je přinutit, aby ho poslechli. Takovou moc měl jenom jejich jefe. Pokud by jim šéf nařídil, aby dali Smithovi pokoj, tak by mu ho taky dali. Rozumný požadavek. Vznesený v duchu spolupráce.

„Hm, takže chceš vznést osobní prosbu,“ shrnul to Artie.

Pike přikývl a Arturo se znovu opřel.

„Nevidím důvod, proč ne. Šéfuje jim nový kluk. Miguel Azzara. Říká se mu Mikie. Budeš překvapený.“

Pike znovu přikývl. Mikie.

„Vy se znáte?“

„Já znám všechny tyhle kluky. Třináctku z Venice, Culver City, gangy ze Santa Moniky i Shoreline Crips. Ne, že by mě měli rádi, ale vědí, že se snažím o dobré věci. Všichni mají malé brášky a sestřičky.“

Artie chvíli zamyšleně bubnoval do desky stolu a pak si Pikea pozorně změřil.

„Má vědět, s kým bude mít tu čest?“

„Co je podle tebe lepší.“

„Na výhrůžky nebude reagovat.“

„Tohle nemá být výhrůžka.“

Artie o tom chvilku uvažoval a nakonec pokrčil rameny

„Můžu ho sehnat a požádat ho, aby to udělal kvůli mně. Je to chytrý kluk. Neřekl bys to do něj.“

„Výborně,“ přikývl Pike.

Art se usmíval, když sahal po telefonu.

„Chvilku počkej, ano? Uvidím, co se dá dělat.“

Pike se zvedl a vyšel ven, aby nechal Arta mluvit v soukromí. Pár minut nato se objevil s odpovědí. Miguel Azzara souhlasil, že se ve tři odpoledne s Pikem sejde.

6

Mikie Azzara a Pike se sešli v kavárně na Abbot Kinney Boulevardu nedaleko slavných „benátských“ kanálů. Odpolední obloha byla tady kousek od pláže jasná a modrá a teplota se pohybovala kolem pětatřiceti stupňů. Pikea překvapilo, když mu Artie řekl, kde se s ním chce Azzara setkat. V okolí Abbot Kinney byly jen lepší restaurace, butiky oděvních návrhářů a umělecké galerie, a na zahrádce kavárny, kde právě seděl, byl obklopený samými atraktivními bohatými ženami, které sem skvěle zapadaly. Většinou to byly opálené třicátnice až čtyřicátnice s vypracovanými těly. Měly na sobě lehké letní šaty nebo šortky a sandálky a žádná nekouřila. Tohle nebylo místo, které by navštěvovali veteranos, původní členové a dnes šéfové zdejších gangů.

Pike přišel dřív, našel si místo venku, jak se dohodli, a popíjel černou kávu. Byla slabá, ale jemu to nevadilo.

Ve tři nula pět zajela k chodníku na protější straně ulice černá hybridní Toyota Prius. Vystoupil z ní muž mezi pětadvaceti a třiceti lety, rozhlédl se, jestli něco nejede, a zamířil rovnou ke kavárně. Měl na sobě lehké sportovní sako Hugo Boss, pod ním tričko s nápisem AC/DC, dobře padnoucí džínsy a mokasíny. Vypadal v kondici, byl čerstvě oholený a tak pohledný, že by mohl dělat modela pro Esquire. Ženy sedící kolem ho sledovaly, jak přichází.

Cestou k chodníku se krasavec rozhlédl po hostech, našel Pikea a zamířil rovnou k jeho stolu. S úsměvem mu nabídl ruku a blýskl se dokonalými zuby a dolíčky ve tvářích.

„Pan Pike? Michael Azzara. Otec Art mi řekl, že si všimnu těch šípů. Smím si přisednout?“

Pike přikývl a uvědomil si, že se mu představil jako Michael, ne Mikie nebo Miguel. Byl štíhlý, upravený a vzhledem se tolik lišil od pouličních rváčů, které Pike viděl v autoservisu, jako se jeho prius odlišoval od křiklavě červeného Chevroletu Bel Air ’56. Michael Azzara vypadal jako člen bratrstva z jihokalifornské univerzity, silný a svalnatý jako univerzitní šampión v zápase.

Posadil se, propletl si prsty a s nevinnou zvědavostí pohlédl na Pikea.

„Mám otce Arta rád. Pro naši komunitu toho hodně udělal.“

Pike přikývl a čekal, že Azzara bude pokračovat.

„Co pro vás můžu udělat?“

Teď, když seděl, si Pike všiml, že kůži na Azzarově krku pokrývají vybledlé skvrnky. Když mu bylo čtrnáct nebo patnáct, míval tetování, ale někdy mezi tou dobou a dneškem se potkal s laserem. Malé jizvičky se mu táhly po kloubech prstů levé ruky a jedna rozdělovala napůl levé obočí. Možná se od mužů z autoservisu vždycky tolik nelišil.

Pike zvedl svůj šálek.

„Dáte si něco?“

„To je v pořádku, děkuju. Co pro vás mohu udělat?“

„Mluvíte za Malevos?“

Azzara se rozhlédl, aby se ujistil, že je neposlouchají ženy v okolí. Jedna třicátnice si všimla, že se rozhlíží, a usmála se na něj. Azzara jí úsměv oplatil a zářil přitom jako filmová hvězda.

„Zdravím, jak se máte?“

Zarděla se, otočila se zpátky ke svým přítelkyním a předstírala, že s nimi zaujatě klábosí. Azzara se znovu obrátil k Pikeovi.

„Proto jsem tady, ano. Co pro vás můžu udělat?“ Řekl to už potřetí – co pro vás můžu udělat?

„Reuben Mendoza a Alberto Gomer.“

„To jsou pitomci. Mendozu zrovna zatkli.“

„Víte proč?“

„Vím, že jsem za něj musel složit kauci. Jste tady kvůli tomu?“

„Já jsem ten, kdo ho tam dostal. Máte s tím problém?“

Azzara se zatvářil překvapeně.

„Záleží na tom, co budete chtít. Jestli chcete, z nějakého důvodu, peníze – řekněme částku, za kterou nepůjdete svědčit – potom ano, mám s tím problém.“

„Nic takového.“

„Myslel jsem si to. Když se za vás přimluvil otec Art.“

Pike mu převyprávěl události stejně jako předtím Hydeckové, Buttonovi a Artiemu Alvarezovi. Řekl Azzarovi, že Wilson Smith je jeho přítel a že dnes ráno někdo zdemoloval jeho obchod.

Azzara mu se zamračeným výrazem naslouchal, občas přikývl, jak to lidé dělávají, a nepromluvil, dokud Pike neskončil.

„Aha, fajn. Chápu. Tihle lidé jsou vaši přátelé. Nechcete, aby měli potíže.“

„Správně.“

„Ujednáno.“

Pike čekal, myslel si, že přijde ještě něco dalšího, ale nic se nedělo. Po pár vteřinách Azzarovi došlo, že Pike nic neřekne, a aby zaplnil ticho, pustil se do vysvětlování.

„Tyhle desetníkové obchody jsou na nic. Zbytečně kalí vodu, rozčilují policajty a co z toho? Že si jeden pitomec jako Mendoza může dát sendvič zadarmo nebo oškubat nějakého ťulpase o dvacet babek? Těch dvacet babek mi za to, že tu s vámi musím vysedávat, opravdu nestojí.“

„Třináctka nechá obchod pana Smithe na pokoji. Už žádný vandalismus. Žádné potíže.“

Azzara si poposedl, dráždilo ho, že se musí zabývat takovými prkotinami.

„Ujednáno. A vážně tam chrstli barvu? Copak jsou to kluci z šestý třídy? Koukněte, já nevím, jestli to udělal Gomer nebo někdo jiný – tohle je poprvé, co o tom slyším –, ale zjistím to a zarazím. Nechci, aby mi tihle vatos dělali na ulicích takové blbosti. Musím přiznat, že pro mě je tohle ponaučení – vy a já tady sedíme a mrháme svým časem. Absurdní.“

„Děkuju,“ řekl Pike.

Azzara se podíval na hodinky, vzdychl si a chvilku Pikea pozoroval. Pike nechápal, proč ještě nejde. Skončili. Miguel Azzara mohl odejít.

Pak se šéf gangu naklonil dopředu a ztišil hlas.

„Otec mi říkal, že jste nebezpečný člověk Já na to, Arte, jsi blázen? Ten chlap se mi pokouší nahnat strach? Vyhrožuje mi?“

Pike zamítavě potřásl hlavou.

„Nevyhrožuju vám.“

Azzara zvedl dlaň.

„To mi Art vysvětlil. Přímo řekl, že jste ho upozornil, že tohle nemá být výhrůžka, a vy se chcete ujistit že jsem to pochopil. To se mi líbí. Otázka respektu je důležitá.“

Pike věděl, že přijde pokračování, a čekal.

„Potom Art dodal: ‚Poslyš, já si myslím, že bys měl něco vědět,‘ a rozpovídal se. Já nevím, jestli něco z toho přibarvil, ale vykládal mi o vás šílený věci. Nechápu, jestli mě chtěl vyděsit nebo varovat, ale každopádně jsem mu řekl, ať zmlkne.“

Azzara se předváděl, zvedl obě dlaně, aby jeho rozhovor s Artem působil náležitě živě. „Já na to: ‚Arte, ty mi chceš říct, že se mnou ten chlap bude válčit? Že když mu nedám, co chce, přijde si pro mě i pro moje chlapce, pro všechny z Třináctky?‘“

Pike čekal, kdy to přijde.

„A Art na to, že ne, nic takového, prý se jen cítí zodpovědný za to, že nás dává dohromady, z vaší hlavy to prý není. Prostě jenom chtěl, abych věděl, s kým mám tu čest. Dokážete si to představit?“

Azzara čekal na odpověď, ale Pike mlčel.

„Moc toho nenamluvíte.“

„Co chcete, abych řekl?“

„Nemusíte říkat nic. Ale jestli jsou tu věci, které bych měl vědět, potom jsou tu i věci, které byste měl vědět.“

Azzara se znovu předklonil a upřeně se na Pikea zahleděl.

„Vypadáte nebezpečně. Vypadáte přesně tak, jak vás Art popsal, ale nějak vypadat neznamená, že takový taky musíte být. Dobře vím, jak vypadám já.“

„Je to problém?“

„Chci, aby mezi námi bylo jasno. Chápu, že se mi nesnažíte vyhrožovat. Přišel jste za mnou jako chlap a žádáte mě, abych něco udělal pro vaše přátele.“

„Přesně tak.“

„Nedělám to kvůli tomu, že bych měl strach.“

„Rozumím.“

„Znáte La Eme?“

„Jistě.“

„Pak víte, proč nemám strach.“

Jistěže znal La Eme, mexickou mafii, nesmírně početnou, která kontrolovala obchod s drogami v jihozápadních Spojených státech a virtuálně vlastnila vězení v Kalifornii a Arizoně. Její členové tvořili zločineckou armádu na hranicích Spojených států.

„Rozumím.“

Azzara mu znovu ukázal dolíčky a zvedl se.

„Požádal jste mě jako chlap chlapa. A já vám jako chlap chlapovi odpověděl. Je to vyřízené. Vzkažte svým přátelům, že mohou být v klidu. Promluvím se svými lidmi. Už se to nebude opakovat.“

Pike se podíval na protější stranu ulice.

„Líbí se vám tahle Toyota? Prius?“

„Přímo ji miluju. Je důležité chovat se zodpovědně k životnímu prostředí. Čím jezdíte vy?“

„Džípem.“

„Měl byste být zelenější, pane Pikeu. Planeta potřebuje víc lásky.“

Azzara naposled blýskl důlky ve tvářích, ještě jednou mu nabídl ruku a vydal se k autu.

Jedno zavolání. Jednoduché. Vyřízeno.

Mělo to skončit Jenže neskončilo.

7

Když se Pike vrátil do obchodu se sendviči, vzduch byl prohřátý jemným vánkem z vnitrozemí. Sklenáři dokončili svou práci a výloha byla zase na místě. Na dveřích visela cedulka ZAVŘENO, ale Pike viděl, že uvnitř se někdo pohybuje.

Vydal se k zadnímu vchodu. V jeho dveřích stál velký ventilátor a točil se. Dru klečela před pultem a drhla podlahu čímsi, co připomínalo velký ručník. Dva stolečky stály odsunuté u protější stěny, na deskách otočené židle, takže jim nohy trčely do vzduchu jako parohy. Obchod páchl terpentýnem. Dru zřejmě celé dopoledne čistila podlahu ředidlem a teď se ho z ní pokoušela zase smýt.

Pike ji pozoroval. Klečela zády k němu, zadek vystrčený do vzduchu, oběma rukama zapřená do hadru na podlaze. Byla bosa, přestože zem byla ještě posetá rozbitým sklem z rána. Pike sledoval hru jejích zad, jak odtlačovala a přitahovala hadr, zvedala se a přisedala na paty. Byla hodně opálená. Dokonce i plosky chodidel měla tmavé.

Pike obešel větrák a zaťukal na stěnu – klep, klep.

Nedbale se ohlédla přes rameno, aniž by přerušila drhnutí. Usmála se, jako by ho čekala a byla ráda, že se vrátil.

„Ahoj. Jak to vypadá?“

„Líp.“

„Stěna je v pohodě, ale podlaha je zničená. Vidíte, jak se barva vsákla do spár? Ti grázlové ji úplně zničili.“

Pike viděl, že má pravdu. Barva vtekla do mezer mezi mramorovými čtverci, kde zůstane do té doby, než se podlaha vymění.

„Už se nevrátí,“ oznámil jí Pike.

Přerušila práci, pak se zvedla a odhodila si z obličeje pramen vlasů. Měla povytažené obočí a Pike zahlédl v jejích očích pobavení, jako by věděla, jak jeho příběh skončí, a bavila se tím.

„A to víte jak?“

„Tihle hoši patří do gangu, mají svého vůdce, jako každá organizace. Promluvil jsem si s chlápkem, kterého poslouchají.“

Chvíli ho zamyšleně pozorovala a pak promluvila hlubokým hlasem, který měl znít jako Marlon Brando.

„Nabídl jste mu něco, čemu nedokázal odolat?“

Pike si nebyl jistý, jak by měl odpovědět, a tak se protáhl kolem ní k výloze. Ulice venku vypadala normálně.

„Přesvědčila jste strýce, aby zůstal doma?“

„Nehodlá zůstat v posteli. Sice má závratě, když vstane, ale neposlechne mě. To je celý on.“

Pike přelétl pohledem stolky, které čekaly, až je někdo vrátí na místo.

„Chcete pomoct s těmi stoly?“

„To je dobré. Zvládnu to.“

Pike přikývl. Udělal, co mohl, dal jí vědět, že už nebude mít potíže, a tím jeho práce skončila. Zbývalo jen dohlédnout, že Azzara dodrží slovo. Byl hotový, ale stejně jako včera se mu ještě nechtělo odejít.

„Odvedla jste dobrou práci.“

„Cenu za krásu asi nevyhrajeme.“

Pike se protáhl okolo ní zpět k pultu a všiml si svého telefonního čísla, napíchnutého na bodci na objednávky.

„Fajn. Kdybyste cokoli potřebovala, zavolejte.“

„Zvoním,“ řekla.

Otočil se k ní a viděl, že se usmívá.

„To jsem byla já, volala jsem.“

Hodila ručník do kbelíku a zhodnotila se pohledem.

„Jsem celá zpocená, mám hlad a smrdím terpentýnem. Dala bych si pivo. Co kdybychom si spolu najedno zašli? Kousek odsud je skvělý podnik, Sidewalk Café. Co vy na to? Já platím.“

„Dobře,“ souhlasil Pike.

Restaurace Sidewalk Café byla vším, čím Wilsonův obchůdek se sendviči nebyl. Měla veliký bar, posezení venku i uvnitř a úžasnou polohu na promenádě Ocean Front Walk. Venkovní místa už obsadili stálí zákazníci, kteří se kochali výhledem na západ slunce, ale servírka Dru znala a obstarala jim stůl venku. Běžci, bruslaři, turisté a plážoví povaleči se míhali po promenádním chodníku mezi kavárnou a řadou prodavačů a pouličních umělců. Za nimi se táhl krátce střižený trávník s kývajícími se palmami a široká písečná pláž. Přímo proti místu, kde Dru s Pikem seděli, předváděli dva stříbrně pomalovaní mimové roboty: synchronně se pohybovali a jednohlasně pípali. V otevřeném kufru u jejich nohou ležela cedulka: PŘÍSPĚVKY VÍTÁNY.

Dru věděla, co si dá, a mávnutím odmítla jídelní lístek.

„Dám si hamburger a Blue Moon,“ oznámila obsluze a Pikeovi sdělila: „Tady totiž mají ty nejlepší hamburgery, opravdu tlusté a šťavnaté. Dáte si taky?“

„Nejím maso.“

Servírka se zářivě usmála.

„Já taky ne. Vegetariánské nachos jsou skvělé, ale já osobně dávám přednost salátu Corita.“

„Stačí mi pivo. Corona.“

Když servírka odešla, Dru se unaveně uvelebila v křesle a usmála se.

„Páni. Vy rozhodně vypadáte na masožravce.“

Pike si prohlížel prodavače a kolemjdoucí. Zkontroloval i pláž a lidi pod palmami. Zvyk. Pak se vrátil pohledem k Dru Rayneové. Kulatá tvář, jeden přední zub přesahující přes druhý, jizvička na kořeni nosu ladící s droboučkými vráskami, které se jí začínaly tvořit v koutcích úst.

Žádný zajíček, ale třicítku oslavila teprve nedávno. Tři metry odtud se míhaly mladičké bruslařky v bikinách, nádherně tvarovaná těla modelek předvádějících plavky a plážové krásky, ale Dru Rayneová ho přitahovala jako magnet.

Dotkla se jeho paže.

„Díky. Díky za to, že jste pomohl Wilsonovi, i za to ostatní. Opravdu moc děkuju.“

Pike přikývl. Protože se nesnažil konverzovat, zaplnila mezeru ona.

„Trápí mě zvědavost – co vlastně děláte? Myslím, čím se živíte?“

„Jsem obchodník.“

Dru vybuchla smíchy, ale hned zvedla omluvně ruku a druhou si zakryla rozesmátá ústa.

„Promiňte. To se nehodí. Neměla bych se smát.“

Pikeovi se její smích líbil. Zněl silně a sebevědomě, jako by byla naprosto uvolněná. Líbila se mu její uvolněnost. Sám se většinu života snažil ovládat a udržovat pod kontrolou.

Oči se jí rozzářily, jako by ji něco napadlo a chystala se to říct.

„Smím se vás na něco zeptat?“

Pike přikývl a nespouštěl z ní oči.

„Ti detektivové, co přišli do nemocnice – vzpomínáte si, jak Wilson říkal, že se ptali na vás?“

Pike přesunul pohled za ni a zadíval se na hladinu, protože věděl, kam to povede.

Znovu se dotkla jeho paže a Pike se vrátil zpět k ní.

„Řekli nám, že jste býval policista, ale musel jste odejít, protože jste nebezpečný. Ten detektiv, kterého jsme viděli, ten s tím břichem.“

„Button.“

„Řekl, že nedokáže spočítat, kolik lidí jste zabil. Říkal, že tak rád zabíjíte, že jste se kvůli tomu dal na dráhu žoldáka, a že bychom se s vámi neměli zaplést.“

To, co říkala, Pikeovi připomnělo rozhovor s Miguelem Azzarou, jen s tím rozdílem, že tento rozhovor se odvíjel směrem, který se mu pranic nelíbil. Pike zabíjel lidi. Dostal se do situací, kdy smrt byla nevyhnutelná, ale uvědomoval si, že většina lidí by jeho motivům a důvodům nerozuměla. Málokdy o těchto věcech mluvil.

„Je to pravda?“ zeptala se.

„Býval jsem policista. Když jsem dal výpověď, živil jsem se jako námezdný voják. A co se týká zabíjení, lidé jako Button těmhle věcem rádi věří.“

Přikývla a on přemýšlel, co si asi myslí.

„Jste nebezpečný?“

„Mendoza si to myslí.“

Zase se usmála.

„To je vtip? Žertujete.“

Pike znovu zkontroloval okolí. Nevtipkoval, ale jestli měla chuť se smát, těšilo ho to.

„Vadí vám to, co o mně Button povídal?“

„Ne. Jsem s vámi ráda. Cítím se bezpečně. Je to divné?“

Když jí přinesli hamburger, Pike změnil téma.

„A co vy? Vrátíte se do New Orleans?“

Dru se na chvíli zahleděla na oceán a tvářila se zamyšleně. Ukousla si hamburgeru a upila trochu piva.

„Líbí se mi tady. Po bouři jsem se několikrát stěhovala, ale nikde se mi nelíbilo tak jako tady. Byla jsem v Jacksonu, pak se sestrou a jejím manželem v Little Rocku. Moje máma se přestěhovala do Atlanty. Všichni jsme různě cestovali – Wilson byl chvíli v Houstonu, pak v Dallasu, pak se vrátil zpátky do New Orleans, ale já nevím. Je to těžké.“

Odmlčela se a pokrčila rameny.

„Vy jste se také zkoušela vrátit?“

„Na čas, ale nebyl nikdo, ke komu bych šla. Přítele jsem neměla a moje rodina se rozutekla. Nic mi tam nepatřilo, takže jsem zase odešla – chvíli jsem byla u mámy, chvíli u sestry. Pak Wilson přišel sem a zalíbilo se mu tady, takže jsem si řekla, že to tady taky zkusím. Líbí se mi tu. Ráda bych zůstala.“

Pikeovi se líbilo, jak se jí ve tváři zračí myšlenky, když mluví.

Robotí muži pro dnešek skončili. Menší posbíral výdělek, zaklapl kufr, zařadil se za většího a oba zaujali stejný postoj. Dokonale synchronizovaní odpochodovali. Nikdo se na ně nedíval, snad kromě Dru. Pike nedokázal říct, jestli pozoruje roboty nebo něco za nimi – možná zapadající slunce.

„Je tu krásně,“ pronesla.

Protáhla se a s úsměvem vztáhla paže k nebi.

„Mám ráda vítr, který tu fouká. Všichni si stěžují na smog, ale většinou je tu jasno. Taky se vám to líbí? Máte rád tuhle úžasnou oceánskou brízu?“

„Ano,“ přiznal Pike.

V tu chvíli zahlédl muže před obchodem pro surfaře o několik krámků dál od restaurace. Před obchodem stála figurína surfaře se žraločí hlavou. V životní velikosti. Muž stál za ní. Když se Pike otočil, pohnul se. Malý pohyb, jako by se bójka zhoupla na vlně, jen aby zmizel za žraločím surfařem.

Muž byl štíhlý, tmavý, snad Latinoameričan, i když ho Pike odsud neviděl dost dobře, aby to poznal. Během toho krátkého okamžiku ale odhadl, že je to čtyřicátník, s vyholenou lebkou a chlupatými pažemi.

Dru se lenivě usmála.

„Je příjemné tu jenom tak sedět.“

„Ano,“ souhlasil Pike.

Neviděla jeho oči za temnými skly brýlí a nevěděla, že toho muže sleduje.

Muž vyklouzl zpoza sochy a přidal se ke skupince procházejících turistů. Měl na sobě rozepnutou oranžovou košili s krátkými rukávy, pod ní bílé triko, tmavé džíny a sluneční brýle. Košile a holá hlava vyvolaly vzpomínku a Pike si uvědomil, že tenhle člověk kolem nich už předtím prošel. Neviděl, že by se vracel zpátky, a to v něm vzbudilo podezření, protože měl vynikající povědomí o situaci: všímal si všeho ve svém okolí a bezchybně si to pamatoval. V Pikeově světě vám věci, kterých jste si nevšimli, mohly ublížit.

Jak se muž přibližoval, Pike si na zadní části jeho krku všiml tetování. Mohlo prozrazovat příslušnost ke gangu, ale neviděl ho natolik zřetelně, aby si mohl být jistý. Napadlo ho, že Azzara zatím nemusel stihnout své psy odvolat, nebo lhal, a Mendozovi přátelé rozjíždějí nějakou novou hru.

Muž se odpojil od hloučku a stoupl si za pouličního prodavače nabízejícího klobouky a trika. Mluvil do mobilu a Pike by rád věděl, jestli opravdu telefonuje, nebo to jenom předstírá.

„Raději bychom měli jít,“ řekl své společnici.

Její obličej se protáhl přehnaným zklamáním.

„Páni. Tohle tedy bylo krátký rande.“

„To je rande?“

„Mohlo by být.“

Dru projevila snahu zaplatit, ale Pike položil na stůl hotovost s tím, že nemusejí čekat na drobné. Když se znovu ohlédl, muž v oranžové košili byl pryč.

Pike se ho snažil najít, ale Dru si všimla, co dělá, a otočila se.

„Na co se díváte?“

Pike si stoupl před ni a doufal, že si toho ten člověk nevšiml.

„Nedívejte se tam.“

Ukročila do strany a pokoušela se podívat.

„Jde o někoho z tamhletěch lidí?“

Pike znovu vklouzl před ni.

„Nemusíte se ničeho bát.“

Dostala strach a Pike se zlobil sám na sebe. Vzal ji za ruku. Byla jemná, ale pod jemným povrchem pevná.

„Je to v pořádku. Pojďme. Odvedu vás domů.“

Pike jí jednou stiskl ruku a pustil ji, ale jak kráčeli zpět k obchodu, cítil, že je napjatá.

Za chůze se několikrát dotkl jejích zad, aby ji zastavil. Předstírali, že si prohlížejí něco ve výloze, aby mohl zkontrolovat, zda nemají někoho v patách, ale muž v oranžové košili zmizel a nikdo jiný je nesledoval.

Když došli na roh, Pike zastavil. Zkontroloval auta lemující chodník, hřebeny střech, nejbližší obchody a benzinku na protější straně ulice. Wilsonův krámek se sendviči byl tichý a nerušený, ale Dru teď kráčela, jako by byla ze skla. Její sebevědomí bylo to tam a Pike měl pocit, že selhal. Na okamžik se přestal ovládat a to Joe Pike v žádném případě nesměl.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se.

„V pořádku. Zareagoval jsem trochu přehnaně.“

Zavrtěla hlavou.

„Vy nevypadáte jako někdo, kdo přehnaně reaguje.“

Doprovodil ji k jejímu autu, stříbrnému tercelu zaparkovanému přímo za obchodem se sendviči.

„Mám s vámi jít dovnitř?“

„Tady jsem udělala všechno, co jsem mohla, to mi věřte. Musím se jet podívat na Wilsona.“

Pike přikývl. Stáli tvářemi proti sobě a ani jeden se neměl k odchodu.

„Poslyšte. Díky. Myslím to vážně. Vím, že se opakuju, ale fakt díky.“

„Můžu vás zase vidět?“

Její úsměv byl zpět.

„Na rande,“ dodal.

Úsměv se rozšířil, ale rozpustil se v čemsi, co si Pike vyložil jako vlnu nejistoty.

„Copak?“ zeptal se.

Vytáhla z kapsy tenkou peněženku, prolistovala přihrádky na karty a ukázala mu fotku děvčátka. Mělo na sobě šaty s kanýrky a stálo vedle zelené pohovky.

„Tohle je Amy. Dokud nebudu vědět, jestli tady budu moct zůstat nebo ne, stará se o ni moje sestra.“

„Je krásná,“ řekl Pike.

„Láska mého života. Teď jsou jí tři.“

Dru chvíli hleděla na obrázek, pak snímek vsunula zpět do peněženky. Podívala se na Pikea a s pokrčením ramen pohled odvrátila.

„Já nevím – hádám, že byste to asi chtěl vědět.“

Pike přikývl, cítil její strach, že se nebude chtít zaplést s ženou, která má dítě. Zeptal se znovu.

„Vyjdete si se mnou, nebo ne?“

Bělostný úsměv se objevil znovu. Vyndala mobil a požádala ho o číslo. Pike jí ho dal a díval se, jak mu posílá textovou zprávu.

„Tohle je moje číslo. Zavolejte mi. Ráda si s vámi vyjdu. Na opravdové rande.“

Schovala mobil, pak se vytáhla na špičky a políbila ho na tvář. Jak se k němu přitiskla, Pike objal její drobné tělo. Cítil se dojatý. Svěřila se mu s něčím ze svého soukromí, když mu řekla o dcerce, a když od něj odstoupila, pocítil Pike touhu jí oplatit stejným.

„To, co Button říkal… Button o mně nic neví.“

Zmlkl, přemýšlel, jak nejlépe vysvětlit, jak žil a proč se rozhodl tak, jak se rozhodl. Zachránil rodinu obchodníka před nikaragujskými narkoteroristy. Zastavil bandity, kteří plenili vesnice v centrální Africe. Pike si svou práci námezdného vojáka zvolil velmi pečlivě a mluvit o tom by mu teď připadalo nabubřelé a samolibé. Nakonec to vzdal.

„Snažím se pomáhat lidem. To mi jde.“

Nenapadlo ho, co ještě by měl říct Nechal to tedy tak a cítil se zahanbený, že s tím vůbec začínal.

Vtom mu Dru položila dlaň na hruď a on měl pocit jako by se dotkla jeho srdce.

„Vsadila bych se, že ano.“

Nastoupila do auta a podívala se na něho.

„Sundáváte si někdy ty černé brýle?“

Pike si je sundal. Před světlem musel přimhouřit oči, ale přemohl se, aby se mohla podívat.

Chvilku si prohlížela jeho oči.

„Dobře. Velmi dobře.“

Nastartovala auto a věnovala mu úsměv na rozloučenou.

„Kdybyste byl nebezpečný, mohl byste být stejně dobře nebezpečný i pro mě.“

Pike se za ní díval, jak odjíždí, a pak zkontroloval ulici po celé její délce. Nic.

Nasadil si brýle, došel na konec bloku a vrátil se ke svému džípu. Sáhl po klice, když zahlédl cosi, co vypadalo jako letáček zasunutý pod stěračem. Když se naklonil blíž, viděl, že to není letáček, ale poskládaný kousek papíru. Znovu zkontroloval okolí, ale tentokrát se jeho vnitřní radar rozezvonil.

Vzal papírek a rozložil ho.

ZELENÉ MALIBU ČTYŘI MÍSTA PŘED VÁMI

Pike našel zelené malibu zaparkované čtyři parkovací místa před sebou a přesně v tom okamžiku vyšel ze secondhandu muž v oranžové košili. Ukázal palcem na malibu. Dveře na místě spolujezdce otevřel Jerry Button. Z místa řidiče vystoupil další muž. Byl celý kostnatý a neforemný jako zrcadlo, které se rozbilo a pak ho slepili dohromady. Tvářil se netrpělivě a jak se blížil, prohlížel si Pikea zamyšlenýma očima.

„Tohle je Joe Pike,“ představil ho Button. „Tohle je Tack Straw. Od FBI.“

„Lezete mi do zelí, člověče,“ zavrčel Straw. „Budete s tím muset přestat.“

8

Muž v oranžové košili odešel, zatímco Button a Straw vystupovali z auta. Za Pikem ani za nimi už se neohlédl.

„Pojďme se projet,“ navrhl Button. „Bude lepší, když nebudeme na očích.“

Chevrolet Malibu byl zbrusu nový pronajatý vůz, ale páchl cigaretami. Pike si sedl dozadu, Straw za volant a Button se vezl na místě odstřelovače. Když se odlepili od chodníku, Button se otočil, aby viděl na Pikea. Tvářil se, jako by doufal, že už ho nikdy v životě neuvidí, jenže byli tady, a to ho štvalo.

„Na ty záležitosti mezi mnou a váma teď musíme zapomenout, jasný? Zvláštní agent Straw je z úřadu v Houstonu. Ukázalo se, že má rozběhnutý nějaký vyšetřování, a my jsme se mu do něj vaší vinou připletli.“

Pike se podíval do zpětného zrcátka a zjistil, že ho Straw pozoruje.

„Muž v oranžové košili.“

„Prozradím vám několik věcí, které bych vám raději říkat neměl, ale nemůžu vám říct, kde mám svoje lidi. Chápete?“

„To se uvidí.“

„Fajn. Počkejte, někde zastavím. Budeme si moct snáze promluvit.“

Straw ujel tři bloky směrem do vnitrozemí a zaparkoval za řadou obchodů s předraženým plážovým oblečením. Jakmile zastavili, stáhl okénko a zapálil si marlboro. Pike s Buttonem si také stáhli okna.

Straw se otočil tváří k Pikeovi a ukázal mu svůj průkaz. Zvláštní agent R. Jack Straw. Federální úřad pro vyšetřování.

„V pořádku?“

Pike přitakal a přemýšlel, co má tohle znamenat.

Straw schoval svůj odznak a skrze oblak kouře si Pikea změřil.

„Co si myslíte o Mikiem Azzarovi?“

Pike byl překvapený, ale nedal to najevo.

Straw si jeho mlčení vyložil správně a usmál se.

„Žádný tradiční drsný a fetem prolezlý mexický mafioso, viďte? Patří k nové generaci a my ho nepřetržitě sledujeme –“

Straw se podíval na hodinky.

„– proto víme, že jste se s ním před dvěma hodinami sešel na Abbot Kinney. Potom jste jel za paní Rayneovou a společně jste zašli do Sidewalk Café. Dělají tam dobrou pizzu. Nejlepší jídlo, jaké jsem tady jedl.“

Straw otočil hlavu, aby vyfoukl z okýnka mračno kouře a podíval se na Buttona.

„Můj zdejší nový přítel detektiv Button si myslí, že tenhle rozhovor je chyba.“

Button zíral z okna.

„To je. Budete toho litovat.“

„Já si to nemyslím, ale tak jako tak potřebuju vaši pomoc, pane Pikeu, proto jsme tady. Paní Rayneová vám řekla, o co tu jde?“

„Co mi měla říct?“

„Tohle nebylo poprvé, co ti dva camales, které jste srovnal, Mendoza a Gomer, navštívili jejího strýce, a rozhodně ho netloukli kvůli sendviči – vyřizovali mu vzkaz.“ Button přikývl na souhlas.

„O tom jsme spolu mluvili, Pikeu. Smith lhal. Ti hajzlové z něj tahali prachy.“

Straw znovu potáhl z cigarety. Vypadal zdravě, ale Pike hádal, že by pravděpodobně nebyl schopen uběhnout ani deset metrů.

„Mikie si rozjel byznys s výpalným – zaplať nám za ochranu, jinak ti nakopeme zadek, rozbijeme výlohu, ukradneme dodávku a podobně. Je to maličkost, záležitost na úrovni ulice, ale také jen jedna z nových špinavostí, ve kterých jede. Podtrhněte si ‚nových‘. Tihle chlapci si pořád vymýšlejí něco nového.“

Button poposedl, ohlédl se po Pikeovi, ale mluvil na Strawa.

„To děvče o tom možná neví. Třeba ji tím Smith nechtěl znepokojovat Kdyby ho nechala ve štychu, byl by úplně v háji.“

„A co má tohle společného se mnou?“ zeptal se Pike.

Straw znovu potáhl z cigarety.

„Vy jste Mikieho vylekal a to je zlé. My jeho aktivity sledujeme.“

Pike zvedl hlavu.

„FBI se teď věnuje maličkostem s výpalným?“

Straw se zase usmál.

„Ani bych po tom nevzdechl, ale novým šéfům jako Azzara nestačí obchodovat s dehtem jako jejich tatíkům. La Eme vstupuje do moderního věku, pane Pikeu. Přicházejí s novými obchodními modely a tahle věc s výpalným je jenom dílek skládačky. Navázali mezinárodní spojení s několika drogovými kartely a to už mě velmi zajímá. S tím souvisí tato operace a následně i náš rozhovor.“

Pike se podíval na Buttona.

„Vy jste o tom nevěděl?“

„Do dnešního rána ne.“

Straw dokouřil cigaretu a vyhodil ji přes rameno ven.

„Abych detektiva Buttona ospravedlnil, přede dvěma týdny jsme ještě neměli na místě naše lidi. Doslechli jsme se o novém Mikieho podnikání a řekli jsme si, že by to mohla být naše cesta do potravního řetězce nové La Eme. Událo se to velmi rychle.“

„Přes vydírání lidí z místní čtvrtí,“ prohodil Pike.

Straw pokrčil rameny.

„Děje se to na úrovni ulice, kam snadno pronikneme. A snadno znamená rychle. Tihle noví hoši Azzarova typu se objevují v La Eme od Bronsvillu přes Phoenix až po San Diego, a my o nich nic nevíme. Kdyby se nám podařilo proniknout do Mikieho gangu, věděli bychom víc. Právě jsme na tom pracovali, když jste se nám do toho přimotal.“

Straw si poposedl a zatvářil se kajícně.

„Poslyšte, udělal jste správnou věc. Kdybych ty dva šašky viděl, jak kopou do nějakého nebožáka, také bych zasáhl. Vážím si toho. Ale teď je po všem a já potřebuju, aby se věci vrátily do starých kolejí.“

„A to znamená co?“ chtěl vědět Pike.

Button se rozzlobeně pohnul.

„Chce, abyste si hleděl svýho. Co vám na tom není jasný?“

Straw zvedl ruku, snažil se Buttona uklidnit.

„Žádám vás, abyste se stáhl. Držte se dál od Smithe a dejte mu možnost, aby z něj mohl být zase ten starý pan Smith. Nedělejte mu osobního strážce. Nechte Azzaru, ať se projeví.“

Pike pochopil, co Straw chce, a nelíbilo se mu to. „Když se Azzara bude moct projevit, začne na Smithe tlačit. Mendoza s Gomerem budou mít volné ruce, aby si ho podali.“

„Potřebuju malé ryby, abych se dostal k těm velkým. To znamená, že potřebuju, aby ty malé ryby spáchaly nějaký zločin, a já je mohl zmáčknout. Až je přitlačím ke zdi, budu je moct používat jako informátory.“

Button přikyvoval a dál se na Pikea mračil.

„Smith není jediný, koho ti šmejdi dojí, Pikeu. Není v tom sám. Straw a jeho lidi sledují pět nebo šest obchodů –“

Pike se naklonil ke Strawovi.

„Vy jste sledovali jeho podnik a nechali jste je, aby mu způsobili otřes mozku. Dívali jste se, jak mu prohazují cihlu oknem.“

Straw věnoval Buttonovi pohled tak tvrdý, že ho málem vyrazil z auta.

„My jsme jim to neumožnili. Prostě se to stalo, a teď už ho budeme sledovat lépe.“

„Já je nenechám na holičkách.“

„Nenecháte. Budeme je hlídat.“

„Hlídali jste je a Smith skončil s otřesem mozku.“

„Ohlídáme ho lépe.“

Straw náhle otevřel dveře.

„Pikeu, vystupte si na okamžik. Detektive, omluvte nás.“

Pike vystoupil a nechal Buttona samotného. Straw obešel auto a setkal se s Pikem na chodníku. Agent měl pevně sevřené rty, ale zapálil si další cigaretu. Zdálo se, že ho jejich zapalování uklidňuje. Vyfoukl kouř.

„Podělali jsme to, fajn? Pořád se učíme, jak to tihle lidi dělají, ale zlepšujeme se. Prostě odtud vycouvejte. Žádám vás o to.“

Pike ho podrobně studoval. Straw měl vážné oči, a přitom vypadal nervózně. Jako by mu na tom hodně záleželo, a mohl o všechno přijít.

„Jestli o tom řeknu Wilsonovi a Dru, jste nahraní,“ mínil Pike.

„Neřeknete jim to.“

„Nemůžete vědět, co udělám.“

„Možná ne. Ale trochu jsem si zapátral. Pracoval jste pro špičkové zvláštní jednotky. Dokonce jste čas od času dělal pro vládu, i když o tom nemá nikdo vědět Oni nedávají prověření někomu, kdo o tom nedokáže mlčet.“

Straw pozoroval Pikea zpod obočí a na tvář se mu opět vrátil úsměv.

„Překvapuje vás, co člověk jako já dokáže zjistit, viďte?“

Pike neodpověděl, a tak Straw znovu pokrčil rameny.

„Poslyšte, chcete, aby ti lidi byli v bezpečí? Příteli, přesně to si přeju i já a zaručuju vám, že pro to udělám vše, co bude v mých silách. Wilson Smith mohl ty neřády udat hned na pohotovosti, ale neudělal to. Má strach. Je to jen nebožák, který chce v klidu smažit svoje krevety. Když mi umožníte, abych dostal od Azzary, co potřebuju, opravdu mu mohu pomoci.“

Jenže Pikeovi se nic z toho nezdálo a nezdál se mu ani Straw a malibu páchnoucí po cigaretovém kouři.

„Jak dlouho?“

„Dva tři týdny. Možná méně.“

Pike si zkontroloval obě strany ulice – chtěl vědět, jestli je muž v oranžové košili sleduje.

„Přemýšlejte o tom,“ pokračoval Straw. „A Smithovi ani jeho neteři nic neříkejte. Musejí se chovat přirozeně. Jestli jim prozradíte, že je sledujeme, víte, co se stane. To bych se stejně dobře mohl rovnou vrátit do Texasu.“

„Ten chlapík v oranžové košili je dobrý,“ poznamenal Pike.

Straw na něj pohlédl přimhouřenýma očima skrze cigaretový dým.

„Jaký chlapík v oranžové košili?“

Straw se otočil zpět k autu.

„Pojďte, hodím vás zpátky.“

„Není třeba.“

Pike se vydal pěšky.

9

Později onoho večera, těsně po desáté, když Pike běžel domů po Santa Monica s dvacetikilovým batohem na zádech, byl vzduch chladnější. Pike byl dobrý běžec. Běhal každý den už od dětství. Někdy i dvakrát denně, jednou ráno a znovu večer, a třikrát nebo čtyřikrát v týdnu si bral na záda batoh se čtyřmi pětikilovými sáčky mouky. Zdaleka nevážily tolik jako pětatřicetikilová výbava, kterou nosíval jako příslušník zvláštních jednotek námořní pěchoty, ale srdce mu dostaly do tempa také.

Toho večera běžel po schodech na Fourth Street. Sto osmdesát devět betonových schodů se ze dna kaňonu Santa Monica šplhalo vzhůru po strmém srázu až nahoru na San Vincente Boulevard. Schodiště se sto osmdesáti devíti stupni mělo výšku devítipatrové budovy a Pike je běžel dvacetkrát za sebou a bral schody po dvou. Běhal raději v noci.

Za dne byly schody přeplněné zažranými horlivci z posiloven, maratonci, instruktory aerobiku i obyčejnými dříči, kteří se snažili dostat do formy. Ale v noci, za tmy, když nebylo dobře vidět, zůstaly schody opuštěné a Pike se mohl vydat ze všech svých sil. Rád běhal sám, naplno, jen se svými myšlenkami.

Když se schody skončil a zamířil domů, rozhodl se vrátit cestou kolem Wilsonova obchodu. Bylo ještě celkem brzy, na ulicích se procházeli lidé, ale malý krámek byl opuštěný. Pikea napadlo, že ho možná špehuje muž v oranžové košili, ale bylo mu to jedno. Rozhodl se, že Wilsonovi a Dru neřekne, že je sleduje FBI, ale mlčenlivost bylo to jediné, na co hodlal přistoupit. Pokud Mikie dodrží slovo, záležitost je vyřízená. Když ne, Pikeova loajalita náleží obětem, ne případu, který se z toho Strawovi může, ale také nemusí podařit vykřesat. Pike z toho nevycouvá. Jeho šípy ukazují vpřed, ne zpátky.

Když doběhl domů, ještě se chvíli protahoval na parkovišti, aby vychladl, pak si sundal mikinu, vypnul alarm a vešel dovnitř. Měl strohý a funkční byt, zařízený jen několika kousky nábytku. Jídelna byla oddělená od kuchyně; v obývacím pokoji stály pohovka, křeslo a malý stolek a na zdi visel, kvůli sportu a zprávám, plochý televizor. V koutě bublala černá mramorová meditační fontánka. Pikea uklidňoval její přírodní zvuk, měl při něm pocit, že je sám v lese.

Na chvíli se zastavil a zaposlouchal se. Ne do zvuku vody, ale do ticha bytu – ujišťoval se, že je tu sám. Dělal to pokaždé, když přišel domů. Zvyk.

Vypil naráz půl litru balené vody a prázdnou láhev vyhodil k ostatním do tříděného odpadu. Jeho byt byl tichý a prázdný, ale občas mu připadal prázdnější než jiné. Myslel na Dru Rayneovou a na malou holčičku z obrázku, i na to, proč Dru cítila potřebu mu ji ukázat. Pike byl rád, že mu tu fotku ukázala. Myslel si, že to o ní dost vypovídá a prozrazuje to, že ji zajímal víc on než pivo na pláži.

Snědl talíř zbylé polenty s černými fazolemi a brokolicí okořeněné drceným zeleným pepřem. Jedl vestoje v kuchyni.

Pike už delší dobu neměl vážnou známost. Občas si vyšel na rande, pomiloval se a udržoval blízký přátelský vztah s několika ženami, ale nic z toho by nenazval známostí. Možná ho k tomu vedly stejné důvody, jako k tomu, proč neměl žádná zvířata. Často na dlouhou dobu a bez varování mizel.

Dojedl, vypil další láhev vody a svlékl si zbývající oblečení. Na podlahu v obývacím pokoji si roztáhl podložku na cvičení a zacvičil si sérii jógových ásan. Celý život posiloval a dělal bojová umění a klidně si položil hruď na stehna a tvář na kolena natažených nohou; dokázal udělat rozštěp až k zemi.

Cvičil pomalu, nechával své tělo uvolnit v pozicích. Jedinými zvuky na světě se staly zurčící voda, jeho srdce a tření ručníku o kůži. Po nějaké době zaujal závěrečnou ásanu a meditoval. Jeho tělo se uklidnilo, dech zpomalil a jediné, co vnímal, byl rytmus jeho srdce. Čtyřicet dva pomalých tepů za minutu, hřmění v jeho hrudi.

Pike meditoval přesně patnáct minut. Nedíval se na hodinky, ale stejně meditoval téměř celý život. Když uběhlo čtvrt hodiny, jeho vědomí vyplulo na povrch a Joe Pike byl zpátky.

Nádech. Výdech.

V jedenáct hodin patnáct minut onoho večera si Pike odnesl své věci do ložnice. Měl byt čistý a uklizený. Všechno urovnané a poskládané. Osprchoval se, osušil a natáhl si bílé spodky. Sešel dolů po schodech pro další láhev vody a všiml si mobilu na kuchyňském pultu. Displej ukazoval zmeškaný hovor. Chvíli se díval na číslo, než mu došlo, že to byla Dru. Volala, když se sprchoval, ale nenechala žádnou zprávu.

Pike jí zavolal zpátky, ale ozvala se hlasová schránka.

„Ahoj, tady Dru. Co dělat víte, tak to udělejte.“

Linka pro záznam vzkazů pípla.

„Tady Joe.“

Ještě přemýšlel, co dalšího by měl říct, když se telefon vypnul. Zavolal znovu. A tentokrát zprávu dokončil.

„Zavolej kdykoli. Klidně i pozdě v noci.“

Vzal si telefon nahoru, zhasl a vlezl si do postele. Spal na tvrdé matraci. Povlečení měl bělostné a vypnuté jako kůže na bubnu. Zaposlouchal se do zurčení vody, tiše pobublávající dole v jeho prázdném bytě, říkal si, jaké by to bylo mít v bytě ještě někoho dalšího.

Čekal, že mu zavolá, ale telefon zůstal tichý.

Část druhá
PRINCEZNA ANDĚLŮ

10

Hydecková volala v 10.08 následujícího rána, a představila se, jako by se nikdy předtím neviděli.

„Tady strážník Hydecková z losangeleského policejního oddělení. Omlouvám se, že obtěžuju, ale nevíte náhodou, kde je slečna Rayneová?“

Profesionálně nezúčastněný tón jejího hlasu Pikeovi prozradil, že se něco stalo.

„Proč?“

Hydecková váhala tak dlouho, že Pike slyšel hovory ve vysílačce na pozadí.

„Někdo zase zničil jejich obchod. Mám číslo na Smithe, ale nebere to. Napadlo mě, že možná budete mít kontakt na jeho neteř.“

Pike netušil, jak došla k závěru, že bude mít Druin telefon, ale rychle tu myšlenku zahnal. Vybavil si Miguela Azzaru v kavárně. Usmíval se. Je to vyřízené.

„‚Jste tam ještě?“

„Ano, Pikeu, jsem tady a snažím se je sehnat Ten obchod je úplně zdemolovaný. Máte to číslo, nebo ne?“

„Ano, počkejte.“

Pike jí nadiktoval číslo Druina mobilu, zavěsil a okamžitě ho vytočil. Stejně jako včera se dovolal rovnou do hlasové schránky. Nechal další zprávu a rozhodl se, že se na škody zajede podívat sám. Výlohu tehdy v noci téměř určitě rozbil Gomer, ale Mendoza zřejmě zatoužil po vlastní odplatě, jen co ho pustili z vězení. Když o tom Pike přemýšlel, napadlo ho, že možná sám Azzaru ponoukl, aby Mendozu s Gomerem poslal udělat čistku.

Když přijel na místo, očekával, že najde novou výlohu rozbitou, ale Wilsonův krámek zvenku vypadal normálně. Nové sklo se jen lesklo, zářivé a netknuté, a na dveřích visela cedulka ZAVŘENO. U obrubníku parkoval hlídkový vůz, ale Hydecková s MCIntoshem vpředu nebyli, a tak zajel za roh, do zadní uličky. Našel je u zadních dveří v hloučku s Betsy Harmonovou a jejím synem Ethanem. Všichni čtyři se otočili, když se objevil, a Hydecková mu vyšla vstříc.

„Dovolala jste se?“ zajímal se Pike.

Samozřejmě myslel Wilsonovi a Dru.

„Nechala jsem jim zprávu. Až uvidí svůj obchod, budou mít pocit, že se probudili do noční můry. Ti hajzlové odvedli fakt slušnou práci.“

MCIntosh se pokusil o vtip.

„Dobrá zpráva je, že si můžeme na seznam připsat násilný vloupání a nelegální manipulaci se zvířecími zdechlinami.“

„Měl byste vidět, co udělali,“ řekla Betsy Harmonová. „Je to nechutné.“

Dnes na sobě měla zářivě citronové šaty. Stála s rukama pevně založenýma na hrudi a dívala se přísně a tvrdě.

Pike si všiml, že kovové bezpečnostní dveře jsou u kliky, v místě, kde je někdo vypáčil, vyboulené, a sloupek zárubně nad zámkem tam, kde se hever zapřel o rám, odřený. Na ohnutí kovu bylo třeba pořádné síly jednoho nebo spíš více mužů.

„Paní Harmonová nás zavolala, když si všimla těch dveří.“

„Ne, zavolala jsem vás, když jsme uviděli to uvnitř. Hnus. Co za lidi dokáže něco takového udělat?“

MCIntosh vyvalil na Pikea oči.

„Tahle věc je fakt hnus, člověče. Koukněte se sám.“

Pike prošel kolem policistů a otevřel dveře.

Vyhrnul se na něj zápach krve a syrového masa. Prošel skladem, ale když vstoupil do jídelny, zarazil se hned u pultu. Pach už zvětřily masařky, které se mu v pomalých kruzích míhaly nad hlavou. Pult rudě barvila louže zasychající krve, ze které vedly tmavé stružky na podlahu. Velké tlusté kusy pravděpodobně hovězích jater, ledvin a střev se povalovaly v krvi jako modré ostrovy. Další kusy masa byly přehozené přes kasu a přípravný pult a k plakátu New Orleans Saints bylo připíchnuté zašedlé hovězí srdce. Ze stropních světel visely tři stažené kozí hlavy, oči bez víček se boulily ven. Hodovaly na nich masařky.

MCIntosh za Pikem zašeptal:

„Co když jsou lidský?“

„Nejsou.“

„Já vím, že jsou to zvířecí hlavy, ale mohla by to být lidská krev. I ty vnitřnosti by mohly být lidský.“

„Nejsou. Zavraždění lidi jsou cítit jinak.“

MCIntosh civěl na Pikea, jako by přemýšlel, jak to asi Pike může vědět, a pak ukázal na stěnu za pultem.

„Koukněte se na to. Chlapci tu nechali vzkaz.“

Dvě slova napsaná krví na stěně nad přípravným pultem.

JSEM TADY.

Jsem, ne jsme. Jednotné číslo. Pike netušil, co to znamená.

Hydecková přišla k nim.

„Pojďme, musíme jet. Mám pár fotek do zprávy. Takhle sem jenom pouštíme další mouchy.“

„Volala jste Buttonovi?“ otázal se Pike.

Její nervozita se změnila v podráždění.

„Ano, Pikeu, nechala jsem mu vzkaz. Čekám, že se mi ozve. Právě teď mě ale víc zajímá, jak sem dostat majitele, aby si to tu uklidili a zajistili.“

Pike prošel kolem kozích hlav k předním dveřím. Pozorně si prohlédl benzinku a budovy na protější straně ulice a přemýšlel, zda Strawovi lidé něco viděli a jen stáli a dívali se.

„Pojďme, Pikeu,“ zopakovala Hydecková. „Vážně. Správně byste tady vůbec neměl být.“

Pike je následoval ven.

Betsy Harmonová měla stále ruce založené na prsou.

„Přijdou sem lidi z forenzního?“

„To existuje jen v televizi. My máme oddělení vyšetřování vědeckými metodami.“

Hydecková zabouchla dveře. Ohnutý rám jí práci ztížil, proto se MCIntosh natáhl, aby jí pomohl. Stejně se nedovřely úplně.

„Jsou to zvířecí vnitřnosti, paní Harmonová. Ten, kdo to udělal, je asi ukradl na hispánském tržišti. Latinoameričani prodávají hodně kozího masa. V kolik hodin sem pan Smith obvykle chodí?“

„Wilson je tady každý den v devět, vždycky kromě neděle. Když má nějakou roznášku, přijde dřív, ale v devět tady jeden z nich vždycky je. Touhle dobou už tu bývají.“

Pike se podíval na hodinky – bylo téměř půl desáté. Hydecková pohlédla na ty svoje ve stejný okamžik a netrpělivě se zamračila.

„Možná dneska nepřijdou, když má otřes mozku. Měl by ležet v posteli.“

Betsy Harmonová stiskla paže ještě pevněji.

„Ležet v posteli neznamená, že si vypnete telefony. Někdo musí ten svinčík uklidit.“

„Nechali jsme jim zprávu. Víc dělat nemůžeme.“

„Co když si nezkontrolují telefon? To svinstvo se začne kazit. Přijdu o zákazníky, když to tu bude smrdět. Všimnou si toho lidi z ulice.“

Hydeckové zazvonil telefon. Podívala se číslo volnícího a chystala se poodejít, aby to vzala.

„Jsou to oni?“ chtěl vědět Pike.

„Ne, Button. Zjistím, co hodlá dělat.“

Když Hydecková odešla, Betsy Harmonová se obrátila na Pikea.

„Nemůžou to přece takhle nechat, že ne? Neměli by s tím něco udělat?“

Pike nevěděl, co na to říct Nelíbilo se mu, že Dru a její strýc neberou telefony. Ta krev, hlavy a vzkaz na zdi nevypadaly jako pouhý akt škodolibého vandalismu. Bylo v tom cosi temného, co vyvolávalo podobný pocit, jako by se pod ním na otevřeném moři mihl stín.

Hydecková se během hovoru s Buttonem rozhlížela, a Pike podle jejího postoje poznal, že se něco stalo.

V průběhu hovoru byla stále napjatější a nakonec schovala telefon a vrátila se.

„Pan Smith a slečna Rayneová nepřijdou. Odjíždějí do Oregonu.“

Betsy Harmonová o krok couvla, jako by dostala kopanec.

„Do Oregonu? Kdo říká, že jedou do Oregonu?“

„Pan Smith. Zjevně sem dnes přišel dřív a došel k závěru, že co je moc, to je příliš. Ráno zavolal detektivu Buttonovi.“

„To to nechá takhle?“

„Nevím.“

„Ale kdo ten nepořádek uklidí?“

„Promiňte, ale nic víc nevím. Věřím, že než odjedou, tak se o to postará.“

Pike byl překvapený a nechápal, proč mu Dru nezavolala.

„Mají strach?“

„Pikeu, jděte dovnitř a rozhlídněte se. Já bych skoro řekla, že mají strach. Podle mě je ten chlápek přímo vyděšený. Chce zmizet z města, dokud se ti pitomci nezklidní, a na žádném dalším vyšetřování prý nebude spolupracovat. Nic dalšího nevím, ale na rovinu, jestli se na to vykašle on, tak se na to vykašlu i já.“

Pohlédla na MCIntoshe.

„Tady jsme skončili. Jedeme.“

„Přijde se sem Button podívat?“ chtěl ještě vědět Pike.

„Moc se na něj netěšte. Pořádně ho to vytočilo.“

Obličej Betsy Harmonové se napjal úzkostí.

„Ale Wilson nebere telefon. Co když to takhle nechá?“

„Pokud z toho vyplynou nějaká zdravotní rizika, dostane pan Smith napomenutí. A když se o to nepostará, navrhuju vám zavolat majitele nebo agenturu, která jim obchod pronajala.“

„To je všechno? Vy s tím nic dalšího neuděláte?“

„To je vše, co můžeme udělat. Mrzí mě to.“

Pike se díval, jak Hydecková s MCIntoshem míří zpět k svému hlídkovému vozu. Pak vyndal telefon a znovu zavolal Dru. Hovor spadl rovnou do hlasové schránky, ale tentokrát Pike žádný vzkaz nenechal.

„Nevěřím, že by to tu takhle nechali,“ ozvala se za ním Betsy Harmonová. „Prostě se mi to nezdá.“

Pike tomu také nevěřil, a říkal si, že ten, kdo zasviní někomu obchod kozími hlavami a krví, se u pouhého vandalismu nezastaví. Schoval mobil.

„Víte, kde bydlí?“

Betsy Harmonová se dnes poprvé usmála.

„Ano, vím. Jen pár bloků odsud.“

Jednou, když se jim pokazila lednička, pomáhala Dru a Wilsonovi odvézt domů jídlo, které se rychle kazí. Adresu si nepamatovala, ale popsala Pikeovi cestu a jejich dům ve Venice Canals. Navíc mu dala číslo mobilu, které měla od Wilsona Smithe.

Když se Pike vracel ke svému džípu, Betsy Harmonová za ním zavolala: „Viděla jsem vás.“

Pike se ohlédl a zjistil, že se usmívá.

„Vás a Dru. Viděla jsem vás, jak se líbáte. Vypadali jste šťastně.“

Jednou krátce přikývl, tak nepatrně, že to možná ani nepostřehla, a pak nasedl do svého auta. Dru by zavolala. Nechápal, proč mu nevolá.

11

Venice Canals, Benátské kanály, si vysnil Abbot Kinney, tabákový milionář z Východu, který se rozhodl v oblasti vybudovat luxusní zábavní park. Kanály původně sloužily k odvodňování bažinaté půdy, ale Kinney usoudil, že když už jsou to jednou Venice čili Benátky, můžou mít to, co ty pravé, a rozhodl se stvořit nové Benátky včetně vyjížděk na gondolách. Šestnáct mil kanálů se v průběhu času postupně zkracovalo a zasypávalo, až z nich zbylo jen šest Ty tvořily čtyři souběžně položené kanály, na koncích spojené pátým a šestým, takže půda mezi nimi byla rozčleněná na tři stejné obdélníkové ostrovy. To, co vzniklo jako luxusní park, se ponenáhlu proměnilo v chatovou oblast, ze které v padesátých letech zbyly jen zchátralé chatky na prťavých pozemcích a v šedesátých už jen ruiny okupované hippies, plážovými povaleči a umělci. Ale blízkost pláže a stoupající ceny nemovitostí nakonec udělaly své a ošuntělé chatky byly nahrazeny drahými domy.

Pike se podle instrukcí Betsy Harmonové propletl sítí úzkých uliček, které vedly podél kanálů. Přejel po ještě užším obloukovém mostu a zahnul do ulice z obou stran obklopené domy. Podle Betsy Harmonové bydleli Dru a Wilson na levé straně ulice, ve třetím domě od konce. Byl z červeného dřeva a ukrýval se za plotem porostlým břečťanem. Pike dům bez potíží našel a zaparkoval.

Parcely u kanálů byly malé, proto měly všechny domy dvě nebo tři patra a stály těsně vedle sebe po celé délce ulice. Průčelí domů mířila na kanály a garáže se otevíraly rovnou do ulice. Wilsonův dům měl za dřevěnými vraty přístřešek pro auta, ale samotný dům a vchod do něho zakrýval plot Přístřešek byl prázdný. Pikea dům překvapil. Tohle byla drahá adresa.

Došel k vratům, ale byla zamčená. Stiskl bzučák. V domě se rozezněl zvonek, ale nikdo se neozýval. Když znovu zazvonil, všiml si, že ho z okna ve druhém patře sousedního domu pozoruje hubený mladík s rozcuchanými černými vlasy. Odvrátil se, když se na něj Pike podíval.

Otevřít ale nikdo nepřišel, a tak došel k přístřešku a zabouchal na zeď. Pokud se Dru s Wilsonem chystají odjet, jeden z nich může být uvnitř a balit a druhý na poslední chvíli obstarávat nákupy. Tím by se vysvětlilo, proč tu nestojí auto.

Pike třikrát tvrdě zabouchal na zeď, ale žádné reakce se nedočkal. Právě to zkoušel znovu, když ze dveří sousedního domu vyšla žena a zavolala na něho: „Promiňte!“

Čtyřicátnice s tmavohnědou pletí v těsných džínách a ještě těsnějším tričku, které zvýrazňovalo její poprsí. Měla velká prsa a chtěla, aby byla vidět

„Chcete ten dům zbourat? Slyším vás až sem.“

„Patří tenhle dům Wilsonu Smithovi?“

„To sotva. Oni se o něj starají. Majitel je v Londýně. Jezdí tam často.“

Výmluvně zamnula palcem a ukazováčkem.

„Vydělal majlant v televizi.“

Tak proto si mohli dovolit žít na tak drahé adrese. Starali se někomu o dům.

„Ale Wilson a Dru tady bydlí, ne?“

„To je pravda. Stalo se něco?“

„Někdo zdemoloval Wilsonův obchod. Potřeboval bych si s ním o tom promluvit.“

Žena popošla do ulice a nakoukla do prázdného přístřešku.

„Hm, auto tady nemají, takže nevím, co bych vám mohla říct. Dám jim vědět, až je uvidím.“

Hubený mladík přišel ke dveřím. Zblízka vypadal jako puberťák. Jedl banán a mžoural, jako by ho oslňovalo slunce. Pike pochopil, že se dívá na matku se synem.

„Co je?“

„Hledá Wilsona.“

Kluk zamířil zpět do domu.

„Jdu se natáhnout.“

„Co kdyby ses radši kouknul po nějaké práci?“

Předvedla znechucený výraz, zatímco se její syn ploužil pryč.

„Tři roky na Berkeley a jediné, co dělá, je, že se válí. Asi za to můžu já. Nemá kolem sebe žádný mužský vzor.“

Její oči na Pikeovi prodlely trochu moc dlouho, pak si vzdychla a usoudila, že to by zřejmě nebyl dobrý nápad.

„To je problém matek samoživitelek.“

Napřáhla ruku.

„Jsem Lily Palmerová. A vy?“

„Pike.“

„No, Pikeu, chcete teda, abych jim vyřídila vzkaz, až je uvidím?“

„Řekněte jim, ať zavolají. Moje číslo mají.“

Pike se vrátil k džípu, ale nenastartoval. Dru s Wilsonem se možná chystají pryč, ale jemu se zdálo, že ještě neodjeli, protože by to nemohli stihnout. Musejí si něco připravit, zabalit a zařídit všechny ostatní věci, které lidé před cestou dělají. Pike usoudil, že právě tohle dělají, a proto nejsou doma, takže se rozhodl čekat.

O pár minut později znovu zavolal Dru a pak zkusil Wilsonovo číslo, které měl od Betsy Harmonové. Oba hovory stejně jako předtím spadly rovnou do schránky, což naznačovalo, že jejich telefony jsou vypnuté a nikdo je nepoužívá. Vůbec se mu to nelíbilo. Pravděpodobnost, že by oba pokaždé mluvili, právě když jim volá, byla nepatrná, a nikdo si nevypne telefon, když se chystá odjet.

Pike vystoupil z džípu a vrátil se k vratům. Ujistil se, že se Lilyin syn nedívá, a přehoupl se přes ně na malý dvorek. Přední vchod do domu byl zamčený a neviděl na něm žádné známky násilného vniknutí.

Postupoval kolem domu, nahlížel do všech oken, která míjel, a hledal stopy nějakého poškození. První místnost sloužila zřejmě jako pokoj pro hosty a další byla kuchyň. Hostinský pokoj byl nedotčený, ale Pike z něj viděl jenom část. V kuchyni zůstaly špinavé talíře, tři prázdné lahve od piva a prkénko na krájení na kuchyňském pultu. Pike z toho usoudil, že se Dru a Wilson hodlají vrátit, když v domě nechali špinavé nádobí, ale kozí hlavy a bzučící masařky mu visely nad hlavou jako dým z bojiště.

Zkontroloval poslední okno na protější straně domu a obešel dům dozadu. Zadní dvorek byl malý s nízkým dřevěným plotem, který ho odděloval od pěšinky táhnoucí se podél kanálu. Vedla z něj branka na petlici a za ní v malé dřevěné kolíbce spočíval modrý laminátový kajak. Pike si pozorně prohlédl domy stojící podél břehů. Třebaže všechny měly branky a ploty, nedalo by práci se tudy do nich dostat.

Podíval se na hodinky. Od chvíle, kdy se rozhodl čekat, uplynulo čtyřicet pět minut, ale najednou mu uplynulý čas nepřišel jako čekání. Spíš měl pocit, že si nechal cosi cenného proklouznout mezi prsty.

Pike už byl rozhodnutý, co udělá, když si všiml Lilyina syna. Mladík se vrátil ke svému oknu ve druhém patře, odkud měl skvělý výhled na zahradu za Wilsonovým domem. Tentokrát se neschoval. Ušklíbl se, než se odvrátil, a Pikea napadlo, kolik času asi u toho okna tráví.

Vrátil se kolem domu, vyšel na ulici a zaklepal na Lilyiny dveře. Když ho uviděla, rozzářily se jí oči a věnovala mu potěšený úsměv.

„Ach. Ahoj. Myslela jsem, že už jste odjel.“

„Ne. Obhlídl jsem si okolí. Neřekl jsem vám celou pravdu. Wilson má potíže s jistými nebezpečnými lidmi. Mám obavy, že ho mohli sledovat až k domu. Neviděla jste nebo neslyšela něco podezřelého?“

Milý úsměv se proměnil ve znepokojené zamračení.

„Ne. Myslím, že ne. Jako co?“

„Hlasitý hovor. Auta, která sem nepatří.“

Zamračila se ještě víc a pak zavolala do domu.

„Jarede! Jarede, pojď sem!“

Jared se objevil po několika vteřinách, bez trička, lesklý od krému na opalování. Jeho hrudník připomínal ptačí klícku.

„Zrovna jsem chtěl vypadnout.“

„Tady pán chce vědět, jestli jsi naproti neviděl nebo neslyšel něco podezřelého.“

„Naproti?“

„Ano, naproti. Ježíši, co to s tebou je?“.

Jared si promnul vystouplá žebírka a kývl Pikeovým směrem.

„Jo, jeho. Byl u nich na zahradě. To je dost podezřelý.“

„Já vím, že byl na jejich zahradě. Řekl mi to. Mohl bys pánovi prosím odpovědět?“

Jared si odhrnul vlasy z obličeje a předvedl stejný úšklebek, jako předtím v okně.

„Nakukoval jim do oken. Asi chtěl vidět Druiny kozy.“

Pike udělal krok k němu a Jared si rychle založil ruce.

„Člověče, to byl vtip.“

„Mohl by ses začít chovat jako muž? Dru a Wilson mají potíže. Potřebujou pomoc.“

„Neviděl jsem nic podezřelýho ani nic jinýho. Mrzí mě to. Nic ke koukání tam není.“

Pike zalétl pohledem k Jaredovu oknu.

„Máte z okna dobrý výhled. Díváte se na nic?“

Jared se začervenal.

„Co jako bych měl dělat? Čučet do zdi? Tohle je jen další obyčejnej den na kanálech ve Venice – slunce a voda.“

„Kdy jste je viděl naposledy?“

„Wilsona, nebo Dru?“

„Oba.“

„Dru asi včera. Zrovna zajížděla dovnitř, když jsem se vracel z procházky. Zamával jsem jí. Znáte to. Něco jsem prohodil. Ona taky něco prohodila.“

Pike se naklonil blíž a Jared stiskl paže pevněji.

„V kolik hodin?“

„Kolem šestý, hádám. Tak nějak.“

Pike došel k závěru, že to sedí. Když ho nechala před obchodem se sendviči, rozjela se rovnou domů.

„A co dnes ráno?“

„Ráno jsem je neviděl, ani jednoho.“

Jared mávl k přístřešku pro auta.

„Ale viděl jsem auto. Šel jsem ven, abych si koupil čokoládový mufiny a jejich auťák tam byl.“

„Kdy?“

„No, brzo.“

Matka mu pomohla s odpovědí.

„Když odcházel, začínala právě druhá část Today show, takže muselo být těsně po osmé. Vrátil se tak za půl hodiny, to znamená asi ve tři čtvrtě na devět.“

Pike se snažil upřesnit si časový sled.

„Bylo tam to auto ještě, když jste se vracel?“

„Jo. Stopro.“

„Viděl jste ho odjíždět?“

„Ne. Viděl jsem ho, když jsem se vracel s mufinama, ale kdy odjeli, to teda říct nedokážu.“

„Kolik aut mají?“

„Jen jedno.“

Lily přitakala.

„Mají jedno auto.“

„Stříbrnou Toyotu Tercel.“

„Jo.“

Stříbrný tercel vídal Jared každý den. Věc, kterou člověk vídá denně, se stává neviditelnou, ale něco mimořádného, nového je nápadné. Když ještě Pike býval policista, kladl tytéž nebo podobné otázky tisíckrát.

„Zapomeňte na jejich auto. Když jste se vracel zpátky s mufiny, nepotkal jste někoho, koho neznáte? Nebo vůz, který vám nebyl povědomý?“

Jared zavrtěl hlavou.

„Nikoho, koho máte na mysli. Prošlo kolem několik ženských, co venčily psy. U sousedů makalo pár zahradníků.“

Pike zaváhal.

„U Wilsona?“

„Jo. Dva Hispánci.“

Téměř každý dům u kanálů zaměstnával profesionální zahradníky, většinou Latinoameričany.

„Věděl jste, že jsou zahradníci, protože jste je už viděl, nebo jste si to domyslel podle toho, že byli Hispánci?“ Jared zrudl, jako by ho Pike nařknul z rasismu.

„Hele, člověče! Prostě tam byli chlápci v pracovních hadrech, který nevěštily zrovna závratnou kariéru. Viděl jsem je projít bránou, tak kdo jinej by to asi byl?“

„Měli hrábě, zlato?“ zeptala se Lily Palmerová. „Nebo sekačku?“

„Já je neštudoval. Nevěnoval jsem jim pozornost.“ Pike se dotkl svého zátylku.

„Tetování?“

Jared sevřel rty, jako by šel zpět po stopách vlastní paměti, a pak se najednou rozzářil.

„Jo, myslím, že jo, ale teď jsem si vzpomněl, že jeden z těch týpků měl ruku v sádře.“

Pike zmlkl, vnímal jen tiché ševelení svého dechu a těžké, pomalé údery svého srdce. „Kterou?“

Jared se dotkl pravého předloktí.

„Tuhle. Měl takovou tu sádru, od palce asi sem.“

Právě takovou sádru měl Mendoza, když ho propustili od soudu v Airportu.

„A to auto tam ještě bylo, když jste je viděl?“

„Jo. Bylo.“

„A potom zmizelo.“

„Tak. Zmizelo.“

Pike se otočil k Smithovu domu. Jeho pomalu pulsující srdce začalo tlouct hlasitěji, až každý úder duněl jako hřmění na obzoru. Zvenku si dům obešel celý, ale zevnitř viděl jen malou část. Mohla tam čekat noční můra mnohem horší než kozí hlavy.

Lily Palmerová se dotkla jeho paže.

„Byli to ti lidi, o kterých jste mluvil?“

Pike přikývl s pohledem stále upřeným na dům. „Nemám zavolat policii?“

Zamítavě potřásl hlavou.

„Postarám se o to.“

Pak se pokusil utišit Lilyiny obavy.

„Až uvidíte Wilsona nebo Dru, řekněte jim, ať mi určitě zavolají. Moje číslo mají.“

„Jistě. Hned, jak je uvidím.“

Pike se vrátil ke svému džípu a vycouval z úzké uličky. Zahnul za roh, kde hned zajel k obrubníku a zaparkoval.

Poklusem se vrátil, rozhlédl se, zda se nikdo nedívá, a přehoupl se přes plot z druhé strany, než bydleli Palmerovi. Protože si dům už předtím prohlédl, věděl, kam jít a kde vzít věci, které potřebuje, aby se dostal dovnitř.

Na této straně domu našel Pike okno do prádelny. Navlékl si vinylové rukavice a dal se do práce.

Okno nebylo otevřené, ale Pike ho vypáčil malou tyčí a protáhl se škvírou dovnitř.

Jakmile tam byl, natáhl si přes boty papírové návleky a rychle se vydal do nitra domu. Přišel sem s jediným cílem – najít těla. Nechtěl se zdržovat ničím jiným, protože nic jiného nebylo důležité.

Proběhl prádelnou do chodby, pak kuchyní, velkým obývacím pokojem a malou ložničkou s přilehlou koupelnou. Na nic nesahal, nic nezkoumal, jen rychle prohlížel podlahu a hledal krvavé skvrny. Žádné viditelné kapky ani šmouhy, žádné známky násilí a žádná těla však nenašel.

Po třech schodech naráz vyběhl do druhého patra a proklouzl velikou pracovnou, obrovskou hlavní ložnicí a její koupelnou tak rychle, jako by byl vodním proudem.

Celý dům zkontroloval za necelých třicet sekund, ani jednou se nezastavil, dokud se neujistil, že v něm žádné mrtvoly nejsou. Wilsona a Dru tady nikdo nezavraždil. Jejich těla tu nečekala.

Pike opustil hlavní ložnici a na podestě druhého patra se poprvé zastavil. Teprve teď si k němu začal nacházet cestu venkovní svět. Pike cítil, jak se kymácí, jen neznatelně, jako by bylo malé zemětřesení. Nad domem přelétala helikoptéra. Ucítil vůni lilií a věděl, že patří Dru.

Z domu vyšel stejnou cestou, kterou vstoupil dovnitř, a rychle se vrátil k džípu. Myslel na Reubena Mendozu a hlavy, které visely v obchodě Wilsona Smithe. Myslel na dva muže, jednoho se sádrou na ruce, jak otevírají Wilsonovu bránu. Myslel na Miguela Azzaru, a jeho zářivý úsměv modela, když říkal, že se to už nebude opakovat.

Zdravím, Reubene.

Zdravím, Migueli.

Jsem tady.

12

Pike projel kolem autoservisu Our Way Body Mods, na konci bloku zabočil, objel ho kolem dokola a zastavil na odstavném pruhu na protější straně ulice. Poloha servisu na rohu rušné ulice sledování zjednodušila.

Chtěl Gomera a Mendozu, ale ti tady nebyli. Nebyl tu ani Michael Azzara a jeho naleštěný nový prius, ale u obrubníku před plotem stálo zaparkované hnědé monte carlo.

Pike potřeboval zjistit, kolik lidí je v servisu, kde se nacházejí, a jak jsou rozmístěná auta na parkovišti a všechny budovy, ale něco se mu nezdálo.

Napočítal jednoho muže v dílně a dva na parkovišti u zářivě zlatého SS396 z roku 1969. Muž v dílně se pokoušel připevnit blatník na auto, ale nešlo mu to. Nikdo z nich nebyl Pikeovi povědomý, ale dvojice u veterána ho zaujala. Ten mladší ve špinavých montérkách se skvrnami od oleje ukazoval staršímu cosi pod kapotou. Starší muž na sobě měl luxusní kovbojské boty z ještěří kůže, neposkvrněný bílý stetson a pod semišovým sportovním sakem růžovobílou kovbojskou košili. Džíny mu přidržoval pásek s obrovskou westernovou sponou z mosazi, ke kterému měl připevněnou ostrou špičatou dýku. Po několika minutách viděl kovboj dost Odešel do dílny, kde vysvětloval něco muži s blatníkem, a v tu chvíli se objevil mladík, kterého Pike znal z monte carla. Ten, který na něho namířil pomyslnou pistolí a který zvedl Mendozu ze země, aby ho přivítal doma. Potřásli si rukama a kovboj odešel hlavní branou ven k obyčejnému buicku a odjel.

Pike se díval za odjíždějícím kovbojem, a došlo mu, co ho znepokojilo. Včera byl dvůr zaplněný tuctem mužů a všichni se chovali, jako by měli spoustu práce. Dnes byl servis až na tři lidi prázdný. Pikeovi to přišlo divné, ale o to bude jeho práce snazší.

Znovu objel blok, ale tentokrát zaparkoval u domů za servisem. Svlékl si mikinu a hodil si přes sebe lehkou neprůstřelnou vestu. Přitáhl popruhy se suchými zipy, znovu si oblékl mikinu a urovnal si pouzdro na pistoli. Když byl připravený, vystoupil z džípu a zezadu se přiblížil k servisu.

Mladík z monte carla zmizel, ale muž ze dvora pomáhal v dílně svému kolegovi s blatníkem. Ti Pikea nezajímali. Chtěl Mendozova kamaráda.

Vešel do dílny a v kanceláři v zadní části budovy spatřil mladíka z monte carla. Seděl zády ke dveřím před televizí. Dodgers dnes měli dobrý den. Pike se ujistil, že dvojice stále zápolí s blatníkem, a proklouzl ke kanceláři tiše jako ryba plující vodou.

V televizi Vin Scully komentoval hru: Dodgers se dostali do vedení díky homerunu, který se podařil Davidu Snellovi. Mladík, který zápas sledoval, vymrštil pěst nad hlavu a zakřičel: „Přesně tak! Ukaž těm cucákům, jak se to má dělat!“

Pike ho popadl pod krkem, zvedl ho do vzduchu a stiskl mu krkavici. Zastavil tím přítok krve do mozku. Napadený se v prvních vteřinách úporně bránil, ale jak ztrácel vědomí, ochaboval. Pike ho držel, dokud neomdlel, pak ho položil na zem a svázal mu zápěstí za zády plastovými pouty. Provedl už tucty bleskových přepadení v různých částech světa; většinou probíhala v místnostech plných slzného plynu, kde se ozbrojení únosci schovávali za svá rukojmí a zoufale prahli po tom, aby ho mohli zabít Jeho pohyby byly praktické a účelné.

Venku v dílně se dvojice ještě pachtila s blatníkem, když Pike vyšel z kanceláře. Pracovali na kole u řidiče, jeden připevňoval přední část, druhý zadní. Pike si našel místo, kam ani jeden z nich pořádně neviděl, vyndal svou .357 a přikradl se k nim. Ticho za ním vyplňoval Vin Scully, který vykládal, jak skvělým nákupem byl Snell pro Kansas City Royals.

Prvního muže udeřil pistolí za pravé ucho, pak se otočil ke druhému a natáhl kohoutek tak, aby to slyšel.

Chlapík zíral s ústy dokořán, ale nevydal ani hlásku.

Pike ukázal ústím hlavně k zemi.

„Lehnout. Ruce za hlavu.“

Muž ho okamžitě poslechl.

Pike jim oběma svázal kotníky a zápěstí a tomu, co byl při vědomí, zašeptal: „Ten v kanceláři. Jak se jmenuje?“

„Hector Perra.“

„Zavři oči. Jestli cekneš, zabiju tě.“

Muž zavřel oči.

Hector stál na nohou, když se Pike vrátil do kanceláře. Točil se dokola jako pes, který se honí za vlastním ocasem, a snažil se dohlédnout na svá zápěstí. Pak uviděl Pikea, sklonil hlavu a zaútočil.

Pike ho navedl hlavou napřed proti rámu dveří, trhl jím doprava a nakonec ho udeřil hranou dlaně do kořene nosu. Hectorovy oči se zamlžily, ale Pike ho pevně držel.

„Koukej se na mě. Soustřeď se.“

Hectorův pohled se vyjasnil.

Pike naznačil rukou zbraň, palec a ukazovák natažené, a namířil na Hectora.

„Vzpomínáš si na mě?“

Hned nato ho znovu udeřil; pohyboval se tak rychle, že Hector ani netušil, že úder přichází. Hlava se mu zvrátila dozadu, ale moc velkou ránu nedostal. Pike potřeboval, aby mladík zůstal při vědomí.

„Kde jsou?“

„A kdo jako?“

„Lidi, kterým patří obchod se sendviči.“

„Hele, já nevím, o čem mluvíš.“

Pike studoval jeho tmavé oči. Byly vzteklé a vyděšené, ale také zmatené. Otec Art mu vysvětlil, že Malevos mají přes šedesát členů rozptýlených po celých Venice. Ne každý se účastní všech akcí, které má gang na svědomí, a často dokonce ani nevědí, co ostatní členové dělají. Pike došel k závěru, že Hector mluví pravdu.

„Kde je Mendoza?“

„Jak to mám sakra vědět? Nestrkám nos do jeho věcí.“

„Viděl jsi ho dnes ráno?“

„Nejsme manželé. Mám svůj vlastní život.“

Pike ho znovu praštil, větší silou než předtím, a pak jím zatřásl, aby mu pročistil hlavu.

„Kdy jsi ho viděl naposledy?“

„Včera. Když ho pustili z lochu.“

„Kde?“

Pike si chtěl ověřit, jestli mu Hector nelže.

„Tady. Kámoši za něj zaplatili kauci, chvíli se tu zdržel a pak si šel po svým. Víš přeci, jak to chodí.“

„Kam odsud šel?“

„Asi domů, ke svý starý. Co já vím. Měli jsme se sejít, ale už se nevozval.“

„Byl s ním Gomer?“

„Nemám tuchy.“

Pike Hectora prohledal, jestli u sebe nemá zbraň, ale našel jen klíče, mobil a peněženku. Zvedl klíče.

„Od monte carla?“

Hector přikývl a Pike jím smýkl ke dveřím.

„Jdeme. Ven.“

„Chceš moje fáro?“

„Ne. Tebe.“

13

Pike postrčil Hectora na sedadlo spolujezdce, vklouzl za volant a rychle vyrazil pryč. Hector se od něj odtáhl jako splasklý balon, oči mu blýskaly jako fotoblesky.

„Kam mě vezeš? Kam to jedem, člověče?“

Pike neodpověděl. Popojel pět bloků směrem do obytné čtvrti, aby se vzdálil od servisu, a zaparkoval u obrubníku. Hector se odtáhl ještě víc, téměř se vmáčkl do dveří.

Pike mu prohledal peněženku. Našel dvaatřicet dolarů, fotku nějakých lidí, zřejmě Hectorovy rodiny, pár slevových kuponů a dva kalifornské řidičáky. Oba s Hectorovou fotografií, ale s různými jmény, adresami a daty narození. Na jednom se Hector jmenoval Hector Francis Perra s adresou v Ghost Townu, na druhém to byl Juan Rico s adresou ve Van Nuysu. Pike vše vrátil do peněženky a pohlédl na Hectora.

„Mendoza.“

„Nevím, kde je. Už jsem ti to řek. Jak to mám kurva vědět?“

Pike zvedl python a přitiskl ho k Hectorovu stehnu.

„Ukaž mi, kde bydlí.“

Hector ho navedl k malému domku s plochou střechou na konci Ghost Townu nedaleko od Inglewoodu. Domek měl oprýskanou omítku, ale překvapivě udržovanou zahrádku. Dvě vysoké palmy vrhaly úzké černé stíny na Nisan Maxima zaparkovaný na příjezdové cestě. Pike projel kolem a zastavil v sousedním bloku na dohled od domku.

„To je jeho auto?“ zeptal se.

„Jeho frajerky. Tohle je její barák. Žije u ní.“

„Jak se jmenuje?“

„Carla Fuentesová.“

„Děti?“

„Ne, ale ta čubka se snaží. Říkal jsem mu, ať si radši dává bacha.“

Dům nevykazoval známky života, ale totéž platilo pro většinu domů v okolí. O kus dál v ulici prořezávala starší žena na zahrádce živořící růže, a nějaký voříšek, který si zřejmě podhrabal cestu na svobodu, očichal sloup a dal se na úprk ulicí. Pike by raději sledoval dům a čekal, až Mendoza vyjde nebo přijede, ale cítil, že ho tlačí čas. K jeho povaze patřilo, že rád poháněl hru, a pohánět hru znamenalo jít vpřed.

Zasunul zbraň do pouzdra, vytáhl klíčky ze zapalování a sáhl pod palubní desku. Odpojil dráty, které vedly k blinkrům a klaksonu, a vystoupil. Když Hectora přetáhl na druhé sedadlo, ve tváři se mu objevil výraz naděje.

„Necháš mě jít?“

„Ne.“

Pike povolil svému zajatci plastová pouta, pravé zápěstí mu připoutal k horní části volantu a levé k dolní.

„Sakra, kámo, zařezává se to.“

Pike zabouchl dveře.

„Jestli budeš hulákat, nedopadne to s tebou dobře.“

Kráčel přímo k Mendozovu domu, zahnul na příjezdovou cestu a zrychlil krok. Cesta vedla až k samostatně stojící garáži pro jedno auto, ale Pike zůstal u domu. Držel se při zemi, a jak obcházel kolem dokola, zvedal se jen, aby nahlédl do všech oken. Proklouzl kolem zadních dveří, ve kterých chyběla síť proti hmyzu, a přeběhl přes malý dvorek. Další dvě okna zakrývaly stažené rolety, ale viděl do koupelny a ložnice na opačné straně domu. Byly prázdné, ale přes koupelnu měl úzký výhled na chodbu a do obýváku. Viděl, že je puštěná televize, ale nikdo se na ni nedívá. Zbývaly nejméně tři pokoje, do kterých neviděl. Mendoza a Gomer mohli být tam, ale to zjistí, až se dostane dovnitř.

Pike ještě pozoroval obývací pokoj, když kolem koupelny prošla mladá žena s velikým rancem v náručí. Mendozova přítelkyně Carla. Vešla do obýváku a zmizela. Zřejmě mířila do kuchyně.

Pike se rozběhl dozadu za dům a dostal se na roh právě ve chvíli, kdy si nohou otevírala dveře bez sítě. Carla Fuentesová vyšla ven s rancem v náručí a zamířila ke garáži. Měla na sobě tenké tílko, které jí bylo přes prsa příliš těsné, křiklavé purpurové kraťasy a šla bosá. Otevřela si loktem postranní dveře garáže a vešla dovnitř. Prádelna.

Pike počkal, než napočítal do pěti, aby se ujistil, že nikdo nejde za ní, a rychle přeběhl dvorek. Vklouzl dovnitř, právě když Carla cpala povlečení do pračky, která se plnila vrchem. Nevěděla o něm, dokud jí neovinul paži kolem těla, nedal jí ruku přes ústa a druhou neznehybnil ruce. Tělo se jí napjalo strachy, jako by dostala elektrickou ránu. Měla sílu. Prohnula se v zádech, snažila se mu vykroutit, kopala ho a dupala mu po nohou. Pike si ji přitáhl těsně k sobě, až byla jako v pasti, a promluvil tichým hlasem.

„Nic vám neudělám. Chci Mendozu.“

Pokusila se ho kousnout.

„Je Mendoza uvnitř?“

Konečně se přestala prát, ale její tělo zůstalo napjaté. Sundal jí dlaň z úst, ale byl připravený rychleji zase umlčet, kdyby zkusila křičet. Nekřičela.

„Co jseš sakra zač, hajzle?“

„Je Mendoza v domě?“

„Pusť mě, ty ksindle. Co jsi zač? Polda?“

„Jo, jsem policista. Je Mendoza uvnitř?“

„Nikdo tam není. Nevím, kde ten parchant je.“

„Tak se přesvědčíme.“

Pike ji vedl k domu, a jak si připravoval zbraň, držel Carlu před sebou. Nechal ji otevřít dveře, ale než vešli dovnitř, chvíli bedlivě naslouchal. Kuchyň páchla slaninou a marihuanou. Pike slyšel televizi, ale žádné lidské hlasy ani pohyb. Zašeptal jí do ucha:

„Pomalu.“

Když vešli do domu, dívka náhle hlasitě zakřičela.

„Mááámííí, jsem doma!“

Pike ji přitáhl pevněji k sobě, ale ona vyštěkla hlasitým smíchem.

„Chlape, ten tady není. Klidně si dej voraz.“

Pike ji nejprve zavedl do obývacího pokoje. Na konferenčním stolku před televizí stála velká vodní dýmka, jako by sledovala program. Pike dostrkal Carlu obývákem do chodby a pak prošli zbytek domu. Prohlédl skříně, vanu, nakoukl pod postele. Nepustil ji, dokud se nevrátili zpátky do kuchyně, kde ji postrčil k židli u stolu a nakázal, ať se posadí.

„Seru na tebe, kreténe. Nebudu si na tvůj rozkaz sedat ve svým vlastní domě.“

„Sedněte si, nebo vás přinutím násilím.“

Jak si ho prohlížela, všiml si Pike vybledlé modřiny na lícní kosti. Carla se pohledem zastavila na jeho tetování, jako by to pro ni bylo něco známého, a pak si sedla.

„Ty nejseš žádnej chlupatej. Jseš ten maník, co mu zlámal ruku.“

„Kde je?“

„Až ho najdeš, dej mi vědět. Doufám, žes mu nakopal zadek pořádně.“

Pike se rozhlížel po kuchyni, hledal něco, čím by mohl dívku přinutit mluvit, nebo něco, co by mu pomohlo najít Mendozu.

„Když o mně víte, znamená to, že jste se s ním viděla.“

„Houby s voctem to znamená. Volal mi, když ho zabásli. Přej že do večera bude doma, ale pak se ten hajzl ani neukázal. Mám z něj nervy nadranc.“

Pike zahlédl na kuchyňské lince vedle krabičky cigaret růžový telefon. Zapnul ho a prošel si adresář.

„Byl tady dnes ráno?“

„Posloucháš mě vůbec? Nezavolal, nedal vědět, takže na něj seru a na tebe taky. Zaručila jsem se barákem, abych měla na kauci. Ten zkurvysyn zdrhnul, a já přijdu o střechu nad hlavou.“

Pike se na ni podíval. Azzara mu tvrdil, že o Mendozovu kauci se postaral on, ale jeho přítelkyně říká něco jiného. Pike věřil jí. Měla zarudlé oči a koutky úst napjaté. Kauce na Mendozovo propuštění nemohla přesáhnout padesát tisíc, pravděpodobně byla nižší. Ručitel ji pořádně obral.

Pike se vrátil k telefonu a našel jméno REUBEN uložené jako rychlou předvolbu. Zapamatoval si číslo a pak jí telefon podal.

„Zavolejte mu. Uvidíme, kde je.“

„Nevezme to. Volám mu celý den.“

Pike si zkontroloval odchozí hovory a viděl, že mluví pravdu. Mendozovo číslo bylo vytáčené čtrnáctkrát za sebou. Pike mu zkusil zavolat znovu. Hovor byl přesměrovaný rovnou do hlasové schránky, a tak ho Pike hned ukončil.

„Prozradil ti, proč jsem mu zlomil ruku?“

„Říkal, že jste se servali. Prej tě pořádně zřídil a ještě si tě podá.“

„Hledá mě?“

„Povídal, že jo, ale když tě teď vidím, tak asi kecal.“

Pike přemýšlel, jestli to nemůže znamenat, že chtěl Wilsonovým prostřednictvím vlastně vyhrožovat jemu. Tím, že by ublížil Wilsonovi a Dru, by se dostal znovu k Pikeovi. Odložil telefon a cigarety, a stoupl si před Carlu.

„Proto včera nepřišel domů? Protože mě hledal?“

„To byly jen žvásty. Mlel, že má nějakou práci.“

„Práci? Jakou?“

„Musel pomoct kámošům. To říká pokaždý, když je v tom Třináctka.“

„Nějaká akce gangu?“

„Přesně tak, pomáhá kámošům. Hele, volal mi z basy, na záda mu funěli šerifové, přece nemoh říct, co dovopravdy chystá. Prej jenom musí píchnout kámošům a do večera bude doma, jenomže se už neukázal, ani nezavolal, a já teď přijdu o barák. Zastavila jsem ho kvůli němu a on se podle všeho sebral a prásk do bot, jen co vyšel z lochu.“

Pike věřil, že Carla nic dalšího neví, ale stále neměl nic, co by mu pomohlo Mendozu najít.

„Kde jinde by mohl být, když není s vámi?“

„Tady bydlí. Dovolila jsem mu, aby se sem nastěhoval. Měli jsme se brát.“

„Jaké má auto?“

„Šestaosmdesátku el camino. Hnědý. Jako hovno.“

„Kde má schované dokumenty? Řidičský průkaz, účty a takové věci.“

Odvedla ho ložnice, kde z horního šuplíku odučené a vybledlé skříně vyndala krabici od bot. Byly v ní rodinné fotografie, rodné listy a směsice záručních listů a stvrzenek. Pike našel kupní smlouvu a registrační průkaz od camina i s číslem poznávací značky. Neztrácel čas opisováním. Vsunul si krabici pod paži.

„Hele, co to děláš, to jsou jeho věci!“

Pike si na prádelníku všiml velké modré kabelky. Prohledal ji a našel Carlinu peněženku.

„Nemám prachy.“

Pike nehledal peníze. Když uviděl Mendozovy rodinné fotografie, dostal nápad. V její peněžence byly plastové přihrádky na fotky a hned na prvním snímku Reuben Mendoza. Usmíval se tak zeširoka, že vypadal jako dýně. Pike si obrázek vzal a pak vrátil kabelku i s peněženkou na prádelník.

„Ty mizernej zloději. Zavolám poldy.“

Pike došel k závěru, že tady nic dalšího nezjistí, a odešel z pokoje. Carla Fuentesová ho doběhla a úzkostně ho chytla za paži.

„Hele, chci se tě na něco zeptat Jestli zdrhne a neukáže se před soudem, tak vážně přijdu o barák?“

„Ano.“

„Ale to přeci není moje vina, že pláchne.“

„Podepsala jste záruku.“

„Počkej. A co když ho někdo sejme? To taky přijdu vo bejvák? Jestli je mrtvej, nemůžou to na mě hodit nebo jo? Vezmou mi barák i tak?“

Pike se zastavil těsně u dveří.

„Ne, přijdete o poplatky za složení kauce a za formulář, ale soud vrátí kauci zpět ručiteli.“

„Co to znamená?“

„Že o dům nepřijdete.“

Přemýšlela o tom a z očí jí ubylo trochu strachu.

„Co uděláš, jestli ho najdeš?“

„Co byste ráda, abych udělal?“

„Zlámej mu i tu druhou pazouru. Pořádně, a pak z něho vymlať duši.“

Pike vyšel do sluneční záře a zamířil zpátky k monte carlu.

14

Joe Pike nasedl do monte carla, ale tentokrát na místo spolujezdce a Hectora nechal připoutaného k volantu. Zajatec se od něj opět odtáhl, jak nejdál jen to šlo.

„Koukni na moje ruce, frajere. Koukni na ně! Úplně zmodraly!“

Pike se prohraboval papíry v krabici, chtěl zjistit, co má.

„Pustíš mě? Musíš mě pustit, tohle je únos. To je federální zločin.“

„Zmlkni.“

Hector ztichl, ale stále si brblal něco pod vousy.

Pike našel paragony a návody k použití od tří různých telefonů, které si Mendoza objednal přes internet. Napadlo, že by jeho přítel Elvis Cole mohl díky telefonům zjistit Mendozovu polohu nebo najít lidi, kterým volal. Cole byl soukromý detektiv a měl známosti téměř u všech větších mobilních operátorů. Třeba by mu mohl pomoct i s hledáním Alberta Gomera.

Jako poslední si Pike prohlédl fotografii Reubena Mendozy, a pak ji hodil do krabice. Pomalu se před ním začínal rýsovat plán jak se k Mendozovi dostat, a ta fotka by mu mohla pomoci.

„Neházej sebou,“ okřikl

Hectora. Hector vyvalil oči, když Pike vytáhl nůž. Přeřízl pouta a osvobodil ho.

„Vystup.“

„Jak, vystup? Tohle je moje auto!“

„Ven.“

„Kámo, přece mi nesebereš auťák.“

„Nebudu to opakovat.“

Hector strčil do dveří, otevřel je a pořádně nasupený vystoupil. Práskl dveřmi, zatímco si Pike přese dal za volant.

„Todle teda není fér, ukrást mi auto. Sebereš mi i prachy? A mobil?“

Pike se vrátil ke svému džípu. Hectorovu peněženku nechal v monte carlu, ale telefon přihodil k věcem v Mendozově krabici. Neměl čas je procházet protože teď nemohl polevit.

Dojel k domu Lily Palmerové, zaparkoval ve Wilsonově přístřešku pro auta a stiskl zvonek. Otevřela na druhé zazvonění.

„Věděla jsem, že se vrátíte. Našel jste Wilsona a Dru?“

„Ještě ne. Je tu Jared?“

Vzdychla si.

„Jared je tu pořád.“

Zavolala do domu a brzy se ozvalo pleskání, které ohlašovalo Jaredův příchod. Byl čerstvě namazaný opalovacím krémem a v ruce si nesl láhev piva. Zamračil se, když uviděl Pikea, a vyndal si z uší sluchátka od iPhonu.

„Člověče, už jsem vám řekl všechno, nic dalšího nevím.“

„Ten muž s rukou v sádře –“

Pike mu ukázal fotku Reubena Mendozy.

„Byl to on?“

Jared letmo pohlédl na snímek, rozzářil se překvapeným úsměvem a zatvářil se, jako by byl sám na sebe pyšný.

„Člověče! To je von! Ten s gypsem!“

„Jste si jistý?“

„Zatraceně jistej.“

Jared zářil a chrlil další vzpomínky.

„Chlápek měl na sobě khaki kapsáče a šedivou košili, ale neměl ji zapnutou. Byla mu velká, tak nejmíň o padesát čísel, a pod ní měl bílý triko. A byl holohlavej.“

Pike jako policista zažil, že svědci občas vychrlí podobnou explozi vzpomínek. Když se svědkovi předloží nějaký vizuální podnět, nabude rozostřená vzpomínka ostrých obrysů. Psychologové tomu říkají paměťový spouštěč a výslednou záplavu vybavených vjemů nazývají řetězec vzpomínek.

„Nevzpomenete si na něco i ohledně toho druhého muže?“

Jared se na okamžik zamyslel, ale v marné snaze vydolovat něco z hlavy se šklebil tak, až se mu rty odchlípily od zubů.

„Moc jsem ho neviděl. Šel napřed, vlastně už byl v tu chvíli za vratama. Ten s tou sádrou šel za ním. Vybavujou se mi černý vlasy. A zrcadlovky. Asi měl na očích zrcadlovky.“

Jaredovi nakonec došla řeč.

„Sorry, člověče. Víc fakt nevím.“

Díky fotce z řidičského průkazu mohl Pike dokázat, že Mendoza byl u domu. Ten druhý muž byl téměř jistě Gomer, ale Mendoza bude stačit.

Pike se vrátil k džípu, aby se rozhodl, jak postupovat dál, ale věděl, že nakonec se bude muset vrátit k Buttonovi. Button byl poslední, kdo se Smithem mluvil. Pike chtěl vědět, co přesně mu Smith řekl, jak to řekl a kdy volal. Tyhle věci by mohly být klíčové, a tak bude muset vrátit Buttona do hry. Policie by mohla na Mendozu přitlačit, ale Pike si musí dobře promyslet, kdy se na ni obrátí. Jakmile do případu vstoupí policie, začnou Pikeovi bránit v jeho aktivitách a připraví ho o energii. Nejprve se musí postarat o to nejnutnější a získat náskok, a teprve potom je nechá vstoupit do hry.

Vylovil z krabice Hectorův mobil, pár minut se s ním seznamoval a pak prolistoval adresář. Mendozovo číslo našel pod R. MENDOZA, ale žádné pro GOMER nebo ALBERTO. Neměl v seznamu ani žádného AZZARU, ale našel číslo na jméno MIGUEL.

Vyťukal ho, dvakrát se ozvalo vyzvánění a Mikie Azzara to zvedl.

„Neotravujte mě s nesmysly v dílně.“

To řekl, protože z čísla na displeji usoudil, že mluví s Hectorem.

„Jsem tady,“ řekl Pike.

Mike zaváhal.

„Kdo je tam?“

„Někdo z vašich lidí jim tohle napsal na zeď.“

Azzara znovu zaváhal, ale tentokrát už Pikeův hlas poznal.

„Jak jste se dostal k tomuhle telefonu?“

„Sháním Mendozu a Gomera.“

Azzara ztišil hlas, zjevně si nepřál, aby ho jeho okolí slyšelo.

„O čem to mluvíte?“

„Mendoza byl dnes ráno v jejich domě. A teď se pohřešují.“

Azzara si odkašlal. Pike na pozadí něco slyšel, ale nedokázal určit, co to je. Azzara zvolil tón, kterým ho zřejmě chtěl uklidnit, ale tím ho jen přinutil přemýšlet, proč by se ho měl snažit uklidňovat.

„Poslyšte, já o tom nic nevím, ale zjistím to. Slibuju – nemusíte se bát. Jsem si jistý, že ti lidé jsou v pořádku.“

„Jste lhář, Migueli. Řekl jste mi, že jste za Mendozu složil kauci, a nesložil. V čem všem mi ještě lžete?“

„Mohl byste mě poslouchat? Právě mám něco rozjednaného, ale pomůžu vám, člověče. Jen se uklidněte. Přestaňte do toho šťourat, dejte mi pár hodin a –“.

„Čas vypršel.“

Azzara zmlkl. Pár vteřin trvalo, než zase promluvil. Jeho hlas zněl měkce, ale tentokrát ho neuklidňoval.

„Děláte chybu. Myslíte si, že mluvíte s nějakým mexickým hezounkem, ale mluvíte s La Eme. Patří k nám dvě stě tisíc lidí. Měl byste mě poslechnout a počkat. Určitě nám nechcete vyhlásit válku.“

Pike počkal, až se vymluví, a ještě chvilku ho dusil svým mlčením. Když Azzara znovu promluvil, jeho hlas prozrazoval napětí, které Pikea zaujalo.

„Rozuměli jsme si? Pochopil jste to?“

Pike neříkal nic.

„Ro-zu-mí-me si?“

„To vy jste nepochopil.“

„Co? Co jsem nepochopil?“

„Válka je můj denní chleba.“

Pike zavěsil a zavolal příteli Elvisi Coleovi.

15

Zkušení vyšetřovatelé mluví o místě, na kterém došlo k únosu, jako o bodu nula. Na tom místě se zkřížila cesta oběti s cestou únosce a spojily se v jednu. Násilí, které se tu odehrálo, přišlo ze zálohy, nebo mu předcházely výhrůžky, ale vždy odsud mířila jen jedna cesta ven. Nikdy však nevedla vzduchoprázdnem. Pokaždé nějak narušila okolní svět; ryba zčeřila vodu, plachtící pták vrhl stín. Pike tohle věděl lépe než kdokoli jiný, protože se většinu svého života snažil pohybovat tak, aby nebyl spatřen, zaslechnut nebo nezanechal stopu, kterou by ostatní mohli sledovat. Nebylo to snadné. Jared Palmer viděl Reubena Mendozu. Tohle byla první zčeřená vlnka, ale Pike věděl, že se objeví další. Problémem byl čas. Pike si vytvářel tlakovou vlnu a vezl se na ní jako surfař řítící se zeleným tunelem. Vracet se do Smithova domu, kde by hledal stopy, by mohlo zabrat hodiny, a tím by se zmenšil tlak. Vlna by se zhroutila. Pike potřeboval pomoc, aby mohl dál tlačit, a věřil, že v hledání a nacházení pohřešovaných není nikdo lepší než jeho parťák Elvis Cole.

Cole byl soukromý vyšetřovatel s licencí, se kterým se Pike seznámil ještě v dobách, kdy nosil policejní odznak. Pike, tichý a zdrženlivý, a Cole, patřící k lidem, kteří sami sebe považují za zábavné, tvořili nesourodou dvojici, ale byli si podobnější, než většina lidí tušila. Cole byl tehdy nováček a zaučoval se u George Feidera, soukromého detektiva ze staré školy. Musel si u něj odsloužit tři tisíce hodin, které stát pro vydání licence vyžadoval. Když Coleovi odbila třítisící hodina, Feider byl připravený odejít do důchodu a Cole chtěl odkoupit jeho agenturu. Pike už tou dobou u losangeleské policie nesloužil a vydělal si slušnou hotovost jako nájemný voják. Koupili agenturu společně, i když Pike se dál držel v pozadí. Dával tomu přednost. Nebýt slyšet, nebýt vidět.

Během čekání na Colea zavolal Hydeckové a Betsy Harmonové v naději, že se ve zmizení Wilsona a Dru plete, a že konečně zareagovali na volání nebo se ukázali v obchodě. Nestalo se však ani jedno z toho a Betsy Harmonová si opět stěžovala, že nepořádek nikdo neuklidil.

Pětadvacet minut poté, co Pike zavolal Elvisi Coleovi, nastoupil Cole do jeho džípu před barem na Abbot Kinney, jen několik krátkých bloků od kanálů. Dostal se sem rychle. Jestli měl něco rozdělaného, když mu Pike volal, nezmínil se o tom.

„O co jde?“ zeptal se.

Pike začal Mendozovým zatčením přede dvěma dny a postupně načrtnul celý sled událostí včetně pátrání po Mendozovi i své schůzky s Miguelem Azzarou. Když skončil, Cole si prohlédl Mendozovu fotografii a pak pohlédl na Pikea.

„Ty nevěříš, že odjeli do Oregonu.“

„Ne. Kdyby Mendoza nebyl u jejich domu, pak možná, ale tohle všechno mění.“

„Ty si myslíš, že je sledoval domů, aby jim nahnal strach, a zvrtlo se to v únos? A donutil Smithe, aby zavolal Buttonovi?“

Pike přikývl, ale svou nejhorší obavu – že se z únosu stala poprava – nevyslovil.

„Zkoušel jsi jim volat znovu?“

„Pokaždé se ozve jen hlasová schránka. Nezavolají zpátky.“

Cole přikývl s prázdným výrazem, jak si v duchu opakoval celý sled událostí.

„Přesně to by se stalo, kdyby jim někdo sebral telefony.“

„Ano.“

Cole na něho znovu pohlédl.

„Zapomeň na minutu na Mendozu – třeba byli tak vyděšení, že si řekli, že už mají zlých zpráv dost a mobily prostě vypnuli.“

„Wilson snad, ale Dru ne. Dru by zavolala, kdyby mohla.“

„Ano?“

Pike si všiml Coleova upřeného pohledu.

„Já ji znám.“

„Aha.“

Pike si pomyslel, že to možná měl říct nějak jinak.

„Zašli jsme spolu na pivo.“

„Chápu.“

„Měli jsme mít rande. Řekla mi, ať jí zavolám.“

„Rozumím.“

Cole si řekl o jejich čísla s tím, že se pokusí zjistit něco z jejich účtů u mobilního operátora. Pike mu je nadiktoval a k tomu mu podal Mendozovu krabici od bot a Hectorův mobil. Cole se prohraboval jejím obsahem.

„Fajn, dobře – s tímhle se dá pracovat A co policie? Vedou to jako únos?“

„Nevědí o Mendozovi.“

Cole se podíval na krabici.

„Proč?“

„Chci, aby ses na to napřed kouknul ty. Uvidíš to nezaujatým pohledem, jsi rychlejší a všimneš si věcí, které jim můžou uniknout.“

Cole se pokusil zatvářit skromně.

„To se samo sebou rozumí.“

„Ale nemáš moc času. Až tě dovezu na místo, pojedu za Buttonem. Ten se rozjede do Smithova domu, takže ho musíš stihnout prohledat rychle.“

Cole si ještě jednou prohlédl snímek Mendozy a vrátil ho do krabice.

„Dáme se do práce.“

Pike jel první a Cole za ním ve svém autě. Protože v okolí domu byly samé úzké uličky, ve kterých se špatně parkovalo, nechali auta na Venice Boulevardu a do Smithova domu došli pěšky. Pike nechtěl zase mluvit s Palmerovými, proto zastavil mimo jejich dohled a ukázal na Smithův dům. Colea už před Jaredem varoval.

Když Cole uviděl dům, pohlédl na Pikea.

„Chlápek, co se snaží rozjet krámek se sendviči, vlastní takovou vilu?“

„Jenom se o to starají. Dům patří nějakému televiznímu scenáristovi na odpočinku.“

„Byl jsi uvnitř?“

„Jen abych zkontroloval, jestli tam nejsou těla. Dostal jsem se dovnitř oknem v prádelně, ale nic jsem tam neporušil.“

Popsal Coleovi, že nenašel žádné stopy násilného vniknutí do domu ani stopy krve nebo známky zápasu v domě, v přístřešku na auta ani na dvorku u předních vrat. Chtěl, aby se Cole soustředil jen na vnitřek, protože až to oznámí policii, bude jim zbývat jen málo času.

„Až skončím s Buttonem, zavolám ti a pak pojedu před dům Mendozovy přítelkyně. Zatáhl jsem do toho ji i Azzaru, abych na Mendozu ještě víc přitlačil. Až se do hry vloží i Button, ještě ten tlak zvýší a Mendoza se možná pokusí vrátit domů.“

Vyvíjet tlak na nepřítele byla taktika, kterou Pike používal v terénu. Pořádně cíl znervóznit, aby zpanikařil a dal se na útěk. Skoro pokaždé pak zamířil domů.

„To zní dobře,“ usoudil Cole. „Zjistím, co dokážu na Mendozu a Gomera vyšťourat, a večer tě vystřídám.“

Skončili a Pike věděl, že by měl jít, ale dál upíral pohled na dům. Představoval si uvnitř Dru a Wilsona, jak se vrátili z obchodu. V duchu viděl Mendozu a toho druhého kumpána, jak procházejí vraty, a výjevy, které mu před očima vytanuly potom, raději rychle zaplašil.

Uvědomil si, že Cole něco říká, ale nevnímal ho. Cole ho zvědavě pozoroval, a když promluvil znovu, zněl jeho hlas ustaraně.

„Jsi v pořádku?“

„Řekl jsem jí, že se o ni postarám. Že už ji nebudou znovu obtěžovat.“

Náhlý soucit v Coleových očích Pikea zahanbil. Odvrátil pohled.

„Hej,“ řekl Cole.

Pike se na něho znovu podíval.

„Nejsem snad nejlepší detektiv na světě?“

Pike přikývl.

„Jdu na to, Josephe. Najdeme ji.“

A byl pryč, než mohl Pike odpovědět.

Pike se chvíli díval za svým přítelem a pak se rozběhl k džípu. Čas ubíhal a čas byl nepřítel.

Rychle vyrazil na policejní stanici Pacific Community.

16

Policejní stanice Pacific Community sídlila v nízké moderní cihlové budově na Coulver Boulevardu ani ne míli od Pikeova bytu. Obklopovala ji zeď z tvárnic, několik neduživých borovic a před ní, přímo proti bilboardu s reklamou na ručitele kaucí, hrdě čněl do výše stožár s americkou vlajkou. Výstavné a upravené domy na protější straně bulváru patřily střední třídě. Bylo těžké uvěřit, že jen několik minut odsud, v blízkosti policejní stanice, se každou chvíli odehrávají války znepřátelených gangů a ulice se zalévají krví.

Sedm minut po třetí zaparkoval Pike u obrubníku před vlajkovým stožárem. Směny se střídají ve čtyři, takže všichni detektivové, kteří nejsou právě u soudu nebo v terénu, budou uvnitř čekat na konec pracovní doby. Pike potřeboval, aby Button byl mezi nimi.

Zavolal na informace, aby zjistil číslo na recepci oddělení detektivů Pacific Community a potom zatelefonoval na recepci.

„Pacific. Tady detektiv Harrisonová.“

„Tady Dale King z budovy policejní správy. Je tam ještě Button?“

Nová budova policejní správy nahradila bývalé Parker Center. „Ano, počkejte chvilku, seženu ho,“ řekla Harrisonová.

Pike počkal, až přepne linku na čekání, a zavěsil. Byl si jistý, že Button by se s ním odmítl sejít, proto obešel budovu policie přes veřejné parkoviště, přeskočil nízkou zídku a vstoupil do dvoupatrových garáží, kde policisté parkovali. Netěšilo ho, že bude marnit čas, ale nemusel čekat příliš dlouho.

O čtrnáct minut později vyšel Button zadním východem stanice v hloučku dalších detektivů a uniformovaných policistů a všichni zamířili ke svým autům. Button nesl v ruce kufřík a přes druhou ruku měl přehozené sako a kravatu. Modrou košili, kterou měl na sobě, hyzdily v podpaží tmavé skvrny od potu. Na opasku mu visel připnutý malý revolver.

Pike stál za sloupem, když ho Button minul a zamířil k hnědé toyotě. Sako si přehodil z pravého předloktí na levé a lovil v kapse klíče, když Pike vyšel zpoza sloupu.

„Buttone.“

Button sebou škubl. Rychle hmátl po zbrani, ale zamotal se do saka a klíče i kufřík mu upadly.

Pike pomalu zvedl ruce a ukázal prázdné dlaně.

„Klídek.“

Pokud se Button styděl za svou reakci, nedal to znát. Zvedl kufřík a klíče a pokračoval k autu.

„Tohle je soukromé parkoviště, sem nemáte přístup. Vypadněte.“

„Unesli je.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„O Wilsonu Smithovi a Dru Rayneové. Jsou pryč.“

Button odemkl dodávku a hodil dovnitř sako i s kufříkem.

„Jsou na cestě do Oregonu. A ještě něco – Straw je vzteky bez sebe, i když ne že by na tom nějak záleželo. Pitomej sebestřednej federál. Nenávidí vás možná ještě víc než já.“

„Reuben Mendoza a jeden další muž, možná Gomer, byli dnes ráno v osm čtyřicet pět v jejich domě. V kolik hodin vám Smith volal?“

Button už měl jednu nohu v autě, ale vycouval a přimhouřenýma očima si Pikea změřil.

„Jak víte, že mi volal?“

„Od Hydeckové. Byl jsem ve Smithově obchodě, když jste s ní mluvil. Odtud jsem jel do jeho domu.“

„Neděláte si srandu?“

„Když se chcete dostat do jejich domu, musíte projít zamčenými předními vraty. Kluk odnaproti viděl Mendozu a dalšího muže, jak těmi vraty v osm čtyřicet pět prošli. Jared Palmer. Promluvte si s ním.“

Pike viděl, s jakým úsilím Button poměřuje svou nenávist k němu s tím, co právě slyšel, jako by musel nejprve přelézt vysokou zeď, než bude moci jít dál. Nakonec popošel k Pikeovi a toyotu nechal otevřenou.

„Jak to, že ten kluk zná Mendozu?“

„Nezná. Ukázal jsem mu tohle.“

Pike vytáhl snímek. Button se na něj letmo podíval, ale nedotkl se ho.

„Na stupnici od jedné do deseti; jak je důvěryhodný?“

„Deset.“

„Je si jistý časem?“

„Matka sledovala Today show. Když začínala část, která běží od osmi, Jared si skočil pro čokoládové muffiny a vrátil se pár minut po přestávce v půl. To znamená, že Mendoza tam byl asi ve tři čtvrtě na devět. V kolik vám Smith volal?“

Button se znovu podíval na fotografii, ale tentokrát si ji vzal a pečlivě si Mendozu prohlédl.

„A co ten druhý? Byl to Gomer?“

„Gomerovu fotku nemám. V kolik jste mluvil se Smithem?“

„V devět, možná pár minut po deváté.“

Button se mračil, jak zvažoval fakta, a co znamenají, pokud jsou pravdivá, ale stále tomu nechtěl uvěřit. Potřásl hlavou.

„To není možné. Nic neříkal.“

„Třeba mu Mendoza držel u hlavy pistoli.“

„To není možné. Ten kluk to musel poplést.“

„Viděl tu sádru. Netlačil jsem na něj, Buttone. Sám mi řekl, že ten člověk měl ruku v sádře. V osm čtyřicet pět je viděl procházet vraty.“

Button se znovu podíval na snímek, jako by pořád nemohl jasně zaostřit.

„Mluvil jsem s ním. Byl v pořádku.“

„Jestli byl Mendoza s ním, tak ne.“

Button zrudl a přivřel oči do malých škvírek.

„Chcete říct, že jsem něco přehlídl?“

„A přehlídl?“

Na akademii je učili, že lidé, kteří mluví pod nátlakem, vykazují varovné příznaky. Je pro ně příznačné, že hovoří stručně a váhavě, protože se bojí, že něco řeknou špatně. Ze stejného důvodu bývá stavba jejich vět často zmatená, opakují se, a hlas se jim chvěje nebo láme kvůli staženému jícnu, jak adrenalin zaplavuje nervový systém.

„Byl v pořádku. Nemluvil jako někdo, kdo má zbraň u hlavy. I když si to teď znovu zpětně procházím, nebyly tam žádné typické náznaky donucení.“

„Pak na náznaky zapomeňte. Co říkal?“

„Že lidi jako my – tím myslel mě a vás, Pikeu, jak přímo zdůraznil – věci jen zhoršujou. Že už jsme ho stáli jmění a nakonec ho ještě zabijeme. Chcete slyšet víc? Řekl mi, ať si strčím Mendozu i se zbytkem Los Angeles do řiti.“

Jak Button ve vyprávění pokračoval, mluvil stále hlasitěji, čímž přitáhl pohledy tří procházejících policistů. Počkal, dokud nepřejdou, než znovu promluvil, ale v očích mu stále doutnal vztek. „Proč se o to vlastně staráte? Není to vaše věc.“

„Jak řekl Smith, možná jsem to jen zhoršil.“

Button uhnul očima, jako by se náhle cítil nepříjemně.

„Proč jste došel k závěru, že se pohřešují?“

„Vy jste poslední, s kým mluvili. Volala jim spousta lidí, ale neberou to a nevolají zpátky.“

„To znamená kulový. Pro to můžete najít stovky důvodů.“

„To platilo, dokud jejich vraty neprošel Mendoza.“

Button zíral na dlažbu a pak si vzdychl.

„Byl naštvanej, to jo, ale hlas mu zněl přirozeně. Prostě se vytočil a chtěl si ulevit. Řekl mi, co udělali s jeho obchodem, to s těma hlavama a tak, a že na pár týdnů odjíždějí, než se to tady trochu uklidní.“

„Do Oregonu.“

„Tvrdil, že tam mají přátele. To bylo všechno. I když přistoupím na to, že Mendoza prošel jejich vraty, nic z toho, co ten chlap řekl, neznělo divně. Nepokoušel se mi předat žádnou skrytou zprávu. Nebyly v tom žádné nenápadné náznaky, že žádá o pomoc. Prostě nebyly.“

Pike Buttonovu odhadu přikládal váhu, i když jeho vylíčení Smithova hovoru s Mendozovou přítomností neladilo. Původně doufal, že se objeví nějaký náznak nebo vysvětlení toho, co se stalo, a kde by Wilson s Dru mohli být.

„Ale co Mendoza v jejich domě pohledával?“

Button si vzdychl a Pike věděl, že přemýšlí o tomtéž.

„Jak se ten kluk jmenuje?“

„Jared Palmer. Bydlí v bílém moderním domě vedle Smithe.“

Button si vyndal z kapsy bloček a pero a načmáral si poznámku.

„Fajn. Vezmu s sebou Gomerovy fotky.“

Zasunul zápisníček zpátky do kapsy, ale netvářil se příliš nadšeně.

„Řekl vám o té sádře sám od sebe? Nemluvil jste o tom první vy?“

Pike zavrtěl hlavou a Button se zamračil. „Samonasírací všiváci. Mendoza ví, že si koleduje, že mu státní zástupce překlasifikuje přepadení na těžké ublížení, a stejně si nedá pokoj.“

Pike věděl, o čem Button mluví, ale mlčel, protože jeho myšlenky byly příliš temné. Vězení byla plná usvědčených vrahů, kteří vraždili jen proto, že dostali křidýlko, když chtěli stehýnko, nebo se cítili uražení, když se s nimi nechtěla bavit žena v autobuse, případně došli k závěru, že si jich číšník málo všímá. Když se chlap cítil dost frustrovaně nebo měl vztek, přišel vhod jakýkoli důvod.

Button se vydal k autu, ale ještě se otočil. Pike viděl, že v ruce stále drží Mendozovu fotku. Napřáhl ruku, ale když si ji Pike chtěl vzít, nepustil.

„Hádám, že když jste se vzdal odznaku, zapomněl jste, jak to chodí. Jestli proti tomu pitomci vzneseme obvinění, toho kluka, Jareda, nebudeme moct na lavici svědků povolat. Když mu jednou ukážete takovouhle fotku, obhájce může namítat, že jste ho přesvědčil, že viděl Mendozu, i když to klidně mohl být někdo jiný. A soudce mu vyhoví.“

Pike věděl, že Button má pravdu, ale jemu o případ nešlo. Záleželo mu jen na Dru Rayneové. A na tom, že ji musí zachránit.

Byl v polovině cesty k svému džípu, když mu zavolal Elvis Cole.

17

Elvis Cole

Cole stál v úzké uličce mezi kanály. Věděl, že Joe Pike, který právě odešel najít Buttona, už myslí na nejhorší a přepnul na terminátorský mód. Pike se soustředil jen na cíl a dokázal by postupovat vpřed jako nemilosrdný stroj. Když Cole sloužil u zvláštních jednotek, říkali tomu oddanost misi, ale Pikeova oddanost misi se vymykala všem tabulkám. Jenže Cole nebyl přesvědčený, že se schyluje k nejhoršímu. Chtěl do Wilsonova domu vstoupit, aniž by si předem dělal úsudek, a vyložit si fakta tak, jak je najde. Jak Joe řekl – chtěl se na věc podívat nezaujatým pohledem.

Cole pomalu došel k přednímu vchodu Smithova domu, jako by si jen vyšel na odpolední procházku. Pike ho upozornil na problém s Jaredem a vysvětlil mu, že bude bezpečnější přelézt přes plot na opačné straně přístřešku pro auta, jenže Cole si chtěl prohlédnout vrata, kterými vešel Mendoza. Jaredovo okno zelo prázdnotou, a tak pozorně prostudoval zámek. Byl poškrábaný a zašlý, s jednoduchou vložkou. Na poštovní schránce našel tlačítko, kterým se zvonilo na lidi v domě. Uvnitř bude pravděpodobně další, kterým se vrata otevírají. V místě, kde závora zámku zapadala do sloupku, zakrýval mezeru mezi vraty a sloupkem kovový kryt. Lidem zvenčí měl znemožnit zámek otevřít, ale Cole věděl, že není těžké ho obejít. Na povrchu krytu nenašel žádné čerstvé škrábance, jenže věděl i to, že se dá překonat, aniž by po tom zůstaly stopy.

Zkontroloval, jestli se Jared nebo někdo jiný nedívá, a přelezl na druhou stranu.

Přední dveře domu byly dřevěné, natřené tmavou barvou, aby ladily s domem. V zárubni nad klikou byl zasazený bezpečnostní zámek. Cole si navlékl pár vinylových rukavic, ve svém nářadí našel paklíč a francouzák, a pustil se do práce. Dvě minuty na závoru zámku a jedna na zámek. Zločinecký výcvik s laskavou pomocí armády Spojených států.

Cole pomalu otevřel dveře a vešel do malé vydlážděné předsíňky. Dům byl tichý. Ucítil tuk, mořské plody a květinovou vůni, kterou nedokázal zařadit Několik vteřin naslouchal a pak se autoritativně ohlásil:

„Policie. Tady detektiv Banning z losangeleské policie. Je někdo v domě?“

Počkal plných pět sekund, pak zavřel a zamkl dveře. Vstup do domu byl nejkritičtější. Coleovi už se povedlo vejít mezi pitbuly, náměsíčníky, tři nahé muže cvičící jógu, sedm opuštěných ani ne čtyřletých dětí a jednou vyděsil dva feťáky závislé na metadonu, kteří s nabitou brokovnicí čekali na svého dealera. Ty dny nepatřily k jeho nejzdařilejším.

Bez jediného pohybu bedlivě prozkoumal předsíň a chodbu. Neviděl krev, stopy po vlečení něčeho těžkého, nábojnice, převrácený nebo posunutý nábytek ani jiné známky násilí. Měl v plánu prohledat nejprve druhé patro pro případ, že by se ukázala skutečná policie, proto došel ke schodišti, a jak stoupal vzhůru, každý schod si pečlivě prohlédl. Rychle zkontroloval odpočívadlo a pak zamířil rovnou do pracovny. Pike ho předem stručně informoval o rozmístění pokojů. Pracovna byla zařízená krásným nábytkem a bylo znát že patří někomu, kdo má za sebou úspěšnou televizní kariéru. Stěny zdobila zarámovaná ocenění za kriminální seriály, které se už dávno nevysílaly, ale Cole většinu z nich znal. Na všech diplomech stálo totéž jméno. Produkce Steve Brown. Scénář Steve Brown. Režie Steve Brown.

Cole sice jeho jméno neznal, ale ty filmy a seriály se mu líbily.

„Dobrá práce, Steve. Bravo.“

Místnost byla vkusně zařízená, ale Cole si všiml prázdných míst po obrazech na stěnách a mezer v policích na knihy. Chyběl tu také počítač nebo psací stroj a kromě telefonu i všechno ostatní technické vybavení. Brown to zřejmě na dobu, kdy bude pryč, uložil do skladu. Nemá smysl pokoušet hosty.

Cole zdvihl telefon, ale linka byla hluchá. Brown ji asi odhlásil.

Přestože nebylo pravděpodobné, že by někdo vnikl násilím do druhého patra, Cole prohlédl okna a dveře vedoucí na terasu. Nebyly poškozené, tak se přesunul do hlavní ložnice.

Ta ho zklamala, byla obrovská a plná nepořádku. Cole doufal, že podle zmizelého Smithova oblečení a toaletních potřeb pozná, zda odsud odešel dobrovolně, jenže na první pohled bylo jasné, že většinu šatstva tady nechal majitel domu. Z množství oděvů a drogistického zboží ve skříni v ložnici i v koupelně bylo zřejmé, že je sem nepřinesli dočasní nájemníci. Cole netušil, jak by mohl zjistit, které z věcí patřily Brownovi, a co, pokud vůbec něco, patřilo Smithovi, takže nemohl posoudit, zda něco chybí. Bylo tu i pár kousků dámského oblečení, ale ty mohly patřit Brownově přítelkyni stejně jako Dru Rayneové.

Cole našel jedinou věc, o které si byl jistý, že náleží Smithovi. Na zemi pod postelí ležela otlučená kovová krabice. Byly v ní paragony, faktury a účetní záznamy vztahující se k obchodu se sendviči, pojištění k Toyotě Tercel z roku 2002, další pojistné smlouvy a jiné světské dokumenty každodenního života. Nic, co by tu nemohl na pár týdnů nechat, a nic, co by někdo kradl.

Cole skončil s druhým patrem a sešel dolů. Začal v prádelně, kde našel vrypy na okně a rychle přešel do dolní ložnice. Wilson spal nahoře, jeho neteř dole. Na rozdíl od hlavní ložnice byla v téhle ustlaná postel, uklizeno, čisto a věci uspořádané. Okna nepoškozená. Ve skříni Cole našel několik dámských tílek, šatů a džínů. Bylo jich hodně, ale Cole netušil, zdaje to všechno, co Dru vlastnila, nebo si několik svršků sbalila s sebou na výlet.

Odešel do kuchyně, která se otevírala do prostorného obývacího pokoje, jehož francouzská okna nabízela úchvatný výhled na kanál. Na kuchyňském pultu, vedle dřezu plného špinavých talířů, ležel další hluchý telefon. Ty talíře ho znepokojily. Podobně jako kozí hlavy a krev. Od takového nepořádku by nikdo jen tak neodešel, jenže podle Buttona právě to Wilson udělal. Coleovi se to nezdálo, ale samo o sobě to nic nedokazovalo. Snad až na to, že Wilson je čuně.

Dvířka lednice pokrývaly magnety přidržující jídelní lístky restaurací, které rozvážely jídlo. Cole lednici otevřel a zjistil, že je plná mléka, piva, lahví vody a zřejmě smažených ústřic a garnátů v mastných papírových krabicích. Nechali by dva lidé, kteří pracují v restauraci, v lednici jídlo, o kterém vědí, že se zkazí?

Když zavřel ledničku, našel na dvířkách rukou psaný vzkaz. Předtím si ho nevšiml, protože byl téměř celý zakrytý nabídkami jídel.

V PŘÍPADĚ NEBEZPEČÍ VOLAT 911.

PŘI PROBLÉMECH S ODPADEM NEBO VODOU

VOLAT NICKYHO – 323 555 8402

JÁ JSEM NA TOMHLE ČÍSLE V LONDÝNĚ –

STEVE – 310 555 3691

V Londýně bylo o osm hodin víc. Bylo pozdě, ale Steve Brown mohl být vzhůru. Pokud si Smith našel čas, aby zavolal Buttonovi, možná zavolal i svému domácímu. Cole vytočil číslo.

Brownův telefon sedmkrát zazvonil a hovor se přesměroval do hlasové schránky.

„Pane Browne, jmenuji se Elvis Cole. Volám z Los Angeles. Mohl byste mi prosím zavolat kvůli Wilsonu Smithovi a Dru Rayneové?“

Cole nechal své číslo, zavěsil a popošel k oknu nad dřezem. Bylo tím posledním, co chtěl zkontrolovat, než odejde. Nenašel žádné známky násilného vniknutí, únosu ani toho, že by obyvatelé odjeli na výlet, a tak přemýšlel, komu ze svých kontaktů z losangeleské policie zavolá kvůli Mendozovi a Gomerovi. V domě nic nenašel a jeho hlava, už zpracovávala další plány.

Studoval škrábance na okně a vnitřním rámu, když vtom si všiml vrypu na vnější straně rámu, o něco tmavšího než okolní kov. Dotkl se kliky a okno se samo otevřelo. Když bylo otevřené, spatřil dole na rámu hlubokou rýhu. Cole ho zavřel. Několik vteřin na ně zíral a pak zavolal Joeu Pikeovi.

„Kontroloval jsi okno v kuchyni?“

„Ano, všechna okna.“

„Okno nad dřezem.“

„Našel jsi něco?“

„Někdo ho vypáčil. Zrovna se na to dívám. Je tam škrábanec v místě, kde mu sjel šroubovák, a rám je prohnutý od páčidla. Nic z toho tady ráno nebylo?“

„Ne.“

„Západka je rozbitá. Okno se samo otevírá.“

„Ráno to takhle nebylo.“

„Takže se to stalo tři nebo čtyři hodiny poté, co Jared viděl Mendozu.“

„Našel jsi v domě něco?“

„Nic. Žádné známky únosu. Žádné náznaky, že by odjeli na výlet Nic.“

„Rozumím.“

„Já ne.“

„Porozumíš později. Zrovna jsem mluvil s Buttonem. Nemáš moc času.“

Cole odložil telefon a zahleděl se na okno. Možná nenašel žádné stopy zločinu, protože už je našel někdo jiný. Možná tu předtím byla spousta stop po zápase, A někdo místo činu uklidil.

Cole se vrátil k předním dveřím a právě se chystal odejít, když mu pohled padl na prázdnou knihovnu. Steve Brown si prozíravě schovával všechny své cenné věci. Možná že knihy a počítač nebyly jedinými cennostmi, které se rozhodl uschovat.

Cole přejel prsty po vršku knihovny a nahmatal otlučený klíč. Zkusil ho do předních dveří a skvěle do dírky pasoval. Brown si v době, kdy byl pryč, schovával náhradní klíč uvnitř, nenechával ho venku, kde by ho mohl náhodný zloděj najít. Chytrý tah někoho, kdo znal všechny triky, protože napsal tolik detektivních příběhů.

Cole vyšel ven. Klíčem zamkl a schoval ho.

Otevřel přední vrata, ujistil se, že ho nikdo nepozoruje, stáhl si vinylové rukavice a vyšel ven. Zhluboka se nadechl, pomalu vydechoval a s výdechem se zbavoval napětí. Podíval se na věc nezaujatým pohledem a náhle bylo všechno jinak a to, čeho se Pike obával, byla možná pravda.

Cole přešel ulici, aby měl lepší výhled na Smithův dům, a pak si ulici prohlédl od jednoho konce ke druhému. Jednosměrka, ve které stály domy nalepené jeden na druhý. Lidé do ní mohli přicházet i po mostech pro pěší, ale pro auta sem vedla jediná cesta. Mizerné místo na spáchání zločinu, ale místa mizerná pro zločin bývají skvělá pro svědectví.

V horním okně domu Palmerových se ukázal hubený mladík s dlouhými černými vlasy. To bude Jared. Zamračeně si Colea prohlížel a Cole mu pohled oplatil. Pomyslel si, že pokud je tu Jared, mohli by být i další.

Právě se chystal zaklepat na jejich dveře, když do ulice vjel hnědý policejní ford a mířil k němu. Řídil ho muž a na sedadle spolujezdce seděla žena. Coleovi bylo jasné, že jsou to policisté, a přemýšlel, zda za volantem sedí Button. Obrovský detroitský sedan byl tak široký, že zabíral celou ulici. Cole ustoupil stranou, aby je nechal projet, a vesele na ně zamával.

„Krásný den, viďte? Skvělé počasí na procházku.“

Muž na něho pohlédl, jako by Cole byl nějaká špína.

„Skvělé, když se nemusíte živit prací.“

Žena se evidentně cítila trapně.

Cole pokračoval v chůzi. Ford mezitím zastavil před domem Palmerových a muž se ženou vystoupili.

Cole kráčel středem ulice a hledal velká okna domů a terasy, ze kterých byl dobrý výhled na ulici, ale objevil něco lepšího.

Dva vchody od Smithova domu stál na opačné straně ulice tmavě zelený moderní dům.

Měl elegantní tvar, plochou střechu a veliké ocelové vstupní dveře. Na zdi vedle dveří visela jako obrovská černá bublina bezpečnostní kamera.

Cole se ohlédl, aby zjistil, co dělají policisté, a viděl, že dveře Palmerových jsou otevřené. Jared a jeho matka stáli na ulici s nimi.

Přiblížil se ke kameře. Mířila na vstup do domu, takže pravděpodobně nebude zabírat velkou část ulice, ale projíždějící auto zachytit mohla.

Cole pocítil jemné elektrické mravenčení, jaké přicházelo, když se vydával na lov. Bezpečnostní systémy bývají připojené k DVD rekordérům. Některé se spustí, jen když se stiskne zvonek, ale jiné nahrávají nepřetržitě na přepisovatelný disk. Kamera by sice nemusela přinést nic nového, ale stejně tak by mohla rozhodnout o všem.

Cole se naposledy podíval k domu Palmerových. Dveře byly zavřené a oba policisté uvnitř. Mluvili s Jaredem.

Zašel za roh a pak se, stejně jako Joe Pike, rozběhl.

18

Tma se nad Pikem tyčila jako zlověstný černý mrak. Nevěděl, kde je, ani kdy a jak se stalo, že tu uvízl s touhle odpornou věcí. Věděl jen, že ho obrovský černý stín stáhne do tmy, které nedokáže utéct. Stín na něj dosedal jemně jako mlha, ale drtil ho neskutečnou vahou betonu, rozrůstající se temnota mu zahlcovala ústa, nos a uši. Pike zoufale bojoval, aby se vyprostil, ale jeho paže a nohy se nedokázaly pohnout. Ze všech sil se snažil osvobodit, křičel, sykal, plival a po tvářích mu stékaly slzy, jak trhal hlavou ze strany na stranu. Nevěděl, co je ten stín zač. Nechápal, jak je možné, že ho drží, ani proč mu nemůže uniknout. Vyrostl ze tmy, jako pokaždé, a jednoho dne ho zabije… jak se obával, stejně jako ho zabil už tolikrát předtím.

19

Pike se probudil s nohama omotanýma propoceným prostěradlem. Byl ve střehu, dokonale probuzený a ze své noční můry si nic nepamatoval. Nikdy si na ni nevzpomínal. Někdy, v prvních okamžicích po probuzení, viděl nejasné obrysy, jeden stín přes druhý, ale nic dalšího. Nic nového a nic, čím by měl ztrácet čas. Trpěl nočními můrami už od dětství.

Podíval se na hodinky. Svítící ručička mu prozradila, že je 3.17. Cole ho vystřídal před devadesáti minutami a teď seděl před domem Carly Fuentesové a čekal na Mendozu. Pike odešel domů, aby si trochu odpočinul, ale jeho spánek pro dnešní noc skončil.

Vymotal se z prostěradel a zhoupl nohy z postele na zem. Pohled mu padl na mobil na nočním stolku, který mu připomněl Dru. Zkontroloval telefon, ale žádné nové zprávy ani zmeškané hovory neměl.

Oblékl si světlě modré kraťasy na jogging a mikinu ze včerejška; běžecké boty snesl dolů v ruce, kde si je nazul. Nerozsvěcel. Nepotřeboval to. Ve tmě viděl dobře.

Dole vypil půl lahve vody, zavázal si boty a připnul nylonovou ledvinku. Bral si ji, aby měl kam dát mobil, klíče, průkaz a kapesní zbraň, pětadvacítku berettu.

Vypnul alarm, rozhlédl se po okolí, protáhl se a vyběhl. Měl čtyři nebo pět tras, po kterých běhával: buď zamířil nahoru na Ocean Boulevard a přes Santa Moniku ke kaňonům, nebo kolem Baldwin Hills na La Cienegu podél benzinových pump. Dnes v noci běžel na západ k moři po Washington Boulevardu, zahnul na sever ke kanálům ve Venice a skončil na obloukovém mostě pro pěší. Zastavil se na vrcholu mostu a rozhlédl se po kanále.

Slyšel, jak někde na pevnině v okolí Ghost Townu štěká pes a po nedalekém Pacific Boulevardu jezdí auta, zatímco zdejší domy spaly. Okolní vzduch byl hodně cítit mořem. Nejdelší kanál – Grand Canal – se táhl přes Marina del Rey k oceánu a čerstvou vodou napájel pět vnitrozemských kanálů. V mělké vodě plavaly malé rybky a vlnily se trsy mořských řas.

Pike si most vybral, protože z něj měl výhled na Druin dům. Mnohé z domů měly kvůli bezpečnosti venkovní osvětlení, jehož odrazy se teď tříštily na hladině, ale velká vzdálenost a vzdušný opar od pobřeží mu nalezení Druina domu ztěžovaly. Nejprve našel velký bílý moderní dům Lily Palmerové a na jeho vzdálené straně Druin dům z červeného dřeva. I na něm, stejně jako na jiných domech, zářily tečky bezpečnostního osvětlení, které pravděpodobně zapínal automatický spínač. Vtom si všiml, že se v ložnici v horním patře svítí. Sledoval světlo, pátral po stínech, ale uvnitř se nic nehýbalo.

Pike se z mostu rozběhl poklusem úzkou ulicí k Druinu domu. Nikde se nic nepohnulo, pes nezaštěkal. Napadlo ho, že by místní měli mít psy.

Pouliční lampy a bezpečnostní osvětlení v uzavřené uličce oslnivě zářily a vytvářely nachově modrý světelný opar. Pike se zastavil před domem Dru. Několik oken v okolí nevýrazně okrově zářilo, ale většinou byla tmavá a tichá. Nikdo nebyl vzhůru. I Jaredovo okno bylo temné.

Pike vytáhl z ledvinky mobil a stiskl palcem rychlou volbu na Elvise Colea. Cole odpověděl na druhé zvonění, tichým, ale naprosto bdělým hlasem.

„Co se děje?“

Pike šeptem odpověděl.

„Nechal jsi v ložnici v Druině domě rozsvíceno?“

„Svítí?“

„Jsem před domem. V horní ložnici se svítí.“

„Nahoře jsem byl. Nepamatuju si, že bych sahal na vypínač, ale nejsem si jistý. Nevím.“

„Hm.“

„Myslíš, že je někdo vevnitř?“

„Jenom mě zaujalo to světlo.“

„Jdeš tam?“

„Ano.“

„Náhradní klíč, který jsem našel, je za plotem hned vedle sloupku od vrat. Ne u toho, co je blíž k domu. Na opačné straně.“

„U tebe něco nového?“

„Světla zhasla, hra skončila. Carla je v limbu.“

„Fajn.“

„Poslyš. Zavolej mi, až budeš odcházet, jo? Když nezavoláš, pojedu tam s tím, že potřebuješ zachránit, a propásnu Mendozu.“

Pike schoval telefon. Nasál do plic vzduch, vůni ulice a moře, zaposlouchal se, ale slyšel jen běžné zvuky okolí. Vstoupil do stínu vedle vrat, vytáhl se nahoru a tiše se přehoupl na dvůr. Zastavil se, aby naslouchal, a přitom šátral po klíči.

Celou minutu ho pomaličku zasouval do zámku, další minutu tiskl kliku a plné dvě minuty věnoval otevírání dveří. Předsíň byla tmavá, dopadal do ní jen zbytek matného světla shora. Pike se usilovně snažil zachytit nějaké zvuky z domu, ale žádné neslyšel. Jen ty, které působil sám, když zavíral dveře.

Procházel domem, aniž rozsvěcel, a vyhýbal se oknům. Velká okna propouštěla dovnitř tolik světla, aby viděl, že je tu vše v pořádku. Všechno bylo tak, jak si to pamatoval a jak to Cole popsal.

Dostal se k horní ložnici, ale nevešel do ní. Lampička na nočním stolku svítila. Pike se v myšlenkách vrátil ke včerejšímu ránu, kdy rychle proběhl domem, ale lampičku si nevybavil. Nebyla velká. Za dne mohl světlo její žárovky přehlušit sluneční svit, což by vysvětlovalo, proč si na ni on ani Cole nevzpomínají. Ale Pike neměl rád, když si něčím nebyl jistý. Lampička představovala problém.

Vycouval z pokoje, vyšel dveřmi z domu, zamkl a klíč vrátil k plotu. Ještě chvíli postál na dvorku, naslouchal a pak se protáhl stínem podél Druina domu na břeh kanálu.

Přemýšlel, kde Dru a Wilson mohou být a zda jsou v pořádku. Rád by věřil, že ano, ale věděl, že to není pravděpodobné. Znovu zaslechl vzdálený štěkot a napadlo ho, že by to taky mohl být lachtan hřívnatý za stavidly.

Pike si prohlížel domy na protější straně kanálu a vzdálený most, na kterém před chvílí stál. Náhle mu po zádech přeběhlo mravenčení a zároveň se mu vybavila slova z Wilsonova obchodu.

Jsem tady.

Zacouval zpátky do stínu. Zpomalil dech, zklidnil tělo a naslouchal. Pohledem propátrával vzdálený břeh, hledal světelné odrazy a pohyb. Voda zašplouchala. Světla se zrcadlila na její černé hladině. Pike přemítal, zda se mořští predátoři vydávají takhle daleko do vnitrozemí. A zda se přitom schovávají pod hladinou.

20

Daniel

Daniel se díval, jak přebíhá most. Vysoký frajer, který si jde zaběhat uprostřed noci v černých brýlích pevně naražených na očích. Co to s těmi lidmi z L. A. je? Asi se taky namazal krémem na opalování.

„Pšššt, uslyší tě, jak přemýšlíš,“ napomenul ho Cleo.

„Pšššt, uslyší tvůj mozek,“ přidal se Tobey.

„Prosím,“ žádal je Daniel, „zmlkněte. Nezdá se vám ta voda skvělá?“

„Studí.“

„Studí.“

Daniel stál až po nos ponořený v mělké vodě, ukrytý pod dřevěným molem na protější straně kanálu. Daniel, Cleo a Tobey dávali pozor. Vysoký chlapík opustil most, ulicí se neslo šustění, proběhl sloupem modrého světla, svaly se mu ostře rýsovaly, ale co to má na pažích? Přimhouřit oči. Zaostřit. Ach. Ty velké rudé šípy na jeho svalech žhnou v modrofialovém světle jako řeřavé uhlíky. Daniel si pomyslel, že jsou krásné.

Když muž odběhl, Daniel se i se svým břemenem posunul po bahnitém dně do větší hloubky, tak pomalu, že se voda ani nezčeřila, a nechal se laskat jemnými doteky rybiček na pokožce. Mířil k mostu. Za chvilku vklouzl pod mostní oblouk, otočil se k domu a s břemenem přitaženým těsně k sobě se vznášel ve stínu. Daniel pozoroval dům už od oběda a jeho opatrnost se mu dvojnásobně vyplatila. Dům zřejmě pozorovali i jiní, a teď věděl, že čekají na něho. Bral to jako dobré znamení a důkaz, že je blízko.

„Cítíte to, kluci? Už jsme blízko. Máme to na dosah.“

„Tak blízko, že si můžeme sáhnout.“

„Tak blízko, že můžeme ochutnat.“

Daniel se ve tmě přikrčil a čekal, nevnímaje, jak plyne čas, když se na konci plotu mihl černý záblesk a přitáhl jeho pozornost. Další záblesk a z černé se stal stín na vodním břehu. Po vršku stínu sklouzlo světýlko, ještě jednou blýsklo, a pak světýlko i stín zmizely. Daniel se nad tím zamyslel a došel k závěru, že to bylo světlo z domu na protější straně kanálu, které se odrazilo od zrcadlovek toho dlouhána. Muselo to tak být. Ten vysoký chlap šel do jejich domu.

Daniel čekal, až se stín znovu objeví, a přemýšlel, co je ten chlapík zač a proč je tady. Ta otázka vyloudila na jeho tváři úsměv, protože odpověď byla pokaždé stejná. Byl tady ze stejného důvodu jako všichni ostatní. Měli by o tom vědět přátelé a Daniel se rozhodl, že jim hned ráno zavolá.

Čekal dalších dvacet minut, jen aby si byl jistý, ale stín a jeho světýlko se už neobjevily. Jako všichni dobří lovci byl Daniel trpělivý, ale po chvíli se rozhodl, že je bezpečné pokračovat.

Tichounce jako polibek zašeptal:

„Uvidíme se.“

Daniel držel tělo déle než hodinu, a teď ho pustil. Tělo se jednou přetočilo, zvedlo ruku, jako by mávalo na rozloučenou, a zajelo pod chladnou černou hladinu.

Daniel čekal, pozoroval a přemítal, kdo přijde teď.

Část třetí
PÁN VÁLKY A BOUŘE

21

Příštího rána, čtyři minuty po sedmé, vzal Pike hovor, který všechno změnil. O minutu dřív, v sedm nula tři, pozoroval dům Carly Fuentesové z keře kamélií za jejím zadním dvorkem, a mléčně potažená obloha mu slibovala zamračený den strávený v listí.

Když Cole ve čtyři ráno odjel, Pike zaparkoval blok od Carlina domu v hlubokém stínu platanu. Přikrčený za volantem byl dostatečně ukrytý, když čtvrť spala, ale věděl, že s ranním rozbřeskem se lidé začnou probouzet. Muž sedící v zaparkovaném autě by brzy přitáhl pozornost, proto si Pike brzy před svítáním našel novou pozici za keřem kamélií. Neviděl odtud přední část domu, ale měl dobrý výhled na zadní dveře, větší část příjezdové cesty a okny viděl i do kuchyně.

Světlo v hlavní ložnici se rozsvítilo deset minut po šesté. O pár minut později následovalo světlo v kuchyni a Carla Fuentesová vstoupila do místností. Byla sama, na sobě bílé tričko. Několik minut kutila cosi u dřezu a pak se vrátila do ložnice. Pike předpokládal, že si dala vařit kávu. To se o několik minut později potvrdilo, když se vrátila do kuchyně, nalila si šálek a odnesla si ho do obývacího pokoje. Pike usoudil, že se zřejmě dívá na televizi.

Do sedmé hodiny třetí minuty ji zahlédl ještě dvakrát. Za tu dobu slunce vystoupalo na oblohu, v keřích cvrlikaly pěnkavy a na garáži rámusil drozd. Pike si plánoval, co by udělal, kdyby Carla opustila dům nebo se objevil Mendoza, ale do sedmi hodin a tří minut neudělala nic, co by naznačovalo, že odjede, a Mendoza se také neukázal.

Čtyři minuty po sedmé se ozval Pikeův mobil.

Tiše zabzučel a zavibroval. Měl ho schovaný v kapse na stehně, aby na něj snadno dosáhl, a obalený měkkou látkou, která tlumila zvuk. Překvapilo ho, když se na displeji místo jména ukázal nápis MĚSTO LOS ANGELES. Znamenalo to, že telefon, ze kterého se volá, patří městu. Pike váhal, zda ho vezme, nebo ne, a nakonec se rozhodl, že ano.

„Pike.“

„Na tak brzkou ranní hodinu jste to vzal rychle.“

Byl to Button, mluvil klidně a profesionálně.

„Prověřil jste si Mendozu?“

„Jo. Myslím, že na tom, co jste říkal, něco bude. Našel jste ho?“

„Ne.“

„S tím vám můžu pomoct. Mám tady něco, co byste rád viděl. Přijeďte se podívat.“

Z toho, jak neutrálně Buttonův hlas zněl, Pike pochopil, že se nejedná o přátelskou prosbu, a cosi v jeho volbě slov spolu s časnou ranní hodinou telefonátu na něj zapůsobilo jako ledový pouštní vítr.

„Je to Wilson, nebo Dru?“

„Jestli chcete, pošlu pro vás auto.“

„Našli jste je?“

„Jsem na Washington Boulevardu v místě, kde třída kříží kanál. Nemůžete mě přehlídnout.“

„Řekněte mi, jestli jsou to oni, Buttone.“

Jenže on bez odpovědi zavěsil a pouštní vítr najednou prosvištěl Pikeovou hrudí jako ledová tyč. Pike se vypletl z křoví, přehoupl se přes plot na sousední dvorek a rozběhl se ke svému džípu. K Buttonově pozici to měl méně než deset minut a cestou na místo dal vědět Coleovi.

„Mám se vrátit hlídat Mendozu?“ chtěl vědět Cole.

„Teď ne. Jestli je to Wilson nebo Dru, policie pojede k jeho domu, hned jak opustí místo činu. Jestli se dá na ulici ještě něco najít, musíme to najít teď.“

„Jdu na to, Joe, ale poslyš –“

Coleovi zjihl hlas.

„Drž se, ano?“

Pike beze slova ukončil hovor. Chvíli na to uvízl v zácpě tři bloky od kanálu a bylo mu jasné, že jede na místo, kde byl spáchán těžký zločin. Dopravu v západním směru odkláněl uniformovaný policista k přístavu, a každého nutil se otočit.

Když mu Pike ukázal průkaz, navedl ho na parkoviště za thajskou restaurací. Po obou stranách kanálu stály policejní hlídkové vozy a další dva blokovaly most na Washington Boulevardu. Dodávka policejního koronera stála na opačném břehu kanálu. Už když zajížděl na místo na parkovišti, všiml si, že hladina vody v kanále je nízko. Zdejší kanály neústí přímo do moře. Jednou nebo dvakrát za týden, když odliv ustupuje, se otevřou stavidla zabudovaná v mostech a kanály se vypustí, a jak voda s přílivem stoupá, znovu se naplní čistou vodou. Teď nastal odliv a voda klesla a odhalila stěnu z šedých kamenů, která zpevňovala břehy, a mírně svažité dno.

Než zaparkoval, našel pohledem Futardovou. Stála v hloučku detektivů a uniformovaných policistů na břehu kanálu a společně s nimi zírala na cosi ve vodě. Button byl na opačné straně mostu se Strawem. S nimi postával ještě muž, jehož viděl v oranžové košili, jenom tentokrát měl na sobě modrou. Všiml si Pikea jako první a hned nato se Button a Straw otočili. Button přešel most k Futardové a mávl na Pikea, ať se k nim přidá. Cestou k nim Pike cítil, jak se mu zrychluje tep. Dva muži ve vysokých rybářských holinách vstoupili do vody a s dalšími dvěma v obyčejných gumákách roztáhli na bahnitém dně modrou plastovou plachtu. Všichni čtyři měli na rukou gumové rukavice, které jim sahaly až k ramenům. Poblíž pochmurně čekala nosítka.

Buttonův obličej zbledl a obočí Futardové přeťala hluboká vráska. Pike přemítal, co si asi myslí. Button už si svlékl sako v předtuše nadcházejícího vedra a ruce měl v kapsách. Nevyndal je, aby mu potřásl pravicí. Místo toho kývl hlavou ke kanálu.

„Tady to máte.“

Pike se tam podíval a v tu chvíli mu došlo, že všechno, co dosud předpokládal, byl omyl.

22

V mělké vodě, která v kanálu zbyla, leželo tělo Reubena Mendozy. Zasádrovaná paže se natahovala ke břehu, jako by se chtěl v okamžiku smrti dostat z vody, ale Pike věděl, že tak to nebylo. Mendozovo hrdlo přetínala hluboká řezná rána, která odhalovala bílou kost, a namodralá sinalost jeho tkání naznačovala, že vykrvácel dřív, než ho shodili z břehu do vody. Měl na sobě pytlovité khaki kraťasy, tenisky značky Keds a vytahanou košili s dlouhými rukávy, která mu byla tak velká, že ho halila jako šál. Stejné oblečení, jaké popsal Jared. Carla Fuentesová bude moci zůstat ve svém domě.

Button zamlaskal.

„Podle mě tady ten váš kluk Mendoza nikoho neunesl.“

Futardová se naklonila blíž k Pikeovi a studovala ho pohledem, jakým si policisté prohlížejí podezřelého.

„Poznáváte toho muže?“

Pike přikývl.

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

Pike sjel očima z Futardové na Buttona a viděl, že se usmívá.

„Detektiv Futardová by ráda pracovala na vraždách. Asi má pocit, že by se na vás měla zaměřit.“

Futardová zrudla a pevně stiskla rty, zatímco Button pokračoval v kázání.

„Tohle není Pikeův styl. Tady Pike by ho rovnou odstřelil nebo z něj vymlátil duši, ale neudělal by to takhle. Hej, Eddie –“

Muž v rybářských botách se otočil.

„Obrať ho a rozepni mu košili, prosím tě. Chceme si prohlídnout zranění.“

Tělo leželo z větší části ve vodě. Otočili ho čelem k Buttonovi a pak mu rozhalili košili. Nebyla zapnutá, přesně jak Jared popsal, a tričko pod ní bylo od levé strany hrudi až po kalhoty roztržené. Z hrudníku trčela žebra a z břicha se jako velké modré balony vyvalily vnitřnosti omyté vodou kanálu.

„Vyvrhnul ho. Podřízl ho, aby ho zabil, a pak ho vyvrhnul. Asi si myslel, že tělo zůstane na dně.“

Pike se díval, jak tým pohybuje tělem, a pak upřel pohled na kanál. Grand Canal byl ze všech šesti ten nejdelší. Prostřednictvím stavidel zabudovaných v mostech napájel ostatních pět mořskou vodou. Pike přemýšlel, jak dlouho by tělu trvalo, než by se sem s ustupující vodou z horních kanálů dostalo.

„Jak dlouho ležel ve vodě?“

„Díky, Eddie. To je všechno.“

Tým mužů, vyprošťujících tělo z vody, se vrátil ke své práci, a Button odpověděl Pikeovi.

„Voda je dost studená, takže to je hodně nepřesný odhad. Víc než šest ale míň než čtyřiadvacet hodin. Až se dostane na stůl, zúží se to, ale prozatím je to nejlepší odhad našich vědátorů.“

„Mohlo se to stát až potom. Napřed je unesl a pak ho někdo zabil.“

„Myslete si, co chcete, Pikeu. Taky je možný, že jedno s druhým vůbec nesouvisí, ale moc bych na to nesázel.“

„Našli jste Gomera?“

„Myslíte, že ho zabil Gomer?“

„Identifikoval Jared Gomera jako toho muže s Mendozou?“

„Pořádně ho neviděl, ale já pochybuju, že to byl Gomer. Na něco takového je Gomer moc lehká váha. Když někdo zabije člověka tímhle způsobem, musí to být těžká váha.“

Pike tušil, že už nejspíš má několik kandidátů na vraha a že on sám bude někde na čele seznamu, ať Button říkal Futardové cokoli.

Futardová se zase přiblížila.

„Chtějí s vámi mluvit detektivové z vražd. Odpovíte jim teď na pár otázek, nebo si budete přát právníka?“

„Klidně teď.“

Button se zase usmál.

„Být vámi, zavolám si právníka.“

„Mně to takhle vyhovuje.“

Pike se jim nechystal povědět nic, co by Button nevěděl. Kdyby jim řekl víc, rovnou by ho překlasifikovali z někoho, o koho se mají zajímat, na podezřelého.

Button pohlédl na Futardovou.

„Řekni jim, že jim ho pošlu, až skončím. A zůstaň s nima, abychom si Pike a já mohli ještě chvilku povídat.“

Button počkal, až odejde, a pak se znovu obrátil na Pikea.

„Prozraďte mi jedno, jen mezi námi, a je mi fuk, co potom povíte čmuchalům z vražd. Vy víte, kde jsou Smith a jeho neteř, nebo ne?“

„Ne.“

„Myslíte si, že tohle udělal Smith?“

Pike o tom už také přemýšlel, ale zaváhal, než odpověděl.

„Takhle otevřít hrudní koš, to vyžaduje buď sílu, nebo se to musí umět. Nevím o tom, že by něco takového uměl, a sílu také nemá.“

Button zavrčel.

„Možná nemá, ale kuchaři to s noži umějí. Mendoza s Gomerem ho mohli přijít zastrašovat, jako tehdy v obchodě, jenomže tentokrát je čekalo velký překvapení.“

„Pořád je to dva na jednoho.“

„Gomer by zdrhnul. Před váma taky utek a tentokrát vzal roha, jakmile se objevil nůž. Potom by to bylo jeden na jednoho, navíc je tam ta holka, aby strejdovi pomohla. Sejmou ho, zpanikaří a rozhodnou se ho zbavit. Potom mi Smith zavolá a nabulíkuje mi ty nesmysly s Oregonem, aby získali trochu času na útěk.“

„Proč by utíkali? Kdyby se to seběhlo takhle, šlo by o zabití v sebeobraně.“

Button znovu zavrčel.

„Když lidi zabijou člověka, zpanikaří, Pikeu. Prostě ztratí hlavu.“

Pike přemýšlel, proč se mu Button svěřuje se svou teorií, jako by na případu dělali spolu, než mu došlo, kam tím míří. Snaží se zjistit, zda má Pike s touhle vraždou nebo s následným Wilsonovým a Druiným ukrýváním něco společného.

Pokrčil tedy jen rameny a nechal Buttona, ať si myslí, co chce, když se znovu objevila Futardová. Vypadala rozrušeně.

„Šéfe, potřebují vás tam. Je to důležité.“

Button řekl Pikeovi, ať neodchází, a odkráčel za detektivy.

Muži v holinkách už uložili tělo do plastového pytle. Společně ho zvedli, ale v bahně to klouzalo. Jednomu z nich podjely nohy a tělo spadlo na zem.

Pike vyndal telefon. Chtěl dát vědět Coleovi, co se stalo, když si všiml, že k němu přichází Straw. Muž v modrém zůstal na mostě.

Straw nespěchal. Loudal se jako někdo, kdo si nacvičuje, co řekne. Když přišel, kývl Pikeovi na pozdrav.

„Včera touhle dobou jsem na vás byl pořádně naštvaný. Už mě to trochu přešlo.“

Straw se odmlčel. Pike věděl, že by se teď měl zeptat, proč už naštvaný není, ale nezeptal se. Nezajímalo ho to. Straw nakonec kývl směrem k policistům. Detektivové z oddělení vražd gestikulovali, jako by je něco rozrušilo, a dva z nich telefonovali. Jeden se rozběhl k čekajícímu hlídkovému vozu, naskočil na zadní sedadlo a odjel.

„Naši detektivové se nemůžou dohodnout, jestli jste to udělal vy nebo Smith. Dokonce na vás sází.“

„Jak byste si vsadil vy?“

„Já nevěřím, že byste s tímhle měli vy nebo Smith něco společného. A ten svinčík ve Smithově obchodě, ty hlavy a krev, podle mého neměli na svědomí tihle vyděrači. Půjde o něco mnohem komplikovanějšího.“

Pike si Strawa chvilku prohlížel a pomyslel si, že nejspíš bude mít pravdu. Strawova operace s výpalným skončila, takže se asi poohlížel po nějaké náhradě.

„O co?“

„Nemám tušení.“

„Copak jste nesledovali jejich obchod?“

Straw dal poprvé najevo známky podráždění.

„Hlídali jsme celou ulici, Pikeu. Sledovali jsme přední vchod. Kdokoli se mohl dovnitř dostat zadem a odejít odsud bez povšimnutí. Ale to vy víte. Byl jste tam hned ráno potom.“

„Škoda, že jste si nevšimli něčeho, co by pomohlo.“

Straw pevně zaťal zuby a několik vteřin civěl na zem před sebou, než vzhlédl.

„Máte tušení, kde by ti lidi mohli být?“

Pike kývl hlavou k Mendozovu tělu.

„Myslel jsem si, že je má on.“

„Kdyby je měl, tak je teď drží někdo jiný.“

„Kdo?“

„Kdokoli. Já to vidím tak, že se Smith a jeho neteř namočili do něčeho mnohem horšího, než je obyčejné vydírání.“

Straw podal Pikeovi vizitku.

„Kdybyste něco zjistil nebo potřeboval pomoc, ozvěte se. Rád bych ty lidi našel dřív, než je najde ten, kdo tohle udělal Mendozovi.“

Button a Futardová se vrátili od skupinky policistů. Pike se domníval, že budou chtít, aby si šel promluvit s detektivy z vražd, ale Button přicházel s novinou, která mu na tváři vykouzlila široký úsměv.

„Alberto Gomer už není mezi pohřešovanými. Před hodinou ho našel bezdomovec v zaparkovaném autě na severním konci kanálu. Krk má podříznutý od ucha k uchu. Tím pádem je to pro Smithe dva na dva.“ Futardová ukázala rukou směrem k detektivům z vražd. „Rádi by si s vámi promluvili. Jste připravený?“

23

Elvis Cole

Když Pike ráno volal Coleovi, aby mu řekl o Buttonově telefonátu, Cole podle jeho hlasu poznal, jak je napjatý. Pike byl člověk, který na sobě nedával nic znát, působil dojmem jakési zenové netečnosti, která Colea občas pobavila a zároveň ji obdivoval. Cole často přemýšlel, kolik úsilí tenhle klid jeho přítele stojí a jestli má jinou volbu než tuhle cenu platit.

Šestnáct minut poté, co Pike ukončil hovor, vyšel Cole z domu. Kdo by potřeboval deodorant, když je nejlepší detektiv na světě? Kdo by si potřeboval čistit zuby, když bojuje za to, aby jeho přítele neobvinili?

Auta mířící dnem kaňonu na západ Hollywoodu se teď poránu vlekla krokem. Autobusy, popelářské vozy a auta lidí jedoucích do práce se posunovaly nárazník na nárazníku, natěsnané v ulicích, které byly rozkopané kvůli mizerně naplánovaným opravám a dlouhodobým stavebním projektům.

Coleovi zbývaly ještě dvě míle k dálnici, když mu zazvonil telefon. Myslel si, že to bude Pike, ale číslo volajícího neznal.

„Elvis Cole.“

„Tady je Steve Brown z Londýna, volal jste mi.“

Brown mluvil pevným hlasem, jako by byl zvyklý často hovořit s lidmi a řídit je. Cole v duchu provedl rychlý výpočet Osm hodin navíc znamená, že v Londýně je teď pět odpoledne.

„Děkuju, že jste mi zavolal, pane Browne. Snažím se najít Wilsona Smithe a Dru Rayneovou. Doufal jsem, že byste mohl vědět, kde bych je mohl hledat.“

„Proč bych to měl vědět?“

Colea napadlo, že to je divná odpověď, vzhledem k tomu, že ti lidé žili v jeho domě.

„Pochopil jsem, že se vám starají o dům.“

„Hm. A jak jste na to přišel?“

Najednou zněl Brownův hlas podezíravě, což se dalo pochopit vzhledem k tomu, že hovořil s někým, koho neznal a navíc byl šest tisíc mil od něho.

„Vím to od vaší sousedky, Lily Palmerové. Řekla mi, že se vám starají o dům, a navrhla mi, abych vám zavolal.“

„Aha. Dobře. A co se stalo?“

Cole očekával, že se Brown bude vyptávat, ale rozhodl se, že mu odpoví jen na něco.

„Wilsonův obchod někdo zdemoloval. Hledal jsem ho, abych mu řekl, co se stalo, ale není k nalezení. Vypadá to, že na pár dnů někam odjeli. Doufal jsem, že byste mohl vědět, kde bych je našel.“

„Aha.“

Brown zmlkl.

„Pane Browne?“

„Chci se vás na něco zeptat. Kdo vlastně bydlí v mém domě? Dru s nějakým mužem?“

Brown začínal mluvit nahněvaně a Coleovi se nelíbilo, jak se jejich rozhovor odvíjí.

„Bydlí u vás bez vašeho svolení?“

„Dovolil jsem Dru, že tam může bydlet. To ano. Ale žádného Wilsona Smithe neznám. Nikdy jsem o něm neslyšel a dost mi vadí, že si Dru do mého domu klidně přivede cizího chlapa.“

„Je to její strýc.“

„O tom pochybuju, ale i kdyby to bylo její dvojče, vyšlo by to nastejno. Na tomhle jsme se nedohodli. Nechci v domě nikoho dalšího, a ona s tím souhlasila. Proto jsem jí dovolil, aby dům užívala.“

Cole cítil v zádech chladné mrazení a to, co slyšel, se mu zamlouvalo čím dál tím méně. Domníval se, že bydlení v Brownově vile zařídil Smith, a když Dru přijela do Los Angeles pomáhat mu s obchodem, nabídl jí, že může bydlet s ním. Najednou bylo všechno jinak.

„Dru u pana Smithe pracuje. On má občerstvení na promenádě.“

„Může být, ale když jsem jí předával klíče, nepracovala pro nikoho. Žila z alimentů. O žádném strýci nikdy nemluvila a rozhodně mi neřekla, že ho hodlá nastěhovat do mého domu.“

Cole si olízl rty, do další otázky se mu nechtělo, ale musel ji položit.

„Proč jste ji nechal bydlet ve svém domě?“

„Proč asi, spal jsem s ní. Chtěla se dostat z té díry, ve které žila, a já se vracel do Londýna, a tak jsme se dohodli. Ušetřila mi námahu s hledáním někoho, kdo by dům pohlídal.“

Cole se cítil otupěle.

„Tak dobře. Poslyšte, děkuju, že jste mi zavolal.“

„Počkejte. Jak dlouho bude Dru pryč?“

„Nevím.“

„Volal jsem jí, když jste mi nechal zprávu, ale neozvala se mi.“

„Nemůžeme se spojit ani s jedním z nich.“

„A řeč je o pár dnech? Nebo týdnech? Odešla z domu nadobro?“

„Nevím.“

„Zatraceně, teď mi dochází, že tím pádem je můj dům prázdný. Je to tak? Zmizela a dům nikdo nehlídá?“

„Ne, pane Browne. Nehlídá.“

„Ta mizerná mrcha. Děvka.“

Brown s nadávkami zavěsil a linka ohluchla.

Cole řídil a zaplavoval ho nejasný pocit, že ho někdo zranil na tom nejcitlivějším místě. Náhle si uvědomil, že Brownovi zapomněl položit otázku, která se sama nabízela. Našel si seznam příchozích hovorů a zavolal mu zpátky.

„To jsem zase já. Omlouvám se. Mluvil jste s Dru od té doby, co jste v Londýně?“

„Jistěže ano. Po týdnu dvou jí vždycky zavolám, abych se ujistil, že je všechno v pořádku, a zkontroloval dům.“

„Ona vám o Smithovi nikdy neřekla?“

„Tohle je poprvé, co o něm slyším, a vůbec se mi to nelíbí. Jestli tam ten chlap bydlel celou dobu, lhala mi, a já nemám lháře rád. Až ji najdete, vyřiďte jí, že mi má ve svém vlastním zájmu zavolat a že včera bylo pozdě. Chci, aby ta mrcha vypadla z mého domu.“

Když Cole ukončil hovor, cítil se ještě hůř než předtím. Obrázek Dru Rayneové, který nyní měl, se velmi lišil od obrázku ženy, kterou mu vykreslil Joe. Vyvolalo to spoustu dalších otázek, ale Cole se přinutil soustředit na fakt, že se Dru pohřešuje. Od sousedů Wilsona Smithe se musí něco dozvědět dřív, než to z nich dostane policie.

Po několika minutách dojel ke kanálům a opět se vydal pěšky. Když Mendoza se svým partnerem přicházeli k Brownově vile, museli jít kolem stejných domů. Tehdy si jich všiml Jared, a Cole chtěl zjistit, jestli je neviděl ještě někdo, ale nejprve se zaměřil na domy s bezpečnostními kamerami.

Jak procházel ulicí, takřka ze zvyku zkontroloval Jaredovo okno, ale mladík v něm nebyl. Překvapivě.

Včera si Cole všiml tří domů s kamerami. V prvním se nikdo neozýval, tak jim zasunul pod dveře vizitku s prosbou, aby mu zavolali. Ve druhém domě otevřela žena středního věku, a rovnou se ho zeptala, zda patří k policistům, se kterými mluvila včera. Cole z toho pochopil, že Button a jeho parťačka si po návštěvě Jareda obešli okolí. Cole jí řekl, že ano, a zmínil Buttonovo jméno, aby své lži dodal na důvěryhodnosti. Pak se zeptal, jestli „kolega“ zkontroloval záznam z bezpečnostní kamery, ale Button ho nechtěl vidět a stejně by to k ničemu nebylo – její kamery zobrazovaly děj v reálném čase a nebyly připojené k nahrávacímu zařízení. První dům vypadal slibně, ale druhý byl ztrátou času.

Ve třetím domě měl Cole víc štěstí. Hospodyně mu řekla, že o bezpečnostním systému moc neví, ale myslela, že se záběry z kamer nahrávají. Vysvětlila mu, že její zaměstnavatel je v práci, ale předpokládala, že si s Colem rád promluví, protože ho velmi zaujalo, když mu vyprávěla o včerejší návštěvě policie. Cole jí také nechal vizitku, a pak trochu pozměnil svůj původní plán.

Protože zjistil, že Button poté, co navštívil Jareda, obešel sousedy v okolí, dospěl k závěru, že nemá smysl znovu procházet stejný terén. Seznam svědků, kteří byli k dispozici, se tím zúžil na Jareda.

Cole se vrátil k Brownovu domu a to už našel Jareda zase v okně – rozcuchané černé vlasy, do pasu nahý, sluchátka v uších. Mládenec ho pozoroval.

Cole mu zamával. Jared na něho také mávl. Cole posunkem naznačil, aby sešel dolů, a on zmizel z okna.

„Zdravím, šéfe, co se děje? Patříte k poldům, nebo k tomu velkýmu chlápkovi?“

„K velkýmu chlápkovi.“

„Ten je hustej. Líbí se mi. Říkal jsem mu o těch chlapech z gangu, co jsem je tady viděl. Jemu i poldům. Byli tady včera.“

Jared zažil v uplynulých dvou dnech hodně vzrušení. Zamlouvalo se mu to.

„Nepřišel jsem kvůli chlapům z gangu. Doufal jsem, že byste mi mohl říct, jak dlouho tady Dru bydlí.“

„Hele, já nemám moc přehled o čase.“

Cole vyčkával, nechával ticho, aby na Jareda působilo a přinutilo ho odpovědět.

Jared nakonec pokrčil rameny.

„Musí to být tak tři měsíce. Jo, Steve odjel do Londýna před třemi měsíci. Ten borec je ve vatě. V jednom kuse lítá do Evropy.“

„Nastěhovala se sem hned toho dne, co odjel?“

„Tak se to dělá. Steve ji přivedl k nám, představil ji mámě, jako že se mu bude starat o dům a tak.“

„Kdy se nastěhoval její strýc?“

Jared vrhl pohled přes ulici a vyhýbavě se uculil. Colea překvapilo, jak váhá, i to, jak se usmívá

„Hned druhej den,“ řekl pak.

Jared znovu pohlédl přes ulici a Cole poznal, že mu tak moc chce něco prozradit, že vůbec nedokáže udržet oční kontakt.

„Copak?“ nadhodil.

„Hele, něco jsem viděl. Dru má skvělou figuru. Často se vystavovala venku. Nejsem nahoře u okna jen tak pro nic za nic.“

„Povídej, Jarede.“

„Já si nemyslím, že by strejček Wilson byl strejček Wilson. Občas se k sobě nechovali jako příbuzný, jestli chápete, co tím naznačuju.“

Cole se na Jareda dlouze zahleděl. Uvnitř cítil chlad. Ale v ústech měl sucho a ranní slunce ho pálilo na kůži. Vztek mu v hrudi začínal doutnat jako doruda rozpálený uhlík. „Nemluvte nesmysly. Pokud to není pravda, tak to neříkejte.“

„Hele, já mám na ten barák perfektní výhled. Vidím jim do oken a ona nezatahuje závěsy. Viděl jsem, jak spolu šoustaj. Myslím, že se jí líbilo, že na ně koukám.“

Chlad v Coleovi narůstal, až ho úplně ochromil. Zíral na dům Stevea Browna a přemýšlel, co jsou ti lidé zač, a jestli úplně všechno, co ta žena Pikeovi napovídala, byly lži.

Znovu pohlédl na Jareda, ale nevěděl, co říct. Zmohl se jen na kývnutí.

Nesnažil se nijak skrývat, co hodlá dělat dál. Jared se asi vrátil do domu, ale Cole tomu nevěnoval pozornost, protože ho to nezajímalo.

Klíč našel schovaný vedle sloupku vrat, otevřel si a vešel do domu. Věděl, co hledá a proč.

Než vešel do kuchyně, navlékl si vinylové rukavice. Při své předchozí návštěvě zahlédl papírové tašky a sáčky naskládané v mezeře mezi ledničkou a kuchyňskou linkou. Několik jich vytáhl ven, jednu tašku poklepáním rozevřel a postavil na linku. Ze špinavého nádobí v dřezu vybral tři sklenice, každou uložil do vlastního sáčku, a všechny opatrně vsunul do otevřené papírové tašky. V obývacím pokoji posbíral prázdné plechovky od dietní coly a láhve od vody a naložil s nimi stejně jako se skleničkami. Nakonec zašel do hlavní ložnice pro kovovou krabici s Wilsonovými dokumenty. Snesl ji do kuchyně.

Cestou ven se stavil v dolní ložnici. Pár jejích věcí tu bylo, ale teď přemýšlel, zdaje vůbec používala, nebo to celé bylo jen naoko. Na prádelníku stál prázdný deodorant Dry Idea. Přidal ho k věcem v tašce, a když odcházel, zabouchl dveře i vrata.

Vrátil se do auta, ale ještě nenastartoval. Zavolal příteli Johnu Chenovi, který pracoval jako kriminalista v policejním oddělení vyšetřování vědeckými metodami.

„Johne? Potřebuju ověřit pár otisků. Musí to být rychle.“

„Ahoj, brácho. Jsem v jídelně u Havajských zahrad. Strávil jsem tu celou zparchantělou noc.“

„Potřebuju to, Johne. Je to pro Joea.“

Chen zaváhal, což Coleovi prozradilo, že na to kývne.

„Fajn. Fajn, určitě.“

„Donesu ti vzorky. Kde jsou ty Havajské zahrady?“

„To ne, brácho, tady je trochu moc svědků. Sejdem se za hodinu v centru. Spíš za hodinu a deset minut Před budovou soudu.“

Cole zamáčkl telefon a zamířil do centra Los Angeles.

24

Elvis Cole

Jako zaměstnanec losangeleského policejního oddělení a jako každý, kdo složil služební přísahu, měl John Chen zakázáno přijímat neschválené zakázky, používat městské zdroje pro osobní zisk, nebo pomáhat soukromým vyšetřovatelům, kteří nemají smlouvu s policií. Byla to rozumná a opodstatněná pravidla, která chránila integritu důkazů, zlepšovala morálku a bránila korupci zaměstnanců.

John Chen byl zkorumpovaný.

Chen byl paranoik s nízkým sebevědomím, který se toužil ocitnout v hlavních zprávách, a toho Cole využíval. Mnohokrát poskytl Chenovi informace, které mu umožnily vyřešit případy, s nimiž by si jinak neporadil. Díky těmto průlomovým informacím se Chen dostal na mediální výsluní, které jinak náleželo jen hrstce kriminalistů. Chena nejméně tucetkrát citovali v Los Angeles Times, dával rozhovor několika místním televizním zpravodajstvím a dvakrát ho najali jako technického konzultanta, když se natáčely filmy založené na jeho případech. Posedlý životem, který se točil kolem žen a peněz, se Chen vozil v Porsche Boxer. A ženy ho dál přehlížely.

Cole se dostal na dálnici I-10, po níž jel patnáct mil losangeleskou pánví. Do centra mu nezbývala ani půlhodina, když mu zazvonil telefon. Volal Pike. Cole se stále nemohl rozhodnout, co mu má říct, ale to zavolání jeho rozhodnutí uspíšilo. Pokud jsou Wilson a Dru ještě naživu, neřekne mu nic, dokud nezjistí víc.

„Byli to oni?“

„Ne. Mendoza a Gomer. Jsou mrtví.“

Colea to překvapilo. Mendoza a Gomer byli lovci. Neměli by být mrtví. Když jsou lovci mrtví, kde jsou jejich oběti?

„A co Wilson a Dru?“

„Nic. Mendozu našli v kanále na Washington Boulevardu. Gomera v autě na severním konci. Pokud policisté objevili něco v Gomerově autě, neřekli mi to.“

Pike mu rychle popsal, jak byli ti dva zavražděni, a tím ho zaskočil ještě víc.

„Kdy se to stalo?“

„To ti řeknu později. Teď mě chtějí vyslechnout.“

„Jsi podezřelý?“

„S tím nebude problém. Potřebují získat informace.“

„Ve hře je ještě třetí hráč, Joe. Ten, co vypáčil okno v kuchyni.“

„Já vím. Už jsem o tom přemýšlel.“

Pike zavěsil a Cole pokračoval v jízdě, nechal se unášet proudem aut vstříc stále černějším myšlenkám.

Když losangeleská policie přestěhovala své ředitelství ze zničeného a rozpadajícího se Park Center do nové budovy policejní správy o dva bloky dál, zapomněli s sebou vzít i oddělení vyšetřování vědeckými metodami. Sice to nebyla pravda, ale patřilo to k jednomu z mnoha vtipů, které kriminalisté rádi vyprávěli. Skutečnost byla taková, že dokud se pro oddělení nenajde vhodné místo, zůstane v Park Center jako poslední bašta minulosti losangeleské policie.

Cole ale nemířil k bývalému Park Center. Čekal na Chena před budovou soudu o šest bloků dál. Přijel dřív a musel čekat ještě dvacet minut, než se John objevil.

Chen vklouzl na sedadlo spolujezdce tak rychle, jako by spadl přímo z nebe. Měl obrovské sluneční brýle, čepici s kšiltem naraženou hluboko do čela a límec větrovky zvednutý, i když přes den bylo téměř dvaatřicet stupňů. Jeho hlava podobná grapefruitu trčela v límci jako želva v krunýři. Skrýval se.

„Myslím, že mě nikdo neviděl, ale radši bychom měli popojet. Mohli by nás sledovat.“

Chenova paranoia.

Cole se zařadil mezi auta, rozhodnutý jejich jízdu neprotahovat. Zprávy o Mendozovi a Gomerovi způsobily, že měl o Wilsona a Dru ještě větší obavy než předtím.

Natáhl se za sedadlo pro papírovou tašku a položil ji Chenovi do klína. Chen se sem sotva vešel. Byl vysoký a hubený a vypadal jako kudlanka nábožná přišpendlená na předním sedadle.

„Pozor, je to křehké.“

„Co v tom je?“

„Sklenice, několik plechovek od coly a tak podobně. Mám ještě plechovou krabici, kterou ti dám, až vystoupíš.“

Chen si sundal sluneční brýle a nasadil si obyčejné. Jejich skla vypadala, jako by je odřízli ze dna lahví od coca-coly.

Nakoukl dovnitř.

„Sakra, je toho hromada. Mám moc případů, brácho. Je jich tolik, že už mám resty v restech.“

„Vím, že je toho hodně, ale nepředbíhej. Otisky by měly patřit dvěma lidem – muži a ženě, kteří žili v domě. Otisky ženy asi najdeš na deodorantu. Mužské jsou pravděpodobně na té krabici s dokumenty. Napřed ověř deodorant a pak krabici. Pokud najdeš nějaké slušné, nebudeš muset nic dalšího prohlížet.“

Chen nevypadal o nic šťastnější.

„Neřekl jsem, že to nemůžu udělat. Jen musím vymyslet jak. Musím to dostat do pořadníku a to může trvat cely dny.“

Laboratoř pro zpracování latentních otisků byla plná dvacet čtyři hodin denně sedm dní v týdnu. Nezpracovaných otisků, které čekaly na analýzu, bylo tolik, že laboratoř zaměstnávala téměř osmdesát specialistů, kteří pracovali nepřetržitě, aby jejich příliv zvládli. Při takovém počtu otisků bylo třeba založit seznam, podle něhož se technici střídali u potřebného vybavení. Říkalo se mu pořadník.

„I den je moc,“ opáčil Cole. „Nutně to potřebuju.“

Chen na něho pohlédl, mrzutě, ale zamyšleně.

„Pro Joea?“

Cole přikývl.

„O co jde?“

„Doufám, že mi to povíš ty. Jestli jsou ti lidi v systému, Joe o tom musí vědět. A já navíc potřebuju vědět, proč tam jsou.“

Chen si poposedl, možná se snažil udělat si pohodlí, ale možná byl jenom nervózní. Byl tak vysoký, že koleny přesahoval palubní desku a hlavou se dotýkal střechy.

Znovu nakoukl do tašky a pak si Colea změřil obrovskýma sovíma očima.

„Víš, kdo jsem?“

Otázka Colea zaskočila, ale došlo mu, že Chen nemluví na něho – mluvil sám se sebou. Cole potřásl hlavou.

„Jasně, že víš, brácho. Stačí se na mě podívat. Já jsem ten chlápek, kterého obhájci předvolají, když potřebují, aby se porota zasmála na účet blábolícího vědátora. Slýchám poldy, jak se baví na můj účet, když pátrám na místě činu. A pokaždé, když se podívám do zrcadla, vím, čemu se holky smějou.“

„Johne, nemusíš –“

Chen zvedl prst, aby ho zarazil.

„Když jsem vás dva poprvé potkal, hrozně jsem se Joea bál. Zosobňoval všechno, co mě k smrti děsí. Jemu by si nikdo netroufnul se vysmívat. Je jako nějaké pouliční monstrum, a přitom se mnou jedná s větším respektem než kdokoli jiný.“

Chen zvedl tašku.

„Takže já najdu způsob, jak to udělat. Zastav. Měl bych už začít.“

„Zavezu tě zpátky.“

„Radši se projdu. Budu mít čas si to promyslet.“

Cole zastavil a Chen vystoupil i s taškou.

„Johne.“

„Co?“

„Vezmi si tu krabici.“

Chen si vzal tašku s plechovou krabicí.

„Kdybys s Joem mluvil, nezmiňuj se o tom.“

Chen věnoval Coleovi dlouhý pohled, načež se náhle sebral a odešel.

25

Elvis Cole

Když se Cole dostal do kanceláře, pustil se do práce. Včera večer požádal svou známou zaměstnanou na oddělení vražd v Hollywood Station, aby mu sehnala Mendozovy a Gomerovy záznamy. Chtěl si podle nich dohledat jejich společníky a příbuzné, ale teď už je nebude potřebovat. Zavolal jí, aby svou prosbu zrušil, ale ona mezitím stihla dokumenty okopírovat a naštvalo ji, že riskovala zbytečně. Cole si rozložil na stůl obsah krabice Wilsona Smithe. Když Mendoza a Gomer vypadli ze hry, zbývalo soustředit se na Wilsona a Dru.

Brzy zjistil, že většina papírů se vztahuje k Wilsonovu obchodování. Bylo tu pár obálek s fakturami, paragony, záručními listy a nájemními smlouvami. Smith nakupoval čerstvé mořské plody od dodavatele ze San Pedra, bagety a chléb na sendviče z pekárny v Boyle Heights a roční nájemní smlouvu na dům, ve kterém měl svůj krámek, podepsal s Lodestar Properties. Cole prošel paragony a faktury, aby objevil nějakou předchozí Wilsonovu adresu, ale všechno, co přišlo poštou, neslo adresu obchodu. Cole si opsal seznam jmen a čísel z dopisních hlaviček a razítek pro případ, že by tam chtěl telefonovat, a pak odsunul obchodní spisy stranou.

Po nich se pustil do finančních dokumentů. Byly tu dvoje desky, jedny k běžnému účtu a jedny ke spořicímu, oba založené na pobočce Golden State Bank & Trust ve Venice. Výpisy sahaly osm měsíců zpátky a oba účty byly založené ve stejný den. Spořiči účet vznikl s počátečním vkladem 9 600 dolarů, ze kterých bylo 2 000 dolarů použito na založení běžného účtu. Dva týdny po založení spořícího účtu na něj bylo uloženo dalších 6 500 dolarů. První vklad nesl adresu Smithovy poštovní přihrádky ve Venice, ale následujících sedm, včetně toho posledního, už mělo adresu Wilsonova občerstvení. Cole si opsal číslo a adresu poštovní přihrádky a pak se pustil do zkoumání výpisů z účtů. Vklady, výběry i ostatní účetní položky se zdály v pořádku, většina příkazů k výplatě šla na pronájem, vybavení a zásoby. Ve zvláštní složce našel zrušené šeky. Smith zjevně nedůvěřoval on-line bankovnictví. Ani kreditním kartám.

Kovová krabice Wilsona Smithe neobsahovala nic, co by neslo dřívější datum, než byl den založení účtů, nic osobního, a nic, co by ho spojovalo s Louisianou nebo jakýmkoli jiným místem. Jako by se ten muž narodil před osmi měsíci s 9 600 dolary v kapse.

Nic v krabici neneslo jméno Dru Rayneové ani se jí nijak netýkalo. Jako by vůbec neexistovala.

Mezi dalšími dokumenty našel měsíční výpis z telefonního účtu. Pike dal Coleovi číslo Wilsonova i Druina mobilu, ale tohle číslo bylo jiné. Cole na ně zavolal a ozvala se hlasová schránka oznamující, že Wilsonova prodejna sendvičů je právě zavřená, ale bude mít otevřeno podle následující provozní doby. Ženský hlas musel podle Colea patřit Dru. Zněl příjemně.

Cole zavěsil a upřel pohled do zdi. Napadlo ho, že v domě bydleli jen dočasně, takže mohou mít majetek uložený někde ve skladu nebo zabalený v krabicích v garáži u přátel, ale už když se ta myšlenka vynořila, věděl, že si něco jen nalhává.

Všechno, co se týkalo Dru Rayneové a Wilsona Smithe, bylo špatně.

Cole se opřel a vyhlédl ven francouzským oknem. Vedlo na malý balkónek, za nímž dvanáct mil odsud leželo moře. Za jasných dnů Cole dohlédl až na oceán, ale dnes mu výhled kazil opar. Cítil se mizerně a měl obavy, jak si vede Pike s policií. Nebylo mu příjemné, že ví o Dru Rayneové věci, které on neví. Nelíbil se mu výraz, který se objevil v Pikeově tváři, když bral na svá bedra vinu za problémy, ve kterých se ta žena ocitla. Cole příliš často vídal stejný výraz v zrcadle.

Znovu vytočil číslo Smithova občerstvení, aby si poslechl její hlas. Milý, přátelský, středně hluboký s náznakem měkkého jižanského přízvuku. Povědomý přízvuk rozezněl bolavou strunu v jeho duši. Cole miloval ženu z Louisiany. Jejich vztah byl natolik vážný, že se Lucy přistěhovala za ním i se svým osmiletým synkem. Ani jednomu z nich však tohle uspořádání nevyhovovalo, a tak se Lucy s chlapcem vrátili do Louisiany. Rozhodla se Lucy, ne Cole. On by v tom klidně pokračoval.

Uvědomil si, že myslí víc na Lucy Chenierovou než na Dru Rayneovou, a podíval se na hodinky. V Louisianě bylo o dvě hodiny víc. Lucy bude ve své kanceláři nebo u soudu. Měla vlastní úspěšnou právnickou kancelář v Baton Rouge a Cole si pomyslel, že by mu mohla pomoci. Pomyslel i na to, že je to jen záminka, aby zase slyšel její hlas.

Když se dovolal, ozval se formální ženský hlas.

„Kancelář Lucy Chenierové.“

„Hádej, kdo volá?“

Formální tón Loretty Beanové získal příjemný hřejivý jižanský nádech. Loretta byla Lucyina asistentka.

„Ty lumpe. Voláš tak málo, že mi ty tvoje vtípky začínají chybět.“

„Začínal jsem se v tobě vidět, Loretto, musel jsem přestat volat dřív, než by to špatně dopadlo.“

„Měl by ses stydět za to, co povídáš, ale mě to baví. Chtěl bys slečnu Chenierovou?“

„Na tolik způsobů, že si to ani nedovedeš představit.“

„Nestydo. Počkej, seženu ji.“

Přepnula linku a Cole najednou slyšel hudbu z nahrávky. Na klavír hrál Harry Connick junior. Než se Lucy ozvala, musel čekat tak dlouho, že se od Harryho dostal až k Branfordu Marsalisovi.

„Zdravím. Promiň, že mi to trvalo. Měla jsem schůzku s klientem.“

Když uslyšel její hlas, zmocnil se ho hřejivý pocit, přestože býval poslední dobou často nesvůj, když jí volal. Snažil se, spíš kvůli ní než kvůli sobě, nevolat tak často. Nechtěl být vlezlý. Bál se, že by jí jeho volání mohlo začít otravovat.

„Žádný strach. Naúčtuju si to.“

Zasmála se.

„V tom případě mě těší, že jsem mohla pomoct Naše kancelář Rotolo, Fourrier, Day a Chenierová ráda vidí, když vyděláváš hodně peněz.“

„Máš chvíli? Můžu zavolat později, jestli se ti to teď nehodí.“

Hravý tón v jejím hlase vystřídal vřelý kontraalt, který v něm pokaždé vyvolal pocit, jako by byli jediní dva lidé v odlehlém srubu v horách.

„Jistě, zlato. Počkej –“

Řekla Lorettě, aby jí nikoho nepřepojovala, a vrátila se k jejich hovoru.

„Je všechno v pořádku?“

„Pátrám po minulosti jedné ženy, jmenuje se Dru Rayneová, a jednoho muže, Wilsona Smithe. Oba tvrdí, že pocházejí z New Orleans.“

„Aha. Čím to, že slovo tvrdí, zaujalo moji pozornost?“

„Joe se s ní seznámil, ale já se obávám, že k němu nebyla moc upřímná. Ani co se týká jejich vztahu a dokonce ani ohledně toho, kdo vlastně jsou.“

„Když říkáš seznámil, myslíš tím, že s ní chodí?“

Cole popsal, jak Pike zachránil Wilsona Smithe při přepadení a seznámil se s Dru Rayneovou. Tu část o latinoamerických gangsterech, o únosu a mrtvolách s podříznutými krky a hlavami téměř oddělenými od těla, vynechal. Právě násilí, které on bral jako součást své práce, od něho Lucy odehnalo.

Když skončil, Lucy nasadila profesionální tón právničky.

„Dobře, za prvé, mluvíme o potenciálním zločinu? Poskytl jim Joe nějaké peníze?“

Cole zaváhal, došlo mu, že bude muset popsat i ty části příběhu, které chtěl raději zamlčet

„Ne, v tom to není. Ti lidi zmizeli. Mohli by mít potíže, proto se je snažíme najít.“

Lucy na chvíli ztichla a Cole doufal, že jí nebude muset vyprávět, jak Pikea vyslýchali kvůli vraždám dvou členů gangu.

„Když říkáš zmizeli, máš na mysli dobrovolné, nebo násilné zmizení?“

„Mohlo by to být obojí.“

„Zatraceně, Elvisi, měl by sis promluvit s policií, ne se mnou.“

„Policie si dělá svoje a my taky.“

„Proč mě to jenom nepřekvapuje?“

„Mám o Joea strach. Bere to hrozně vážně a já se snažím zjistit, jestli pro to má dobrý důvod. Kromě toho chci přijít na to, jaké potíže by ti lidé mohli mít.“

„Počkej – Zavolám mu zpátky. Už žádné hovory, Loretto, nejsem v kanceláři – dobře, zlato, jsem zpátky. Pověz mi, co můžu udělat.“

Cole se usmál, miloval to, jak bez váhání říká Pověz mi, co můžu udělat.

„Kdyby se mi podařilo najít někoho, kdo je zná, možná bych mohl zjistit, co se stalo. Jenže jsem nenarazil na žádnou stopu. Mám jenom jejich jména. Žádné předchozí adresy, čísla pojištění ani místo narození, nic. Dokonce nemám ani jejich fotky.“

„Chápu. Nech mě chvilku přemýšlet.“

Zmlkla a Cole ji nerušil.

„Odjeli z New Orleans během hurikánu?“

„Tak mi to bylo řečeno. Nevím, jestli je to pravda.“

„On vlastnil v New Orleans restauraci?“

„Buď to, nebo v ní pracoval. Je to kuchař. Ale nevím, ve které, a nevím ani, jestli je aspoň tohle pravda.“

„Fajn, dejme tomu, že nelhal. Víš, jak se ta restaurace jmenovala?“

„Bohužel, Lucy.“

Znovu zmlkla.

„Ta bouře byla už před tolika lety. Tehdy existovala místa a služby pro lidi, kteří se chtěli znovu sejít s pohřešovanými členy rodiny, ale nevím, jestli to mezitím nezaniklo. Když jsi byl tady, neseznámil ses s Terrym?“

Terry Babinette byl vyšetřovatel, jehož služeb Lucyina firma využívala. Byl to policejní detektiv z Baton Rouge v důchodu.

„Potřásli jsme si rukama.“

„Chtěla bych to probrat s ním, možná bude mít nějaký nápad.“

„To by bylo skvělé, Lucille, díky.“

„Proč si nejseš jistý?“

Cole nechápal.

„Čím?“

„Předtím jsi říkal, že nevíš jistě, jestli byli k Joeovi upřímní. Proč?“

Cole položil nohu na okraj svého stolu a znovu se ho zmocnil ten nepříjemný pocit hluboko v žaludku, že by mohl ztratit něco velmi cenného.

„Mám důvod si myslet, že vztah těch dvou nebyl přesně takový, jak vykládali.“

„Joea a té Dru?“

„Dru a jejího strýce.“

Elvis jí převyprávěl svůj rozhovor se Stevem Brownem a pak i to, co se dozvěděl od Jareda Palmera.

Lucyin hlas zněl prázdně, když znovu promluvila. „Ach můj bože.“

„Hm.“

„Věříš tomu klukovi?“

„Dobře ví, co se tam kde šustne. A Brown zuřil. Vůbec nevěděl, že tam Smith bydlí, a přitom s tou ženou každé dva týdny mluvil. Je to lhářka. Joeovi tvrdila, že se tam nastěhovala za Smithem, ale Brown mi řekl něco jiného. Takže je to hned dvojnásobná lhářka. Klidně mohla lhát o tom, jaký je vlastně jejich vztah.“

„Co si o tom myslí Joe?“

Cole zaváhal, protože právě to ho sžíralo od okamžiku, kdy mluvil s Jaredem.

„Joe to neví. Neřekl jsem mu to.“

„Ach bože, tohle je tak těžké;“

„Než mu to povím, chtěl bych mít víc než jen Jaredovo slovo.“

Dlouho ani jeden nepromluvil.

„Chybíš mi, Lucy.“

„Já vím, lásko. Taky mi chybíš. Co budeš dělat?“

„Povídat si s tebou. Myslím, že jsem ti vlastně volal jenom kvůli tomu.“

Vzdychla. Jak rád by její dlouhý pomalý výdech cítil na kůži.

„Věříš tomu klukovi?“

„Ano. Nemůžu to dokázat, kromě jeho slova nemám žádný důkaz, ale po tom, co mi řekl Brown, mu věřím. Věřím, že mi říká pravdu.“

„Pověz mu to.“

Cole si sám pro sebe přikývl, ale nenapadlo ho nic, co by měl říct.

„Čím déle s tím budeš otálet, tím horší to bude. Rozumíš?“

„Joe se narodil pro to, aby zachraňoval lidi. Tak vidí sám sebe a přesně takový taky je. Snaží se tu ženu zachránit, takže jestli k ní něco cítí, jenom se to prohloubí.“

„Já vím.“

„Já vím, že víš. To jsi celý ty. Proto jste se vy dva našli a proto jste se dali dohromady. Proto děláte to, co děláte.“

Cole si promnul levé oko. Měl nepříjemný pocit v hrdle.

„Proto jsem tě ztratil?“

„Tys mě neztratil, lásko. Jsem tady. Jestli ji Joe bude chtít zachránit, fajn, ale zaslouží si vědět, koho zachraňuje.“

„Je tak těžké být něčí přítel.“

„Kdyby to bylo snadné, dokázal by to každý.“

„Miluju chytrý ženský.“

„Chytrý ženský milují tebe.“

„Radši už půjdu.“

„Zavolej mi.“

Cole zavěsil. Bylo ještě brzy, ale měl hodně práce a Lucy mu vnukla dobrou myšlenku. Prošel seznam dodavatelů jídla a zásob, s nimiž měl Smith smlouvu. Všichni tihle lidé se pohybovali v prostředí jídelen a restaurací, a určitě si navzájem vyměňovali drby o kuchařích, jídle a dobrých nebo špatných restauracích, ve kterých pracovali. Třeba se Smith před nimi zmínil o restauraci v New Orleans, ve které pracoval, nebo o šéfkuchaři, se kterým dělal‘ a někdo z lidí na seznamu si na to vzpomene. Lucyin úkol bude hned o něco snazší, když bude mít kde začít.

Cole si otevřel novou láhev vody, přitáhl si k sobě telefon a pustil se zase do práce.

26

Elvis Cole

Cole byl ještě v kanceláři, když mu Pike v podvečer volal a řekl, že se u něho zastaví, aby ho informoval o nalezených tělech. Cole navrhl, že by se mohli sejít u něj doma. Připravil by večeři, mezitím by probrali případ a pak by si dali pár piv. Nezmínil se o Dru ani o Wilsonovi, ani o tom, jak nepříjemně se cítí, když ví, že bude muset svému příteli sdělit nepříjemné zprávy.

Zapadající slunce se zahalilo do namodralého oparu, když se Cole vlekl kopcem k domovu. V Laurel Canyonu byla příšerná zácpa, proto se vydal vedlejšími uličkami, které se klikatily mezi stromy a domy od Outpost Drive až po Mulholland. Cole jezdil ve žluté Corvettě Stingray z roku 1966 se stahovací střechou a měl ji moc rád. Šlapala jako hodinky a řídit ji byl zážitek, ale Cole ji jen málokdy myl, takže byla špinavá. Pike myl svůj džíp každý den. Jeho neposkvrněná červená karoserie se tak leskla, že si Cole dělával legraci, že z ní špínu asi odnesl vítr. Když Cole přemýšlel o Pikeově nablýskaném džípu, bylo mu smutno. Jiný večer by se těšil z příjemné jízdy domů, se staženou střechou a chladivým větrem provoněným eukalypty a divokým fenyklem. Jiný večer by to bylo fajn.

Jeho dům vystavěný z červeného dřeva ve tvaru písmene A stál v úzké uličce na Woodrow Wilson Drive na samém vrcholu kopce. Malý domek se dvěma ložnicemi a dvěma koupelnami se Coleovi podařilo koupit v jednom úspěšném roce, než se ceny nemovitostí zbláznily. Kdyby ho chtěl koupit dnes, už by si to nemohl dovolit U domu nebyla zahrada ani dvorek, které by stály za řeč, protože ležel na strmém svahu, ale z verandy na zadní straně se nabízel nádherný výhled na údolí a část města.

Cole zajel na parkoviště a vešel do kuchyně. Na kuchyňském pultu seděl černý kocour. Když Cole vešel dovnitř, kocour upíral pohled do své misky a tiše předl.

„No jo, hned ti něco dám.“

Dal mu čerstvé krmení a vodu a sám si otevřel láhev piva Negro Modelo. Kocour k němu od misky vzhlédl. „Vrrrm.“

„Dobře, ale jenom trošku.“

Na talířek mu nalil trochu piva.

Kocoura získal společně s domem a stal se součástí jeho života na mnohem delší dobu než jakákoli jiná živá bytost kromě Joea Pikea. Bylo to nevychované zvíře a rádo útočilo na lidi. Cole nevěděl proč. Opravář topení a klimatizace jednou něco dělal v předsíni na zabudované klimatizaci. Klečel ve dveřích, zády do chodby, když mu kocour vyskočil na záda a čtyřikrát ho kousl do krku. Pokryla to Coleova pojistka, ale kvůli uzavření nové pojistky musel pro svého pojišťovacího agenta udělat nějakou práci navíc.

„Čeká nás perná noc, kámo.“

Kocour mu s překvapivou jemností drcnul hlavou do ruky a vrátil se ke krmení.

Dům byl prohřátý, jak byl celý den zavřený, proto Cole otevřel široké zadní dveře dokořán. Vyndal z mrazáku plátek steaku, aby ho nechal rozmrazit, pak propláchl velkou plechovku bílých fazolí a dal je stranou odkapat.

Tou dobou už měl v sobě první pivo, tak si otevřel druhé, upíjel a mezitím si chystal na gril plátky z cukety, japonského lilku a dvou velkých rajčat. Vaření ho tak bavilo, že zapomněl na starosti. Při krájení bylinek nemusel přemýšlet. A netrvalo dlouho a začalo pomáhat i pivo.

Když byla zelenina připravená, odešel Cole nahoru, převlékl si tričko a vrátil se na verandu roztopit gril. Nebe bylo tou dobou nádherně krvavé a přivedlo ho na myšlenku, aby si došel pro třetí pivo.

Když vešel do kuchyně, Pike už byl uvnitř. Neohlášený a tichý jako duch. Kocour se mu proplétal mezi kotníky a předl. Pike byl kromě Colea jediný člověk, kterého to zvíře sneslo.

Cole mávl prázdnou lahví k zelenině.

„Salát z bílých fazolí a grilované zeleniny si dáme napůl. Možná s trochou kuskusu. Já si dám opečené maso. Vyhovuje?“

„Zcela.“

Jistě.

Všimněte si, jak si věrný přítel připravuje subjekt pro večerní slavnost.

„Já piju pivo. Dej si taky, a než připravím uhlí na grilování, můžeš mi vyprávět, co se dělo.“

Pike si vyndal pivo z lednice. Cole popadl svoje třetí a šel za ním ven. Kocour je následoval. Rád pozoroval svah a hledal hraboše.

Cole naprosto zbytečně prohrábl uhlíky. Všimněte si bezchybné techniky, jak Největší Detektiv Světa oddaluje okamžik pravdy.

„Začni ty. Co se stalo Mendozovi a Gomerovi?“

Pike mu řekl nejprve to, co se dozvěděl o Mendozovi, a postupně přešel ke Gomerovi. Cole zpočátku jenom předstíral, že naslouchá, ale surový způsob vraždy upoutal jeho pozornost doopravdy. Gomerovo tělo našli za volantem zaparkovaného auta poblíž severního konce Grand Canalu. Krev ve voze svědčila o tom, že byl zavražděn na místě. První rána se táhla zřejmě shora od levé strany krku k horní části hrudníku a prořízla krkavici, jícen, většinu přilehlých tkání i svalů až na kost. Druhá vedla od pravého ucha napříč přes hrdlo ke spodní části levého ucha a také odhalila kost.

„Přesný čas Mendozovy smrti neznají, ale Gomer pravděpodobně zemřel mezi jedenáctou a jednou v noci,“ dodal Pike. „Když mě policisti pustili, prohlédl jsem si místo, kde ho našli. Měl odtud dobrý výhled na Wilsonův dům. Mendoza ho asi sledoval z druhé strany.“

Když Coleovi došlo, co Pike řekl, zvedl dlaň.

„Počkej. Chceš mi tvrdit, že ti chlapi sledovali dům?“

„Ano.“

„Ale to nedává smysl. Jestli dnes ráno unesli Wilsona a Dru, proč by se k domu vraceli? Co tam chtěli?“

„Možná někoho, o kom jim Wilson a Dru řekli, ale to je jen dohad. Asi člověka, který je zabil. To světlo, které jsem viděl nahoře v ložnici, když jsem ti ráno volal, asi rozsvítil vrah. A taky si pohrál s oknem v kuchyni.“

Coleovi se to nelíbilo a už vůbec se mu nelíbilo, co by to mohlo znamenat.

„Mendoza a Gomer se vrátili kvůli tomu chlapovi, ale on už tam byl. Uviděl je první a zabil je?“

Pike naklonil hlavu na druhou stranu a od zrcadlovek se mu odrazila sytě oranžová sluneční záře.

„Ano. Myslím si, že dům ještě sledoval, když jsem tam ráno byl. Cítil jsem ho.“

Cole prohrábl topeniště a díval se, jak v něm žhnou řeřavé uhlíky. Během dne se všechno změnilo. Vydírání kvůli výpalnému se stalo iluzí. Vandalismus a napadení byly eskamotérským kouskem, který měl zamaskovat něco mnohem horšího, a Cole teď věděl, že kouzelníci byli lháři. Nic z toho není pravda a zřejmě ani nikdy nebyla.

Od uhlíků se ozval Pikeův hlas.

„Teď ty.“

Cole pohlédl na svého přítele.

„Dnes jsem mluvil se Stevem Brownem, s tím, kterému patří dům, a pak ještě s Jaredem. Musím ti něco říct, ale nebude se ti to líbit. Nevěřím, že Dru k tobě byla upřímná.“

Cole počkal, aby se Pike mohl vyjádřit, ale on zareagoval asi jako figurína z výlohy. Kocour odešel z okraje verandy, ještě jednou se otřel Pikeovi o kotníky, sedl si a přivřenýma očima je ostražitě pozoroval.

Cole odložil láhev na zábradlí.

„Brown žádného Wilsona Smithe nezná, ani o něm nikdy neslyšel. Nechal Dru bydlet ve svém domě, protože spolu měli poměr. Měla tam být sama a Brown dost zuřil, když zjistil, že tam kromě ní bydlel ještě někdo. Nevěděl nic o strýčkovi ani o tom, že by Dru pracovala ve Wilsonově obchodě. Myslel si, že žije z výživného. Dokud jsme spolu nemluvili, myslel si, že až se vrátí, budou s Dru pokračovat tam, kde přestali.“

Pike se ani nepohnul, vznášel se na okraji verandy. Cole by byl rád nahlédl za jeho černé brýle, ale tento pohled mu zůstával skrytý.

„Když jsem si promluvil s Brownem, šel jsem znovu za Jaredem. A ten kluk mi řekl něco, co mění v lež všechno, co ti ta žena o sobě navykládala. Není to pěkné, Joe. Je to hodně ošklivé.“

„Co?“

Kocour u Pikeových nohou se přikrčil. Mrskal a kroutil ocasem, když jeho pán vyprávěl ten příběh. Cole byl stručný, ale nic nevynechal.

„Jestli s ním chceš mluvit ještě jednou, půjdu s tebou, ale věřím, že Jared mluví pravdu. Než jsem odtamtud odjel, vzal jsem z jejich domu pár věcí, na kterých by měly být otisky, a dal jsem je Johnu Chenovi. Nevím, jestli jsou ti dva v systému, ale mohli by být, a otisky by nám mohly pomoct. Taky jsem mluvil s Lucy. Než se dozvíme něco od Chena, mohl bych jí dát jejich jména. Lucyin vyšetřovatel by mohl zjistit, jestli na ně něco nenajde v New Orleans. To je všechno. Takhle jsem strávil den.“

Zdálo se, že se Pike kolébá, jako by ho rozhoupával vítr, jenomže vzduch se ani nepohnul.

„Mrzí mě to, člověče. Jestli chceš, abych Chena a Lucy odvolal, tak to udělám.“

Pike se otočil ke kaňonu a položil ruce na zábradlí. Cole přemítal, jestli zábradlí potřebuje, aby se přestal kymácet.

„Ne. Nikoho neodvolávej.“

„Dobře. Dáš si ještě jedno pivo?“

Pike potřásl hlavou.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Cole.

„S čím?“

„Pustili jsme se do toho, protože jsi chtěl té ženě pomoct. Nevadí mi to, ale teď se věci možná změnily.“

„Pořád potřebuje pomoc.“

„Fajn. Jestli je to to, co chceš.“

„Přesně tohle chci.“

Kocour kroutil a švihal ocasem jako vzteklá krysa a jeho oči se změnily v nebezpečné škvírky.

„Mrzí mě to, člověče,“ opakoval Cole.

Zazvonil telefon. Cole neměl chuť ho zvedat, ale řekl si, že jeho příteli by se hodila trocha soukromí. Zakryl gril a došel si dovnitř pro mobil. Zvedl sluchátko vteřinu po zapnutí hlasové schránky a mluvil přes nahranou zprávu.

„Haló, jsem tady. Nezavěšujte – vypne se to.“

„Pan Cole?“

Ten mužský hlas Cole neznal.

„Správně. Kdo volá?“

„Jmenuju se Charles Laine. Včera večer jste byl v mém domě na kanále. Mluvil jste s hospodyní o mém bezpečnostním systému.“

Cole zalétl pohledem ven, aby dal znamení Pikeovi ale ten mezitím od zábradlí zmizel.

„Ano, pane. Děkuju, že jste se mi ozval.“

„To je v pořádku. Souvisí to s policejním vyšetřováním? Policie tady byla včera.“

„Ano, pane, jde o totéž, ale já nejsem policista. Jsem soukromý vyšetřovatel s licencí.“

„Já vím. Mám tu vaši navštívenku. Irma říkala, že jste se jí ptal, jestli mám záznamy z kamer.“

Cole zkontroloval opačný konec verandy, ale Pikea stále neviděl.

„Ano, pane. Pokouším se identifikovat dva muže, kteří mohli včera ráno procházet kolem vašeho domu.“

„Možná bych vám mohl pomoci. Systém, který mám, nahrává, ale nejsem si jistý, že je z něj vidět dost daleko do ulice. Vím, že část z ní vidíte, ale kamera je nastavená tak, aby zabírala lidi, kteří přijdou k našim dveřím.“

„Chápu. Mohl bych se na to podívat?“

„Jistě. Zkusím vám večer vypálit kopii. Ještě nikdy jsem to nedělal, ale někde tu mám návod. Když se to podaří, zítra vám to donesu. Pokud ne, mohl byste se zastavit tady.“

„To by bylo skvělé, pane Laine. Děkuju.“

Cole zavěsil a vrátil se na verandu. Chtěl se podělit o jedinou dobrou zprávu, kterou se dnes dozvěděl, ale když vyšel ven, Joe Pike byl pryč.

„Joe?“

Kocour zmizel také.

„Josephe?“

Údolí jeho volání pohltilo.

Cole došel k zábradlí. Ve stínech pod ním se mihotalo prvních pár světel. Temnota zalévala hluboké rokliny jako rudá mlha a chystala se vyšplhat výš, až slunce zajde a pohltí ho tma. Ale teď ne, teď ještě ne.

„Bude to zase dobrý, kámo. Bolí to jenom chvíli.“

Zašeptaná slova patřila jenom jemu.

Někde vpravo ve svahu zamručel kocour. Začal tiše a pokračoval stále hlasitěji, až přešel v děsivý válečný ryk, který naplnil údolí mučivým řevem, jako by trpěl bolestí. Cole si byl jistý, že to byl kocour.

Naklonil se přes zábradlí a snažil se dohlédnout do tmy. Natáhl se co nejdál do volného prostoru a snažil se najít kocoura podle toho pronikavého hlasu, ale nic neviděl. Kocour tam byl, ale tak dobře schovaný, že nebyl k nalezení.

Někdy by jim člověk rád pomohl, ale nemůže.

27

Večer se ochladilo a vzduch byl svěží. Pike otevřel okénko džípu a nechal si pokožku ovívat chladným vánkem. Přední reflektory, rozzářená brzdová světla a neonové nápisy, které míjel, vykreslovaly na nablýskané kapotě džípu žhavé oblouky. Jak se blížil k oceánu, z oparu kolem pouličních lamp se tvořily světelné kruhy, každý zářivější než ten předchozí. Pike se vracel zpátky ke kanálům.

Gomera zavraždili na prázdném prostranství na severní straně Grand Canalu v místě, kde nedávno strhli dům. Pike se tam byl podívat, už když ho policisté propustili, ale Gomera zabili v noci, a on chtěl místo vidět tak, jako ho viděl Gomer a jeho vrah. Neměl, kam jinam by šel.

Zaparkoval na ulici a prošel kolem opuštěného obytného přívěsu po holé půdě až ke kanálu. Před nedávnem se pozemek hemžil dělníky, ale teď byl prázdný. Nedlouho poté, co se začalo s výstavbou, vyrostly nové základy a přitáhli přívěs pro stavbyvedoucího, peníze došly a stavba se zastavila. Gomer zajel přímo na staveniště a zaparkoval čelem ke kanálu.

Smithův dům stál na protějším břehu o několik domů dál doprava, nedaleko od ústí kanálu, který se tady napojoval na Grand Canal. Ze staveniště byla dobře vidět zadní část Smithova domu, polovina přízemních oken a druhé patro, ale Gomer byl hlupák, protože zaparkoval na místě, kde byl odevšad vidět. Pike viděl rodiny v domech na druhé straně kanálu a lidi, co přecházeli po mostě, který vedl přes sousední kanál, a bylo mu jasné, že kdokoli z nich ho vidí stejně dobře, jako mohl vidět Gomera. A někdo z těch, kdo Gomera oné noci viděli, ho nechal ležet v tratolišti krve.

Pike pozoroval domy, stíny pod mosty pro pěší a hru světel na hladině. Měl pocit, že do chvíle, kdy se Mendoza s Gomerem vrátili ke kanálu a byli zavražděni, rozuměl všemu, co se stalo. Nechápal ale, proč se vraceli, proč byli zavražděni ani kdo je zavraždil, a teď ho ta věc s Dru a Wilsonem přinutila znovu se zamyslet nad sebou samým, nad nimi a nad tím, zda vše, čemu věří, je pravda. Možná to bylo dobře. Věřil, že odpovědi jsou někde tady, na tomhle místě, a jeho úkolem je najít nějaké znamení. Pokud je najde, může znovu sestavit sled událostí a z něj zjistit, co se doopravdy stalo. Bylo to stejné, jako číst slova v knize. Přečíst slovo, přidat ho k dalšímu, až vznikne věta, a spojením vět příběh. Jeho úkolem bylo najít slova.

Pike vytáhl mobil a zavolal Johnu Chenovi, který odpověděl svým typicky paranoidním způsobem.

„Ano? Kdo volá?“

„Pike. Víš něco o dvou tělech, která se dnes našla ve Venice Canals?“

Chen neodpověděl.

„Johne?“

„Promiň. Myslel jsem si, že se zeptáš na něco jiného.“

„Jmenovali se Mendoza a Gomer.“

„Dělá na tom Sandy Lancasterová. Já ne. Ale pracuje hned ve vedlejší laborce. Co potřebuješ?“

Pike se zeptal, zda na některém z nich našli zranění, která by svědčila o tom, že se bránili nebo byli spoutáni, a zda policie určila místo Mendozovy vraždy. Chen řekl, ať počká, a za chvilku Pike slyšel nezřetelné mumlání, jak mluvil s kriminalistkou ve vedlejší laboratoři. Nedlouho nato byl zpátky na lince.

„Ne, brácho. Obrana i pouta negativní. Ti chlapi neměli ponětí, k čemu se schyluje, jestli ses ptal na tohle.“

„A co Mendoza?“

„Myslí si, že ano, ale nemůžou to potvrdit, dokud nebudou výsledky krevních testů. Prý našli odpovídající kaluž na jednom z těch mostů pro pěší. Nevím, na kterém.“

„To mi stačí, Johne. Zjistím si to.“

Pike se díval na most pro chodce, kterým končil severní konec Smithovy ulice. Na jižním konci bude stejný. Jestli Gomer sledoval severní stranu, Mendoza musel hlídat jižní. Každý z faktů představoval slovo, ze kterých se skládal příběh.

Pike se chystal ukončit hovor, ale jeho pohled znovu padl na Druin dům.

„Našel jsi už nějaké otisky na těch věcech, které ti dal Elvis?“

V Chenově hlase se objevilo znepokojení.

„Jakých věcech?“

„Na těch, které ti Elvis dneska přinesl.“

„Já jsem Elvise dneska neviděl.“

„Zrovna jsem od něho odjel, Johne. Řekl mi o tom.“

Chen váhal ještě déle než předtím.

„Nezuříš? Chtěl po mně, abych ti o tom neříkal.“

„Jsem v pohodě. Našels něco?“

„Neměl jsem čas ani se dojít vyčůrat. Promiň, brácho, udělám to, než odjedu. Slibuju.“

„To je v pořádku. Jen se ptám.“

„Vím, že je to důležité, přece jen to byla tvoje přítelkyně.“

Pikea mrzelo, že s tím začal.

„Nebyla to moje přítelkyně.“

„Všechny ženský jsou mrchy, brácho. Nikdo to neví líp než já. Já si ani nedokážu sehnat ženskou, která by mi zlomila srdce.“

Pike zavěsil a pak se přinutil soustředit se na Mendozu a Gomera, představoval si je, jak sedí a sledují Wilsonův dům. Napadlo ho, že je mohl nechat zabít Azzara. Třeba zjistil, že zavraždili Wilsona a Dru, a rozzuřil se, že to udělali i přes jeho zákaz. Mohl si vymyslet záminku, pod níž by je poslal ke kanálu, a pak na ně poštvat někoho, kdo je zabil. Pike nad tím uvažoval, když si vzpomněl na světlo v horním patře a na poškozené okno. Ten, koho by Azzara poslal zavraždit Mendozu a Gomera, by neměl důvod vstupovat do domu. Okno poškodil někdo jiný a Pike došel k přesvědčení, že to byl jejich vrah.

Znovu si představil Mendozu a Gomera, jak sledují dům. Ten zabiják byl dobrý. Ani jeden z těch dvou se nepokusil bránit. Vrah je zaskočil a zabil je čistě, účelně a zdrcující rychlostí. To napovídalo, že je profesionál nebo má profesionální výcvik. Pokud okno vypáčil vrah, pak byl asi na místě, když přijeli, a to by znamenalo, že nečekal na Mendozu a Gomera – přišel si pro Wilsona a Dru.

Pike cítil, jak dílky zapadají na místo. Slova začínají vyprávět příběh.

Vrah zřejmě přišel k domu dřív, jak si ověřili podle doby, kdy vypáčil okno, ale nenašel, co hledal, proto musel čekat. To znamenalo, že nějak souvisí s Wilsonem a Dru. Pike se domníval, že je unesli Mendoza s Gomerem, ale možná se jim to nepovedlo hned napoprvé, a vrátili se, aby to zkusili znovu. Vrah je zřejmě sledoval, když zaujímali své pozice, a buď věděl, že také čekají na Wilsona, nebo to z jejich chování pochopil. Mohl je pozorovat celé hodiny. Pak je zabil a pravděpodobně dál čekal na Dru s Wilsonem.

Každá nová myšlenka byla slovem a čím víc slov Pike vyzkoušel, tím víc se mu příběh líbil. Znamení byla tu. Jen je musel správně a ve správném pořadí přečíst. Ještě zbývala prázdná místa a nezodpovězené otázky, ale viděl, jak se zaplňují a zamlouvalo se mu to.

Jsem tady.

Na scénu vstoupil nový hráč, ale možná byl ve hře mnohem déle, než by si kdo pomyslel.

Pike odešel od vody a popojel několik krátkých bloků k obchodu Wilsona Smithe.

28

Zaparkoval u obrubníku před Wilsonovým obchodem. Kavárna a obchod s kávou v sousedním bloku měly ještě otevřeno, stejně jako prodejna mobilů a tetovací salon na protější straně ulice. Pike počkal, než kolem přejde procházející se dvojice, a pak s baterkou v ruce došel k nové výloze a posvítil si dovnitř. Hlavy a vnitřnosti zmizely a uvnitř bylo uklizeno. Město sem možná poslalo úklidovou četu, nebo tu Betsy Harmonová se svým synem uklidili sami. Nic z toho teď nebylo důležité, ani pro Pikea, ani pro nikoho jiného.

Světlo baterky dopadlo na stěnu, kde stál krví napsaný vzkaz.

Jsem tady.

Pike i policie se domnívali, že obchod zaneřádili Mendoza s Gomerem, protože ho předtím přepadli, ale charakter toho vzkazu se Pikeovi nezdál od samého začátku, a teď už věděl proč. Jsem tady bylo oznámení, které mělo přimět Mendozu s Gomerem, aby se klidili z cesty. Nebylo příliš jasné, ale člověku, který je zabil, to tak asi nepřišlo, pokud šel po Wilsonovi a Dru.

Jsem tady. Jednotné číslo.

Přijel jsem.

Bojte se mě.

Pike dospěl k závěru, že nový muž tu rozvěsil hlavy a rozlil krev, aby oznámil svůj příchod.

Příběh byl jasný.

Nenapsal Vrátil jsem se, takže to nezačalo tady, ten muž neodjel odsud a nevrátil se. Jsem tady naznačovalo, že jeho hledání začalo někde jinde, a teď přijel sem, takže mezitím musel uběhnout nějaký čas. Hledal je a našel a přál si, aby o tom věděli. To prozrazovalo, že ho znali nebo o něm věděli. Pikeovi se jeho poslední závěry nezdály, protože neladily s jeho instinkty. Nikdo přece nevaruje svůj cíl, že je na dosah. Wilson viděl vzkaz, pochopil ho a okamžitě se dal na útěk. Pike pochopil, že Wilsonův útěk neměl nic společného s Mendozou a Gomerem, ale jen a jenom s příchodem nového hráče.

Vypnul baterku, otočil se od okna a zahleděl se na obchody na protější straně ulice, a náhle si uvědomil ten rozpor. Wilson uviděl vzkaz, vyděsil se a utekl. Možná to byl účel – třeba ten muž chtěl, aby utekl. Jako lovec, který vyžene kořist z úkrytu. Pravděpodobně ten krámek sledoval, když Wilson přijel. A potom mu byl v patách až k domu, ale Mendoza s Gomerem mu lov překazili.

Pike se vrátil k džípu pro číslo Jacka Strawa. Straw se ozval po třetím zazvonění, mluvil uvolněně a zamlženě, jako noční DJ džezové rozhlasové stanice.

„Sledoval někdo v minulých dnech Smithův obchod?“ zeptal se Pike.

„Ano. Občas. Proč?“

„Mohli vidět člověka, který zabil Mendozu a Gomera.“

„Počkejte.“

Pike slyšel, jak Straw zakryl telefon. Téměř minutu se ozývaly tlumené zvuky, než se zase ozval.

„Koukněte se naproti přes ulici.“

Pike se tam podíval a bylo mu jasné, že ho pozorují. Straw hned pokračoval.

„Vidíte to tetovací studio?“

„Ano.“

„A tu kancelář nad ním?“

V horním patře byl na černých oknech nalepený nápis K PRONAJMUTÍ. No jistě.

„Projděte tetovacím salonem a vyjděte zadem ven. Uvidíte schody. Kdyby muž za pultem něco namítal, řekněte mu, že patříte k nám.“

Pike prokličkoval mezi auty a vešel do tetovacího studia. Holohlavý muž s tetováním na lebce a na tvářích a s kovovým kroužkem v nose si za pultem četl román Jamese Ellroye. Vzhlédl, když Pike vešel, ale vrátil se ke knize, když mu palcem otočeným ke stropu naznačil, kam míří.

Pike minul stěny vyzdobené tisícovkami návrhů tetování, prošel úzkými dveřmi a vydal se vzhůru po kovových schodech. Nahoře na něj čekal Straw v džínech a volném triku do véčka, které by potřebovalo vyprat Zavedl Pikea do dvou spojených malých kanceláří, ve kterých nebyl žádný nábytek. Jediné světlo vydávala jednoduchá lampa v zadní místností. Přední kancelář shlížející do ulice byla osvětlená nepatrným obdélníkem světla, které dopadalo dovnitř pootevřenými dveřmi, a okna vedoucí na ulici zakrývala černá látka proděravělá malými čtverhrannými otvory, jimiž se dala pozorovat ulice. Na zemi seděl v tureckém sedu muž v oranžové košili a opíral se zády o stěnu. Bez zájmu pohlédl na Pikea a neučinil nejmenší pohyb, aby mu nabídl ruku.

Dokonalá skrýš pro sledování, prosáklá vůní pizzy, cigaret a tělesným pachem. V koutě se vedle nafukovacích matrací zakrytých spacími pytli válely kufry nacpané zmačkaným oblečením. Pytel na odpadky přetékal prázdnými láhvemi od vody a plechovkami od piva. Strawův tým sem přišel nalehko a nečekal, že se zdrží tak dlouho.

Straw se usmíval, když mávl rukou po místnosti.

„Nabídl bych vám židli, jenže židle nemáme.“

„Ten nepořádek ve Wilsonově obchodě neudělali Mendoza s Gomerem. Udělal to muž, který je potom zabil, a vy jste ho mohli vidět.“

Straw a muž v oranžovém chvíli zírali, a pak se oranžový se zájmem naklonil dopředu.

„Jak vypadá?“

Měl vyšší hlas, než Pike čekal, trochu ochraptělý, jako by přecházel nachlazení.

„Kdo jste?“ zeptal se ho Pike.

Straw odpověděl za něho.

„Tohle je Kenny. Zůstaneme jen u křestních jmen.“

Kenny teď Pikea studoval zaujatým pohledem.

„Dokážete toho muže popsat?“

„Neviděl jsem ho.“

Kenny se ušklíbl a znovu se opřel o stěnu. Jeho zájem zmizel.

„Aha.“

„Chtěl zjistit, kdy Dru a Wilson přicházejí a odcházejí, kdy bude obchod prázdný, jaký druh alarmu by v něm mohl být To znamená, že byl tady.“

„Jo? A jak víte, co chtěl?“

Pike chvíli zíral na Kennyho a pak se vrátil pohledem ke Strawovi.

„Protože tohle bych na jeho místě chtěl vědět já. Je na lovu Wilsona a Dru. Nechal v jejich obchodě krev a vnitřnosti, aby je vyplašil, a pak asi sledoval Wilsona domů, jenže se mu do cesty připletli Mendoza s Gomerem. Nebavíme se o dvou chlápcích z gangu, kteří chtěli výpalné po kuchaři. Jde tady o něco mnohem většího.“

„To nechápu. Proč by se namáhal s tou krví a hlavami, když je chtěl zabít? Proč je prostě nezabil?“

„Nevím. Možná chtěl vidět, kam půjdou.“

Kenny se ušklíbl a protočil panenky, jako by byl Pike úplný idiot

„Možná je blázen. I kdyby, vy víte, že skutečně existuje.“

Straw se na chvíli mračil na Kennyho a přemýšlel.

„Fajn. Poslouchám. Co všechno víte?“

Pike jim řekl, jak přišel na to, co znamená vzkaz, který zůstal na stěně ve Wilsonově obchodě, a co vyvodil ze způsobu a místa vražd Mendozy a Gomera. Pokud Strawa překvapilo, kolik toho Pike o tělech ví, nedal to znát a na nic se neptal.

„Fajn, netvrdím, že to beru, ale jestli máte pravdu a my toho chlapa viděli, jak bychom ho poznali?“

Kenny si pro sebe mumlal:

„Měl na sobě triko s nápisem VRAHOUN. Copak si nevzpomínáš?“

Zasmál se vlastnímu vtipu, ale Pike se soustředil na Strawa.

„Viděli byste ho víckrát, ne jenom jednou. Potřetí nebo počtvrté by vám došlo, že ho vídáte nějak často. Popáté byste začali přemýšlet, co je zač a proč se zajímá o Smithův podnik.“

Kenny vrhl pohled na Strawa.

„Nikoho takového si nepamatuju. Ty jo?“

„Jenom lidi, co pracujou v obchodech v okolí, ale zeptám se kluků. Možná někdo z nich něco viděl.“

Kenny si založil ruce a zavřel oči.

„Jistě. Zeptej se.“

Pod oknem ležel na taškách od střeliva fotoaparát s teleskopem pro noční vidění. Vedle stála videokamera připojená kabelem k laptopu. Pike si jich všiml, už když vešel dovnitř, a teď na ně poukázal.

„A co vaše kamery?“

Straw potřásl hlavou a chystal se odvést Pikea ven.

„Sledovali jsme Azzarovy muže. Zapínali jsme to, jenom když se ukázal někdo z členů jeho gangu. To je všechno, co máme.“

Pike letmo pohlédl na dírky v látce, zalité světlem z ulice. Napadlo ho, kolik hodin asi strávili sledováním skrze malá čtvercová okénka.

„Zkontrolujte ty záběry. Člověk nikdy neví.“

„To je fakt. Člověk nikdy neví,“ zamumlal Kenny se zavřenýma očima.

Straw slíbil Pikeovi, že zavolá, jestli někdo z jeho lidí něco viděl, a pak mu ukázal cestu ven, jako by už Pike promrhal dost jejich času. Kenny ani neotevřel oči.

Když Pike vyšel ven, rozjel se zpátky ke kanálům. Bylo pozdě, ale ještě nebylo tolik hodin, jako když byl zavražděn Gomer.

Pike se nevracel na staveniště. Zaparkoval na Venice Boulevardu poblíž Smithova domu a došel k němu pěšky. Smithův dům. Dům Stevea Browna. Pike o něm přemýšlel jako o Druině domě. Teď to byl jediný temný dům v krátké úzké uličce. V Jaredově okně se svítilo, ale Jared v něm nebyl. Asi byl dole s matkou. Sledoval velkou obrazovku.

Pike si schovaným klíčem odemkl vrata a prošel kolem domu až k plotu na břehu kanálu. Cítil silný pach vody. Podíval se na staveniště, kde byl Gomer zavražděn. Nepokoušel se schovat. Chtěl, aby byl vidět.

Přemýšlel, zda vrah používá vybavení pro noční vidění. Pike ho měl, ale rozhodl se, že ho nepoužije. Chtěl, aby vrah, jestli je tady, měl pocit, že je ve výhodě. Očima propátral mezery a stíny podél břehů a mezi domy, ve kterých by se zabiják mohl ukrývat, a doufal, že ho právě pozoruje. Jeho přítomnost by znamenala, že Dru a Wilsona ještě nenašel a mohli by být naživu. Jestli ho vrah sleduje, mohl by být zvědavý, co Pike dělá na jejich zahradě, a přiblížit se, aby uviděl víc. Ještě lepší by bylo, kdyby se vrah rozhodl, že ho zabije. Musel by se dostat tak blízko, aby mohl použít svůj nůž, a to by Pikeovi vyhovovalo. Pike chtěl zjistit, co ví.

Po vodě tančila světla. Doléhal sem silný dopravní ruch z přilehlých ulic a po kanálech se nesla hlučná hudba a hlasy, ale až nastane hluboká noc, všechny zvuky utichnou.

Pike čekal ve tmě a přemítal, kde jsou Dru s Wilsonem, odkud znají muže s nožem a zda jsou, nebo nejsou naživu. Přemítal, odkud sem přišli, proč byli právě tady, a proč se rozhodl dofouknout si pneumatiky právě toho rána, právě u té benzinky a právě v ten okamžik.

Tady ve tmě na ničem z toho nezáleželo. Řekl jí, že se o to postará. Řekl jí, že už ji nebudou obtěžovat.

Pike si vzdychl.

„Jsem tady.“

Ať byla, kdo chtěla, jemu na tom nezáleželo. Pokud ho potřebuje, bude tady.

Znovu si povzdychl.

Část čtvrtá
PRINC OSAMĚNÍ

29

V průběhu noci Pike několikrát změnil stanoviště. Přesunul se od Druina domu na pozice, ze kterých měl výhled do míst, kde by se mohl ukrývat někdo, kdo by sledoval dům. Nikoho ale neobjevil, a jak na východní obloze začínalo svítat, pomalu dospěl k přesvědčení, že vrah její už dům nehlídá. To znamenalo, že dostal, co chtěl, nebo vystopoval, kde se Dru a Wilson ukrývají. Oboje bylo zlé a Pike zoufale toužil získat nějakou novou stopu.

Dvacet minut po deváté, právě když přecházel po mostě na Dell Avenue, zavolal Elvis Cole.

„Stavil se tu Laine. Donesl nám disk.“

Charles Laine. Druin soused s bezpečnostním kamerovým systémem.

„Je na něm něco?“

„Zrovna to přinesl, potřebuju, aby ses na to podíval. Já ty lidi nikdy neviděl. Ani nevím, jak vypadají.“

Pike se bez známek nadšení díval přes vodní hladinu na Druin dům. Cole měl pravdu, ale Mendoza a Gomer byli mrtví, takže i kdyby se jim náhodou podařilo najít záběr, na kterém unášejí Dru a Wilsona, Pike nebyl příliš nadšený z vyhlídky, že má odejít kvůli prohlížení záznamu, jehož hodnota byla teď sporná. Vtom ho napadla myšlenka, která v něm vzbudila větší zájem.

„Kolik hodin nahrávek máme?“

„Sedm dní od chvíle, kdy vypálil disk, což bylo někdy včera večer. Proč?“

Pike pověděl Coleovi o svém rozhovoru se Strawem a vysvětlil mu, proč si myslí, že je vrah profesionál. Pravděpodobně se s Druiným domem seznamoval stejně důkladně jako s obchodem a byl to zřejmě on, kdo poškodil okno v kuchyni. To znamenalo, že vrah možná také prošel kolem kamery.

„Fajn, přijeď a kouknem se, jestli se to dá vůbec použít Laine říkal, že je vidět kousek ulice, ale dokud to neuvidíme, nezjistíme, co to znamená. Možná tam nebude nic, jen stíny.“

Cesta přes město trvala čtyřicet minut, ale hned nato se Pike objevil na parkovišti před Coleovým domem a vešel do kuchyně.

Nalil si hrnek černé kávy, v kuchyňské skříňce našel koblihu a vydal se za svým přítelem ke stolu v obývacím pokoji. Přinesli si židle od jídelního stolu a Cole usedl před počítač. Disk zasunul dovnitř a ovladače se s jemným svištěním spustily. Během čekání oba mlčeli, jako by je naděje zahalila do ticha.

Pár minut nato přehrávač ukázal záběry ze všech čtyř kamer najednou. Laineův dům monitorovaly dvě z boku, jedna zezadu a jedna od předního vchodu. Pike viděl, jak se Cole uvolnil, když se záběry objevily.

„Tak se ukažte. Každá kamera nahrává nezávisle na vlastní stopu. Laine říkal, že můžeme sledovat každou zvlášť a posunovat si to dopředu a dozadu, jako když se díváme na DVD.“

Cole kliknul na záběr předních dveří, a ten se roztáhl po celém monitoru. Obrázek pokrývaly šedočerné mapy a časový kód na spodní straně ukazoval, že záběr byl pořízený včera večer v 11.32. Cole pohlédl na Pikea.

„Není to špatné. Vidíme kousek ulice, tady na pozadí, a obraz je celkem zřetelný.“

Pikeovi to tak dobré nepřipadalo. Kamera mířila souběžně s ulicí, aby zaostřila na návštěvníka stojícího v malém výklenku před Laineovými dveřmi. Tím se celé pole záběru hodně zmenšilo. Celou pravou třetinu obrazovky zaplňovaly ocelové dveře.

Ve střední třetině se zobrazovala zeď výklenku v místě, kde by stál návštěvník, kdyby stiskl zvonek. Levá třetina obrazovky ukazovala úzký výsek ulice v periferním záběru kamery. Pokud mají najít něco použitelného, bude to v tomto úzkém výseku.

„Moc tmavé. Za tou zdí není nic vidět,“ usoudil Pike.

„Mysli pozitivně. Tohle se natočilo infračerveným světlem někdy ve čtvrt na dvanáct v noci. Za dne bude pozadí jasnější.“

Cole si Založil ruce a znovu se podíval na Pikea.

„Chceš hledat vraha?“

„Jo.“

„Fajn, tak přemýšlej. Sedm dní, to znamená, že máme sto šedesát osm hodin. Když to pustíme osmkrát rychleji a začneme od začátku, zabere nám prohlížení dvacet čtyři hodin. Vážně chceš strávit tolik času hledáním chlapa, kterého ani nepoznáme?“

Pikea napadlo, jak by čas mohl zúžit

„Můžeme začít později. Tím dnem, kdy začali být pohřešovaní. Já jsem jejich dům kontroloval kolem desáté a tys tam byl v jednu. Ten, kdo si pohrál s oknem v kuchyni, tam musel být někdy mezi tím. Tři hodiny už nezní tak hrozně.“

Cole přikývl, ale pomalu a dlouze, a Pike poznal, že přemýšlí. Když Cole přemýšlel, bylo to dobré znamení, protože míval dobré nápady.

„Víš ty co, začneme dřív. Jestli máš pravdu a vrah si to místo obhlížel, možná kolem kamery dvakrát třikrát projel, než vešel na jejich pozemek. Taky mohl sledovat Wilsona z obchodu, takže by tam mohlo být vidět, jak za ním jede. Chápeš?“

Pike přikul. Dobré nápady.

„A kdybychom našli záběr únosu, dalo by se zjistit, v jakém autě je vezli, a jak na tom Dru s Wilsonem byli; když je unášeli. To by nám mělo pomoct, i když jsou Mendoza s Gomerem mrtví.“

„Začni, kdekoliv chceš.“

Pike už se do toho chtěl pustit.

Cole přeskákal nahrávku po hodinových úsecích až k ránu dne Druina a Wilsonova zmizení. Jak se nehybné obrázky posouvaly zpět časem a noc se měnila v den, Pikeovi se ulevilo, že je záběr jasný a ostrý, se zřetelným kontrastem i barvou.

Když počitadlo ukázalo 05:13:42 dne únosu, Cole stiskl tlačítko pro přehrávání a nastavil vyšší rychlost.

I když ráno bylo ještě šero, nahrávka v reálném čase byla zřetelná. Okolí zůstávalo nehybné, ale světlo se měnilo a barvy byly zřetelnější, jak počitadlo postupovalo vpřed.

První známky života zachytili v 5.36. Na levé straně monitoru se mihla postava, ale zmizela dřív, než Cole stihl stisknout pauzu.

„Běžkyně,“ poznamenal.

Vrátil nahrávku a znovu ji přehrál v reálném čase. Běžkyně se objevila v levém rohu obrazovky zády ke kameře. Protože kamera mířila souběžně s ulicí, vypadalo to, jako by přiběhla zleva zpoza kamery, proběhla krátkou cestou zleva doprava a po čtyřech vteřinách zmizela.

Druhý běžec se objevil v 5.54. Tentokrát to byl mladík s rastafariánskými dredy, který kolem kamery proběhl směrem k nim. Cole zastavil obrázek, aby si ho prohlédl.

„Můžeš to vytisknout?“ zeptal se Pike.

„Jistě. Myslíš, že je to on?“

„Uvidíme.“

Pikeovi mladík nepřipadal nebezpečný. Chtěl mít snímky všech mužů, kteří minuli dům.

Nikdo další se neukázal až do 6.22, kdy se směrem ke kameře zrychleně přiřítil stříbrný tercel.

„To jsou oni,“ pronesl Pike.

Cole vrátil nahrávku, a pak ji okénko po okénku posunoval dopředu, aby našel co nejlepší záběr řidiče. Zastavený záběr byl zrnitý, ale rysy a tvář Wilsona Smithe byly zřetelně patrné. Seděl v autě sám.

„Wilson. Tady je na cestě do obchodu.“

Cole vytiskl obrázek a znovu zrychleně pustil nahrávku.

S postupujícím ránem se ruch v ulici zvětšil. Pokaždé, když se kolem mihla postava, nahrávku zastavili, vrátili a pak ji pustili v reálném čase. Stříbrný tercel se znovu objevil v 6.55, vynořil se z levého okraje obrazovky, jak se Wilson vracel domů. Úhel záběru znemožnil vidět ho za volantem, ale nezdálo se, že by v autě byl ještě někdo.

Mezi sedmou a osmou zastavili nahrávku jedenáctkrát a vytiskli sedm fotografu, ale všichni lidé, které viděli, si šli buď zaběhat nebo vyvenčit psa. Mezi 7.20 a 7.45 projela kolem dvě auta: sousedé odjížděli z domova za prací. Ani jedno z aut nebyl stříbrný tercel, ale Pikea s Colem to stejně povzbudilo, protože oba řidiči byli dobře patrní.

Pike trochu doufal, že Cole měl pravdu, a ukáže se, že Dru s Wilsonem odjeli ještě předtím, než se objevil Mendoza, ale v 8.07 prošel kolem kamery Jared. Rychle se zvětšil a pak zmizel za kamerou na své cestě pro čokoládové mufiny.

„Fajn,“ pronesl Pike. „Někdy mezi tímhle okamžikem a dobou, kdy se Jared vrátí, přijedou Mendoza s Gomerem.“

Cole přikývl, aniž by odvrátil pohled od monitoru.

Prošly po něm dvě ženy s malými psíky a proběhl další běžec. V 8.42 se zleva rychle mihla postava a Cole nahrávku zastavil.

„To je Jared. Vrací se.“

Jared nesl igelitovou tašku s nákupem. Muffiny.

Cole pohlédl na Pikea a ten potřásl hlavou. „V tuhle chvíli jsou Mendoza s Gomerem v jejich domě. Právě teď je Jared viděl.“

„Přišli po mostě pro pěší.“

„Jo. A jestli vrah taky přišel po mostě a zůstal na druhém konci ulice, neuvidíme ho.“

„Pusť to dál.“

Cole nechal nahrávku běžet normální rychlostí a v 8.53 do záběru vjel stříbrný tercel. Když se objevil, Pike se naklonil dopředu, a Cole zastavil přehrávání, vrátil to a pustil záznam okénko po okénku.

Jak se obrázky posunovaly, Pike spatřil v autě tři lidi. Wilson řídil. Dru seděla vedle něj a vzadu byla další postava. Tím se potvrdilo, že muži z gangu přišli po mostě pro pěší a přinutili oběti, aby s nimi odjely. Byl to dobrý plán, vzhledem k tomu, kolik svědků by se dalo v úzké slepé uličce najít.

„Mendoza sedí vzadu, ale vidím jen tři lidi,“ podivil se Pike.

„Čtvrtý mohl odejít po mostě stejnou cestou, jakou přišel. Dru sedí vpředu?“

„Ano.“

Cole vytiskl její obrázek a znovu pustil záznam okénko po okénku.

O tři okénka dál se změnil úhel záběru a odhalil v autě čtvrtého pasažéra.

„Tak tady tě máme,“ poznamenal Cole.

Druhý muž seděl přímo za Wilsonem, ale stále ještě nebyl dobře vidět. Cole posunul nahrávku o další dvě okénka a za Wilsonovou hlavou se objevil mužův obličej.

Pike si pozorně prohlížel rozmazanou tvář a nakonec se naklonil blíž k monitoru.

„Posuň to ještě o jedno.“

Cole mu vyhověl.

„Ještě jedno.“

Pike pocítil překvapení, které se pomalu změnilo v klid, jaký obvykle cítil, když ustálil zaměřovač dalekohledu na cíl. Když vzhlédl od monitoru, Cole se na něj upřeně díval.

„Co se děje?“

„Tohle není Gomer. Je to Miguel Azzara.“

„Myslel jsem, že o tomhle nic neví.“

„Lhal.“

Cole se podíval na Azzaru.

„Dva lidé zemřeli, další dva se pohřešují a el jefe se tu podílí na únosu. Tady se děje něco mnohem většího než odplata dvou gaunerů za to, že jednoho z nich zavřeli. Myslíš, že přišli na to, že je Straw sleduje?“

„Nevím.“

„Třeba měl Azzara strach, že by mu Wilson mohl nějak ublížit. Možná nechal Mendozu a Gomera zabít, protože si myslel, že spolupracují s federály.“

Pike nevěděl, ale nebylo to důležité. Azzara mu poskytl cíl, a když měl Pike cíl, mohl ho dostat.

Cole právě tiskl Azzarův obrázek, když mu zazvonil telefon. Lucy Chenierová. Cole si vzal telefon ven na verandu a Pike pokračoval ve sledování nahrávky.

Pustil ji zrychleně, ale obrázky jako by se dál pohybovaly pomalu, protože myslel na Azzaru a na to, jak by ho mohl najít. Objevili se a zmizeli další běžci, většinou ženy, a těch několik mužů nevypadalo jako vhodní kandidáti na zkušené zabijáky s nožem. Potom Pike uviděl sebe, jak přijíždí a odjíždí, ale jinak se na ulici nikdo další neobjevil. Pike měl za sebou hodinu a dvacet minut ze tříhodinového úseku, když se Cole vrátil z verandy a tvářil se sklesle.

Pike zastavil přehrávání.

„Co je?“

„To byl Lucyin vyšetřovatel. Ten, o kterém jsem ti vyprávěl, Terry Babinette.“

Pike čekal, ale z Coleova výrazu poznal, že nenese dobré zprávy.

„Po hurikánu město New Orleans zprovoznilo webové stránky, na které mohli lidé umístit adresy a jména přátel, členů rodiny, kteří byli evakuováni neznámo kam nebo pohřešovaní. Terry ale mohl pracovat jenom se jmény, takže tohle není definitivní, jasné?“

„Vyklop to.“

„Jména Drusilla Rayneová a Wilson Smith jsou na seznamu mrtvých. Drusilla Rayneová byla dvaačtyřicetiletá běloška, která zemřela bez prostředků v Nemocnici milosrdných bratří tři dny před bouří. Wilson Smith byl šestasedmdesátiletý Afroameričan, který umřel na infarkt během evakuace do Natchezu v Mississippi. Ani jeden neměl žádné známé příbuzné. To je všechno.“

Pike se cítil otupělý a zraněný. Muž a žena, které znal jako Wilsona Smithe a Dru Rayneovou, ukradli jména mrtvým a pravděpodobně používali falešná čísla zdravotního a sociálního pojištění, aby skryli svou identitu.

Pike nevěděl, co říct, a Cole vypadal, že není ve své kůži.

„Chceš dál sledovat to video?“

„Nemám důvod.“

„Co budeš dělat?“

Pike chvíli zíral na zamrzlou obrazovku a pak se zvedl.

„Má je Azzara. Osprchuju se a půjdu hledat Azzara.“

Pike nechal Colea u počítače a zmizel vzadu v pokoji pro hosty.

30

Daniel

„Pokud jsou informace o Mexičanovi přesné, ještě před polednem se dozvím, kde jsou,“ řekl Daniel.

Hlas Bolivijce na druhém konci zněl nadšeně, nadšeněji, než Daniel kdy slyšel, takže usoudil, že všichni Bolivijci jsou nadšení. Daniel si je představoval, jak spolu sedí, navzájem se plácají po zádech a těší se, že se konečně dočkají své pomsty. Ti prťaví nechutní zkurvysyni nemají nic raději než pomstu, a teď ji budou mít Díky Danielovi.

„Počkejte, pane.“

Daniel počkal, až dozní hřmění odlétajícího dopravního letadla Hawker, a pak pokračoval. Tyhle hawkery jsou parádní.

„Omlouvám se, pane, jsem na letišti. Podařilo se vám potvrdit, že odletěl dnes ráno?“

Řečičky, řečičky.

„Ano, to je skvělé. Známe registrační číslo letadla, nebo se na tom ještě pracuje?“

Řečičky.

„Řečičky,“ řekl Cleo.

„Řečičky,“ přizvukoval Tobey.

Daniel je umlčel.

„Pssst.“

Daniel bedlivě naslouchal, když mu Bolivijec odříkával nejnovější zprávy z Mexika. Záplava informací z Mexika a New Orleans za posledních dva dny byla k nezaplacení, ale bez Daniela by žádné informace nebyly, a Bolivijci to věděli. Daniel ty šmejdy konečně našel, ale ti zabednění šmejdi se pokusili uzavřít dohodu, místo aby zdrhli, a teď je jejich dohoda zničí.

„Ano, pane, budu vás informovat – určitě.“

Daniel chtěl zavěsit, ale Bolivijec pořád blábolil, dokola opakoval, jak ho těší, že pro ně Daniel pracuje, jak je loajální a odhodlaný a blablabla.

„Děkuji, pane. Ne, skutečně – cením si vaší důvěry. Díky.“

Daniel ukončil hovor.

„Pitomec.“

„Tupec,“ přidal se Cleo.

„Zabedněnec zabedněnej,“ chechtal se Tobey.

Daniel přimhouřil oči a pohlédl přes ranvej na kontrolní věž a pak na bílou zataženou oblohu. Zakláněl se, až mířil pohledem přímo vzhůru. Ranní obloha, tohle místo i tahle chvíle se mu líbily. Na podobných letištích po celé Jižní a Střední Americe už Daniel zabíjel a unášel lidi, vyhazoval do vzduchu letadla, kradl náklady, zkrátka dělal skoro všechno, co se dělat dá.

„Byl to dlouhý lov, kluci.“

„Hodně dlouhý,“ přitakal Cleo.

„Moc dlouhý,“ dodal Tobey.

Letiště Santa Monica mělo jedinou přistávací dráhu lemovanou hangáry, obchody a krásnou vyhlídkovou terasou, na níž Daniel právě seděl. Odsud se dalo sledovat všechno, od startů rozhrkaných malých letadýlek až po přistání firemních tryskáčů. Nejenže odtud uvidí přistávat letadlo, ale ještě bude mít dost času přesunout se na místo. Už věděl, kam letadlo, které sem míří, zajede. Několik minut předtím, než zavolal Bolivijci, se objevily tři vozy: dlouhá limuzína, zářivě zlaté SS 396 a upravené monte carlo a zastavily přímo vedle dráhy. Troubové se vytasili s uvítacím výborem, ale limuzína byla jako tlustý černý šváb, který ho zavede do země zaslíbené.

Daniel se podíval na hodinky. Jestli měl Bolivijec pravdu, Mexičan přistane za necelou hodinu a pak se vydá na jejich schůzku.

„Jste připravení oddělat pár lidí, kluci?“

„Na to vem jed,“ odpověděl Tobey.

„Sejmem je fakt pořádně, pořádně,“ přidal se Cleo.

Daniel se ušklíbl.

„Já taky, kluci, ale napřed dostaneme, co chceme.“

„Zabijeme a sníme?“

„Sníme?“

„Kluci, vy to nemáte v hlavě v pořádku.“

„V pořádku?“

„Řádku?“

Daniel si vychutnával sluneční paprsky na tváři a příjemnou společnost ozvěn jejich hlasů.

31

Elvis Cole

Cole se chvíli díval za odjíždějícím Pikem a pak se vrátil ke stolu pro obrázky Dru a Wilsona, kteří ve skutečnosti nebyli Dru Rayneová a Wilson Smith. Lidé si obvykle mění jméno, když se potřebují schovat, ale schovat před čím a před kým? Cole byl vyšetřovatelem dost dlouho, aby věděl, že lidi občas mají dobrý důvod se schovat, ale častěji jsou jejich důvody špatné. Cole neměl z těch dvou dobrý pocit a čím víc o nich věděl, tím méně se mu zamlouvali.

Záběr ženy byl lepší. Dívala se doleva, jako by hovořila s Mendozou nebo Azzarou a tvář měla natočenou ke kameře. Wilson upíral pohled přes volant, takže tři čtvrtiny jeho tváře zakrývalo boční zrcátko.

Coleovi se v jejich výrazech něco nezdálo, ale nedokázal přijít na to co. Po několika minutách obrázky odložil a zavolal Bree Sloanové z telefonní společnosti, která mu sháněla informace o číslech jejich mobilních telefonů.

„Vy snad umíte číst myšlenky?“ podivila se. „Právě jsem vám chtěla volat.“

„Dobré zprávy?“

„Ne, nebudou se vám líbit, ale lístky dostanu stejně, viďte?“

„Samozřejmě.“

Cole za odměnu dostával od jednoho bývalého klienta vstupenky na Dodgers a občas se o ně podělil s lidmi, kteří mu pomáhali. Především s lidmi, jako byla Bree, která pracovala jako oblastní manažerka u středně velkého mobilního operátora. Exkluzivní místa v klubu Dodgers zabírala lépe než příkaz k domovní prohlídce.

„Jste u počítače?“

„Dívám se na něj. Rozhodně není tak sexy jako vy.“

Bree se zasmála. Její smích zněl velmi příjemně.

„Člověče, vy jste číslo.“

„No, nejsem úžasný?“

„Jste, ale teď přestaňte a poslouchejte. Ta tři čísla, která jste mi dal – 8272, 3563 a 3502.“

Cole nahlédl do poznámek. Byla to poslední čtyřčíslí z Wilsonova obchodu, Wilsonova mobilu a Drama mobilu.

„Hm, poslouchám.“

„8272 je pevná linka napsaná na Wilsonův obchod. Pošlu vám seznam příchozích a odchozích hovorů za posledních čtyřicet dnů. Vyhovuje? Je to všechno, co máme.“

„Rozumím.“

Telefonní operátoři většinou uchovávají historii hovorů jen čtyřicet pět dnů, i když účetní informace archivují déle. Cole s tím počítal, když si prohlížel telefonní účty, které našel ve Wilsonově krabici s dokumenty.

„Teď ty špatné zprávy. 3563 a 3502 jsou předplacené karty malého operátora se sídlem ve Phoenixu. Za ty mi dlužíte pořádnou odměnu – chlap, se kterým jsem tam mluvila, byl neskutečný idiot.“

„To jsou čísla těch mobilů?“

„Ano. Ta společnost se jmenuje Electrotelepathy. Pronajímají si prostor na vysílačích od větších společností, stejně jako my, ale v mnohem menším měřítku. Specializují se na předplacené služby. Snižuje to náklady na infrastrukturu.“

„Sehnala jste záznamy jejich hovorů?“

„Posílám je v e-mailu, ale nebude se vám to líbit. Ta čísla byla aktivována teprve před dvanácti dny. Moc tam toho není.“

Cole se zhoupl na židli. Wilson a Dru používali laciné předplacené karty, takže zřejmě často měnili čísla. Falešná jména. Nevysledovatelná čísla. Kam až to může ještě zajít?

„Je k tomu i nějaký záznam textových zpráv?“

„Electrotelepathy neuchovává SMS ani e-maily. To není nic neobvyklého. Nedělají to ani některé velké společnosti. A než se zeptáte – protože já náhodou také umím číst myšlenky, takže vím, na co se mě chcete zeptat –, jejich telefony nemají GPS lokátory. Electrotelepathy je podřadná společnost, takže nabízí podřadné zboží.“

„Dokdy ty záznamy hovorů jsou?“

„Do dnešního rána. To jsem s ním mluvila. Po třetím volání mi je poslal.“

„Výborně, zlato, jste skvělá. Mockrát vám děkuju.“

„Zápas s Giants, jasné?“

„Giants.“

Bree fandila Dodgers, ale její životní láska Estelle byla ze San Franciska a fandila Giants. Žily spolu v partnerském svazku.

„Jste můj hrdina, Elvisi. Estelle bude štěstím bez sebe.“

„Vyřiďte jí, že je ta nejšťastnější ženská na světě.“

„Dodgers, do toho!“

„Dodgers, do toho!“

Oba se smáli, když zavěšovali.

Když se e-mail od Bree objevil, Cole ho otevřel a našel v něm přiložené tři dokumenty, jeden ke každému telefonnímu číslu. Záznam hovorů dvou mobilních telefon byl krátký, přesně jak ho Bree varovala. Než prošel hovory obou telefonů a našel Pikeovo číslo v seznamu 3502, nevěděl, který telefon patřil Dru a který Wilsonovi. 3502 byl Druin mobil. Naposledy volala skoro před třemi dny, v 11.03, na Pikeův mobil. Cole usoudil, že to bude ten zmeškaný hovor, o kterém Pike mluvil. Od té doby nevolala nikam. Cole se podíval na záznamy čísla 3563, a ani na něm se od toho večera nic nedělo. Takže ani Wilson v uplynulých třech dnech nikam nevolal. Odpovídalo by to teorii o únosu, jenže Cole slyšel, že když Wilson našel ve svém obchodě ten svinčík, zavolal detektivu Buttonovi. Žádný takový hovor ale na výpisu nebyl. Cole zkontroloval, jestli hovor nepocházel z pevné linky v obchodě, ale ani z té se toho rána nevolalo. Colea to zmátlo a vzbudilo to v něm podezření. Jestli se Button neobjevil ani na jednom ze tří telefonních výpisů, kolik dalších telefonů asi Wilson Smith měl?

Cole všechny tři dokumenty vytiskl a pak si znovu prohlédl obrázky Dru a Wilsona. Jako by se mu ty fotografie snažily něco sdělit, ale on neslyšel co.

Zklamaně je odložil, nalil si další šálek kávy a pustil se do procházení záznamů příchozích hovorů. Vypisoval si seznam nejčastějších čísel, když mu zazvonil telefon.

„Můžeš mluvit?“ zeptal se John Chen.

„Jo. Kde jsi?“

„Jedu do Los Feliz. Nějaký trouba tam prohrál v ruský ruletě. Tohle je jediná chvilka, kdy mám trochu soukromí, brácho, když jedu na místo činu. Od rána čekám, až budu moct zavolat.“

„Máš otisky?“

„Copak nejsem Chen? Jedenáct otisků podle mě skoro jistě patří ženě. Vycházím z velikosti, takže jen hádám, ale ať je to kdo chce, není v systému. Nemusíš si s ní dělat hlavu. Zato ten druhý, to je jiná.“

„Našels ho?“

„Tak trochu.“

„Jak trochu, Johne? No tak, jak se jmenuje?“

„Nevím. Proto říkám tak trochu. Je v zapečetěný složce. Dozvíš se jen číslo složky a koho máš kvůli ní kontaktovat.“

„Co to znamená?“

„Může to znamenat cokoli. Mohl by to být polda, federální agent, svědek pod ochranou a tak podobně. Občas se to objeví taky u vojáků, například když je to někdo z Delta Force nebo ze SEAL, kdo dělal na některý z jejich supertajných misí.“

„Chceš mi říct že ten chlap je špion?“

„Jenom ti dávám příklady. Já bych si tipnul, že je to buď kriminálník, nebo policajt.“

„Proč?“

„Podle instrukcí ve složce. Stojí tam, že pro další informace máme kontaktovat FBI nebo Oblastní soud v Louisianě. Což ho podle mě jako špiona diskvalifikuje.“

„Kontaktoval jsi je?“

„Jéžiši, ne! Dozvěděli by se, že na tom dělám. Už tak je dost zlý, že určitě zjišťovali, ze kterého počítače dotaz přichází. Mohli by začít čmuchat kolem a vyptávat se, proč máme jeho otisky.“

Cole pocítil osten výčitek.

„Nebudeš kvůli tomu mít potíže?“

„Ne. Když jsem se zalogoval, použil jsem Harrietino heslo. Nemůžou mě vystopovat.“

Harriet byla Johnova nadřízená.

„Mrzí mě, že ti ty informace neseženu, brácho, ale dál zajít nemůžu. Fakt jsem chtěl pomoct Řekni to Joeovi, jo?“

„Pomohls mi, Johne. Vážně. Jaké číslo má ta složka?“

Cole si je zapsal a rovnou zavolal Lucy Chenierové. Měla právě schůzku, ale nechala instrukce, aby ji odvolali, kdyby se ozval. Když se ohlásila na lince, vysvětlil jí Cole, co potřebuje.

„Má Terry nějaký kontakt na Oblastním soudu?“

„Pravděpodobně víc než jeden. Proč?“

Cole jí řekl o zapečetěné složce s instrukcemi a že pro další informace je nutné kontaktovat Oblastní soud v Louisianě nebo FBI.

Lucy zamyšleně sykla.

„Oblastní soud a FBI. Nelíbí se mi, co se dozvídáme.“

„Mně taky ne. Můžu ti nadiktovat číslo té složky?“

Přečetl jí ho, počkal, až si ho zapíše, a pak poslouchal, když ho pro kontrolu četla zas ona jemu.

„Fajn. Uvidíme, jak si s tím Terry poradí.“

„Díky, Luce.“

„Ještě jedna věc –“

Čekal.

„Tyhle zapečetěné složky můžou znamenat řadu věcí, ale jedno prozrazují určitě. Pro někoho je důležité, aby identita toho člověka zůstala skrytá. Jak se Terry začne vyptávat – i kdyby jen jediného člověka –, nebudeme moct vrátit džina zpátky do láhve. Lidi, kteří toho člověka kryjí, by se mohli změnit v pořádně vytočené džiny.“

„Chápu.“

„Jseš si jistý, že chceš pokračovat?“

„Ano.“

„Ozveme se, až to půjde.“

Cole zavěsil s nepříjemným pocitem, že mu nohy podrazila zdivočelá řeka nečekaných událostí a nevysledovatelných lidí a její proud ho strhl s sebou. Protáhl se, až mu luplo v ramenou, a náhle si vzpomněl na ty dva obrázky a došlo mu, co ho na nich tak znepokojilo.

Položil snímky Wilsona Smithe a Dru Rayneové na klávesnici a znovu si prostudoval obě tváře. V jejich očích nenašel ani náznak napětí, jaké mívají v pohledu lidé, kteří mají v zádech pistoli. Vůbec nevypadali vyděšeně. A Colea zajímalo proč.

32

Pike rychle ujížděl kaňonem od domu Elvise Colea, aby se vymanil ze sevření vysokých hřebenů. Jakmile vjel na rovinu, zavolal Artiemu Alvarezovi. Telefon vyzváněl tolikrát, že už si začal myslet, že ho nikdo nevezme, ale nakonec se na lince ozvala mladá žena, jejíž hlas byl tak tichý, že si Pike nebyl jistý, zda je to ta, se kterou se seznámil v sídle Andělských očí.

„Haló.“

„Marisol?“

„Ano. Co pro vás mohu udělat?“

„Tady Joe Pike. Můžu mluvit s Artiem?“

Na lince se rozhostilo takové ticho, že Pike znejistěl, zda ho nepřepnula na čekání.

„Haló?“ ozval se pro jistotu.

„Jděte k čertu.“

Zavěsila, aniž by cokoli dodala, a Pike z jejího hněvu poznal, že se Artovi stalo něco moc zlého.

Čerstvě natřený dům byl stejně tichý jako Marisolin hlas, když k němu Pike přijel. Hloučky dětí, které viděl při své poslední návštěvě, zmizely, jen na střeše stál do půli těla svlečený pokrývač a v odpoledním slunci pokládal tašky.

Přední dveře byly otevřené, aby dovnitř mohl proudit čerstvý vzduch, proto Pike vstoupil bez klepání. Obývací pokoj našel prázdný.

„Je tu někdo?“

Zezadu se ozval hlas a pak se v chodbě objevila Marisol, ruce křečovitě založené na hrudi, v očích temný pohled, kterým by dokázala zabíjet

„Zmizte odsud.“

„Kde je Art?“

„Vy jste je sem přivedl. Vypadněte.“

Pike zavolal do domu.

„Arte?“

Ze zadních pokojů k němu dolehlo tiché mumlání, ve kterém rozeznal Artieho hlas, ale Marisol ho přehlušila.

„Nechceme vás tady. Jděte pryč.“

Pike se protáhl kolem ní a našel otce Arta v malé ložnici proti jeho kanceláři, v jedné z těch místnůstek, které používaly děti, když neměly kam jít Bylo tu vedro, přestože okna byla dokořán a vzduch vířil malý větrák. Art ležel podepřený polštářem na jediné posteli v pokoji. Obě jeho oči měly nachovou a černou barvu a levé bylo tak oteklé, že z něj zbývala jen štěrbinka. Po celém těle se mu jako mapy horského pohoří táhly pohmožděniny. Nos, dvakrát větší než obvykle a ohnutý doprava, ukazoval na jeho roztržený horní ret a blednoucí monokl na tváři. V plandavém bílém tričku vypadal hubený.

„Azzara,“ řekl Pike.

Nebyla to otázka, jen konstatování.

Marisol přišla za nimi a udeřila ho do zad.

„On vás nechce vidět. Vypadněte odsud.“

Praštila ho ještě jednou.

„Copak mě neslyšíte, vy parchante?“

Art zvedl ruku a promluvil přes roztržený ret.

„Marisol. Takhle ne.“

Pike si jí nevšímal, upíral pohled na Artovo zdravé oko.

„Odvezu tě do nemocnice.“

„Ani náhodou. Do nemocnice nikdy.“

Pike přistoupil blíž, Artovo zdravé oko ho sledovalo.

„Bylo to kvůli mně?“

Marisol za ním odpověděla.

„Jak jinak? Hodili na Arta to, co jste udělal v jejich servisu, ať už to bylo cokoli. Přišli kvůli tomu. Nikdy vám neměl pomáhat.“

Pike nazdvihl Artovi tričko. Hruď a břicho měl poseté rudými a zelenými šrámy od ran a kopanců. Zmlátili ho tak tvrdě, že ty kopance a rány bolely i Pikea. Art si stáhl tričko, aby rány zakryl.

„Přesně tohle učím svoje děcka. Vidíš, jak se násilí rozmáhá? Nech mě být, kámo.“

„Máš zlomená žebra?“

„Jsem v pohodě.“

„Dovol mi, abych ti sehnal doktora.“

„Už je to pryč. Zapomeň na to.“

Pike pohlédl na Marisol.

„Měla jste mi zavolat.“

„Udělala bych to, ale on mi to nedovolil. Ani vám, ani policii, nikomu.“

Art znovu malátně zvedl ruku.

„Stalo se. Teď si musím znovu získat důvěru, kterou jsem ztratil.“

Marisol utrousila cosi španělsky. Pike jí nerozuměl, ale znělo to rozzlobeně a drsně, takže pochopil, že to bylo adresováno Artovi.

„Kde ho najdu Artie? Pověz mi, kde bydlí.“

„Abys ho zabil? Ne.“

Pike vytáhl z kapsy obrázek Azzary a Mendozy sedících v autě za Dru a Wilsonem.

„Abych mohl tyhle lidi zachránit nebo najít jejich těla. Azzara mi lhal. Řekl mi, že Mendozu zastaví. Tvrdil, že neví nic o tom, co se mým přátelům stalo, ale tady je s nimi i s Mendozou. Miguel mi poví, kde jsou, Arte. On to ví.“

„Ne, už ne. Co kdybych to byl nezvládl, kdo by těm dětem pak pomáhal? Kdo by na ně dohlédl? Jdi pryč, Joe – jdi.“

Pike si pomalu prohlédl Artura Alvareze a věděl, že nemá, co by řekl. Artie byl navzdory všem univerzitním diplomům drsňák ze staré školy. V jeho světě se houževnatost nepoměřovala tím, kolik ran dokáže rozdat, ale kolik jich dokáže unést.

„Nech mě, abych tě vzal do nemocnice.“

Art se otočil k oknu.

Pike se podíval na Marisol a vyšel z pokoje. Marisol mu šla v patách jako vzteklý hlídací pes, ale Pike se v obývacím pokoji zastavil a tiše promluvil.

„Má horečku?“

„Nevím. Proč?“

„Zkontrolujte to. Kdyby měl horečku, nebo se začal hodně potit, zavolejte mi.“

„Jste snad doktor?“

„Zjistěte, jestli nemá v moči krev.“

„Močí krev už dva dny. Vím to, pomáhám mu dojít do koupelny.“

„Moč je jasně červená, nebo narůžovělá?“

Ustaraně pohlédla k Artovu pokoji.

„Růžová, myslím. Byla červená, ale už trochu vybledla. Je to dobře?“

„Lepší než červená, ale dobré to není. Jestli mu něco zlomili, hojí se to, ale ještě není z nejhoršího venku.“

Opět si založila ruce a její pohled ztvrdl.

„Mrzí mě, že jsem nebyla tady. Našla jsem ho až druhý den ráno, když už bylo pozdě.“

„Ztloukli by i vás.“

Černé oči se střetly s jeho pohledem.

„Myslíte? Třeba bych je všechny postřílela.“

Její oči sklouzly zpět k chodbě, ale neztratily nic ze svého žáru.

„Chtěla jsem zavolat policii, ale nedovolil mi to. Ani sanitku. Hlupák jeden, bojí se, aby neztratil jejich důvěru.“

„Přemluvte ho, Marisol.“

„K čemu?“

„Chci Miguela.“

„Copak si myslíte, že si posíláme pozdravy k Vánocům? Art neví, kde bydlí. Možná ví, kde vyrůstal, ale Miguel od nás odešel už před lety. Teď je z něj velký šéf. Je mnohem výš než my.“

Pike zaslechl kromě opovržení v jejím hlase cosi dalšího, a všiml si modřinky v koutku jejího oka. Naklonil se blíž a uviděl, že její krk pokrývají skvrnky od laseru velmi podobné těm, které viděl na Miguelu Azzarovi.

Pike zaslechl pokrývače na střeše. Přidělával tašku.

„Patřila jste k Malevos?“

Vypnula hruď, děvče z místní čtvrti, které vyrůstalo v gangu.

„K jiné partě, ale byli jsme ve Třináctce. Já i bratr. Zabili ho.“

Třeba bych je všechny postřílela.

„Znáte Miguela?“

Odvrátila pohled, zadívala se zpět chodbou k Artovu pokoji.

„Znávala jsem ho. Kdysi.“

„Víte, kde bydlí?“

„Věděla jsem to.“

„Potřebuju ho najít. Kvůli mým přátelům i kvůli Artovi.“

Přikývla, ale chvíli trvalo, než znovu promluvila.

„Možná. Možná znám holky, které to budou vědět. Byly v jeho luxusním novém domě.“

Opět odvrátila pohled a Pikea napadlo, zda jednou z nich nebývala i ona.

Marisol někam zavolala a pár minut nato měl Pike adresu. Na odchodu se zastavil ve dveřích.

„Hlídejte mu teplotu. Jestli začne stoupat, přivedu doktora, ať chce nebo ne.“

„Nechce za něj platit. Neřekne to, ale já to vím. Všechny jeho peníze jdou na Andělské oči a nikdy jich není dost. Pořád se mu nedostávají.“

„O peníze se nestarejte. Zaplatím to.“

„Nedovolí vám to.“

„Nemusí to vědět.“

Znovu si založila ruce na prsou, ale již ne tak rozzlobeně jako předtím. Pike se zaposlouchal do práce pokrývače, spravoval tašky a snažil se zpevnit střechu.

33

Pike byl přesvědčený, že Miguel Azzara se na sebe rád dívá. Pravděpodobně zaujímá pózy před zrcadlem, a myslí si, že je víc sexy než modelové z magazínu GQ i všichni mladí herci, co hrají upíry a vlkodlaky. Muselo to tak být, protože Mikie Azzara se zhlédl v hollywoodském pozlátku natolik, že se přestěhoval na Sunset Strip, asi nejdál od domovského Ghost Townu, kam se kluk z jeho čtvrti mohl dostat. Pike by rád věděl, co tomu asi říkají veteranos, staří bitvami ošlehaní šéfové gangů, kteří řídí La Eme z vězení, a narodili se a umřou mezi svými tak, jak to chodí už po generace. Zpočátku se jim to asi moc nezamlouvalo, ale rozhodli se jít s dobou, uvědomili si, že mladíci jako Miguel Azzara s diplomem z vysokých škol představují budoucnost.

Problém byl, že když Mikie opustil Ghost Town, vykašlal se na dívky ze sousedství, které poblouznil svým šarmem a vzhledem filmové hvězdy, a vyměnil je za spolužačky z univerzity, ctižádostivé herečky a striptérky vychrtlé na kost, které se předváděly v klubech u tyčí. Tím pádem za sebou nechal zástupy nasupených dívek ze sousedství, kromě jiných Annabel Reynosovou, sestřenici a zároveň nejlepší kamarádku Marisol, která Miguelův dům několikrát navštívila, než ji pustil k vodě.

Azzara si pronajal malý moderní přízemní dům v menší ulici na jižním konci Sunset Stripu, hned za blokem klubů, barů, restaurací a obytných domů. Azzarův dům byl první v uličce, která vedla souběžně se Sunset Boulevardem, a z jižní strany ji od domů lidí, kteří bydleli podél bulváru, oddělovala zeď z tvárnic. Po zdi se plazily vistárie a shora přes ni přepadávaly větve skomírajících fíkovníků, které rostly kolem Azzarova pozemku.

Azzarova ulice – stejně jako všechny obytné ulice v dosahu Sunsetu – byla přecpaná parkujícími auty a dopravu v ní věčně komplikovali řidiči, kteří se snažili buď najít místo na parkování, nebo z něj vyjet Pike nechtěl riskovat, že by uvízl před Azzarovým domem, kde by si ho mohli všimnout, takže zaparkoval raději o dva bloky dál na Sunsetu a k Azzarovu domu došel pěšky.

Když dorazil na roh a zahnul k domu, všiml si dvou strážců, proto se nenápadně vrátil. Azzarův dům stál ukrytý za vysokou zdí, ale u obrubníku před ním parkovalo monte carlo a v něm seděl Hector. Na začátku příjezdové cesty lelkoval další muž nedbale opřený o zeď. Hned za monte carlem stál Druin stříbrný tercel.

Když na semaforu naskočila zelená, přešel Pike s davem chodců na druhou stranu a vydal se po Sunsetu k další boční ulici. Měl v úmyslu přijít k Azzarovu domu zezadu, ale když zabočil do uličky, znovu se zarazil. Předkem do ulice tu parkovala dodávka chevrolet a v ní seděli dva muži. Další strážci hlídali zadní stranu domu.

Vrátil se k prvnímu rohu, stoupl si za trafiku a zkoumal ulici. Nemohl se zbavit nejasného ale vytrvalého pocitu, že ho někdo pozoruje, ale ani jeden ze strážců se nechoval tak, jako by si ho všiml.

Pike si řekl, že se musí uklidnit. Všechno bylo v pořádku. Všechno měl pod kontrolou.

Výhled na Azzarův dům mu zakrývala zeď a neviděl cestu, kterou by se mohl přiblížit tak, aby si ho nepovšimli. Věděl, že až se setmí, dostane se blíž, ale nechtělo se mu čekat. Tercel v něm vzbuzoval naděje, že Dru a Wilson jsou ještě uvnitř a naživu. Nechtěl riskovat, že by je mohl ztratit.

Studoval domy podél Sunsetu a všiml si, že přímo nad Azzarovým domem se tyčí starší dvouposchoďová kancelářská budova, na jejíž střeše stojí obrovský bilboard s reklamou na produkční společnost Regency. Bilboard mířil čelem na Sunset, aby si ho všimli projíždějící řidiči, ale zadní stranou vrhal stín na Azzarův dům.

O šestnáct minut později už Pike vylezl nahoru po služebním schodišti a doplazil se na okraj střechy, ze které měl výhled na uličku. Přes fíkovníky odsud viděl zadní část Azzarovy střechy, ale nic dalšího.

Odplazil se od okraje a znovu si prohlédl bilboard. Visel na konstrukci z ocelových tyčí, kterou nesly tři gigantické nohy vyrobené z tlustých ocelových trubek. K prostřední noze byl připevněný kovový žebřík, který se šplhal na můstek vedoucí kolem dokola od jednoho konce bilboardu k druhému^

Pike vylezl po žebříku a pak se pomalu posunoval po můstku. Ukrytý za bilboardem si našel co nejlepší výhled a vklínil se mezi ocelové tyče. Odsud viděl většinu zahrady i zadní stranu domu. To mu stačilo.

Prosklené dveře sahající od země ke stropu vedly na moderní terasu a k obdélníkovitému bazénu s čistými liniemi. Dru Rayneová ležela na lehátku čelem k bazénu, na očích obrovské brýle, které jí zakrývaly téměř celý obličej. Jen několik stop za ní stál Wilson Smith s Azzarou a třemi Latinoameričany. Jedním z nich byl kovboj, kterého Pike viděl v autoservisu. Všech pět mužů se smálo. Další kovboj seděl sám v zahradním křesílku na opačné straně terasy a další odpočíval na pohovce uvnitř obývacího pokoje.

Cink.

Pike ztuhnul, jak ho zamrazilo, ale žádný z mužů se nerozkřičel ani nerozběhl.

Cink.

Prohlédl střechu pod bilboardem, ale nikoho neviděl. Zkontroloval zadní uličku, kam až dohlédl, pak ulici před Azzarovým domem, ale strážci si ho nevšimli.

Pike se přinutil zůstat v klidu. Z domu vyšel hromotluk s obličejem jako ananas a vězeňským tetováním. Nesl si láhev piva a Azzara okamžitě odešel z debatního kroužku, aby mu přenechal své místo. Dával okatě najevo svou podřízenost. Zašel do domu a brzy se vrátil se třemi lahvemi piva. Jednu nabídl staršímu podsaditému kovboji, další Smithovi a jednu donesl Dru. Věnovala mu líbezný úsměv, když mu děkovala, a Azzara se vrátil k ostatním. Pozorný hostitel.

Nikdo se tu nechoval jako rukojmí.

Pike se cítil prázdně, jako bublina plující na hladině. Proud ho unášel stejně jako bublinu; prázdnota, spoutaná tenounkou slupkou, nic neváží a nic neobsahuje. Pike se soustředil na bublinu. Přinutil ji se zmenšovat, až úplně zmizela. Prázdnota zůstala, ale bez slupky nebyla vidět. Bez bubliny z ní zbyla jen nicota a v tu chvíli Pike nic necítil.

Cink.

Tetovaný hromotluk si potřásl rukou se starším robustním kovbojem. Usmívali se na sebe, vtipkovali spolu a chovali se k sobě jako rovný k rovnému. Pike dospěl k předsvědčení, že hromotluk je nějaký vysoce postavený veterano z La Eme, ale co jsou zač ti kovbojové, mu nebylo jasné.

Dru a Wilson se tu očividně chovali jako někde, kde chtějí být a kde jim nehrozí žádné bezprostřední nebezpečí. Pike zvažoval, že zavolá Strawa, Buttona nebo Elvise, ale pak se rozhodl, že počká, jak se věci vyvinou.

O dvacet minut později vjela na Azzarovu příjezdovou cestu černá limuzína. Wilson, podsaditý kovboj a hromotluk zmizeli s Azzarou v domě, ale Dru a kovboj, který seděl sám v křesílku, zůstali venku. Pike se náhle musel rozhodnout, zda zůstane u domu, nebo bude sledovat limuzínu. Problém byl, že se musel rozhodnout dřív, než zjistí, co udělají Wilson a Dru. Chvíli potrvá, než se dostane k džípu, takže v případě, že by se rozhodl jet za nimi, musí odejít hned. Kdyby čekal, až limuzína odjede, nikdy by je nedostihl.

Rozhodl se pro sledování.

Sešplhal dolů po žebříku a rychle se rozběhl po Sunsetu ke svému džípu. Bál se, že limuzína už odjela, ale když se dostal k Azzarově ulici, uviděl, že zadek vozu stále stojí na Azzarově příjezdové cestě. Zajel ke straně a zaparkoval na zákazu stání před trafikou. Pět minut nato limuzína vycouvala a rozjela se ulicí směrem k němu. Pike sklopil clonu proti slunci a přikrčil se za volantem. Limuzína zastavila přímo proti němu a čekala, až se mezi projíždějícím auty udělá místo. Pike nejasně rozeznával obrys řidiče, ale černá zadní okénka skrývala každého, kdo za nimi seděl. Když se mezi auty udělala mezera, limuzína do ní vjela. Pike počkal, až kolem přejedou dvě auta, a zařadil se za ně.

Limuzína projížděla městem po bulváru La Cienega, sunula se pomalu a majestátně jako všechny limuzíny. Pike ji sledoval k dálnici I-10 a dále na západ k Santa Monice. Když přejeli přes 405, napadlo Pikea, že míří do Venice, ale v Bundy zahnuli směrem k Ocean Parku. O tři minuty později vjeli ze severní strany na letiště Santa Monica a Pike musel zastavit daleko za nimi. Limuzína přijela k bráně, která se otevřela, a vpustila je do oblasti hangárů. Nakonec zastavili vedle bílého tryskového letadla Citation. Dveře letounu se otevřely a spustily se z nich schody.

Pike stál a díval se.

Řidič limuzíny vystoupil, aby otevřel dveře, ale pasažéři na něho nečekali. Wilson, Miguel Azzara, hromotluk a podsaditý kovboj vystoupili z limuzíny. Dru s nimi nebyla.

Čtveřice se shromáždila u letadla a všichni si ještě jednou navzájem potřásli rukama. Kovboj poplácal Wilsona po zádech, jako by byli nejlepší přátelé na světě. Pak nastoupil na palubu. Sám si zručně zvedl schůdky a zavřel dveře, jako by to dělal už tisíckrát předtím, a zbytek skupiny se vrátil k limuzíně.

Pike si přečetl čísla na ocasní ploše. XB-CGL. Písmena XB prozrazovala, že letadlo je registrované v Mexiku.

Azzara, hromotluk a Wilson stáli u limuzíny, když letadlo spustilo motory. Pike viděl, jak se pilot s druhým pilotem natahují ke spínačům a postupně procházejí celou startovací procedurou. Trvalo to několik minut, ale Azzara, lamželezo i Wilson trpělivě čekali. Když tryskáč konečně odroloval, mávali jako zjednaní, takže Pike pochopil, že kovboj musí být velice důležitý muž.

Když letadlo zmizelo, hromotluk vzal Azzaru kolem ramen a objal ho, jako by se mu podařilo něco úžasného. Azzara předvedl svůj úsměv filmové hvězdy a podržel hromotlukovi dveře, aby mohl nastoupit do limuzíny.

Pike viděl dost. Pomalým obloukem se otočil, a jak odjížděl, zavolal Elvisi Coleovi.

34

Daniel

Když Daniel procházel kolem domu, přejel pohledem troubu v monte carlu. Ten ňouma usnul. Daniel miloval amatéry, hrozně snadno se zabíjeli, jenže gang měl kolem domu tolik lidí, že se musel krotit.

Kráčel dál a v další ulici nastoupil do dodávky. Na dodávce byl nápis Hrdinný krtek – ZAVOLEJTE HRDINU, AŤ VÁM ZACHRÁNÍ DEN! ČISTÉ TRUBKY 24 HODIN DENNĚ! Daniel si dodávku vybral proto, že neměla po stranách žádná okénka a nebude nikde nápadná. Řidiče musel nechat v kontejneru na odpadky za nigerijskou restaurací na Long Beach.

Tobey byl podrážděný.

„Proč tady ztrácíme čas?“

Cleo se nudil.

„Flákáme se?“

„Kušujte,“ okřikl je Daniel, „snažím se přemýšlet.“

„Přemýšlet.“

„Přemýšlet.“

Daniel sledoval Mexičana a jeho doprovod zabedněnců z letiště, takže věděl, že Mexičan je uvnitř s kuchařem a servírkou. Bolivijci sehnali o Mexičanovi prvotřídní informace, ale ukázalo se, že dostat se k cíli bude problém.

Daniel objel blok po Sunsetu a plánoval, že projede ulicí kolem Azzarova domu, když zahlédl toho vysokého chlapa, jak vylézá z červeného džípu Cherokee.

Tobey začal být podezíravý.

„Koukni na ty šípy.“

Cleo se vyplašil.

„Frajer z mostu… mostu.“

Viděl ho už podruhé a to bylo špatné znamení. Poprvé ho zahlédl u kanálu a najednou tu byl zase, jen blok od kuchaře a servírky.

Daniel zpomalil a počkal, až na semaforu naskočí červená. Chlap se šípy došel k Azzarově ulici, zahnul za roh a najednou se otočil o sto osmdesát stupňů a vmísil se do davu chodců.

„Musí to být polda. Z jednotky pro boj s organizovaným zločinem. Jak jinak by o nich věděl?“

„Vypadá jako polda,“ zašeptal Tobey.

„Smrdí poldou… poldou,“ dodal Cleo.

Když se světlo na semaforu změnilo, chlap se šípy přešel spolu s davem na druhou stranu a procházel se po Sunsetu jako by nic. Daniel si ho prohlédl, když šel kolem. Velký, svalnatý, ale pohyboval se, jako by se vznášel. Zlověstné ruce, s velkými klouby na prstech, pod kůží žíly jako popínavé liány.

Polda v přestrojení nebo federál.

Daniel zahnul do první boční ulice, objel blok, vrátil se na Sunset a rozhlížel se po džípu. Našel ho hned, zapamatoval si číslo značky a zaparkoval, aby zavolal Bolivijci.

První věc, na kterou se Bolivijec zeptal, byla, jestli už dostal cíl.

„Ne, pane, zatím ne, ale našel jsem je. Mexičan mě dovedl přímo k nim.“

Kletby, povykování, obvyklé bolivijské bláboly. Daniel obrátil oči v sloup.

„Pane, mám situaci pod kontrolou, ale potřeboval bych s něčím pomoct. Na scéně se objevil nový muž mohl by to být policista nebo federální agent.“

Další blablabla třesky plesky.

„Ne, pane, výsledek to neovlivní, ale rád bych věděl, kdo to je. Mám poznávací značku jeho auta.“

Daniel mu přečetl značku a zavěsil dřív, než ten zkurvysyn mohl pokračovat ve svých žvástech. Daniela chlap s šípy doopravdy znepokojil, nelíbilo se mu, že neví, na čem s ním je a co tu dělá. Chlap s šípy byl divoká karta a divoké karty vám můžou pořádně zatopit. Daniel se rozhodl, že jestli toho prevíta uvidí ještě jednou, tak ho sejme, i kdyby to byl polda, aby se mu nepletl do práce s lovením kuchaře a servírky. Daniel je nechtěl zabít. Potřeboval je živé, zabíjení si nechá na později.

„Oddělej je,“ pobízel ho Tobey.

„Uřízni jim hlavy… hlavy,“ přidal se Cleo.

Takový byl plán. Uříznout jim hlavy a poslat je Bolivijcům. Bolivijci si na tyhle zvrácenosti potrpí.

Vrátil se do Azzarovy ulice a zaparkoval kousek od domu, čelem na sever k Sunsetu, aby mohl sledovat, co se děje. Pozoroval přilehlé domy a auta. Strážci si jeho dodávky vůbec nevšímali. Pitomci. Daniel sledoval chodce, kteří procházeli po Sunsetu. Chtěl vědět, jestli mezi nimi znovu spatří chlapa s šípy. Divil se, kam ten velký chlap zmizel, a přemýšlel, jestli sleduje Azzaru, nebo to celé byla jen náhoda a on si tady na Sunsetu třeba jen nechal dělat další kérku. Dlouze se zahleděl na bilboard. Většinou ho zakrývaly stromy, ale už předtím ho napadlo, že by se dal využít Pozoroval idiota v monte carlu, když kolem projela černá limuzína a zahnula na Azzarovu příjezdovou cestu. Daniel si pamatoval značku. Stejné auto přivezlo Mexičana z letiště, takže se už chystal k odjezdu.

Adios, muchacho, pomyslel si.

Díval se na limuzínu, když mezi stromy zachytil koutkem oka pohyb na bilboardu. Někdo z něj slézal dolů a Daniel okamžitě věděl, že je to chlap se šípy.

„Zkurvysyn! Sledoval dům!“

„Kurva, –rva, –rva.“

O třicet vteřin později přeběhl vysoký chlap na semaforu ulici a zamířil ke svému džípu. Musel vidět limuzínu. A teď se ji chystá sledovat

„Do toho, zab je, zab je,“ pobízel ho Tobey.

„Sejmi je, sejmi je,“ křičel Cleo.

„Nemůžeme! Musíme zůstat u domu!“

Daniel cítil pach krve a věděl, že je blízko.

Mexičan, Azzara a tlustý chlap z gangu vyšli ven s kuchařem a nasedli do limuzíny. Danielovo srdce hlasitě tlouklo, jak se na sedadle napřímil. Tiskl volant tak silně, až měl pocit, že mu kosti vyskočí z kůže. Kuchař a servírka se rozdělili, kuchař jel s Mexičanem a servírka zůstala v domě. Daniel byl v HAJZLU!

„Klid,“ konejšil ho Tobey.

„Klid, kámo, klid,“ tišil ho Cleo.

Limuzína sjela z příjezdové cesty a zamířila na Sunset.

„Mám být v klidu? A co ten polda? Co když bude sledovat limuzínu?“

„Nech ho, ten jde po Mexičanovi,“ řekl Tobey

„Chyť tu servírku, Danieli. My to vymyslíme, –líme,“ dodal Cleo.

Daniel měl pocit, jako by mu paže a nohy měly vyskočit z kloubů, kuchař ho táhl jedním směrem, servírka druhým, ale hlasy ho konejšily. Hlasy mu pomáhaly myslet.

„Servírka je tady, dostaň servírku,“ šeptal Tobey.

„Dostaň servírku, kuchař si pro ni přijde, –jde,“ sykl Cleo.

Daniel věděl, že mají pravdu. Díval se, jak limuzína vjíždí na Sunset a mizí.

Nejprve dostane servírku, potom kuchaře a nakonec bude mít všechno.

35

Elvis Cole

Cole si na chvilku přidržel telefon ramenem a snažil se vstřebat, co mu Pike právě řekl. Jako by popisoval jednu realitu, zatímco on ještě zpracovával jinou.

„Ty mi tvrdíš, že s nimi nezacházeli jako se zajatci.“

„Před domem byli čtyři strážní a nejméně další dva uvnitř. Když postavíš strážce ven, nehlídáš lidi, co jsou uvnitř, ale snažíš se chránit před někým, kdo je venku.“

„To nechápu. Jak je možné, že Třináctka z Venice Smithe napřed vydírá a zčistajasna se k němu chová jako k hostovi?“

Pike neodpověděl.

„Nemusíš mi odpovídat,“ prohodil Cole.

„Podle toho, jak si třásli rukama, bych tipoval, že v tom je obchod. A podle soukromého tryskáče z Mexika asi hodně velký obchod.“

„Máš číslo?“

Cole si zapsal číslo letadla, které mu Pike nadiktoval.

„Fajn. Pokusím se zjistit, kdo je majitel. Kam se chystáš teď?“

„Zpátky k Azzarovi.“

„Zajeď napřed sem. Chci tam s tebou.“

Cole se na chvilku zamyslel, potřeboval si přebrat nová fakta.

„Někdo ty lidi chce dostat To víme jistě. Mysleli jsme si, že po nich jdou Mendoza a Gomer, ale nebyli to oni, a z Azzary je najednou jejich nejlepší kamarád.“

„Ano.“

„Chrání je?“

„Když s někým obchoduješ, staráš se o něj.“

„Nemůžu si pomoct, ale nechápu, proč by pouliční gang Třináctka a mexičtí kovbojové s vlastním tryskáčem potřebovali obchodovat s člověkem, který smaží krevety.“

„Za chvíli jsem u tebe. My na to přijdeme.“

Následujících deset minut, se Cole pokoušel zjistit komu patří letadlo Citation Jet XB-CCL, ale neuspěl. Ještě byl na lince federální letové agentury, když mu telefonní automat oznámil, že volá Lucy Chenierová. Zavěsil letovou agenturu a vzal si Lucyin hovor.

Mluvila velmi formálním tónem.

„Můžeš mluvit?“

„Určitě. Co jste zjistili?“

„Přepnu tě na hlasitý odposlech. Terry je tady se mnou.“

Praskání v telefonu se změnilo v duté ticho, jak ho přepnula do reproduktorů.

„Ahoj, Terry. Děkuju, že nám s tím pomáháte.“

„Žádný problém, člověče. Slyšíme se dobře?“

„Slyším vás skvěle.“

Terry měl měkký hlas s dřevním louisianským přízvukem. Vyrůstal v rodině policistů, a než odešel do důchodu a začal pracovat jako vyšetřovatel pro Lucyinu firmu, sám sloužil jako policista.

„Jen abys věděl, jsme v mé kanceláři a jsme tady sami,“ zmínila se Lucy. „Nikdo další nás neuslyší, jen ty, Terry a já.“

„Dobře.“

„Ty jsi sám?“

„Jo. Je to jen mezi námi.“

„Joe tam není?“

„Ještě ne. Právě sem jede.“

Colea překvapilo, že se Lucy chová tak tajnůstkářsky.

„Fajn. Posílám ti mailem dva obrázky. Jsi u počítače?“

„Hned. Jdu k němu.“

„Řekni mi, jestli jsou to ti lidi, které znáš jako Dru Rayneovou a Wilsona Smithe.“

Když Cole došel k počítači, e-mail od Lucy už na něho čekal.

„Počkej, otevřu to.“

Nijak ho nepřekvapilo, když se ukázalo, že fotografie Wilsona Smithe pochází z policejní databáze, přesto pocítil mírné rozčarování. Snímek Dru Rayneové byla momentka, která ji zachytila za barem s vlasy vyčesanými nahoru a zápěstími ověšenými snůškou laciných pestrobarevných náramků. Měla na sobě přiléhavé černé tričko s nápisem Dejte servírce dýško, jinak vám plivne do pití.

„Jo, jsou to oni.“

Terryho hlas zněl potěšeně.

„Sakra, chlape.“

„To, co ti teď povíme, máme od vrchního vyšetřovatele Oblastního louisianského soudu,“ řekla Lucy. „Vzpomínáš si, jak jsem ti říkala, že se nám může stát, že nebudeme schopní vrátit džina zpátky do láhve?“

„Mám čekat, že mi zavolají?“

Znovu promluvil Terry.

„Tlačil na mě, kámo. Nedal jsem mu vaše jméno a adresu, ale klidně bych se vsadil, že teď už si telefonuje s FBI. Šlápl jste do něčeho velkého. S tímhle případem souvisí série vražd, a jejich počet pořád roste.“

Cole se díval na Smithovu fotografii z policejní databáze a cítil, jak se v něm vzmáhá takový ten pocit Já-tušil-že-to-bude-ještě-horší.

„Smith je vrah?“

„Pravděpodobně, ale teď nemluvíme o něm. Člověka, kterého znáte jako Wilsona Smithe, se pokouší najít někdo, kdo spáchal nejméně osm, možná devět vražd.“

Colea zamrazilo v hrudi. Pike měl pravdu – po Venice Canals se prohánělo něco mnohem nebezpečnějšího než vyděrači z pouličních gangů.

„Našel je. Je tady.“

Lucy a Terry se překotně rozpovídali jeden přes druhého, až nakonec Lucy vyhrála.

„Jak víš, že je našel?“

Cole jim řekl o Mendozovi a Gomerovi.

„Nevíme jistě, proč sledovali dům, ale následující ráno je našli zavražděné. Joe věří, že je zabil někdo, kdo hledá Wilsona a Dru.“

Terryho tichý hlas se obrátil na Lucy.

„Tohle se mi nelíbí. Jestli je to ten samý chlap, musí tam naši lidi jet, aby se vydali po stopě, dokud je horká.“

„To my s Elvisem chápeme, Terry. Řekni mu o Raineym.“

Cole měl pocit, že slyšel, jak se Terry nadechl, jako by si dodával odvahu, než se pustí do toho, co ho čeká.

„Smithovo pravé jméno je William Allan Rainey. Pašoval ze země hotovost pro lidi, co byli napojení na bolivijský drogový kartel. Moji lidé tvrdí, ale je to bez záruky, že než ho chytili, vyvezl šest nebo sedm milionů dolarů.“

„Peníze z drog?“

„Kde jinde byste takovou hotovost sebral?“

Obchod s drogami probíhá v hotovosti a zahraniční dodavatelé mají potom problém dostat peníze ven ze země. Cole od zkušených policistů věděl, že pro dodavatele je mnohem snazší dostat drogy sem než vyvézt hotovost ven. Takové množství peněz nemohli jen tak uložit v bance a nechat převést z účtu na účet, protože banky sleduje vláda, a převádět peníze po několika tisícovkách je pro organizaci, která otáčí stovky milionů v hotovosti, k ničemu.

„Kvůli pašování hotovosti se přece nedostal do tajné složky,“ namítl Cole.

„Za to může protidrogové. Chytili ho a dohodli se s ním, že jim bude dodávat informace o obchodech kartelu.“

„Byl informátor.“

„Přesně, několik let, ale možná právě proto udělal to, co udělal. Rainey a ta žena zmizeli dva týdny před hurikánem s dvanácti miliony dolarů, které patřily Bolivijcům. Od té doby jsou na útěku.“

Cole se opřel.

„Dvanáct melounů. Slušný.“

„V hotovosti,“ dodala Lucy.

„Hoši z kartelu vypsali na Raineyovu hlavu odměnu milion dolarů a poslali za ním svého specialistu.“

„Specialistu na vraždy?“

„Specialistu na to, že pro Bolivijce vyhledává lidi a pak s nimi dělá všechno, co si Bolivijci přejí. Tady na soudu mu přezdívají kat. Teď se prohání tam někde u vás.“

Colea znovu zamrazilo a poslouchal, jak Terry pokračuje.

Podle Terryho zdroje byl život Williama Allana Raineyho plný krátkých období zločineckých aktivit a pochybných obchodních dobrodružství. Rainey si otevřel hned několik barů a restaurací, které zkrachovaly, ale nakonec se uchytil jako dodavatel mořských ryb a mořských plodů, které skupoval od rybářů z malých měst po celém pobřeží Louisiany. Vyšetřovatelé věří, že právě tou dobou se Rainey seznámil s lidmi, kteří obchodovali s bolivijským kartelem, a protože vždycky koukal, kde by přišel snadno k penězům, brzy objevil možnost zajímavé spolupráce. Bolivijci potřebovali cestu, kterou by vyvezli ze země své peníze, a Rainey jim ji poskytl. Jeho denní kontakty s rybáři mu umožnily najímat lidi, kterým nevadilo převážet pochybný náklad. Především když byli pozadu se splátkami a potřebovali peníze.

Cole ho zarazil.

„Věděli ti lidé, co převážejí?“

„Dohoda zněla na nic se neptat, ale Rainey namluvil nejméně dvěma rybářům, že vozí trávu do Miami. Peníze byly podobně zabalené, ve vodotěsných balících z černého igelitu. Fungovalo to tak, že než rybáři vypluli na moře, předal jim Rainey s několika strážci balíky a souřadnice místa, kde se setkají s další lodí a nákladu se zbaví. Jediné, co museli udělat, bylo předat balíky, a pak pokračovat v lovu ryb.“

„To lidem z protidrogového prozradil Rainey?“

Terry se zasmál.

„Haha. Ten je krmil jen sporadickými zprávami o dodávkách drog do země nebo jmény nějakých malých ryb. Dával jim jen tolik, aby ho nechali na pokoji. Netušili, že pašuje hotovost, dokud to celé neprasklo.“

„Co se stalo?“

„Ta žena,“ ozvala se Lucy. „Dru Rayneová se ve skutečnosti jmenuje Rose Marie Plattová. Rainey se s ní seznámil, když pracovala v restauraci ve Francouzské čtvrti pro jistého Tollivera Jamese. Ona a James spolu žili.“

Terry jí vstoupil do řeči.

„James nakupoval mořské plody od Raineyho, takže se dá předpokládat, že se seznámili při tom. Několik měsíců nato se s Jamesem rozešla a nastěhovala se k Raineymu. A po několika dalších měsících, čímž se dostáváme do doby dva týdny před hurikánem Katrina, Rainey a Plattová zmizeli i s penězi Bolivijců. Přibližně tentýž den se vydal na moře rybář Mike Fourchet, ale už se nevrátil. Mikea a jeho loď našli v přístavišti v Quarantine Bay. Měl zezadu prostřelenou hlavu.“

„Fourchet byl jeden z Raineyových rybářů?“

„Takhle si to protidrogové dalo do souvislostí. Fourchetovo jméno bylo v Raineyových záznamech. A přihořívat začalo, když se během bouře našel bývalý přítel té ženy, Tolliver James, zavražděný.“

„Udělal to Rainey?“

„Ani náhodou. Protidrogové věří, že je zabil ten váš specialista. Umlátil ho k smrti-vážně ošklivě, jako by ho mučil. Měl tak příšerně polámané nohy, že z kostí zbyly jen třísky ve tkáni.“

Terry se odmlčel, protože si uvědomil, že vzhledem k Lucyině přítomnosti v místnosti zašel možná příliš do detailů.

„Omlouvám se, paní Chenierová.“

„Prosím vás, Terry.“

„Každopádně federálům a protidrogovému trvalo asi dva nebo tři roky, než si tohle všechno, co vám teď vykládám, dali dohromady. Vy víte, jak vypadá vyšetřování – postupně ho skládáte kousek po kousku.“

„Říkal jste, že Rainey má také prsty ve vraždě.“

„Fourcheta. Detektivové z případu zjistili, že Rainey onoho rána, kdy zmizel, přivezl těch dvanáct melounů Fourchetovi. Vyšetřovatelé věří, že se Rainey později za Fourchetem vrátil bez strážců, možná byli domluveni, že na ně počká, než vypluje, každopádně Fourchet skončil mrtvý a Rainey a Plattová vzali roha i s penězi.“

„Takže Rainey s Plattovou zavraždili Fourcheta?“

„Všichni, včetně Bolivijců, si to myslí. Proto na něho vypsali odměnu a poslali pro něj svého člověka. Ten chlap po nich jde už léta.“

„Víte, kdo to je?“

„Já vím jen tolik, kolik jsem vám řekl. Je to jejich nájemný kat.“

„Kat.“

„Takhle o něm mluvil můj člověk. Kat. Jak jinak byste říkal zvířeti, které má na kontě devět vražd?“

Terry se okamžitě opravil.

„Jedenáct.“

Nikdo chvilku nepromluvil, dokud si Terry na něco nevzpomněl.

„Počkejte, asi mám ještě něco. Všichni lidé, které zabil, byli nějak spojení s Raineym nebo Plattovou – byli z rodiny nebo s nimi někdy pracovali, prostě mohli vědět, kde by se Rainey a Plattová dali najít Postupně se k nim prokousával přes přátele a rodinu. S Tolliverem Jamesem to bylo stejné.“

Rozhostilo se ticho, které nikdo z trojice zjevně neměl chuť prolomit.

Nakonec Cole řekl: „Jestli se u vás znovu ukáže FBI, dejte jim moje jméno.“

„Určitě?“ zeptala se Lucy. „Můžeme s tím otálet nebo to nějakou dobu tutlat Nechci, abys měl problémy.“

Cole se usmál a poprvé od začátku jejich hovoru pocítil alespoň nějakou útěchu.

„Jsi skvělá, Lucille.“

„Občas.“

„Vážně jsi skvělá, ale moje jméno jim dej. Terry, cením si vaší nabídky, ale jestli se ozvou, pošlete je za mnou. Tak jako tak do toho budeme muset zapojit místní policii. O tomhle musí vědět.“

Cole řekl Lucy, že ještě zavolá, a zavěsil. Pak si vytiskl nové fotografie Wilsona a Dru. A hned sám sebe opravil. Williama Raineyho a Rose Plattové.

„Je to čím dál lepší,“ pronesl pro sebe.

Právě vytahoval druhou fotku z tiskárny, když venku zaparkoval Pike. Setkali se v kuchyni. Cole si pomyslel, že Pike vypadá unaveně, tváře měl propadlé a pod temnými skly brýlí se mu rýsovaly černé kruhy. Na jeden zátah vypil celou láhev vody.

„Jak dlouho jsi vzhůru?“ zeptal se Cole.

„Jsem v pohodě.“

Cole si spočítal, že je na nohou už osmačtyřicet hodin.

„Vezmi si něco k jídlu.“

„Nemám hlad.“

„Fajn, konečně něco máme. Lucy zjistila, co jsou zač. Nejsou to dobré zprávy.“

Pike, s rukama založenýma na prsou a nehybný jako socha, se opřel o kuchyňský pult a Cole mu všechno převyprávěl. Během jeho vyprávění se Pike pohnul jen jednou.

„Ta jména,“ řekl potom.

Cole mu nerozuměl a zeptal se, co tím myslí.

„Rainey. Rayneová. Myslíš, že si to jméno vybrala, protože znějí podobně? Třeba jí ho vybral on.“

Cole věnoval Pikeovi soucitný pohled, ale brzy si uvědomil, že sám má dost starostí s vlastním rozbolavělým srdcem.

„Co chceš dělat?“

„Zavolat policii.“

„Fajn. Podle mě je to správné rozhodnutí. Máš číslo na Buttona?“

Pike sáhl do kapsy pro mobil, ale ten zazvonil dřív, než ho stačil vyndat. A zatímco na displeji četl, kdo volá, zazvonil telefon ještě jednou, a Cole nechápal, proč Pike tak zírá. Když vzhlédl, zazvonil mobil potřetí.

„To je Dru.“

Pike stiskl tlačítko a odpověděl.

Část pátá
HLÍDKA

HLÍDKA, s.; voják, který drží stráž na místě, kudy se prochází.

– Websterův devátý nový akademický slovník

36

Tři dny svůj mobil nepoužila, ale na displeji telefonu stálo jasně: DRU. Takhle si její číslo uložil do paměti.

Pike opatrně stiskl tlačítko pro přijetí hovoru a stejně opatrně odpověděl. Obával se, že by to mohl být Smith, Azzara nebo někdo z Azzarových poskoků. Když odpovídal, upíral pohled na Colea.

„Ano?“

„Willimusišmudáttyprachyprosímdejmujeonmědrží –“

Slova z ní vyletěla, ale najednou byla pryč, jako by její hovor uťala sekera kata.

Cole popošel blíž.

„Byla to ona?“

Pike uvažoval, jestli to byla pravda nebo další nepochopitelná lež.

„Mluv se mnou, Josephe. Co říkala?“

„Já nevím.“

Pike zdvihl prst, aby Colea umlčel, a zkusil jí zavolat zpátky, ale hovor spadl rovnou do hlasové schránky.

„Co říkala?“

„Říkala mi Willi. Jako by mluvila s Raineym. Prosila Raineyho, ať mu dá ty peníze. Řekla, že ji drží. To je všechno.“

„Kdo ji drží, ten kat?“

„Znělo to tak.“

Pike si v hlavě znovu přehrál celý hovor – její hlas byl napjatý jako struna. Přišlo mu to věrohodné, ale klidně mohla volat od Azzarova bazénu, obklopená auditoriem kovbojů, kteří obdivovali její herecké schopností.

„Zavoláme Buttonovi,“ rozhodl Cole. „Stejně mu musíme dát vědět.“

Pike už byl na cestě ven.

„Dru neví, že jsme je našli. Kouknu se, jestli je ještě u Azzary.“

„Rose.“

Pike se zastavil ve dveřích, nechápal.

„Je to Rose, ne Dru,“ řekl Cole.

„Jestli ten hovor nebyla lež, tak ji drží – ověříme si to u Azzary. Buttonovi můžeme zavolat až potom.“

Nezdálo se, že by Colea přesvědčil, ale oba nastoupili do Pikeova džípu a rychle se rozjeli Laurel Canyonem k Sunsetu a pak na západ k Azzarovi. Pike cestou Coleovi popsal, jak dům vypadá a kde jsou strážci. Místo na zaparkování našel jeden blok od bilboardu Regency a zavedl Colea na roh Azzarovy ulice.

„Na příjezdové cestě byl jeden strážce. Další seděl v monte carlu. Vidíš je?“

„Auto vidím. Strážce ne.“

„Jsou pryč.“

Monte carlo i tercel ještě stály před Azzarovým domem, ale příjezdová cesta i auto byly prázdné.

„Mě neznají,“ řekl Cole. „Ty počkej tady a já se kouknu blíž.“

Cole vykročil po chodníku, jako by se jen procházel.

Pike kontroloval okolní auta a příjezdovou cestu, jestli nezahlédne nějaký podezřelý pohyb, ale nikdo se neobjevil. Cole došel k domu, zastavil se na chodníku vedle monte carla, chvíli do něj upřeně hleděl a pak mávl na Pikea, aby šel blíž. Pike přiběhl a z Coleova prázdného výrazu poznal, že se něco stalo.

„Koukni.“

Uviděl tělo a popošel k autu, aby se podíval zblízka. Muž na předním sedadle ležel na boku, jako by spal na saténově rudém polštáři. Hector.

Pike okamžitě zamířil k domu.

„Boční vchody. Ty vpravo, já vlevo. Zadní strana domu je prosklená.“

Pohybovali se bez jediného slova. Cole přeběhl malý přední pozemek a pokračoval k příjezdové cestě. Pike proběhl bočním vchodem, a jak se blížil dozadu, sáhl pod mikinu pro pistoli. Cole se vynořil na opačné straně verandy, právě když Pike oběhl roh.

U bazénu nikdo nebyl. Druina láhev piva, stále skoro plná, stála na betonové podlaze u lehátka. Kovboj, který seděl sám stranou v křesílku, ležel na terase s rukama rozpaženýma, a jeho dokonale čistý krémový stetson se povaloval metr od něj. Velká skleněná křídla zasouvacích dveřích byla stejně jako předtím dokořán, takže Pike s Colem měli nerušený výhled na masakr uvnitř domu.

Cole tiše zašeptal.

„Tohle je zlý.“

Kovboj z autoservisu seděl na pohovce s širákem na hlavě, ale hlava mu visela dozadu, jako by zíral na strop. Mladík s tetováním gangu dřepěl na podlaze vedle velkého hranatého konferenčního stolku s očima dokořán a pohledem bez života.

Cole vešel do domu levou stranou otevřených dveří a Pike vstoupil zprava. Další člen gangu ležel mrtvý vedle kuchyňského ostrůvku a další kovboj zůstal zhroucený před záchodem. Kovboj měl rozepnuté kalhoty a na podlaze vedle jeho těla ležela černá pistole Heckler & Koch. Měl vyvržené vnitřností, ze kterých se linul tak Štiplavý zápach, až Pikea pálilo v očích.

Cole znovu zašeptal.

„Nikdo z nich ani nestihl vystřelit. Není divu, že mu říkají kat.“

Pike prošel kolem Colea do chodby.

„Já si beru ložnice, ty projdi garáž. Azzara má černý prius.“

Pike prošel krátkou chodbou do ložnice, kde našel Wilsonovo a Druino oblečení. Sousední ložnici používali strážci, na podlaze ležely matrace a spací pytle. Poslední ložnice patřila Azzarovi. Pike rychle místnost prohlédl a pak se poklusem vrátil do obývacího pokoje. Cole k němu vzhlédl od kovboje rozvaleného na pohovce.

„Ještě někdo?“

Pike zamítavě potřásl hlavou.

„Ne. V garáži?“

„Prázdná. Jestli tady byl Azzara, je pryč, ale koukni na tohle.“

Cole vzal do ruky kovbojovu peněženku, otevřel ji a ukázal Pikeovi modro-zlatou hvězdu a průkaz s fotografií. Na něm stálo POLICIA FEDERAL MEXICO.

„Mexická federální policie. Federales. Co tady podle tebe dělá?“

Pike si prohlédl průkaz.

„Myslíš, že je falešný?“

„Nevím. Ten chlap venku a ten u záchodu mají taky odznaky a všichni měli pistole H & K. Federales používají hecklery.“ Pike potřásl hlavou, bylo mu jedno, co jsou zač a proč byli tady, nebo kolik je jich mrtvých. Jediný, na kom záleželo, byla Dru.

„Limuzína asi vysadila Azzaru, Raineyho a toho veterano u domu. Uviděli ta jatka a zdrhli. Tercel je ještě tady, takže Rainey odjel s Azzarou.“

Nezdálo se však, že by Colea přesvědčil.

„Nic nevíme, Joe. Třeba se sem vůbec nevrátili. Možná ještě obědvají někde na pláži. Nebo Rainey odjel s tím veterano.“

Pike věděl, že Cole má pravdu, ale Azzara byl jeho poslední nadějí. Azzara by věděl, co se tady stalo, a Azzara by mohl vědět, kde najít Dru.

Cole se zvedl od mrtvoly.

„Co chceš dělat?“

„Zavolat policii. S nimi najdeme Azzaru rychleji.“

Zavolali Buttonovi z domu. Cole mu rychle sdělil nejdůležitější fakta o Williamu Allanu Raineym a Rose Marii Plattové a dodal, že zbytek mu poví, až přijede. Button to vzal celkem dobře, jen jednou se krátce ohradil.

„My jsme se tohle všechno také dozvěděli teprve před hodinou, Buttone,“ vysvětlil mu Cole. „Přestaňte ztrácet čas a přijeďte sem.“

„Zavěs,“ řekl Pike.

Na příjezd policie čekali u Pikeova džípu. Nechtěli být v domě, až první uniformovaní policisté začnou valit oči nad tolika mrtvými těly a kalužemi krve.

V ubíhajícím čase jako by Pikeovi běhali v žilách mravenci. Cole během čekání jednou nebo dvakrát promluvily ale Pike mu neodpověděl. Myslel na Dru a na to, proč o pomoc volala jemu.

37

Daniel

Daniel vzal ženě telefon a převrátil ji na břicho, aby jí mohl spoutat ruce za zády lepicí páskou. Na ukradené dodávce toho krtka bylo skvělé, že byla plná užitečných věcí. Lepicí pásky, provaz, dráty. Moře věcí, kterými se dalo řezat.

Žena s ním nemluvila, ani se na něj nedívala, ale to Danielovi vyhovovalo. Když měla zápěstí zjištěná, převalil ji zpátky na záda a ústa jí zalepil velkým stříbrným obdélníkem, takže vypadala jako robot. Takhle mu připadala hezčí.

Stáli na Wilshire Boulevardu, na parkovišti proti paleontologickému nalezišti v asfaltových ložiscích La Brea Tar Pits. Danielovi se líbil umírající mamut. Obrovská socha umírajícího mamuta stála v asfaltu a propadala se dolů do hlubin vstříc vlastní smrti. Daniel se bavil představami, jak se tahle obrovská obluda topí v horkém asfaltu. Přemýšlel, jestli by se dřív uvařil nebo utopil. Uvaření by bylo lepší.

Satelitní telefon zazvonil, když si přesedal na přední sedadlo. Bolivijec. Daniel odpověděl tím nejprofesionálnějším vlezdoprdelistickým tónem.

„Tady Daniel. Zjistili jste něco o tom muži?“

Místo odpovědi na Danielovu otázku se Bolivijec pustil do nesmyslného žvanění, které končilo nevyhnutelnou otázkou.

„Mám slečnu Plattovou. Ano, pane, mám ji u sebe. Právě teď je necelý metr ode mne. Ne, pane, pana Raineyho nemám. Je se svým mexickým přítelem, ale dostanu ho už za několik minut.“

Blablabla. Kecy, kecy, kecy. Ježíši, ten chlap se dokáže vykecávat.

„Kašli na něj,“ řekl Tobey.

„Zavěs tomu zmrdovi,“ přidal se Cleo.

Daniel začínal být naštvaný.

„Pane, podařilo se vám zjistit něco o tom muži? Rád bych věděl, s kým mám tu čest.“

Zmrd mu pořád neodpovídal. Místo toho chtěl vědět, proč se Daniel ptá na nějakou poznávací značku a jak s tím vším souvisí muž z džípu. Daniel se začínal cítit nepříjemně v úzkých.

„Nevím, co s tím má společného, pane. Nejméně jednou byl v Raineyově domě a dnes jsem ho viděl u Azzary. Evidentně ví, co jsou zač, a to znamená, že máme problém.“

Další bolivijské tlachy. Ten chlap jich měl nekonečnou zásobu.

„Ne, pane. Já věřím, že sledoval Mexičana a pana Raineyho zpátky na letiště, ale nevím to jistě. Já jsem se rozhodl chytit slečnu Plattovou.“

Podělaný Bolivijec vyletěl jako zralý uher, ječel, že mexikán mohl odvézt toho prodavače rybích baget do Mexika. Přesně kvůli tomuhle Daniel s těmi kretény nerad mluvil, jedna hysterická scéna za druhou.

„Pane, pan Rainey je stále v Los Angeles. Slečna Plattová s ním právě teď mluvila. Mohli bychom se vrátit k tomu, co jsme zjistili? Musím jednat rychle.“

Bolivijec na něho vychrlil několik povšechných informací o chlapovi se šípy. Jmenuje se Pike. Voják zvláštních jednotek námořní pěchoty, který se stal policistou. Když to Daniel uslyšel, lekl se, že by to mohl být federál, ale Bolivijec dodal něco mnohem zajímavějšího.

„Promiňte, pane, ale v tomhle chci mít úplně jasno. Už není u ozbrojených složek?“

Blablabla.

„On je žoldák? To víme jistě?“

Daniel naslouchal pozorněji. Chlap se šípy se vybodnul na policajty a stal se nájemným vojákem. Pracoval pro špičkové vojenské korporace z Londýna a Washingtonu na misích po celém světě, včetně Střední Ameriky. Daniel si pomyslel, že to je paráda, a přemýšlel, jestli se jejich cesty někdy zkřížily. Kartely také čas od času najímaly žoldáky, stejně jako vlády, které s nimi bojovaly. Daniel se nikdy nesetkal s žádným, který by neuměl zabíjet

„Víme, pro koho pracuje?“

Bolivijec mu na to nedokázal odpovědět. Vyptávali se všude, snažili se to zjistit, blablablabla. Daniel nedokázal poznat, jestli se ten chlap jen nesnaží vyhnout odpovědi.

„Musím jít, pane. Až spolu budeme mluvit příště, budu mít víc dobrých zpráv. To je slib.“

Další výlev, přemrštěné vychvalování Danielových služeb.

„Děkuji, pane. Skutečně. Jste příliš laskavý.“

Kretén.

Daniel zavěsil.

„Jste příliš laskavý, to se povedlo,“ smál se Tobey šeptem.

Cleo se přidal.

„Příliš laskavý, takový nafoukanec.“

Švitořili jako dvě připitomělé sýkorky.

„Mohli byste vy dva zmlknout?“

„Zmlknout –“

„– out, –out.“

Daniel civěl na mamuta uvízlého v bahně, hlavu zakloněnou, kly zdvižené do výše, jako by se modlil k Bohu, aby ho vytáhl z bažiny. Rád by věděl, jestli mu Bolivijec o tom chlapovi se šípy nelhal. Jestli je ten chlap žoldák, pak ho Bolivijci mohli najmout, aby našel Raineyho a Plattovou, stejně jako najali Daniela. Takové věci se stávají a Daniela z toho rozbolela hlava. Hodně rozbolela.

Tobeyho tichý hlas ho konejšil.

„No tak, Danieli.“

Cleova tichá ozvěna mu přizvukovala.

„Tak, tak.“

Daniel se soustředil na mamuta a pokoušel se představit si, jaké je uvařit se v asfaltu. Asi to nebude tak horké.

Tobey se rozchechtal jako blázen.

„To se ti povedlo, Danieli, to se ti vážně povedlo.“

Cleo se také smál.

„Ty mě jednou zabiješ, Danieli, zabiješ, –ješ!“

Daniel zaplašil své paranoidní bludy stranou. Buď si s ním Bolivijci zahrávají, nebo ne, ale spíš ne. Ani Bolivijci nejsou tak pitomí, aby si zahrávali s vlkodlakem.

Chlápek se šípy se asi doslechl o odměně a pracoval sám za sebe. Danielovi to nevadilo. Jestli je žoldák, potřebuje peníze, takže se dá vždycky koupit, když na to přijde. Ale z toho, co Daniel věděl, ten moula Raineyho ztratil a zdekoval se. Daniel už možná toho tetovaného frajera v zrcadlovkách nikdy neuvidí.

Tobey ho jemně plísnil.

„Nebuď hlupák, Danieli.“

„Hlupák, hlupák.“

Kluci měli pravdu. Jestli Bolivijci nedali tomu chlapovi informace, pak byl zatraceně dobrý. Jak se objevil u kanálu, nebo jak vyšplhal na bilboard – tenhle chlap byl nebezpečně dobrý.

Daniel zvedl telefon té ženy a pohlédl na ni. Ležela na zádech, jako by byla mrtvá. Danielovi se takhle líbily.

„Ten tvůj přítel by měl radši brzy zavolat. Začínám být nervózní.“

Nepohnula se. Ani sebou necukla. Jen na něho zírala těma přimhouřenýma, ostražitýma očima. Jako by přemýšlela.

Daniel si pohupoval telefonem a usmíval se na ni.

Čím mrtvější, tím lepší.

38

Když Button s Futardovou přijeli, oba konce Azzarovy ulice už blokovaly černobílé hlídkové vozy. Kolem domu se táhly zábrany losangeleské policie a žlutá páska označující místo činu; Hectorovo monte carlo ukrývala rozkládací zástěna. Místo činu spadalo pod policejní stanici Hollywood Station, ale Malevos Pacificos a Třináctku z Venice měl ve své pravomoci Button.

Během prohlídky místa činu zasypával Pikea a Colea otázkami, ale Pike chtěl, aby se soustředil na Azzara.

„Věříme, že se z letiště vrátil sem, protože tady není jeho auto. Jezdí v černém priusu. Sežeňte jeho značku a dejte ji hlídkám.“

„Azzara zabil tyhle lidi?“

„Řekli jsme vám, kdo je zabil,“ odpověděl Cole. „Azzara pravděpodobně bude s Raineym a jeden nebo druhý by možná mohli vědět, kde je Rose Plattová.“

Cole jim ukázal policejní fotografu Williama Raineyho.

„Na zadní stranu jsem napsal číslo Raineyho případu. Zavolejte na Oblastní soud v Louisianě. Potvrdí vám, co jsme vám teď řekli.“

Buttonovy čelisti pracovaly naprázdno, jak upřeně pozoroval fotky, ale nakonec je podal Futardové.

„Zavolej tam a zjisti, jestli se dá najít někdo, kdo o tom něco ví.“

Futardová se chystala odejít, ale Button ji ještě zastavil.

„Počkej – než zavoláš, zjisti Azzarovu poznávací značku a dej ji veliteli hlídkových policistů. Řekni mu, že Azzara je podezřelý z mnohonásobné vraždy. A že mu zavolám hned, jak budu moct.“

Futardová znovu zamířila pryč, ale on ji zase zastavil.

„Futardová, jestli tě v Louisianě budou chtít poslat do háje, dones mi telefon.“

Tentokrát už ji nechal jít a obrátil se na Pikea.

„Dvanáct milionů dolarů a ten člověk dělá sendviče ve Venice?“

„Louisianské po’boy.“

Když Futardová odešla, přivolal je detektiv Eduardo Valenti z Pacific Station k tělu člena gangu u konferenčního stolku.

„Toho znám taky. Bobby Ruiz, jinak známý jako Lil Rok.“

„Někdo z Azzarových lidí?“

„To si pište. Narozený a odchovaný gangem Malevos v Ghost Townu.“

Valenti už identifikoval muže u kuchyňského ostrůvku jako doživotního člena Malevos jménem Trejo Hermanos, známého také jako Bláznivý Tý.

Pikeovi bylo jedno, kdo to je. Důležité bylo, že celé hlídkové oddělení losangeleské policie teď bude hledat Azzarův prius, takže se mohl zase pustit do pátrání. Pokud má Azzara Raineyho u sebe, stačí najít jeho a dostane i Raineyho. Pike chtěl Raineyho.

Nechal Colea s Buttonem a Futardovou a poodešel stranou, aby zavolal Marisol.

„Jak je Artiemu?“

„Počkejte.“

Asi právě byla u něho a musela odejít, aby mohla mluvit. Po několika vteřinách se znovu ozvala na lince, tiše, aby je Artie neslyšel.

„Je mu líp, aspoň myslím. Kontrolovala jsem mu teplotu, jak jste řekl. Je v pořádku.“

„A co moč?“

„Je ještě trochu narůžovělá, ale ne moc. Dávám mu brusinkový džus. Myslíte, že to pomůže?“

„Ano, dobrý nápad.“

Pike počkal, než kolem přejde koronerův vyšetřovatel, který mířil k mrtvému členu Federales. Přitom si všiml, že se na místě objevil Straw. Straw se identifikoval uniformovanému policistovi, který mu ukázal na Buttona. Koronerův vyšetřovatel mezitím odešel a Pike pokračoval v hovoru s Marisol.

„Jsem u Azzarova domu. Ta adresa, kterou jste mi dala, pomohla.“

„Jste s Michaelem?“

„Ne. Azzara tady není, ale je tu šest zavražděných lidí. Tři z nich patřili k Malevos. Asi to bude ve zprávách, ale chtěl jsem, abyste se to dozvěděla dřív ode mě.“

„Rozumím. Děkuju.“

„Azzara s jedním z mých přátel, tím mužem z Louisiany, tady našli ta mrtvá těla a někam utekli. Potřebuju ho najít.“

„Já nevím, kde by mohl být.“

„Když jsou lidé vyděšení, často se vracejí domů, a Miguel vyděšený bude. Kdybyste se něco doslechla, dáte mi vědět?“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Ano.“

„Zabil jste je vy?“

„Ne.“

„Udělal to Miguel?“

„Ne. Zabil je stejný muž, který chce zabít mé přátele. Proto je chci najít jako první. Zavoláte mi?“

„Ano. Jistě, zavolám.“

„Zůstaňte u Artieho. Dávejte pozor, jestli mu nestoupá teplota.“

„Vy jste divný člověk.“

Pike ukončil hovor a došel k lehátku, kde se Dru Rayneová předtím vyhřívala na sluníčku. Sedl si tam, kde seděla ona, a zahleděl se na její láhev. Ještě stála na terase. Dos Equis. Vytáhl z kapsy telefon a zavolal jí. Hlasová schránka. Odložil telefon stranou a zatímco sledoval Colea hovořícího s Buttonem, Strawem a Valentim, přemýšlel, jaké má možnosti. Straw si ho všiml a zvedl ruku na pozdrav, ale Pike neodpověděl.

Druin telefonát v něm vzbudil naději, že ji vrah bude držet naživu do té doby, než dostane Raineyho. Tím, že ji nechal zatelefonovat, z ní udělal volavku, jenomže to neznamenalo, že bude jen tak čekat, až se Rainey ukáže. Byl to lovec, takže vyrazí na lov. Pravděpodobně Raineyho hledal i teď, zatímco Pike seděl na Azzarově lehátku a vyhříval se. Pike byl přesvědčený, že ví, co vrah udělá, ale Raineym si tak jistý nebyl.

Neměl tušení, zda by se Rainey s vrahem chtěl dohodnout nebo by utekl. Z Druina hovoru usoudil, že Rainey má peníze, proto předpokládal, že by zřejmě utekl.

I kdyby chtěl zůstat, Azzara by mu nemusel dát na vybranou. Dohoda, kterou měl s Azzarou a Mexičany, by ho mohla přinutit sednout na soukromé letadlo a zmizet.

Zatímco Pike přemýšlel, Button vyšel ven a zavolal na něho.

„Přestaňte se opalovat a pojďte sem! Valenti má otázku.“

Pike se zvedl a šel za Valentim.

„Když jste mluvil o tom tetovaném muži, který vypadal jako veterano – neměl náhodou vytetovaného ducha? Nebyl to Casper, takový ten hodný duch? Znáte ten komiks?“

„Ano. Byl to Casper.“

Valenti se obrátil na Buttona.

„Caspera měl José Eschuara. Říkali mu Duch, protože se přibližoval k lidem, které měl zastřelit, jako duch – jeho oběti ho nikdy neviděly.“

„Kreativní,“ poznamenal Cole.

„Eschuara je velké zvíře – má hodně vysoké postavení v kalifornské La Eme. Jestli tady byl Eschuara s Federales – pokud tihle kovbojové opravdu jsou Federales, šlo o setkání na vysoké úrovni. Úplně mimo Azzarovu třídu.“

„Díky, Edie,“ poděkoval Button. „Sežeň jeho fotku. Ať se na ni Pike koukne.“

Když Valenti odešel, Straw si prohlédl mrtvého kovboje na pohovce.

„Tohle udělal stejný člověk, který zabil Mendozu a Gomera?“

„Zatím to tak vypadá. Cole říká, že je to bolivijský nájemný vrah. Rainey prý obchodoval s bolivijským kartelem.“

Straw se na Pikea zamračil.

„Ti lidé jsou Rainey a…?“

„Rainey a Plattová.“

Straw přesunul pohled z Pikea na Colea, jako by mu nevěřil.

„Jste si tím jistí?“

„Rozhodně,“ přisvědčil Cole. „Měli jsme vidění.“

Button se zasmál, ale Straw se zatvářil otráveně.

„Prozradilo vám to vaše vidění, kde je pan Rainey teď?“

Button se ošil, jako by ho Strawovy otázky začínaly unavovat.

„O to se tady snažíme, Strawe. Snažíme se ty lidi najít. Tohle všechno jsou jen neověřené zprávy. Víc se dozvíme, až si promluvíme s úřadem FBI v Louisianě. Je to jejich případ.“

Straw pozdvihl obočí.

„Louisiana? Fajn. Zavolám jim. Federálnímu agentovi vyhoví spíš.“

„Díky. My se o to postaráme.“

Coleovi zazvonil mobil, proto odešel kousek stranou, aby mohl hovořit. Straw hleděl za ním.

„Stejně s nimi budu mluvit. Možná by chtěli slyšet něco o Coleově vidění. A taky by mohli identifikovat toho šílence, co tohle udělal.“

„Zeptal jste se svých mužů, jestli si na někoho nevzpomněli?“ chtěl vědět Pike.

„Zeptal. Nevzpomněli.“

Button se zamračil, dráždilo ho, že se baví o něčem, o čem on nic neví.

„O čem to mluvíte?“

„O záznamu z kamery, na které by mohl být vrah. Jestli si vrah předem obhlížel tu prodejnu sendvičů, Straw by ho mohl mít na videu.“

„Moji lidé už to kontrolují, ale jak jsem vám řekl, natáčeli jsme jenom členy gangu. Jestli ten muž nekroužil kolem obchodu ve chvíli, kdy tam byli Azzarovi lidé, nebudeme ho mít. A stejně nechápu, jak bychom ho poznali, i kdyby na té nahrávce byl.“

Pike už o tom přemýšlel a myslel si, že možná ví jak.

„Elvis má záznam z bezpečnostní kamery Raineyova souseda. Koukněte se na něj. Pokud se objeví na obou záznamech, je to náš člověk.“

„To je zatraceně dobrý nápad, Strawe,“ pochválil Button Pikea. „To dává smysl.“

Straw se od nich vzdálil, aby zatelefonoval svým lidem, a Pike došel za Colem.

„Pojedu hledat Dru.“

Cole přikývl a požádal toho, s kým právě mluvil, aby počkal.

„Kam?“

„Do Venice. Začnu v autoservisu.“

„Fajn. Zavolám ti, pokud se něco dozvím.“

Pike zamířil pryč, ale zarazil se.

„Díky, žes mi neřekl, že se jmenuje Rose.“

Odešel dřív, než mohl Cole odpovědět.

39

Pike si nemyslel, že by Azzara byl v autoservisu, ale lepší místo, kde by měl začít, ho nenapadlo. Gangy La Eme byly jako rodiny. Pokud by Azzara chtěl vyměnit auto nebo sehnat pomoc, aby se dostal pryč ze země, šel by za někým, komu věří.

Pike byl na cestě do Venice už pětačtyřicet minut a k autoservisu mu zbývalo ještě pět minut jízdy, když zavolal Elvis Cole.

„Kde jsi?“

Pike mu řekl, kam jede a proč.

„Tak se na to vykašli. Azzara a Eschuara jsou po smrti.“

Pike sundal nohu z plynu a zajel ke straně ulice.

„Rainey?“

„Po Raineym není ani stopy. Našli je pět minut odsud v postranní ulici u Doheny. Zastřelené.“

„Bolivijec?“

„Právě se tam jedu podívat, ale zatím to vypadá, že je zabil Rainey. Schytali to zbraní velkého kalibru – nejméně devět milimetrů. Oběti u Azzary byly zastřelené dvaadvacítkou. Počkej chvilku.“

Pike v pozadí slyšel hlas, který pravděpodobně patřil Buttonovi, a pak se znovu ozval Cole.

„Podle mě se Rainey nedohodl s lidmi z gangu, co dál. Vypadá to, že je zastřelil a vyhodil z auta a pak zmizel. Po priusu se slehla zem.“

Pike se na chvilku zamyslel, snažil se rozhodnout, co teď.

„Mluvil Button s těmi vyšetřovateli v Louisianě?“

„Jo. Pošlou mu něco mailem.“

„Mají fotku toho kata?“

„Chm. Posílají všechno, co mají, ale fotku ne.“

„Pak mi dej vědět.“

Pike ukončil hovor. Nápad, že by někdo v autoservisu mohl vědět něco o Azzarovi, nebyl špatný, jenže teď byl Azzara mrtvý, a Pike se musel soustředit na Raineyho. S dvanácti miliony dolarů by si Rainey mohl sehnat auta, domy i byty po celém městě. Klidně by právě teď, zatímco Pike stojí u krajnice, mohl odplouvat z přístavu.

Pike uvažoval nad tím, jak mu Dru volala, a přitom předstírala, že volá Raineymu. Jestli Raineymu vůbec nevolala, ani nemusí vědět, že ji dostal Bolivijec.

Pike si našel Raineyho číslo a zkusil ho. Telefon jednou zazvonil a hovor se okamžitě přesměroval do hlasové schránky. Pike ho ukončil, chvilku se zamyslel a pak to zkusil znovu.

Tentokrát, když se ozvala hlasová schránka, nechal vzkaz.

„Má ji.“

Nechal mu své telefonní číslo a zavolal Coleovi.

„Je Straw ještě u Azzary?“

„Odjel před námi. Jede se podívat na tu nahrávku a porovnat ji se záznamem, který máme od Lainea. To byl dobrý nápad.“

„Dělá na tom zrovna teď?“

„Jo. Potrvá to dlouho. Chtěl s tím začít co nejdřív.“

Pike se rozhodl, že mu nabídne pomoc. Rozjel se přímo k Strawovu úkrytu proti Raineyovu občerstvení.

Krámek se teď hemžil policisty, ale Pike si jich nevšímal. Stejně jako předtím prošel tetovacím salonem a znovu vystoupal po zadním schodišti.

Na zaklepání nikdo neodpověděl. Zaklepal silněji a pak zkusil kliku. Nebylo zamčeno.

Dvě kancelářské místnosti byly prázdné. Lůžkoviny a pytle na odpadky zmizely. Chyběla i černá látka se čtvercovými otvory. Sledovací tým se přesunul jinam a nahrávku vzal s sebou.

Pike doběhl k džípu pro Strawovo číslo a zavolal mu.

„Jack Straw.“

„Kde jste?“

„Kdo volá –? To jste vy, Pikeu?“

„Co nového s tím záznamem?“

„Právě na něm jeden můj člověk pracuje.“

„Strawe, jsem ve vašem úkrytu. Je prázdný.“

„Uklidněte se, Pikeu. Tam jsme skončili. Sledovací operace je minulost Většina mých lidí už je na cestě domů.“

„V Louisianě nemají fotku toho Bolivijce.“

Straw se odmlčel, a když zase promluvil, zněl jeho hlas odměřeně.

„Já vím, že ne. Mluvil jsem s jejich agentem před dvaceti minutami. Proto jsem řekl Kennymu, ať ty nahrávky projde. Pokud najde někoho podezřelého – kohokoli, kdo by byť vzdáleně mohl být náš člověk –, dá mi vědět Raději byste se měl dát dohromady. Mluvíte, jako byste měl strach, že prohrajete.“

Straw zavěsil.

Kenny. Jeden člověk má prohlédnout stovky hodin nahrávek z kamery.

Pike si sedl a díval se na okolní domy a čumily na chodníku před Raineyovým občerstvením. Rainey se asi nevrátí, ale člověk nikdy neví – byl na útěku už léta, ale tentokrát neutekl. Změnil způsob chování a to lidé dělají, jen když pro to mají dobrý důvod. Rainey a Dru odešli k Azzarovi, ale nechali pár věcí v Brownově domě, aby to vypadalo, že odjíždějí jen na čas a mají v úmyslu se vrátit Třeba Rainey nechal v domě něco, co bude potřebovat, než odjede.

Pike se vydal k Brownovu domu. Přilehlé ulice zablokovala policie, proto nechal džíp na bulváru a chtěl přejít po mostě pro pěší. Policie uzavřela mosty na obou stranách ulice a Pike se najednou ocitl ve společnosti tří žen a šesti dětí z okolí na staveništi, kde byl zavražděn Gomer. Dívali se, jak policisté v civilu prohledávají Brownův dům.

Pike si policistů nevšímal. Na mostech pro pěší a cyklistické stezce se shromáždili čumilové a na zadních zahradách domů s výhledem na místo činu postávali místní. Pike mezi nimi hledal Raineyovu tvář, ale věděl, že by tam mohl být i bolivijský zabiják. Jestli ještě hledá Raineyho, mohl by se vrátit k jeho domu ze stejného důvodu jako Pike.

Pike našel v peněžence navštívenku Lily Palmerové a zavolal jí.

Odpověděl Jared, ospalým monotónním hlasem.

„Haló.“

„Tady Pike. Pamatujete si na mě?“

Jared ožil.

„Člověče, měl byste to tady vidět. Poldové jsou úplně všude.“

„Já vím. Jsem na druhé straně kanálu.“

„Kecáte? Člověče, věděl jste to? Wilson a Dru jsou zločinci. Věděl jste to?“

Jared došel na okraj jejich bazénu a zamával, když Pikea uviděl.

„Páni, támhle jste, já vás vidím!“

„Byl někdo u sousedů?“ zeptal se Pike.

„U Stevea?“

„Ano.“

„Člověče, rozhlídněte se, vypadá to tady jako na sjezdu polišů.“

„Nemyslím teď, předtím.“

„No jo, na tohle se poldové ptali taky. Ne, hm, nikoho jsem neviděl.“

„Nejen dnes. Co třeba včera a předevčírem v noci?“

„Nic, člověče.“

„A neslyšel jste něco?“

„Ne, kámo. A znáte mě – jsem jedno velký ucho. Mýmu zraku a sluchu žádný zlo neunikne.“

„Sežeňte si něco na psaní. Nadiktuju vám svoje číslo.“

„Jasně. Počkejte minutku.“

Jared odběhl do domu a za chvilku se zase ohlásil.

„Koukej oukej, jsme připraveni psát, Houstone.“

Pike mu nadiktoval číslo svého mobilu.

„Kdybyste vedle v domě někoho viděl, až policie odjede, zavolejte mi. Uděláte to?“

„Jasně, kámo. Poldům mám brnknout taky.“

„Ano, v pořádku. Zavolejte jim, ale potom zavolejte mně.“

„Máte to mít. No problemo.“

„Jarede – máte v domě alarm, bezpečnostní zařízení?“

„Jo.“

„Dnes v noci se zamkněte a nenechávejte otevřená okna ani dveře. Zamkněte se a zapněte alarm.“

„Člověče, vy mě děsíte. Ale já z Wilsona nemám strach. Vycházeli jsme spolu.“

Jenže Pike nemyslel na Raineyho.

„Prostě se zamkněte, Jarede. A kdybyste něco viděli nebo slyšeli, zavolejte 911 a hned potom mně. Řekněte to matce a dejte jí moje číslo.“

Nadšení se z Jaredova hlasu vytratilo.

„Ano, pane. Řeknu jí to.“

Pike to položil.

Jared na něho ještě chvíli zíral, pak znovu zamával a pomalu odešel do domu.

Pike kontroloval nejbližší mosty a okolní domy. Kdyby se tu teď Rainey ukázal a chtěl něco z domu, odešel by a vrátil by se později, až bude policie pryč. Pike neměl nic na práci, tak se usadil a čekal.

Čtyřicet minut nato přitáhlo jeho pozornost něco jiného. Z hloučků chodců na vrcholku mostu pro pěší se oddělili dva muži. Zvláštní agenti Straw a Kenny ukázali své průkazy policistovi, který hlídal most, a on je okamžitě nechal projít. Když došli na konec mostu, ztratili se z dohledu, ale pár minut nato se Kenny objevil vzadu za Raineyovým domem. Pike přemítal, co tady dělá, když má podle Strawa sledovat nahrávku.

Kenny došel k plotu a otočil se čelem k domu. Minutu poté se k němu připojil Straw. Chvilku spolu rozmlouvali a pak Straw došel ke kajaku, který visel v doku. Nepřítomně ho rozhoupal dopředu a dozadu a promluvil na Kennyho, který místo odpovědi potřásl hlavou. Upřeně pozorovali dům, jako by se snažili vyřešit nějakou neřešitelnou hádanku, a ani jeden nevypadal, že by se chystal odejít.

Pike netušil, zda Kenny už s prohlížením nahrávky skončil, nebo Straw prostě lhal.

Zavolal Strawovi na mobil. Slyšel, jak mu zvoní, a viděl, jak Straw kontroluje, kdo volá, a pak vrací mobil zpátky do kapsy.

„Hmmm,“ zahučel pro sebe Pike.

Zavolal ještě jednou a znovu sledoval, jak se Straw dívá na displej a nevezme to. Tentokrát něco řekl Kennymu, který jen potřásl hlavou a odešel.

Pike okamžitě zavolal znovu a tentokrát už Straw nevydržel. Vzal to.

„Ano?“

„Tady Pike. Jak pokračujete s tou nahrávkou?“

„Stává se z vás osina v zadku, Pikeu, víte to? Pracujeme na tom.“

„Přiložil bych ruku k dílu. Třeba by se Kennymu pomoc hodila.“

„On si poradí i bez vás.“

„Už něco našel?“

„Ne, Pikeu, řekl jsem, že vám zavolám, ale místo toho voláte vy mně a zdržujete nás. Už mi nevolejte.“

Pike se díval, jak Straw schovává mobil. Řekl něco Kennymu a ten se hlasitě rozesmál.

Pike doběhl zpátky k džípu a projížděl po Venice Boulevardu, dokud nenašel zelené malibu. Jestli Straw tu nahrávku nehodlá prohlížet, udělá to sám.

Neměl ponětí, co najde a zda vůbec něco najde, ale na zadním sedadle vozu se válely jejich spacáky a matrace. Pike se rozhlédl, zda ho nikdo nepozoruje, a pak si auto šperhákem otevřel.

Chtěl najít brašnu s kamerou, ale nikde ji neviděl, proto prohledal spacáky. V tom horním byla směsice oblečení a taštičky s toaletními potřebami. Rychle zkontroloval, zda mezi nimi není kamera, pak pytel zase zapnul a odložil stranou. Pracoval rychle, ale když otevřel druhý spacák, uviděl tlustou hnědou obálku ručně nadepsanou Rainey.

To jméno ho zarazilo.

Podle toho, jak byla obálka otřepená a inkoust vybledlý, poznal, že nebude nová. Vypadala staře, přímo letitě, a jakmile ji uviděl, došlo mu, že na Jacku Strawovi něco nehraje.

V obálce byly fotokopie zpráv a dokumentů o Williamu Allanu Raineym s hlavičkou Úřadu pro potírání drog. Dokumenty byly zjevně oficiální, obsahovaly otisky prstů a černobílé kopie fotografií ze sledování. Stejně jako obálka i dokumenty vykazovaly známky opotřebení, měly otrhané rohy a byly plné kroužků od kávy a rukou psaných poznámek na okrajích. Pike bez čtení listoval papíry, dokud nenarazil na rozmazanou fotografii Rose Marie Plattové, za níž na pozadí visel plakát jazzového festivalu. Obrázek byl velmi nekvalitní, takže na něm takřka nešla poznat, ale Pike věděl, že je to ona.

Vsunul papíry zpátky do obálky a pokračoval v hledání kamery. Když ji o několik vteřin později našel, zavřel spacák a nechal ho na zadním sedadle tak, jak ho našel.

Pike původně nehledal dokumenty a složky, ale teď chtěl vědět, co to Straw vlastně má. Sebral kameru i obálku a odjel o tři bloky dál do tiché obytné čtvrti.

Nejprve si prohlédl nahrávku. Pár minut mu trvalo, než přišel na to, jak se s kamerou zachází, a potom několik sekund sledoval Strawův videozáznam. Přetáčel ho zrychleně dopředu a přeskakoval mezi stopami, aby z něj viděl co nejvíc. S každým záběrem, který uviděl, se mu na čele stahovaly další vrásky.

Strawův sledovací tým nenatáčel Azzara ani členy jeho gangu. Natáčeli Raineyho a Dru. Jak vcházejí do obchodu a odcházejí, jak vstupují do domu na kanále a vycházejí ven, Dru vzadu za domem, Raineyho v kajaku, Dru za volantem tercelu.

Nahrávka potvrdila Pikeovo podezření, které se ho zmocnilo v okamžiku, kdy uviděl obálku nadepsanou pravým jménem Wilsona Smithe.

Zvláštní agent Jack Straw lhal. Straw a jeho tým se nikdy nezajímali o Miguela Azzara. Od samého začátku věděli, kdo jsou Wilson a Dru. Pronásledovali Raineyho a Plattovou.

40

Pike odložil kameru a pustil se do listování zprávami. Dokumenty byly z větší části poznámky k případu, popisující setkání a rozhovory Raineyho s agentem protidrogového Normanem Listerem, který byl zřejmě Raineyovým kontaktem. Většinou pocházely z doby, kdy Rainey ještě fungoval jako informátor, ale řada nesla datum z období, kdy se vyšetřovalo jeho zmizení. Pike tyto části přeskakoval, protože Rainey ho nezajímal. Chtěl si přečíst něco o Dru.

Listoval papíry, až našel fotku Rose Marie Plattové a pod ní několik dokumentů sešitých k sobě. První obsahoval zhuštěný Listerův záznam výpovědí lidí, kteří přišli s Raineym do styku. Lister zjišťoval, odkud znají Rose Plattovou a co, pokud vůbec něco, vědí o jejím vztahu s Raineym. Jména svědků byla žlutě zvýrazněna a na okrajích byly rukou připsané adresy.

Většina dotazovaných byli spolupracovníci a obvykle nevěděli nic, co by Raineyho a Plattovou z něčeho usvědčovalo. Mezi dotazovanými byla i matka Rose Plattové a dva její bratři. Výtahy z jejich výpovědí byly právě tak krátké jako ty ostatní a neposkytovaly žádné informace, které by Listerovi pomohly ve vyšetřování. Bratři tvrdili, že sestru neviděli už šest let, a matka si stěžovala, že o Rose neslyšela ani ji neviděla přes deset let Občas někdo Rose popsal jako sobeckou, věčně naštvanou rebelku a jindy jako štětku.

Pike přeskočil zbývající výpovědi, ale znovu se zarazil, když našel kopii zatykače vystaveného na Rose Marii Plattovou. U zatykače byla obálka s další její fotografií a formulář s jejím fyzickým popisem a informacemi které by se mohly hodit vyšetřovatelům: jména přátel a příbuzných, předchozí adresy, školy, které navštěvovala, a bývalí zaměstnavatelé, vše úhledně vepsané do patřičných kolonek.

Pike si formulář prošel velmi pečlivě. Maličké okénko v horní části bylo proškrtnuté, aby bylo vidět, že dosud nemá záznam v trestním rejstříku. Další okénko ukazovalo, že její otisky nejsou v databázi.

Podle formuláře se Rose Marie Plattová narodila v Biloxi v Mississippi. Byla třikrát vdaná, poprvé se vdávala v sedmnácti, podruhé v devatenácti a potřetí ve dvaadvaceti. První manželství uzavřela v Biloxi, poslední ve Slidellu v Louisianě. Jména a poslední známé adresy všech tří mužů byly uvedeny spolu s krátkým popiskem: ROZV., BEZD. Rozvedený, bezdětný.

Pike si vzpomněl na dívenku z fotografie, kterou mu Dru ukázala. Bez problémů by ji dokázal popsat. Amy. Krásné, šťastně se usmívající dítě, stojící vedle pohovky. Láska mého života.

Dále formulář uváděl jména rodičů a sourozenců. Pike si je prostudoval. Druina matka i otec tu byli oba, ale okénko vedle jména otce bylo přeškrtnuté. Zemřel. Pod jmény rodičů byla jména bratrů. A pod jejich jmény další proškrtnuté okénko: SESTRY – žádné.

Na tuhle řádku Pike upíral pohled nejdéle. Sestry – žádné.

Dru mu řekla, že Amy žije u její sestry.

Pike se zahleděl ven z okna; nevnímal auta, projíždějící kolem, ani světlo, které se prodíralo pokroucenými jilmy. V mysli viděl znovu celou scénu a dokázal by zopakovat každou i nepatrnou změnu v jejím výrazu. Záblesk nejistoty, když vytahovala peněženku. Jak pokrčila rameny, když mu ukazovala fotografii a očekávala, že ji kvůli ní odmítne. Jak se rozzářila, když ji přesto pozval na rande.

Jenže žádná sestra znamenala, že není ani žádná Amy, a to znamenalo, že nic z toho nebyla pravda.

Pike si vzdychl, urovnal dokumenty a vsunul je zpátky do obálky. Chvilku přemýšlel, pak nastartoval džíp a rozjel se k policejní stanici Pacific Station. Byla odsud jen pět minut. Cestou vytáhl telefon a zavolal Jerrymu Buttonovi.

„Kdo je Straw a na čem dělá?“ zeptal se ho bez úvodu.

„Jak to myslíte, kdo je?“

„Jedete v tom s ním?“

„Pikeu, mám dost práce. O čem to sakra mluvíte?“

Pike dospěl k závěru, že Button je opravdu naštvaný, takže Straw musel lhát i jemu.

„Straw sem nepřijel chytit Azzaru. Sledoval Raineyho. Od samého začátku věděl, že Wilson je Rainey.“

Buttonův hlas zněl nedůvěřivě.

„Tohle vám řekl on?“

Pike mu pověděl o dokumentech Úřadu pro potírání drog a o Strawově videonahrávce, ale Button mu stále nechtěl věřit.

„Modlete se, aby tohle nebyly jen kecy.“

„Za pět minut se sejdeme venku. Můžete mít kameru i dokumenty. Dám vám je.“

Button zmlkl a Pike věděl proč. Byl na rozpacích.

„Jsem na cestě, Jerry. Měl jste si ho proklepnout.“

„Podělaný federálové. Ti arogantní vocasové si vždycky nechaj něco pro sebe.“

„Kdybyste si ho předem prověřil, věděli bychom, s kým máme tu čest Mohli jsme toho Bolivijce zastavit.“

Button si odkašlal, rád by změnil téma.

„Spojil jsem se s agenty z New Orleans. Řekl vám to Cole?“

„Ano. Prý nemají jeho fotku.“

„Ne, ale jsou si skoro jistí, že jde o Američana jménem Gregg Daniel Vincent. Není to Bolivijec.“

„Co o něm vědí?“

„Nic moc a většinu nemohou potvrdit. Hlídal drogovou farmu v Hondurasu před vládními nájezdy. Proslýchá se o něm, že zabíjí práskače a policajty, kterých se Bolivijci chtějí zbavit. Umučí je k smrti. Prý ho Bolivijci nechali utéct z nějaké léčebny pro psychopaty, ale to jsou asi kecy. Používají ho, když potřebují někomu pořádně nahnat.“

Pikea nic z toho nezajímalo a nijak ho to neohromilo.

„Existuje jeho popis?“

„Ví se, že je to běloch, ale to je všechno. Nemají ani popis ani fotku.“

Pike zajel k obrubníku u vlajkového stožáru před policejní stanicí Pacific Station, Zaparkoval, ale motor nevypnul.

„Jsem tady, Buttone. U vlajky před budovou. Přijďte si pro ty Strawovy věci.“

Button mluvil dost otráveně.

„Fakticky je máte?“

„Pojďte si pro to. Nechávám to na chodníku.“

Pike ukončil hovor, vystoupil s obálkou a kamerou a obojí nechal ležet na chodníku. Ani ne minutu nato už mířil pryč, když mu zazvonil telefon. Myslel, že mu Button volá zpátky, ale nebyl to on.

„Pike? Je to Pike?“

Poznal ten hlas.

„Tady je Bill Rainey. Vy mě znáte jako Wilsona Smithe.“

41

Detektiv-seržant Jerry Button,
losangeleské policejní oddělení Pacific Station

Buttonovi se třásly ruce, když se vrátil s kamerou a dokumenty ke svému stolu. Snažil se je přimět ke klidu, ale nakonec si na ně musel sednout. Podíval se na Futardovou, která na druhém konci místnosti ve své kóji u dveří něco sepisovala. Button měl nejlepší stůl vzadu, přímo před kanceláří nadporučíka. Vzdálenost mezi jejich stoly byla mnohem větší, než to vypadalo.

Button byl naštvaný, ponížený a vyděšený. Straw – ten arogantní federální vocas ho, jak bylo pro FBI typické, tahal za nos a lhal mu o případu. Jako všichni vocasové z Quantika si myslel, že policisti jsou neschopní budižkničemové, dobří leda tak na to, aby se využili, zneužili a odkopli.

A Button mu to jen potvrdil.

Blahopřejeme, Jerry Buttone, stal ses ťulpasem roku policejní stanice Pacific Station.

Button si prolistoval dokumenty z protidrogového a chvíli sledoval nahrávku na kameře, aby se ujistil, že si z něj Pike nedělá blázny. Jenže Pike si, pochopitelně, blázny nikdy z nikoho nedělal a nedělá.

Když odložil kameru, cítil se ještě hůř. Zvedl sluchátko, že zavolá Strawa, ale rozmyslel si to. Určitě si to s tím hajzlem vyříká, to tedy jo, ale než se do toho pustí, musí si utřídit fakta. Button měl v úmyslu vznést oficiální stížnost.

Zavolal Dalea Springera z Úřadu FBI v New Orleans. Springer byl agent, se kterým Button mluvil o Raineyově případu ani ne před hodinou.

„Zvláštní agent Springer.“

Button nesnášel i to, jak blahosklonně se tihle kokoti hlásili do telefonu.

„Ještě jednou Jerry Button z Los Angeles. Narazil jsem tady u nás na něco, co bych si potřeboval vyjasnit.“

„Jistě. O co jde?“

Button si všiml, že ho Futardová pozoruje, a sevřel se mu žaludek. Bude jí o tom podrazu muset říct, hned jak položí telefon.

„Znáte zvláštního agenta Jacka Strawa?“

„Jistě. Jack je můj dobrý přítel.“

„Aha. Dobře, a kdo je tam u vás jeho nadřízený?“

„Co tím myslíte?“

„Rád bych mluvil s jeho nadřízeným. Váš pan Straw oklamal losangeleské policejní oddělení a chová se tu jako mizerný hajzl. Rád bych si to vyjasnil.“

Springer si odkašlal.

„Počkejte, seržante. Seženu vám ho.“

Pár sekund nato se na lince ozval jiný hlas.

„Tady je Jack Straw. Kdo je tam, prosím?“

Button cítil, jak se mu dělá špatně od žaludku.

„Jerry Button z losangeleské policie. Vy se jmenujete Jack Straw?“

„Přesně tak. My se známe?“

„Pracujete na případu Williama Raineyho?“

„Jsem jeden z agentů, kteří s tím případem začínali, detektive. Můžu se zeptat, co se děje?“

„Hm, poslyšte, pracuje na tomhle případu ještě nějaký jiný Jack Straw?“

Neworleanský Jack Straw se rozesmál.

„Když jsem se naposled koukal, tak ne. Co se děje, detektive?“

„Máme tady džentlmena, který se představuje jako agent Jack Straw z vašeho úřadu. Má doklady FBI.“

„To není možné.“

„Za chvíli vám zavolám zpátky.“

Button se opřel v křesle a pohlédl na své ruce. Nehybné jako zaparkovaná auta. Podíval se na Futardovou. Byla zase u počítače, pokračovala ve psaní. Snaživá holka. Vstal a došel k ní. Vyskočila na nohy, jakmile ho viděla přicházet, ale posunkem jí dal najevo, ať zůstane sedět, a přitáhl si židli stojící poblíž.

„Posaď se, Nancy.“

„Něco jsem zvorala?“

Oči měla temné jako černá pralesní čokoláda, ale otevřené dokořán. Asi si myslela, že jí jde vynadat, jako mnohokrát předtím, ale tentokrát ji chtěl něco naučit

„Ne, tys nic nezvorala, to já. Já to šeredně podělal. S tím zmrdem z FBI Strawem. Měl doklady a pověření, a věděl, co říkat, ale je to podvodník. Skutečný Jack Straw si pomlaskává na racích v New Orleans. Měl jsem si toho chlapa proklepnout, ale neudělal jsem to. Byla to pitomá, školácká chyba, která by mohla stát tu ženu život.“

Futardová na něho zírala, jako by jednoho z nich nebo oba mohla klepnout mrtvice.

„Ty takovou chybu nikdy neuděláš, Nancy. Po zbytek své kariéry, a i potom, si vyzpovídáš každého, kdo k tobě přijde a ověříš si, co ti říká. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

„Slib mi to.“

„Ježíši, Jerry, co budeme dělat?“

Button neodpověděl. Vrátil se ke stolu a zavolal zpátky skutečnému Jacku Strawovi. Vysvětlil mu situaci a poskytl mu co nejlepší detailní popis falešného Jacka Strawa, jakého byl schopen. Když skutečný Straw začal Buttonovi vykládat, jak měl s tím podvodníkem naložit, Button zavěsil. Nadechl se, pomalu vydechl a vytočil číslo falešného Jacka Strawa.

„Jack Straw.“

„Tady Jerry Button. Máme průlom v případu, člověče. Jedeme sebrat Raineyho. Chcete se přidat?“

„Vy jste ho našli?“

„Pořádková hlídka našla prius. Jedu ho sebrat, brácho. Chcete jet taky, nebo ne?“

„Dobře. Jistě. Kde se sejdeme?“

„Kde jste?“

„V Santa Monice.“

„Fajn, to je blízko. Cestou vás vyzvednu.“

Button mu řekl, kde se sejdou a zavěsil. Zkontroloval si pistoli a připnul ji k opasku. Staré osmatřicítky Snuby už moc policistů nenosilo, ale Button neviděl důvod, proč by ji měl měnit. Byla malá, lehká a nikdy se z ní nestřílelo proti jiné lidské bytosti.

Oblékl si sako a zamířil ven. Viděl Futardovou, jak sahá po kabelce a vyskakuje, aby se k němu přidala.

„Co se chystáš udělat?“

„Jdu chytit toho zmrda, Nancy. Je to moje práce.“

„Chci jít taky. Můžu? Prosím?“

Jako děcko. Celá žhavá a dychtívá a možná trochu vystrašená.

„Dopiš svoje hlášení.“

Odešel sebrat falešného Jacka Strawa a nevšiml si, že se vydala za ním.

Straw se opíral o své auto na okraji Ralphova parkoviště na Wilshire Boulevardu. Button toho falešného hajzla uviděl, když zapínal blinkr, aby zabočil, a krátce na něho zatroubil. Straw vykročil od auta, připravený vyrazit.

Button nevěděl, co má ten chlap za lubem, když předstírá, že je federální agent, ale domyslel si, že to pravděpodobně bude mít něco společného s Raineyovými penězi.

Vjel na parkoviště a zastavil tak, aby dvířka spolujezdce byla na opačné straně od Strawova auta.

Straw začal obcházet auto k sedadlu vedle řidiče, když ho Button zastavil.

„Počkejte vteřinu. Musím vám dát vestu, než vyrazíme. Je v kufru.“

Straw zaváhal, když Button vystoupil z auta.

„Já vestu nepotřebuju.“

„Pravidla losangeleské policie. Chápu, že je to hovadina.“

Button zvedl ruce, aby přeměřil Strawova ramena, a zakřenil se, jaký se mu povedl vtip.

„Všechny mají stejnou velikost, ale měla bývám sedět. Doufám, že v sobě nebude mít moc děr po kulkách.“

Komedie s přeměřováníin ramen umožnila Buttonovi, aby se k Strawovi přiblížil. Popadl ho za zápěstí, stočil mu ruku za záda a přirazil ho k autu.

„Zůstaň tak. Zůstaň na tom autě.“

Button mu nasadil náramky, nejprve najedno zápěstí, pak na druhé. Když byl falešný Straw spoutaný, Button od něho odstoupil a prohledal ho, zda nemá zbraň.

„Zůstaň na tom autě, hajzle. Jsi zatčen. Neotáčej se.“

„Co má tohle znamenat, Buttone? Co to děláte?“

„Jack Straw, to zrovna. Já vím, že nejseš Jack Straw. Zrovna jsem s tím vocasem mluvil.“

Detektiv Jerry Button zahlédl koutkem oka pohyb mezi dvěma nedaleko stojícími auty, ale muže si nevšiml včas také proto, že jeho pozornost přitáhlo troubení klaksonu. Znělo, jako dlouhé, mučivé kvílení.

Něco do něho dvakrát tvrdě narazilo, tak tvrdě, že zakolísal, a pak ho Kenny střelil ještě jednou. Button klesl na koleno a rukou šmátral po zbrani. Z projíždějících aut se oddělil hnědý policejní ford a přes obrubník vletěl na parkoviště, až se mu zajiskřilo od kol. Button viděl Futardovou, ty obrovské čokoládově černě oči, jak ho přichází zachránit.

„Ne, zlato,“ pokusil se ji zarazit.

Kenny po ní střelil přes čelní sklo, pak rychle doběhl k jejímu okénku a střelil ji ještě jednou.

V tu chvíli se Buttonovi konečně podařilo najít zbraň, ale falešný Jack Straw zavolal: „Button! Sejmi Buttona!“

Buttonovi se podařilo jednou vystřelit, ale pak znovu vypálil Kenny a zasáhl ho tak tvrdě, že měl pocit, jako by ho trefilo kopí, a pistole mu vypadla z ruky.

„Seber mu klíček,“ vykřikl Straw. „Dostaň mě z toho.“

Kenny zvedl Buttonovu zbraň, přetočil ho na záda a hledal klíč k želízkům.

Ostrá, palčivá sluneční záře Buttona oslňovala, jak přímo nad ním stál Kenny a odemykal Strawovi pouta.

„Hajzle,“ procedil Button.

Straw pohlédl dolů a Button viděl v jeho očích strach.

„Oni to vědí, brácho. Jsme vyřízení.“

„Neplaš. Jsme blízko.“

„Musíme zdrhnout. Jsme v háji.“

„Ale nejsme.“

Kenny zamířil zbraní přímo dolů, zastínil slunce a Button zíral rovnou do úzkého černého ústí jeho hlavně.

„Táhni k čertu.“

Zahřměl výstřel a Button si myslel, že je mrtvý, ale Kenny se zakymácel a zhroutil se. Jeho padající zbraň udeřila Buttona do nosu.

Button viděl Futardovou s rudým zakrváceným obličejem, jak se vyklání z okénka, a snaží se vystřelit ještě jednou.

Falešný Jack Straw nevzrušeně zvedl Kennyho zbraň a přes čelní sklo do ní dvakrát střelil.

Button se ho snažil chytit za nohu, ale paže se mu ani nepohnuly. Pokusil se zavolat o pomoc, ale vydal jen bublavé zachrčení.

Falešný Jack Straw na něho znovu pohlédl, namířil zbraň a vystřelil.

42

„Tady je Bill Rainey. Vy mě znáte jako Wilsona Smithe.“ Pike sešlápl plyn, připravený vyrazit. „Já vím, kdo jste. Kde je Dru?“

„Potřebuju vaši pomoc.“

„Kde je?“

„Vy vážně víte, kdo jsem?“

„William Allan Rainey. Ona se jmenuje Rose Plattová. Kde je?“

„Nevím.“

„Je naživu?“

„Ano, hádám, že je, ale on ji zabije.“

Rainey škytl a Pike si uvědomil, že to bylo vzlyknutí. On plakal.

„Nehádejte. Víte, jestli je ještě naživu?“

„Jde po mně policie?“

„Ano.“

„Sakra!“

„Je naživu?“

„Ježíšikriste!“

Pike poskytl Raineymu deset vteřin na uklidnění. Rainey se začínal hroutit, jenže Pike potřeboval, aby se sebral a přemýšlel.

„Mám vám říkat Bille, nebo Wilsone?“

„To je mi jedno. Jak chcete. On ji má.“

„Jak vypadá?“

„Nevím. Za všechny ty roky jsem ho ani jednou neviděl. Pořád jsme na útěku, člověče. Zabil Roseina přítele. Dostal mou sestru, mou bývalou manželku – Ježíši, pořád po nás jde.“

„Proč já?“

„Co?“

„Proč jste mi zavolal?“

Rainey zase zmlkl, ale tentokrát to bylo dobré znamení. Mlčel, protože přemýšlel.

„Policii zavolat nemůžu.“

„Jenom jim zavolejte.“

„Nemůžu. Víte, co jsou ti Bolivijci zač? Jak dlouho bych asi přežil ve vězení? A jak dlouho ona? Kdybych zavolal poldy, oba by nás to později zabilo.“

Pike mu poskytl další chvíli ticha a Rainey ji využil.

„Vy pracujete jako námezdný voják, viďte? Zaplatím vám.“

„Dvanáct milionů dolarů?“

Rainey se zasmál.

„Kdo vám tohle řekl, policie? Oni si myslí, že mám dvanáct milionů?“

„Ano.“

„Jsou úplně mimo. Bylo to osm milionů dvě stě.“

„Dobře. Zaplatíte mi osm milionů dvě stě tisíc?“

„Jsou pryč. Dám vám všechno, co mi zbylo. Tři sta dvaačtyřicet tisíc a nějaké drobné.“

„Nechci je.“

„V hotovosti. Bez daní. Jsou vaše.“

„Nechci.“

Rainey upadl do hlubšího mlčení.

„Sám to nezvládnu. Nevím. Musel jsem se zeptat.“

„Proč jste zabil Azzaru a Eschuaru?“

„Ksakru, vy fakt víte všechno.“

„Viděl jsem vás u Azzary. Sledoval jsem vás k letadlu.“

„Odhadla vás dobře.“

Pike by rád věděl, co tím myslí, ale musel na něho dál tlačit.

„Proč jste je zabil? Nechtěli vám pomoct?“

„Chtěli, abych odjel. Vzali by mě do Mexika nebo do nějaké podobné díry. Ale já nemůžu odjet bez ní. Já ji miluju, člověče.“

Pike se pomalu nadechl. Rainey byl teď klidný a ovládal se, během rozhovoru se uvolnil, proto se Pike zeptal znovu.

„Víte naprosto jistě, že je ještě naživu?“

„Byla naživu před… podívám se, šestnácti minutami. Tehdy mi nechala poslední vzkaz.“

Pike se podíval na hodinky. Bylo 16.22.

„Ona vám nechává vzkazy?“

„Podle mě ten chlap nechce, abych věděl, jak zní její hlas. Já na ty vzkazy neodpovídám. Bojím se. A jedině tak ho můžu zdržet. Neví, jestli ty vzkazy dostávám, nebo ne. Ale už brzy mu budu muset zatelefonovat a…“

„Proč?“

„Řekla, že v šest musím zavolat. Asi začíná být vytočený, že mě nemůže sehnat. Jestli se v šest neozvu, zabije ji.“

Hodina, třicet osm minut.

„Když v šest zavoláte, co se stane?“

„Asi mi řekne, co chce.“

Pike si v duchu zopakoval hovor s Dru, když předstírala, že mluví s Raineym. Prosila Raineyho, aby mu dal ty peníze.

„Chce ty peníze.“

„Řekne mi, že je chce, ale to je blbost Bolivijci si přejí naši smrt. Nic jiného je nezajímá.“

Pike zkontroloval čas. Jedna hodina, třicet sedm minut

„Kolik vzkazů vám nechala?“

„Tři. Volala třikrát.“

„Máte je uložené?“

„Ano.“

Pike chtěl slyšet její hlas.

„Kde jste?“

„Eh, právě teď? Jsem v Hollywoodu. Za restaurací, jak se jen jmenuje, U Mussa a Franka.“

Pike si myslel, že ví, k čemu se vrah chystá, a začal si připravovat plán. Spočítal si, za jak dlouho dojede tam, kam se potřebuje dostat, a pak řekl Williamovi Raineymu, kde se spolu přesně v 17.30 setkají. Získá čas, aby si mohl vyzvednout pár věcí a zavolat Elvisi Coleovi. Až začnou jednat, musejí jednat rychle. Musejí být připraveni.

„Pomůžete mi?“ zeptal se Rainey.

„Ano.“

„Co uděláte?“

„Prodám vás.“

43

O šedesát dvě minuty později Pike vystoupil z džípu a Rainey z priusu. Stáli na parkovišti za restaurací na Sunset Boulevardu, sevřeni z jedné strany zpevněnou strání a z druhé restaurací, ani ne pět minut od domu Miguela Azzary.

Rainey se choulil a vypadal zesláble, jako by z něho vyprchala veškerá síla.

Pike mu zkroutil paži za záda a přitlačil ho na džíp.

„Prsty si propleťte vzadu na temeni. Nohy od sebe.“

Rainey se nevzpíral a udělal, co mu řekl.

„Je to v autě. Pod sedadlem.“

„Mlčte.“

„Musel jsem je zastřelit. Vysvětlil jsem vám to.“

„Stejně jako Michaela Fourcheta?“

Pike našel jen klíče, peněženku a telefon. Otevřel dveře na straně spolujezdce, vstrčil Raineyho do džípu, obešel auto k místu řidiče a sedl si za volant. Když zavřel dveře, ze zadního sedadla se předklonil Cole a poklepal Raineymu na rameno.

„Jestli si Pike ty peníze nevezme, já jo.“

Rainey nadskočil.

„Kdo jste?“

„Pikeovo zlé dvojče.“

Pike zvedl Raineyův mobil.

„Na tenhle telefon volá?“

„Jo.“

„Takže hovor z tohohle čísla vezme, pokud mu zavoláme?“ chtěl vědět Cole.

„Asi ano. Co budeme dělat? Co jste myslel těmi řečmi o tom, že mě prodáte?“

Pike dal telefon Raineymu.

„Přehrajte mi její vzkazy. Dejte je na hlasitý odposlech.“

Rainey si chvilku hrál s tlačítky, než se dostal do hlasové schránky a přepnul ji do reproduktorů. Laciný telefon byl sotva slyšet, ale nakonec fungoval.

Její první vzkaz byl téměř stejný jako to, co řekla Pikeovi. Tvrdila, že ji drží, a žádala Raineyho, aby mu dal peníze. Pike ovšem neposlouchal ani tolik Dru jako zvuky na pozadí, ale neslyšel nic, co by mu bylo k užitku. Kondenzátory šumu zabudované v mobilech mají za úkol ruchy na pozadí redukovat.

Druhá zpráva byla v podstatě stejná, jen s malou obměnou. Tentokrát Dru řekla, že chce všechny peníze, a poprosila, ať Rainey zavolá zpátky. Nechala mu číslo.

Dřív než stihl přehrát třetí zprávu, Cole Raineyho zarazil.

„Ví, že vám zbylo jen tři sta tisíc?“

„Zatraceně, jasně že to ví. Pomáhala mi je utratit.“

„Ale mluví tak, jako byste měli celých osm milionů.“

„Dává mi najevo, že mu to neřekla. Už jsem říkal tady tomuhle –“

Zajel pohledem k Pikeovi.

„– že Bolivijci nestojí o peníze. Vím to, protože jsem se jim pokusil zaplatit, i s úrokama.“

„Jak byste jim mohl zaplatit, když ty peníze nemáte?“ zaujalo Pikea.

Cole hned pochopil, že mluví o dohodě.

„Dohodl jste se s Federalesas a s La Eme.“

„To si pište, že dohodl. Federales pracují pro kartel z Baji. Pašují do země drogy s pomocí těch vašich Mexikánů.“

„Nejsou to moji Mexikáni.“

„Vy víte, co jsem dělal, že jo?“

„Jo. Pašoval prachy ze země na rybářských lodích.“

„Ropná skvrna nám nabídla řadu nových příležitostí. Lidi nemůžou rybařit tak, jak byli zvyklí. A mě hned napadlo řešení.“

Obrátil se znovu na Pikea.

„Promluvil jsem si s místními Mexikány a ti řekli Mexikánům v Mexiku, že jim dokážu dovážet do země ten jejich humus a vyvážet prachy ven stejně, jako jsem to dělával doma. Mexickým Mexičanům se to zamlouvalo, a nabídli lidem z New Orleans dohodu. Ti mizerní Bolivijci předstírali, že do toho jdou s námi, ale byly to jen kecy, takže jsme dopadli tak, jak jsme dopadli. Blbě.“

Pike krátce pohlédl na Colea a pak si pozorně prohlédl Raineyho. Něco mu na jeho příběhu nesedělo.

„Když jste s těmi lidmi obchodoval, proč vás Gomer a Mendoza zbili?“

„Tehdy jsme spolu ještě neměli dohodu. Ti pitomci se mě pokoušeli okrást, přesně jak jste si myslel. Potom se u mě stavil Azzara a vyhrožoval mi, omílal dokola to svoje La Eme tohle a La Eme tamhleto, a tehdy jsem dostal ten nápad.“

„Azzara.“

„Jo. Obchodoval jsem s drogovými přepravci léta a vím, že všichni řeší stejný problém. Vysvětlil jsem mu to. Já pro vás můžu udělat tohle, ale vy musíte udělat něco pro mě.“

„Přinutit Bolivijce, aby vám dali pokoj.“

„Jo.“

Rainey se na chvilku odmlčel a pak potřásl hlavou. „Jenže ti kreténi mě šíleně nenávidí. Klidně se pustí do války s kartelem z Baji a je jim to úplně fuk.“

Pike ho přerušil.

„Pusťte ten poslední vzkaz.“

Druina třetí zpráva zněla zoufale. Na hlase jí bylo znát stupňující se napětí, dýchala mělce a přerývaně a Pike poznal, že má strach.

„Zastav to, Willie, slyšíš? V šest mi musíš zavolat. Prosto tě. Vyhov mu. Víš, co musíš udělat. Když nezavoláš, zabije mě.“

Hovor se náhle přerušil.

Nikdo z nich chvíli nepromluvil, až se nakonec Rainey podíval na Pikea.

„Ptal jste se, proč jsem vám volal. Když říká, že vím, co musím udělat, říká mi tím, že vám mám zavolat. Proto jsem to udělal.“

Pike nechápal.

Rainey se zamračil, v očích se mu objevila slabost, která Pikeovi prozradila, že je na rozpacích.

„Když mě přepadli ti lidi z gangu a vy jste se do toho vložil, řekla mi, že jste typ chlapa, který umí všechno zařídit. Líbilo se jí to.“

Pike ho studoval, dokud Rainey neodvrátil pohled, a potom si vzal zpátky telefon. Zkontroloval hodinky. Za deset minut šest. Čas se krátil.

„Má sestru?“ zeptal se Pike.

„Cože?“

„Rose. Má dva bratry. Má nějakou sestru?“

Rainey přimhouřil oči, jako by Pike mluvil v šifrách.

„Ne. Má to s tím něco společného?“

„Kde jsou ty peníze?“ ozval se Cole.

„Mám pronajatý sklad ve Van Nuysu. Jestli je chcete, jsou vaše. Celých tři sta čtyřicet dva tisíc.“

Cole pohlédl na Pikea.

„V tuhle denní dobu by to byly dvě hodiny jízdy, tam a zpátky. Nic moc.“

„Nepotřebujeme je.“

Rainey si poposedl, díval se z Colea na Pikea.

„Co budeme dělat?“

„Ten Bolivijec, co tak prahne po vaší smrti, jak se jmenuje?“

„Ježíši, je to kartel. Celá banda chlapů.“

Cole se naklonil dopředu a poplácal Raineyho po hlavě.

„Myslete. Koho jste obral? Kdo je jejich alfa samec?“

„Musí to být Hugo Joaquin. Ten je vedl. Copak na tom sejde? Co budeme dělat?“

Pike zkontroloval hodinky. Tři minuty. Měl, co potřeboval.

„Jsem připravený.“

„Připravený na co?“ zeptal se Rainey.

Cole znovu poplácal Raineyho.

„Vystupte si. Počkáme venku.“

„Proč? Co bude dělat?“

Pike znovu zkontroloval hodinky. Zbývala jedna minuta.

„Přichází ta část, kdy vás prodám.“

Cole vystoupil, vytáhl Raineyho ven, zabouchl za ním a nechal Pikea samotného s telefonem.

Na druhé straně parkoviště vystoupila z terénního auta rodinka a vešla do restaurace. Otec nesl na ramenou kudrnatou holčičku. O sto padesát metrů dál se po Sunset Boulevardu ploužila auta, v tuhle denní hodinu namačkaná jedno na druhé. Pike tohle všechno vytěsnil a zavolal Dru Rayneové.

44

Vzala to po třetím zazvonění. Pike si domyslel, že jedno vyzvánění trvalo Greggu Danieli Vincentovi, než jí ukázal číslo volnícího, další, než potvrdila, že je to Rainey, a po třetím Vincent stiskl tlačítko pro přijetí a přiložil jí telefon k uchu. Její hlas zněl napjatě.

„Haló?“

„Slyší to?“

Míněno Vincent.

Uběhlo dalších dvacet vteřin, než odpověděla, takže Vincent pravděpodobně přemýšlel, co má udělat.

„Ano, slyší. Kde je Willie? Měl zavolat Willie.“

„Willie nemůže mluvit. Jsi v pořádku?“

„Ach, ano, jsem v pořádku. Nezranil mě.“

„Dej mu telefon.“

„On, eh, on nechce mluvit. Jestli Willie nezavolá, ublíží mi.“

„Ne, neublíží. Já mám Raineyho i peníze, ale především mám Raineyho.“

„Eh, chce vědět, kdo jsi.“

„Pověz mu to.“

Pike slyšel, jak říká Vincentovi jeho jméno. Vincent něco řekl, ale tak potichu, že mu Pike nerozuměl. Ještě mluvil, když se Pike zase ozval. „Jak se jmenuje?“

„Cože?“

„On?“

Další mumlání v pozadí, než odpověděla.

„Eh, jmenuje se David.“

Koutek Pikeových úst se stáhl.

„Jste lhář, pane Vincente. Jmenujete se Gregg Daniel Vincent. Přestaňte s těmi nesmysly a vezměte si ten telefon. Jestli nechcete Raineyho vy, prodám ho Bolivijcům.“

Tentokrát se ticho rozhostilo na třicet vteřin a málem se začalo blížit čtyřiceti, když se na lince ozval mužsky hlas,

„Na čem se chceš dohodnout, chlapče? Jak ses dozvěděl moje jméno?“

„Od přítele.“

„Zabiju tvýho mizemýho přítele, zabiju tebe i tvoji rodinu a každýho, s kým ses kdy potkal. Řekl ti tvůj přítel tohle?“

„Moji přátelé mi řekli, že jsi člověk, kterého Bolivijci pošlou, když chtějí na někoho pouštět hrůzu. Vím, kdo jsi. Na ničem z toho nesejde.“

„I já mám přátele. Děláš pro Nikaraguu, nebo pro Honduras? Pro Ekvádor, nebo pro Kolumbii? Myslíš, že jsme se už někdy potkali?“

Koutek Pikeových úst znovu zacukal. Neprozradil Dru, co dělá, takže to nemohla říct Vincentovi. Svoje jméno ano, i to, že býval námezdný voják, ale nic dalšího. Vincent si ho prověřil, a to znamenalo, že v Pikeovi viděl hrozbu.

„V pořádku. Oba máme přátele. Možná že naši přátelé jsou ti samí lidé.“

„Co to znamená?“

„Mám Raineyho i peníze. Prodám ti ho.“

„Prodá mi ho, páni. Měl bys zmizet a doufat, že tě nebudu hledat. Jestli zmizím, prodám ho Hugovi. Už mi nabídl milion. Možná bych mohl dostat i víc.“

Ticho znělo tentokrát jinak, a když Vincent znovu promluvil, byl jeho hlas zamyšlený a ostražitý.

„Jenže jsi tady a mluvíš se mnou. Asi mám něco, co chceš.“

„Tu holku.“

„Aha.“

„Tu holku plus polovinu zbylých peněz. Ty dostaneš Raineyho a druhou půlku.“

„Zapomeň, hochu. Přeříznu tuhle mrchu vejpůl.“

„Dál budu mít Raineyho.“

Vincent se rozkřičel.

„Přeříznu vejpůl i tebe, ty hajzle, a pak je budu mít oba.“

Pike věděl, že vyhrává. To, že křičel, bylo dobré, proto Pike pokračoval tiše a neochvějně.

„Takhle se věci mají. Můžeš mít pro pana Joaquina jen jednoho z nich, tak kterého si vybereš? Koho chce víc? Raineyho okradl. Rose se s ním jen svezla.“

Pike čekal, až si to přebere. Ve venkovním světě Cole s Raineym sledovali rodinku vracející se k terénnímu autu s krabicemi, které přetékaly hot dogy a hranolky. Auta se pohybovala pomalu jako puls hlemýždě.

„Pracuješ pro Bolivijce?“ chtěl vědět Vincent.

Pikea jeho otázka překvapila. Vincent měl strach o svou pozici u Bolivijců.

„Nikdy se o svých zaměstnavatelích nebavím.“

Pike ho znovu nechal, aby si to přebral, protože věděl, že Vincentova nejistota se bude jen zvětšovat. Domyslí si, že onen zmíněný Pikeův přítel je Bolivijec. A bude přemýšlet, jak to udělat, aby získal oba, Raineyho i Rose.

Nakonec se Vincent rozhodl.

„Dobře. Jak to chceš udělat?“

„Jak budeš chtít ty. Můžeme se někde sejít. Ty mi dáš holku, já ti dám Raineyho, a je to.“

Vincent se rozesmál, přesně jak Pike čekal. Probrali to s Colem, zatímco čekali na Raineyho. Vincent by se nikdy nevystavil takovému riziku. Nikdy by nenechal dívku jít k Pikeovi a Raineymu, dva na dva, protože tím by se z něho stal terč.

„Ani náhodou, no tak, to nemyslíš vážně?“

„Nech tu holku někde, kde na ni uvidím. Musím vidět, že je živá. Když bude vypadat v pořádku, pošlu ti Raineyho s půlkou peněz. Sejdou se v polovině cesty, ona půjde ke mně, on k tobě. Zní to líp?“

„Počkej. Co když ten parchant vezme roha?“

„Tak ho zastřelíš.“

Byl to špatný scénář plný děr, ale právě to Pike chtěl. Vincent v těch dírách uvidí příležitost. Pike měl starost jen o to, jak přinutit Vincenta, aby mu ukázal Dru Rayneovou. Vincent se nevystaví nebezpečí, ale bude někde nablízku sledovat dívku z úkrytu, ze kterého povede dobrá úniková cesta. Pike věděl, že to udělá takhle, protože tak by to udělal on sám. Vincent bude v úkrytu a pokusí se Pikea zabít. Pike skoro slyšel, jak o tom přemýšlí.

„Dobře,“ usoudil Vincent. „Někde se sejdeme.“

„Co třeba v Raineyho domě na kanále? Je prázdný.“

„Tam je to moc uzavřené.“

Právě proto ho Pike navrhl, tlačil Vincenta k tomu, aby hledal únikové cesty a nerušený výhled do všech stran.

„Kdekoli řekneš, Vincente. Chceš si to promyslet a zavolat mi později?“

Vincent znovu zmlkl a pak tiše mumlal něco, čemu Pike nerozuměl. Pike si myslel, že mluví s Dru, ale po chvíli mu došlo, že rozmlouvá sám se sebou.

Dvě minuty nato měli dohodnuté místo a čas i doladěné detaily.

Pike stočil okénko džípu a mávl na Colea.

„Dohodnuto. Jedeme.“

45

Daniel

Daniel odložil telefon a upřel pohled na servírku. Už zase byli v dodávce všichni čtyři.

„Ty s tím klukem pícháš?“ zeptal se Daniel.

„Jo, šuká s ním,“ chlípně se usmál Tobey.

„Jasně že s ním šuká,“ chichotal se Cleo.

Sledovala ho přimhouřenýma, vychytralýma očima, jako by nějaká drsná bogotská štětka koukala, kde štípnout šrajtofli. A zároveň vypadala vyděšeně. Sakra, tím líp.

„Ne, tak to mezi námi není.“

„Proč tě chce, když tě nešuká?“

Odvrátila pohled, pak se podívala nahoru a nakonec k zemi.

„Já nevím. Neznáme se moc dlouho.“

„Šuká ho, běhna,“ ušklíbl se Tobey.

„Běhna, běhna,“ syčel Cleo.

Daniel doufal, že mají pravdu. Ten chlap se šípy byl možná nebezpečný žoldák, ale jestli stojí o tu servírku, nepůjde mu tolik o prachy. Když jde o prachy, bývají muži ostří. Zato když jde o ženské, chovají se jako tupci. Daniel utrhnul nový kus stříbrné pásky a přitiskl jí ho na ústa. „Víš, co jsi?“

„Coura,“ řekl Tobey.

„Šlapka, šlapka,“ přidal se Cleo.

Potřásla hlavou, mluvit nemohla.

„Jseš obětní koza. Svahilci v Africe přivazujou kozu ke stromu jako návnadu pro lva. Pořežou ji, aby krvácela, a pak si počkají nahoře na stromě. Lev cítí jenom její krev. Když se loví zombie, taky to dobře funguje.“

Daniel ji nechal vzadu a přesunul se za volant Zopakoval si, co mu Bolivijec vykládal o Pikeovi. Bylo to dost působivé a Daniel dospěl k závěru, že asi tuší, co na něho Pike chystá. Neměl nejmenší pochyby, že se ho pokusí zabít a bylo mu jasné, že i Pike ví, že on bude chtít zabít zase jeho. To se rozumělo samo sebou. Daniel jenom musel být ve svých plánech o krok napřed.

Zařadil se mezi projíždějící auta a zvažoval různé alternativy setkání. Chtěl se na místo dostat co nejrychleji, ale předtím si musel zařídit několik věcí.

Projížděl Hollywoodem a přehrával si různé scénáře předání, až našel jeden, který se mu líbil.

Tři minuty nato sjel na nadjezd do Vine a všiml si postaršího děduly, který si v klidu seděl na lavičce na autobusové zastávce. Mohutná šedivá bradka, řídnoucí šedé vlasy a ani náznak toho, že by rozmlouval s hlasy, které si s sebou nosí schizofrenici. Byl to obyčejný odevzdaný piják. Dokonce měl u sebe malou kartónovou ceduli: Pracuju za jídlo.

„Ten vypadá dobře,“ zálibně pronesl Tobey svým ochraptělým hlasem.

„Tenhle půjde,“ skřehotal Cleo.

Daniel zastavil u lavičky a zavolal z okénka spolujezdce.

„Hej. Myslíš to vážně s tou cedulí? Měl bych práci tak na dvě hodinky.“

Dědula vyvalil oči na dodávku Hrdinný krtek a pak potřásl hlavou.

„Nejsem instalatér.“

„Já taky nejsem instalatér. Potřebuju jen někoho, kdo mi podrží světlo. Můj pomocník onemocněl.“

Líný zmetek se ani nepohnul.

„Jaký světlo?“

„Vobyčejnou baterku, člověče. Potřebuju pomocníka kterej mi bude držet baterku. Nabízím ti čtyřicet babek. Za dvě hodiny práce. Chceš je, nebo ne?“

„Čtyřicet dolarů?“

„Mám zakázku tamhle nahoře na kopci. Dělej, člověče, jedu pozdě. Chceš těch čtyřicet babek?“

„Co je s tím chlapem?“ divil se Tobey.

„Tss, tss,“ pohoršoval se Cleo.

Staroch se konečně odlepil z lavičky.

„Chci dvacku předem.“

„Ani náhodou. Čtyřicet, až bude práce hotová, jinak mizím. Dělej.“

Dědula mu věnoval pohled, jako by mu dělal bůhvíjakou službu, ale nakonec nastoupil. Páchl jako shnilé zelí. Zabouchl dveře, a jak se usazoval, rozhlížel se po dodávce. Otočil se dozadu, ale to už bylo pozdě.

Daniel ho prostrčil mezi sedadly přímo na servírku.

„Zabij ho,“ ječel Tobey.

„Zabij,“ kňučel Cleo.

„Později,“ řekl Daniel.

46

Pike si v blednoucím narůžovělém světle prohlížel dodávku. Hrdinný krtek. ZAVOLEJTE HRDINU, AŤ VÁM ZACHRÁNÍ DEN! ČISTÉ TRUBKY 24 HODIN DENNĚ! Podle toho mála, co věděl o Greggu Danielovi Vincentovi, ohodnotil místo setkání jako téměř dokonalé. Sám by si vybral stejné. Dodávka Hrdinného krtka stála zaparkovaná v houští na rovné nekultivované částí hřebenu sto metrů od Mulholland Drive. Byl z ní rozhled na celé údolí San Fernando. Hora byla na jižní straně Mulhollandu vykousnutá, zůstal jen strmý sráz posetý skomírajícími borovicemi, ze kterého nebylo kam utéct. Strana přivrácená k údolí vypadala lépe. Vincent by tu měl nerušený výhled na obě strany Mulhollandu i na domy, které stály v kaňonu pod silnicí. Mulholland Drive byla jediná cesta, která tudy vedla, ale kdyby se objevila policie, muž s Vincentovými zkušenostmi by snadno zmizel v keřích dole na svahu a ztratil by se v klikatých uličkách mezi domy. Pike spustil dalekohled a zašeptal do mobilu:

„Je chytrý. Je to dobré místo na zabíjení.“

Coleův hlas odpověděl:

„Vidíš někoho?“

„Jen dodávku. Stojí na hřebeni v místě, kde horu vybagrovali. Rainey ji uvidí.“ Cole a Rainey stáli na kraji silnice čtyři sta metrů na východ od Pikea a něco přes kilometr od dodávky.

„Zůstaň na příjmu.“

Pike si znovu prohlédl dodávku. Dru je asi uvnitř, ale Vincent bude někde na svahu. Plán byl jasný. Až Rainey vyjede na hřeben, Dru vyjde z dodávky, aby Pike viděl, že je v pořádku. Rainey vystoupí z auta a dojde s penězi do půli cesty. Dru přijde k němu a zkontroluje peníze. Potom bude Rainey pokračovat s penězi k dodávce a Dru mezitím dojde k priusu.

Takový byl plán, na kterém se Pike s Vincentem dohodli, ale který se nikdy neměl naplnit. A Pike i Vincent to dobře věděli. Vincent bude hledat Pikea a Pike bude hledat Vincenta. Kdyby Vincent vyhrál, zabil by Rose Plattovou, mučil by Raineyho, dokud by z něho nedostal zbytek peněz, a pak by ho také zabil. Vše ve Vincentově minulosti to potvrzovalo. Vincent rád mučil a zabíjel.

Pike pečlivě studoval zarostlou oblast Mulhollandu v místě, kde by Rainey měl zastavit, a potom pozvolný svah za dodávkou. Na jednom z těchto míst musí Vincent být Až Rainey přejede přes hřeben, bude čelem proti dodávce. Vincent by měl být někde nad ním, na vysoko položeném místě, odkud bude moci pozorovat Raineyho a zároveň pátrat po Pikeovi. Pike si obě oblasti prohlédl, nic neobjevil a vrátil se k telefonu.

„Jdu na to. Dej mi pět minut a pak jeď. Za deset minut buď na místě.“

Pike sklouzl z pokrouceného zakrslého dubu a seběhl dolů po hrbolatém kopci. Měl u sebe python, kimber pětačtyřitítku a pušku Remington model 700, kterou si sám upravil. Navíc nesl pouzdro s dalekohledem a optoelektrickou kamerou pro noční vidění. Kamera zobrazovala infračervené tepelné záření. Když se Pike dost přiblíží, uvidí v kameře Vincenta i skrze křoví.

Rychle seběhl z kopce, chvatně se prosmekával mezi keři a pod suchými větvemi, a pak se pustil do protějšího výběžku svahu. Držel se dole, na vnějším úbočí, aby viděl na Mulholland i na dodávku nad sebou.

Přeběhl po vnějším svahu kopce do sousedního kaňonu a na okamžik se zastavil, aby si srovnal pozici. Nejbližší výběžek byl nahoře před ním a Mulholland po levici. Našel si dva pokroucené duby jako navigační body, ponořil se do moře šedivých křovin a pak pokračoval vymletým korytem potoka až na okraj hřebene. Dodávku ještě neviděl, ale věděl, že je v půli cesty mezi ní a Mulholland Drive. Zkontroloval si čas. Devět minut Rainey s Colem jsou na cestě.

Vyšplhal několik zbývajících metrů a proplazil se křovím až na okraj hřebene. Dodávka stála necelých třicet metrů odsud. Zapnul kameru a prohledal okolí. Kamera nezaznamenala člověka přes kov, ale Pike potřeboval zjistit, zda Vincent není pod dodávkou.

Na displeji se zobrazovala krajina šedých a černých stínů. Čím byla pozorovaná věc studenější, tím byla tmavší. Čím teplejší, tím světlejší. Dodávka měla rozechvělé našedlé obrysy, světlejší než pozadí, díky žáru, který absorbovala ze slunečního záření. Obloha nad horizontem byla černá.

Pod dodávkou ani v její blízkostí se nikdo neukrýval.

Pike namířil kameru opačným směrem. Nic. Čekal, že najde Vincenta na obzoru nad zatáčkou, ale v porostu se nikdo neskrýval.

Zvedl telefon a zašeptal:

„Dej mi ještě tři minuty.“

Změnil pozici, aby se zkusil podívat z jiného úhlu, ale znovu bylo vše chladné. V křoví u silnice ani u zatáčky nikdo nebyl.

Pike pomalu studoval okolní svah. Zkontroloval hřeben od Mulhollandu až k dodávce, načež pokračoval vzhůru do kopce za dodávkou a tam ho našel. Kamera ukázala zářivě šedý obrys muže pod keřem pelyňku, jak vleže na břiše, v poloze odstřelovače, shlíží ze svahu. Pike spustil kameru a zkontroloval pelyněk dalekohledem. Muž byl v porostu neviditelný, ale Pike brzy objevil nepřirozeně rovný úhel, který zaujímala hlaveň pušky trčící z větviček. Krásné místo na číhanou.

Znovu zvedl telefon.

„Je ve svahu nad dodávkou. Puška.“

Cole zašeptal.

„Kolik času potřebuješ?“

„Dvě minuty.“

„Už jsme skoro na místě. Jestli zastavíme, uvidí to a bude se divit, proč zastavujeme.“

„Dvě minuty.“

Pike znovu seběhl dolů ze svahu a rychle se posunul po výběžku kolem dodávky na zadní stranu svahu. Na obzoru viděl prius, jak se blíží k vrcholu hřebene, ale nezrychlil, protože nechtěl působit hluk.

Šedý porost pelyňku měl teď přímo před sebou. Pike odložil pušku a pouzdro a vytáhl svou .357. Přiblížil se ještě kousek a konečně viděl zamaskovanou nohu pod porostem.

Jsem tady.

Pike tiše překonal vzdálenost, která ho od muže dělila, až se očití přímo za ním a vtiskl mu python do zad.

Hned poznal, že ten muž je mrtvý, a podle ztuhlosti těla mu okamžitě došlo, že to není Vincent.

Pike strnul, svaly se mu napjaly, jak očekával náraz kulky, ale výstřel nepřišel.

Mrtvý byl starší muž se špinavě šedými vlasy a dírou po kulce malého kalibru ve spánku. Zabitý nedávno, ještě teplý. Návnada.

A potom Pike uslyšel, jak Dru křičí a William Rainey volá její jméno.

Daniel

Daniel propátrával vzdálený svah teleskopem na své pušce a šeptal si pro sebe: „Mám tě, ty hajzle. Jen pojď. Ukaž mi ten svůj zchromlej zadek.“

Dodávka stála asi sto padesát metrů od něho. Daniel si to odkrokoval. Trčel vklíněný mezi dvěma skomírajícími stromy na jižní straně Mulhollandu, vysoko na strmém srázu, kolem sebe nic, jen skálu za zády a dlouhý příkrý sráz pod sebou. Pike by si tohle podělané místo nikdy nevybral, protože odsud nevedla žádná úniková cesta, a myslel si, že se mu vyhne i on. Právě proto si tohle místo vybral.

Věděl, že Pike je někde dole v křoví. Před osmi minutami spatřil záblesk šedi na sousedním hřebenu, objevil se a ve vteřině zmizel. Proto teď sledoval křoví a hřeben v místě kolem mrtvého muže. Přál si, aby Pike toho zastřeleného chlapa našel. Jestli uvidí pušku, možná po něm vypálí. Pak ho Daniel dostane. Možná se pokusí přiblížit a Daniel zachytí jeho pohyb. Ale zatím nic.

Nechal tu zatracenou pušku trčet tak daleko z křoví, že by tu mrtvolu musel už dávno najít každej mrňavej skautík. Pomalu si začínal myslet, že tenhle Joe Pike nakonec není tak dobrý, jak věřil.

„Servírka, Danieli,“ poradil mu Tobey.

„Ukaž mu servírku, servírku,“ přidal se Cleo.

Tobey a Cleo většinou byli párek děsných otrapů, ale někdy se hodilo je mít Kdyby tu servírku nechal vystoupit dřív, Pike by mohl změnit pozici. Prásk.

Daniel vytáhl vysílačku a zavolal jí. Přesně, jak se s ní dohodl.

„Slyšíš mě?“

Její hlas zněl plechově a praskal statickou elektřinou.

„Slyším tě. Willie je tady?“

„Vylez ven. Pojedeš domů.“

„Už je tady,“ ozval se Tobey.

„Tady, –dy, –dy,“ přizvukoval ozvěna Cleo.

Daniel si myslel, že mluví o Pikeovi, ale nemluvili.

Prius se objevil v zatáčce ani ne čtyři sta metrů odtud. Daniela napadlo, že by jí ještě mohl říct, aby zůstala v dodávce, ale rozhodl se, že ji nechá jít.

Znovu zapnul vysílačku.

„Vypadni z dodávky, ženská. Nic ti neudělám.“

Zadní dveře dodávky se otevřely a Daniel upřel pohled do křovin nad ní a hledal v nich pohyb.

Elvis Cole

Cole byl tak vmáčknutý pod zadním sedadlem priusu, že kromě temene hlavy Billa Raineyho neviděl nic.

„Vidíte dodávku?“

„Jo, jsme skoro u ní. Žádný strach.“

Zločinec, po kterém jde bolivijský drogový kartel, říká Coleovi, aby neměl strach. Skvělé.

„Ujistěte se, že zbraň není vidět. Jakmile ji uvidí, je po vás.“

„Klid, kristepane. Jsem v pohodě.“

Dali Raineymu zbraň. Navíc mu navlékli neprůstřelnou vestu. Nepustili by ho před zaměřovač Gregga Daniela Vincenta s holýma rukama.

„Jsme na místě,“ oznámil mu Rainey. „Zastavuju.“

Přirazili k chodníku nahoře na hřebenu. Otevřenými okénky se dovnitř navalil oblak prachu. Okénka byla stažená pro případ, že by Cole musel střílet.

Vtom Rainey dupnul na brzdy.

„Co se děje? Ona je venku! Měl jsem vystoupit první!“

Cole viděl, jak Rainey otáčí hlavou zleva doprava, jako by si myslel, že na něj Vincent vyskočí z křoví. Chtěl se také rozhlédnout, ale věděl, že Vincent bude jejich auto pozorovat.

„Uklidněte se. Co dělá?“

„Dívá se na mě. Mává rukama.“

„Je v dodávce ještě někdo?“

„Nic nevidím.“

„Zkontrolujte obě strany. Dívejte se po Vincentovi.“

„Zatraceně! Ona utíká! Snaží se mu utéct!“

Rainey najednou rozrazil dveře a vyběhl ven z auta.

„Rose! Ro…“

Cole uslyšel první výstřel.

Pike ztuhl, když uslyšel volání. Dole pod ním utíkala Rose Plattová k priusu a Rainey běžel k ní. Od sebe je dělilo téměř sto metrů.

Pike se rychle prodíral porostem pelyňku a snažil se odvést Vincentovu pozornost Dostal se z křoví právě v okamžiku, kdy ostré prásknutí prolomilo soumračné ticho a rozlehlo se purpurovými kaňony. Pike slyšel, jak kolem něho prolétla kulka, rychle zalehl mezi kamení, překulil se do strany a pokračoval v běhu, kličkoval zleva doprava, jak pádil dolů ze srázu.

Rose Plattová a Rainey se při zahřmění výstřelu zastavili. Potom vyběhl z priusu Elvis Cole a Rose se otočila zpátky k dodávce.

Druhý výstřel práskl do srázu těsně u Pikeových nohou, ale Pike zahlédl záblesk, rozběhl se ještě rychleji a volal na Colea.

„Na opačné straně! Stromy nahoře na srázu!“

Pike třikrát vypálil ve směru záblesku, doufal, že Vincenta vyplaší. Cole a Rainey se otočili a hledali Vincenta. Pike zahlédl další záblesk, ale tentokrát Vincent nestřílel na něho.

Kulka podrazila Raineymu levou nohu a rozstříkla kolem něho narůžovělou spršku. Otočil se, s rukama rozpaženýma a nohama od sebe jako loutka, a bez jediného hlásku dopadl na zem.

Rose Plattová vykřikla a vrhla se za dodávku, zatímco další výstřel trefil nárazník.

Rainey se posadil a křičel něco, čemu Pike nerozuměl, a potom začal pálit ze své pistole nahoru mezi stromy. Vincent odpověděl dalším výstřelem. Kulka prolétla Raineyovým ramenem a nechala za sebou další závoj narudlé mlhy, ale Cole tentokrát viděl, kde se zablýsklo, a vypálil tím směrem pět ran.

Pike uviděl, jak se mezi stromy cosi mihlo, Vincent se svezl z kopce a zmizel.

Pike znovu vykřikl.

„Utíká! Z kopce!“

Cole se rozběhl po Mulhollandu a zmizel dole ve srázu. Pike se otočil k Dru a viděl, že klečí za dodávkou.

V tu chvíli byl na vážkách, zda má jít za ní nebo pokračovat, ale byla v bezpečí, a tak se rozběhl na pomoc Coleovi. Prořítil se kolem Raineyho a na vzdáleném konci Mulhollandu zmizel na příkrém srázu mezi stromy.

47

Daniel

Tobey šeptal Danielovi do ucha, lechtal ho hebkými rty, naléhal, dotíral.

„Ty to dokážeš, hochu. Ty je dostaneš.“

Cleo pobíhal v kruzích, točil se jako derviš.

„Ty to zvládneš, Danieli. Jako zombie, –ombie!“

„Otevři OČI, OČI, OČI!“

Cleo se točil stále rychleji.

„Zabij, zabij.“

Kameny a uschlé větve se zabodávaly Danielovi do zad. Zkusmo se nadechl a uslyšel v plicích vlhké lupnutí. Zakašlal, ale vyšlo z něho jen přerušované dávení. Daniel se podíval na krev na svých rukou.

„Střelili mě.“

„Zabít vlkodlaka není tak snadné, kamaráde, kamaráde,“ uklidňoval ho Tobey.

Daniel se znovu dotkl své hrudi a prohlížel si krev. Nebylo mu tak špatně. Nevzpomínal si, že by dostal zásah. Věděl, že střílejí, a kolem pršely kulky, ale nepamatoval si, že by ho zasáhli. Možná na tom s tím vlkodlakem nakonec přece jenom něco je.

„Najdi svou bouchačku, Danieli,“ pobízel ho Tobey. „Vem si zbraň.“

„Zbraň, zbraň.“

Daniel hmatal kolem sebe, dokud ji nenašel. Puška byla pryč, ale pistoli měl pořád v kapse. Odjistil pojistku.

„Myslím, že ty parchanty ještě dostanu, kluci.“

„To se vsaď,“ přitakal mu Tobey.

„Vsaď, vsaď, vsaď,“ přizvukoval Cleo.

Daniel si připadal silnější. Znovu se nadechl a začal se cítit mnohem líp. I kdyby ty parchanty nedokázal dostat, věřil, že odsud svede aspoň utéct. Kolem byla spousta domů. Spousta aut. Musí jen přejít přes Mulholland a dostat se do kaňonu.

Daniel se zaposlouchal. Ve svahu uslyšel pohyb, ale daleko a hluboko pod sebou. Asi si mysleli, že sklouzl níž z kopce.

Chytil se stromu a ručkoval po něm, až se vydrápal na nohy.

A tehdy si Gregg Daniel Vincent všiml, že ho pozoruje chlap se šípy. Neřekl ani slovo, jen tam stál, ani ne metr od něho, zbraň u boku.

48

Pike věděl, že Cole je někde ve svahu pod ním. Slyšel ho, jak se prodírá křovím a cestou po úbočí svahu strhává laviny kamínků. Zahlédl Vincenta, jak se pohybuje směrem z kopce, takže hledat ho dole byla sázka na jistotu, ale rozhodl se, že se podívá i výš pro případ, že by zůstal někde ležet.

Nechal Colea kousek odejít. Čím dál se dostane, tím větší ticho tady zavládne, a Pike ticho potřeboval.

Téměř minutu naslouchal, než mezi stromy před sebou zaslechl rachocení oblázků. Po nich následovalo tiché odkašlání.

Pike se protáhl mezi stromy a našel Vincenta ležet na kamenech za dvěma usychajícími ořešáky ani ne dvacet metrů od silnice. Myslel si, že je mrtvý, ale Vincent se pohnul, a pak se pomalu vyškrábal na nohy. Byl hubený, ale pevně stavěný, s protáhlým poďobaným obličejem a kruhy pod očima. Nevypadal jako blázen, ale co za člověka dokáže mučit a zabíjet pro šílené drogové kšeftaře?

Viděl, že svírá v ruce zbraň, ale čekal, co udělá. Měl poraněný hrudník, ale jen po straně a rána nebyla hluboká. Pike viděl bojovat a vítězit muže, jejichž těla byla rozpáraná a obrácená naruby.

V té chvíli si ho Vincent všiml a pohled se mu zaostřil jako dva špendlíky.

„Koukněte, kluci. Dostali jsme ho.“

Pike netušil, s kým to mluví.

„Ty jsi Pike?“

Pike přikývl.

„Tys mě netrefil. To ten druhý. Zavoláš mi sanitku?“

„Ne.“

„Ne? Vykrvácím tady, člověče. Sežeň mi pomoc.“

Pike zamítavě potřásl hlavou.

Vincent na něho zíral. Neměl zájem o sanitku a zmizel by dřív, než by přijela. Doufal, že dostane Pikea, až sáhne pro telefon nebo bude volat. Chtěl získat výhodu.

„Nikdy jsi mi neodpověděl na moji otázku,“ začal znova Vincent „Na jakou?“

„Dole na jihu. Potkali jsme se už někdy?“

„Né.“

„Jak to můžeš vědět tak jistě?“

„Byl bys mrtvý.“

„To je legrační. Kluci mi řekli to samé o tobě.“

„S kým to mluvíš?“ zeptal se Pike.

Vincent zvedl zbraň. Byl rychlý, ale nestihl to.

Pike ho střelil třikrát do prsou, v malém shluku velikosti trojlístku. Došel k němu, zvedl jeho zbraň a pak zavolal na Colea.

„Je po něm. Leží nad tebou, necelých dvacet metrů od silnice.“

Prohledal tělo a teprve potom schoval svou pistoli. Cole na něj zdola zavolal.

„Jsi v pohodě?“

„Jo, dobrý. Jdu za Dru.“

Dru. Pike si potichu a pro sebe řekl její pravé jméno. „Rose.“

Přeběhl přes Mulholland a našel Rose Plattovou v podřepu vedle Raineyho. Snažil se pochopit, co k ní vlastně cítí, ale necítil skoro nic.

Narovnala se, když ho uviděla, a Pike zpomalil do kroku. Stále ještě měla ten pohled. Veselý, trošku záhadný a plný života. Možná to ho k ní přitahovalo. Veselí v jejích očích.

„Je mrtvý,“ řekla.

„To je mi líto.“

Rose zvedla Raineyovu pistoli, překročila jeho tělo a otevřela dveře priusu.

„Rose.“

Usmála se, v očích jí jiskřilo.

„Nic neuděláš.“

Pike se zastavil, doufal, že nezajde moc daleko.

„Odlož tu zbraň.“

„Tolika peněz se nemůžu vzdát Žila jsem kvůli nim jako krysa. Copak to nechápeš? Jsou moje.“

„Tři sta tisíc není tolik.“

Pohodila hlavou a cosi v jejím pohledu se změnilo, takže vypadala rozzlobeně.

„Kdybys tak věděl.“

Obrátila se znovu k autu a Pike se rozběhl k ní.

„Rose.“

Její zbraň vylétla vzhůru a Pike sáhl pro svou, ale dva výstřely prolétly kolem něho dřív, než uvolnil pistoli z pouzdra.^

Pike viděl, jak ji kulky zasáhly, jak se jí zvrásnila a roztrhla košile. Viděl, jak se její oči zachvěly a ústa pootevřela, jako by nechápala, co se stalo. Zvedla ruku, aby sáhla po něčem, co tam nebylo, a pak upadla.

Pike k ní nešel. Otočil se a spatřil Elvise Colea ještě se zbraní v ruce. Viděl, jak mu po tvářích stékají slzy. Díval se, jak jeho přítel pláče, a žádný z nich se ani nepohnul.

49

Daniel

Daniel viděl tančící světýlka a myslel si, že je to Cleo, ale světýlka mu letěla vstříc, přímo do tváře a pak ulétla pryč, rychle, jako vystřelená z pušky a náhle se vše dokonale zaostřilo. Daniel viděl větve. Větve, jehličí, sukovité a zohýbané ořechové větve pokroucené jako artritické prsty s listím.

„Danieli?“ plakal Tobey.

„Danieli?“ kňoural Cleo.

Daniel cítil, jak se zmenšuje, jako by svět kolem vyrůstal, on byl stále menší, a Tobey s Cleem mizeli někam do dáli.

„Kluci?“ hlesl Daniel.

„Hledáme tě, kamaráde, kde jsi?“ odpověděl Tobey.

„Danieli, –anieli,“ opakoval Cleo.

Daniel se ze všech sil snažil zvednout. Bojoval jako vlkodlak se zombií, která se mu zahryzla do krku, ale zombie vyhrávala.

„Tobey? Cleo? Kde jste… jste… jste?“ |

Daniel se pokoušel udržet oči otevřené, ale světlo bylo najednou tak oslepující, že všechno zčernalo.

„Danieli, vrať se!“ křičel Tobey.

„Kde je, je, je?“ vřískal Cleo.

Daniel se pokusil odpovědět, ale nedokázal to, a věděl, že kluci slyší jen ticho.

„Cleo?“ zeptal se Tobey.

„Tobey?“ ozval se Cleo.

„Odchází?“

„Odešel.“

Daniel přestal cítit své tělo i zem pod sebou i vzduch, který mu laskal pokožku. Připadal si jako nic uprostřed nicoty a věděl, že mu kluci budou chybět Cleo a Tobey, jeho jediní opravdoví přátelé.

50

Pike seděl na mostě na Venice Boulevardu a díval se na kanál u domu. Našel si místo na betonové podezdívce pouliční lampy a nohy nechal volně viset z mostu, což by člověk normálně neměl dělat, ale stála vedle něho policistka Hydecková, opřená o zábradlí.

„Trávíte tady hodně času,“ prohodila.

Pike přikývl.

„Vídám vás tady často. Jak se vám vede?“

„Je mi fajn.“

Hydecková si pohrávala s pistolí.

„Co myslíte, že se stalo s těmi penězi?“

„Rainey říkal, že je utratili.“

„Kdo ví? Vzpomínáte si na tu bankovní loupež v Severním Hollywoodu, na ty pitomce s kulomety? Ukradli tehdy tři čtvrtě milionu dolarů, o kterých taky nikdo nic neví. Stává, se to. Peníze ze zločinu? Prostě zmizí.“

Pike neodpověděl. Hydecková byla fajn, ale byl by radši, kdyby už odešla a on mohl být sám.

„Hele, a tohle víte? Netuším, jestli se vám doneslo něco o těch hajzlech, co zabili Futardovou a Buttona? Slyšel jste o nich?“

Pike věděl, že Futardová jednoho z nich zastřelila, ale druhý se pohřešoval.

„Co je s nimi?“

„Byli to bývalí agenti z protidrogového. Ten, co si říkal Straw, se jmenoval Norm Lister. Ten druhý parchant se jmenoval Carbone. Na začátku pracovali na Raineyově případu, ale pak Listera propustili a ten druhý dal výpověď. Podle mě se rozhodli jít za zlatem.“

Pike si vzpomněl na dokumenty, které jim sebral z auta. Většinu zpráv napsal Lister.

„To s Jerrym je smutný. A s Futardovou taky,“ pronesl Pike.

„Byla to pěkná ženská. Dali jí posmrtně čestnou medaili.“

Hydecková se konečně odstrčila od zábradlí. Upravila si zbraň.

„Tak jo, už mizím. Uvidíme se.“

„Díky, že jste mi tak pomáhala.“

„Neměl byste tady sedět s nohama ve vzduchu.“

Hydecková se usmála a vydala se ke svému autu.

Pike se vrátil k pozorování domu.

Přijeli federální a státní vyšetřovatelé z Louisiany a zase odjeli. Vyptávali se Pikea a podělili se o informace. Popřeli Raineyovo tvrzení, že ukradl jen osm milionů dvě stě tisíc. Naopak řadou informací od zatčených, kteří se na tom s Raineym podíleli, doložili, že Bolivijcům ukradl minimálně dvanáct ale možná skoro osmnáct milionů dolarů. Pike jim věřil. Rainey měl lhaní v povaze, takže nepochyboval, že lhal až do samého konce.

Rose Plattová ho v tom jen utvrdila.

Pike přehoupl nohy zpátky, seskočil z podezdívky a zašel si do Sidewalk Café. Sedl si ven, dva stolky od místa, kde seděl s Dru… s Rose Plattovou.

Mladá servírka s dolíčky se usmála, když ho uviděla. Už z něho byl stálý zákazník.

„Zelený čaj?“

Pike přitakal.

Pomalu upíjel čaj a pozoroval přes procházející lidi oceán. Nevnímal ale lidi, vodu ani nic jiného. Nemyslel na nic, jen na horkost čaje a chlad oceánského větru, a jak příjemné jsou sluneční paprsky, když se slunce rozplývá na obzoru.

Když obloha potemněla, Pike zaplatil a vrátil se ke kanálům. Kráčel po chodníku podél kanálu za domem Palmerových a pohledem zalétl k Jaredovu oknu. Jared tam byl, se sluchátky na uších, pohupoval se do neznámého rytmu.

Pike pokračoval až na malé molo za domem Stevea Browna, kde na dvojici podpěr visel laminátový kajak.

Jared mu řekl, že se Steve koncem týdne vrátí. Řekl mu i další věci, například že Rainey sedával potmě na molu, že se po nocích projížděl v kajaku, a že ho dvakrát v noci viděl, jak se brodí kanálem.

Pokaždé v noci.

Ale byla to Rose, kdo ho nakonec přesvědčil, když řekla, že se přece nevzdá tolika peněz, kvůli kterým žila jako krysa. Jak se na něho podívala, když si myslela, že o ně přijde. Kdybys tak věděl.

Pike se ptal sám sebe, zda tušila, kde jsou, nebo jestli jí to Rainey těsně před smrtí prozradil. Každopádně se zdálo, že mluví o mnohem větší sumě, než je tři sta dvaačtyřicet tisíc dolarů.

Pike přejel dlaněmi po hladkém povrchu kajaku a pak ho zvedl z podpěr. Věděl, že peníze v téhle malé loďce nejsou, protože ji zkontroloval už přede dvěma dny, ale líbilo se mu, když ji potěžkával.

Posadil kajak zpět na podpěry a sedl si na molo. Byla příjemná chladná noc a voda bude studená.

Břeh mezi sousedními domy zpevňovalo osmdesát pět betonových bloků srovnaných v pěti řadách po sedmnácti blocích nad sebou. Pike to věděl, protože je spočítal, když voda v kanálu opadla. Dvakrát se sem v noci vrátil a brodil se až do středu kanálu, do míst, kde byl nejhlubší a kde mu za vysokého přílivu sahala voda až po krk. Zkoumal dno a rostliny, které z něj v trsech vyrůstaly, a pak se pustil do průzkumu betonových bloků. Hledal, jestli některý z nich není uvolněný nebo se nedá vysunout.

Nejprve prohledal bloky u doku a kolem něj. Byla to jasná volba, ale nic nenašel. Každý blok seděl pevně a nehnuté.

Zbývala mu ještě další místa, která chtěl propátrat.

Vyzul si běžecké boty a odložil pistoli. Stáhl si kalhoty a mikinu, zbraň zabalil do kalhot znovu si obul boty a tiše vklouzl do vody. Svaly se mu stáhly leknutím z doteku ledové vody, ale napětí, stejně jako všechny bolesti, za chvíli povolilo.

Vybavil si, kde naposledy skončil, zkontroloval dalších jedenáct bloků a prohmatával nohama rostliny, když kopl do čehosi tvrdého. Ohmatal věc nohou a došlo mu, že vrazil do odvodňovací trubky. Podobné viděl v kanálech, když hladina vody klesla na nejnižší úroveň. Trubky sváděly do kanálů dešťovou vodu z okolních uliček a dvorků.

Trubky, které viděl, měly na koncích masivní hustou mřížku, která při nízké hladině vody bránila ve vstupu ptákům a drobným zvířatům, ale když Pike strčil nohou do téhle, ucítil, jak se mřížka pohnula.

Nadechl se, ponořil se pod vodu a v trubce nahmatal čtyři igelitové pytle svázané dohromady provazem. Nešly ven snadno, ale po chvíli je vyprostil.

Když je vytáhl z vody, oblékl si tričko a kalhoty, připnul pistoli k pásku a zamířil i s pytli zpět k džípu. Na úzkém mostě pro pěší potkal starší pár, který ustoupil stranou, aby mohl projít

„Děkuju,“ řekl Pike.

„Příjemná noc,“ poznamenala postarší dáma.

Pikeův džíp stál na Venice Boulevardu kousek od mostu. Položil pytle na obrubník vedle auta a šel otevřít kufr. Když se pro pytle vrátil, už na něj čekal bývalý agent Úřadu pro potírání drog Norm Lister. V ruce držel zbraň.

„Skvělá práce, Pikeu. Velmi dobrá.“

Lister byl zarostlý a špinavý, jako by bydlel v autě. Mávl zbraní směrem k Pikeovi, jako by čekal, že ustoupí dozadu. Kdybys tak věděl „Položte klíčky na zem a odstupte od toho.“

Pike se nepohnul.

„Věděl jste, kde ty peníze jsou?“

„Ne, ale znal jsem Raineyho. Já jsem ten, kdo ho dostal. Musely být blízko.“

Pike si vzpomněl na videonahrávku. Jak sledovali Raineyho a Plattovou, dávali pozor na každý jejich pohyb. Možná doufali, že si Rainey chodí peníze kontrolovat. Lister znovu pistolí naznačil, aby couvl.

„Zmizte, Pikeu. Nechám vás jít.“

Pike viděl, jak se Listerovi chvěje zbraň v ruce a jak má nervózní oči. Myslel na Jerryho Buttona a na chudinku Futardovou, i na Raineyho a Dru Rayneovou, ze které se nakonec vyklubala Rose Plattová.

„Listere. Kdybyste mě znal stejně dobře jako Raineyho, nebyl byste tady.“

Pike střelil Norma Listera do hrudi, pak došel až k němu a střelil ho ještě do tváře, přesně jak to on udělal Jerrymu Buttonovi.

Pak naložil peníze do kufru a Norma Listera nechal ležet na chodníku.

51

Pike donesl pytle domů, ale tři dny je neotevřel. První noc je nechal ležet ve vaně, aby z nich vytekla všechna voda. Příštího dne je přestěhoval do ložnice do nohou své postele. Třetího dne je snesl ze schodů a poprvé od chvíle, kdy je vytáhl z vody, do nich nahlédl. Otevřel plastové obaly a balíčky bankovek vyskládal na podlahu. Byly to malé paklíky padesáti – a dvacetidolarovek, ale nejčastěji vyndával deset centimetrů tlusté balíčky ze samých stovek.

Trvalo mu čtyři hodiny a třicet pět minut, než je spočítal. Řídil se podle údajů na žluté bankovní pásce, kterou byl každý balíček stažený. Když skončil, opřel se o opěradlo pohovky a prohlížel si to miniaturní městečko mrakodrapů vyrostlé v jeho obývacím pokoji.

William Rainey lhal až do úplného konce, když tvrdil že má jen tři sta čtyřicet dva tisíc dolarů.

Kdybys tak věděl.

Pike napočítal šest milionů sedm set padesát pět tisíc.

Říkal si, kolik jich asi zůstalo ukrytých na jiných místech, ale moc se tím netrápil. Chvíli peníze pozoroval a snažil se vymyslet, co s nimi, a nakonec si zapnul televizi a díval se na sportovní kanál.

Později zhasnul a šel se nahoru vyspat. Peníze neposbíral. Nechal je v hromádkách na podlaze, jako by to byly bezcenné cáry papíru, jimiž ve skutečnosti byly.

52

Marisol Riverová Andělské oči

Otci Artovi už bylo lépe, jen teplota nechtěla ustoupit. Moč už měl čirou, ale lehce zvýšená teplota ne a ne klesnout. Nebylo to tak zlé, jen stupínek dva nad normálem, ale nemohl se toho zbavit jako nějakých dluhů a stále se cítil slabý. Marisol o něho měla strach, proto přicházela brzy a odcházela pozdě v noci a ze všech sil se snažila udržovat Andělské oči v provozu.

Toho rána přišla o hodně dřív než poradci a dětí a našla u předních dveří ležet modrý plastový pytel.

Na tom, že tu ležel, by nebylo nic divného, ale zarazil ji lístek, který k němu byl přišpendlený. Obyčejný bílý papírek na vzkazy s jejím jménem.

Rozhlédla se, zda ji někdo nepozoruje a nečeká, co udělá, aby si z ní mohl vystřelit, ale nikoho neviděla.

Odnesla pytel dovnitř a položila ho na stůl. Pytel byl nacpaný a dost těžký, vážil tak tři až čtyři kila, jako by byl plný čokolády.

Otec Art zavolal zezadu.

„To jsi ty?“

„Ano, já. Kdo jiný?“

„Nechoď sem. Jsem na záchodě.“

„Nepospíchej. Až budeš, zavolej.“

Marisol se vrátila ke svému stolu a studovala tu divnou zásilku. Nakonec hodila svou podezíravost za hlavu a pytel otevřela. Uvnitř našla další bílý papírek. Vzkaz na lístku byl prostý.

Někdo tě vidí.

53

Elvis Cole

Cole viděl rudou mlhu. Ráno ho probudil stejný sen jako včera a předevčírem a mnohem víc nocí nazpátek, než si dokázal vzpomenout. Teď stál na verandě, venku byl nádherný den a on přemýšlel, jak málo chybělo, aby se naplnil.

Záblesky hlavně ve špinavém pokoji. Stín ženy vržený na stěnu. Tmavé brýle rotující prostorem. Joe Pike propadající se do děsivé rudé mlhy.

Cole Pikea neviděl ani s ním nemluvil od chvíle, kdy před jedenácti dny odjeli z Mulholland Drive. I během následujících rozhovorů s policií se Pike zdál mnohem nepřístupnější, jako by se stáhl ještě hlouběji do tajemných míst, která znal jenom on.

Cole mu nechával vzkazy, ale Pike nevolal. Zajel do jeho domu, ale nenašel ho. Pike dokázal zmizet na celé týdny a občas to i dělal, ale tentokrát to bylo jiné.

Nad kaňonem v pomalých kruzích plachtily dvě káně rudoocasé. Cole je pozoroval a přemýšlel, co asi hledají. Díval se na ně celé hodiny. Jeho kocour seděl na okraji verandy a pozoroval Colea, jak pozoruje káně. Nudil se.

„Nemáš na práci něco lepšího?“ zeptal se ho Cole.

Kocour přimhouřil oči, jako by usnul, pak najednou vyskočil a rozběhl se do domu.

„Díky bohu,“ pronesl Cole.

Do posuvných dveří vstoupil právě ve chvíli, kdy Joe Pike prošel předním vchodem. Na okamžik ho orámoval čtverec zářivého světla, pak za sebou zavřel a zamířil na verandu.

Stáli proti sobě, tváří v tvář, ani jeden z nich nepromluvil, jen Pike přistoupil blíž, krátce ho objal a odešel k zábradlí.

Po chvíli došel k zábradlí i Cole a spolu pozorovali kaňon, ležící pod nimi jako zamlžená zelená mísa.

„Rád tě zas vidím.“

Pike přikývl.

„Dáš si něco k pití?“

„Ne, dík.“

Cole se pevně přidržoval zábradlí.

„Měli bychom si promluvit.“

„Není třeba.“

„Chtěla tě zastřelit.“

„Já vím.“

„Musel jsem. Nechtěl jsem, ale musel. Chápeš?“

Pike stiskl Coleovi rameno a pak pohlédl na oblohu.

„Káně.“

„Jsou tam celý den.“

„Patří tam.“

Cole přikývl a cítil, jak ho v očích začínají pálit slzy. Pozorovali káně spolu. Patřili k sobě.

Robert Crais

HLÍDKA

Z anglického originálu The Sentry,

vydaného nakladatelstvím G. R PUTNAM’S SONS

v New Yorku roku 2011,

přeložili Hana a Martin Sichingerovi

Vydala Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2011

Redakce Jana Moravcová

Korektura Marcela Magdová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba EUROPRINT a. s.

Vydání první

U Krbu 35
100 00 Praha 10
www.metafora.cz

Obsah:

New Orleans 2005

Los Angeles O PÁR LET POZDĚJI

Část první PRODAVAČ RYBÍCH BAGET

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Část druhá PRINCEZNA ANDĚLŮ

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Část třetí PÁN VÁLKY A BOUŘE

21

22

23

24

25

26

27

28

Část čtvrtá PRINC OSAMĚNÍ

29

30

31

32

33

34

35

Část pátá HLÍDKA

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53