Robert Crais

Los Angeles rekviem

Z anglického originálu L. A. Requiem,

vydaného nakladatelstvím Doubleday, divize Random House,

v New Yorku roku 1999,

přeložil Pavel Kaas

Vydalo nakladatelství Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2001

Odpovědné redaktorky Jana Moravcová a Miloslava Ričlová

Obálku navrhla a graficky upravila Barbora Solperová

Technická redakce Renáta Šmatová

Sazba Karel Petřík – NETOPEJR®

Tisk Finidr s. r. o., Český Těšín

První vydání

Metafora, spol. s r. o.

U Krbu 35

100 00 Praha 10

Copyright® 1999 by Robert Crais

Translation © Pavel Kaas, 2001

All rights reserved

ISBN 80-86518-02-7

Edu Watersovi a Sidu Ellisovi,

kteří učili lépe než jen slovy

„A takhle to všechno začalo…“

Poděkování

Na tom, že byl tento román napsán a že se jej podařilo vydat, má zásluhu celá řada lidí. Patří k nim: detektivové třetí třídy John Petievich (pátrací oddělení) a Paul Bishop (oddělení vyšetřování sexuálně motivovaných trestných činů západní oblasti Los Angeles) z losangeleské policie, JUDr. Bruče Kelton (ředitel oddělení soudních vyšetřovacích služeb společnosti Deloitte & Touche), Patricia Craisová, Lauren Craisová, Carol Toppingová (která strávila spoustu nocí s děvčaty), Wayne Topping (který jí to trpěl), PhDr. William Gleason, Andrea Malcolmová, jeffrey Gleason, Apríl Smithová, Robert Miller, Brian DeFiore, Lisa Kiteiová, Samantha Millerová, Kim Dower, Gerald Petievich, Judy Chavezová (která mi poskytla cenné informace o slangovém jazyce), doktorka Halina Alterová (která mi pomohla vydržet), Steve Volpe a Norman Kurland.

Zvláště významnou měrou pak přispěli Aaron Priest, Steve Rubin, Linda Greyová, Shawn Coyne a George Lucas, bez kterých by tato kniha ve své výsledné podobě nikdy nevznikla. Děkuji vám.

Pomoc, povzbuzení a inspiraci mi však poskytla i celá řada lidí, kteří projevili přání zůstat v anonymitě. Byli to T. C., M. G., T. D., L. C. a Cookie. S nimi bych se na noční hlídce nebál, ať by to bylo kdekoli a kdykoli.

Tato kniha není výlučně mým výtvorem. Je právě tak dílem Leslieho Wellse.

Víš, co je to láska?

(Vykrvácel bych za tebe.)

Tattooed Beach Sluts

Mám celé město pod palcem

stačí jen dál hrát pitomce.

Při loučení tak zdvořilém

pozdrav zabijáka v nitru mém.

MC 900 Ft. Jesus

Mámo, mámo, koukni, jak

stal se ze mě mariňák.

Výcvik, boj a cvičení

nemám čas na zlobení.

Pochodová znělka

příslušníků námořní pěchoty

Spojených států amerických

Motel Islander Palms

Uniformovaný příslušník losangelesképolicie Joe Pike slyšel tóny latinskoamerické hudby i přes hukot běžícího motoru, šumění klimatizace nastavené tak, že by zmrazila i půlku prasete, a praskání ve vysílačce, z níž se ozývaly pokyny dispečera pro ostatní vozy.

Před pasáží se shlukla tlupa latinskoamerických dětí ulice, které se při pohledu na něj začaly chichotat. Vzápětí mezi nimi nastalo velké šuškání. Sdělovaly si zřejmě mimořádně pikantní věci, protože se začaly červenat. Muži s rudohnědou pletí, kteří nejspíš pracovali pro přechovávače kradeného zboží v Zacatecasu, bloumali po chodníku a zacláněli si oči před sluncem. Jejich veteranos jim namluvili, že v Sawtelle na Westside mohou sehnat nádenickou práci za třicet dolarů denně, aniž by k tomu potřebovali jakékoli doklady. Tady v okrsku Rampart Division, na jih od Sunset Boulevardu, tvořili podstatnou část obyvatelstva Guatemalci, Nikaragujci, Salvadorci a Mexičané. Atmosféra latinskoamerické komunity tu byla tak hutná, že pronikala dokonce i do útrob nevlídného interiéru hlídkového vozu.

Pike viděl, jak se chumel dětí na ulici rozprchl jako hejno vrabců, když z pasáže rázně vykročil jeho partner. Abel Wozniak byl tělnatý chlapík s hranatou hlavou a věčně zachmuřenýma břidlicově šedýma očima. Byl o dvacet let starší než Pike a na ulici sloužil o dvacet let déle. Kdysi to byl nejlepší policista, jakého Pike znal. V poslední době se mu ale nelíbil jeho nevyzpytatelný pohled. Jezdili spolu už dva roky a Wozniakovy oči takové vždycky nebyly. Pikea to mrzelo, ale neměl pocit, že by to mohl nějak ovlivnit.

Zvlášť teď, když pátrali po Ramoně Ann Escobarové.

Wozniak prudce dosedl za volant a upravil si pouzdro se zbraní tak, aby mu nepřekáželo v sezení a on mohl co nejrychleji vyjet. Napětí mezi nimi houstlo jako sražená krev. Jeho informátor nezklamal.

„DeVille bydlí v motelu Islander Palms.“

„A má tu holku?“

„Nějakou malou holku prý můj člověk viděl, ale neví, jestli je ještě s ním.“

Wozniak prudce zařadil rychlost a vyrazil od obrubníku. Maják ani sirénu nepouštěl. Motel Islander Palms byl necelých pět bloků odsud na Alvarado Boulevard jižně od Sunsetu. Proč na sebe zbytečně upozorňovat?

„Wozi? Ublížil by jí DeVille?“

„Už jsem ti říkal, že ten zasranejperverzák měl dávno dostat kulku do hlavy.“

Bylo úterý, jedenáct čtyřicet. V devět dvacet si pětiletá dívenka jménem Ramona Ann Escobarová hrála v Echo Parku na maketě kolesového parníku a její matka ji na chvíli spustila z očí a dala se do řeči s kamarádkami. Svědkové Ramonu viděli naposledy ve společnosti muže, jehož popis odpovídal podobě Leonarda DeVillea, známého pedofila, který byl během uplynulých tří měsíců spatřen jak v Echo Parku, tak v MacArthur Parku. Když dispečink ohlásil hlídkovým vozům popis pohřešovaného dítěte, zapojil Wozniak do práce své pouliční informátory. Pracoval na ulici snad odjakživa, znal každého a věděl, jak hledat. Byl tudíž neocenitelným zdrojem informací, a Pike ho jako takového oceňoval a uznával, a v žádném případě o něj nechtěl přijít. Ani tohle však nemohl nijak ovlivnit.

Pike se na Wozniaka tak dlouho upřeně díval, až to Wozniak nevydržel a úkosem na něj pohlédl. K motelu Islander Palms jim nezbývalo víc než nějakých čtyřicet sekund času. „Co je zase, prokristapána?“

„Ještě pořád není pozdě, Wozi.“

Wozniak se znovu zadíval před sebe a obličej mu ztuhl. „Říkám ti, Joe, nezačínej s tím zase. Já už se o tom nehodlám bavit.“

„Myslím to vážně.“

Wozniak si špičkou jazyka olízl rty.

„Musíš myslet taky na Paulette a Evelyn.“

To byla Wozniakova manželka s dcerou.

Zachmuřené oči se na zlomek sekundy stočily k Pikeovi. Nevyzpytatelností a nebezpečím, které z nich sálalo, připomínaly kobru.

„Já na ně myslím, Pikeu, to si piš, že na ně myslím.“ Pikeovi se na okamžik zdálo, že se ve Wozniakových očích cosi zatřpytilo. Pak se jeho partner oklepal, jako by ze sebe chtěl setřást všechny pocity, a ukázal před sebe.

„Tamhle to je. Buď tý lásky a zkus teď na chvíli držet zobák a chovat se jako policajt.“

Motel Islander Palms byl obyčejný jednopatrový zapadák omítnutý bílým štukem. Budova měla tvar písmene „L“, které tvořilo okraje úzkého parkoviště. Všechny pokoje byly stejné. Prošoupané koberce a postele s povlečením, které viditelně pamatovalo lepší časy. Nejtypičtější však byly pro tento podnik neonové palmy, které vypadaly kýčovitě dokonce i v Los Angeles. Běžnými zákazníky tu byly prostitutky, které si najímaly pokoje na hodinu, podřadní producenti pornografie, kteří tu natáčeli svá „amatérská“ dílka, a námezdní dělníci, kteří neměli kde jinde složit hlavu do doby, než si najdou dalšího zaměstnavatele.

Pike zamířil za Wozniakem do kanceláře vedoucího, vyzáblého Inda s vodnatýma očima. Jeho první slova byla: „Nechci mít problémy, prosím.“

Wozniak si vzal slovo.

„Hledáme muže s malou holčičkou. Jmenuje se Leonard DeVille, ale může vystupovat i pod jiným jménem.“

Ind sice neznal ani jméno DeVille, ani nevěděl o žádné dívence, ale řekl jim, že muže, jehož vzhled odpovídá uvedenému popisu, by mohli najít v prvním patře ve třetím pokoji od horního konce „elka“.

„Mám to tam jít zkusit?“ zeptal se Pike.

Wozniak vyšel ven a zamířil po schodech nahoru, aniž by se obtěžoval s odpovědí. Pikea napadlo, že by se měl vrátit do auta a oznámit zjištěnou skutečnost na dispečink, ale nechat partnera jít nahoru samotného, to se zkrátka nedělá. Následoval ho tedy po schodišti.

Když našli třetí dveře, zastavili se a naslouchali, ale zevnitř nebylo slyšet nic. Záclony byly zatažené. Zatímco stáli na nekryté verandě, měl Pike pocit, že je někdo sleduje.

Wozniak se postavil ke dveřím ze strany, na které byl knoflík, Pike zaujal pozici u pantů. Wozniak pak zaklepal na dveře a ohlásil se jako příslušník losangeleské policie. Joe měl sto chutí jít dovnitř jako první, ale tuhle otázku vyřešili už před dvěma lety. Wozniak řídil, Wozniak chodil jako první do akce a Wozniak také hlásil na dispečink, jak dopadli. Jeho dvaadvacet let praxe oproti Pikeovým třem letům bylo dostatečným zdůvodněním. Dělali to tak snad už dvěstěkrát. Když jim DeVille otevřel, zatlačili jej dovnitř. Wozniak šel jako první a podezřelého strkal skutečně razantně.

DeVille se zeptal: „Hej, co to má znamenat?“ Jako by si pro něj přišli poprvé.

Pokoj byl uboze a ošuntěle zařízený. Koupelna a záchod byly až vzadu. Zválená manželská postel stála přiražená až ke stěně jako jakýsi odporný oltář. Tmavě červené prodřené prostěradlo bylo poseté skvrnami. Jedna z nich tvarem připomínala Mickey Mouše. Jediným dalším kusem nábytku byl laciný noční stolek s povrchem plným spálenin od cigaret a vrubů způsobených zjevně ostrým nožem. Wozniak si hlídal DeVillea, zatímco Pike prohledával koupelnu a záchod ve snaze najít Ramonu.

„Není tu.“

„A něco jiného? Oblečení, kufřík, kartáček na zuby?“

„Nic.“ Jasný důkaz toho, že tu DeVille nebydlí a ani to nemá v úmyslu. Zřejmě hodlal pokoj využít jinak.

Wozniak, který DeVillea v minulosti zatkl už dvakrát, se ho zeptal: „Tak kde je, Lennie?“

„Kdo? Hele, já už v tom nejedu. Na mou duši, šéfe.“

„Kde máš foťák?“

DeVille rozhodil s nervózním úsměvem rukama. „Já žádnej nemám. Říkám vám, že už v tom nejedu.“

Leonardu DeVilleovi bylo osmapadesát let. Byl to chlapík korpulentnípostavy, s vlasy odbarvenými na blond. Jeho pleť připomínala slupku ananasu. Vlasy ulízané dozadu mu přidržovala gumová páska. Pike věděl, že DeVille lže, ale čekal, jak na to zareaguje Wozniak. I když sloužil teprve tři roky, už měl čas pochopit, že pedofil zůstane pedofilem jednou provždy. Ať dostávali nářez nebo se s nimi jednalo jako v rukavičkách, či ať byli svěřeni do péče psychologů, jakmile se dostali zpátky na svobodu, bylo pouze otázkou času, než znovu začnou obtěžovat děti.

Wozniak zahákl špičku boty pod postel a celou ji nadzvedl. DeVille prudce uskočil a vrazil do Pikea, který jej popadl a pevně držel. V milionech chuchvalců prachu, které postel předtím zakrývala, ležela zmačkaná cestovní taška.

Wozniak jen poznamenal: „Lennie, ty jsi vážně tak blbej, jak se o tobě říká.“

„Hele, to není moje! S tou taškou já nemám nic společnýho!“ DeVille byl tak vyděšený, že mu na čele vyrazil pot, jako by jej někdo ždímal.

Wozniak rozepnul tašku a obrátil ji dnem vzhůru. Vysypal se z ní polaroid, hromádka filmů a snad stovka fotografií dětí v nejrůznějších stadiích svlékání. DeVille si na živobytí vydělával tím, že takové snímky pořizoval a prodával je dalším zvrhlíkům.

Wozniak prohrábl špičkou boty fotografie a obličej mu potemněl. Bylo na něm znát, že se musí stále víc ovládat. Pike sice z místa, kde stál, na fotografie neviděl, ale velice jasně si všiml žíly, která začala Wozniakovi pulsovat na spánku. Napadlo ho, že Wozniak určitě myslí na svoji dceru. Třeba ale ne, pomyslel si vzápětí. Možná, že pořád myslí na ten problém.

Pike stiskl DeVilleovi paži. „Kde je ta holčička? Kde je Ramona Escobarová?“

DeVille zvýšil hlas: „Ty věci nejsou moje! Nikdy jsem je neviděl!“

Wozniak si přidřepl na bobek a hrábl do fotografií, aniž by se na jeho tváři projevil jakýkoli výraz. Pak si jednu z nich vybral a přistrčil ji DeVilleovi pod nos.

„Tahle ještě smrdí vývojkou. Dělal jsi ji maximálně před hodinou.“

„To není moje!“

Wozniak se na fotografii upřeně zadíval. Pike na ni stále ještě neviděl.

„Vypadá tak na pět let. Odpovídá popisu, kteiý jsme dostali. Hezká holčička. Taková nevinná. Teď už teda nevinná není.“

Abel Wozniak se vztyčil a vytáhl z pouzdra zbraň. Byla to nová beretta ráže devět milimetrů, losangeleská policie je vyfasovala teprve docela nedávno.

„Jestli jsi tomu dítěti ublížil, přísahám, že už tě konečně zabiju.“

Joe prohlásil: „Wozi, musíme to ohlásit. Schovej tu pistoli.“

Wozniak se kolem něj protáhl a švihl rukou, v níž držel zbraň. Udeřil jí DeVillea ze strany do hlavy tak prudce, že se tlouštík svalil k zemi jako pytel odpadků.

Pike mezi ně skočil, popadl Wozniaka za paže a odstrčil ho zpět. „Tím jí nepomůžeš!“

Pak se Wozniakovy oči obrátily k Pikeovi. V jejich tvrdém a zlověstném lesku bylo něco, co Pike neznal.

Když oba policisté stoupali po schodišti, díval se za nimi vedoucí motelu, Fahríd Abouti, dokud nezatlačili světlovlasého muže do pokoje. Policie tento motel navštěvovala často. Kontroly prostitutek, jejich zákazníků a drogových dealerů tu byly běžnou záležitostí a Fahríd si nikdy nenechal ujít příležitost podívat se na to. Jednou viděl, jak prostitutka obsloužila policisty, kteří ji přišli zatknout, a jindy byl zase svědkem toho, jak tři policisté tloukli jakéhosi násilníka tak dlouho, dokud mu nevymlátili všechny zuby. Vždycky to ale byla zajímavá podívaná. Bylo to lepší, než dívat se na Kolo štěstí.

Člověk ale musel být opatrný.

Jakmile se dveře do pokoje zavřely, Fahríd se vyplížil nahoru. Jestli budeš příliš zvědavý, nebo když tě přistihnou, rozzlobíš je, pomyslel si. Jednou se tu příslušník speciální zásahové jednotky v neprůstřelné vestě a ochranné přilbě, ozbrojený nebezpečně vypadající zbraní, rozzuřil tak, že Fahrídovi srazil turban do kaluže oleje. Při vzpomínce na účet z čistírny šly na Fahrída mdloby ještě dnes.

Křik se ozval ještě dřív, než Fahríd došel až nahoru. Nerozuměl sice tomu, o čem se tam mluvilo, ale z tónu sálal vztek. Opatrně se plížil verandou a snažil se dostat co nejblíž, ale právě v okamžiku, kdy se došoural až ke dveřím, křik ustal. Proklel svůj mizerný osud v přesvědčení, že přišel o všechnu zábavu. Pak náhle za dveřmi zazněl jediný výkřik. Po něm následovala strašlivá ohlušující rána.

Lidé na ulici strnuli a ohlédli se. Jakási žena ukázala směrem k motelu a nějaký muž na druhé straně parkoviště se rozběhl.

Fahrídovi se prudce rozbušilo srdce, protože zvuk výstřelu pozná i Ind. Napadlo ho, že ten plavovlasý muž je možná mrtev. Nebo mohl naopak zabít ty policisty.

Z pokoje se nic neozývalo.

„Haló?“

Nic.

„Jste v pořádku?“

Zase nic.

Napadlo ho, že mohli vyskočit z okna koupelny do zadní uličky.

Fahrídovi zvlhly dlaně úzkostí. Věděl, že by měl nejspíš zmizet zpátky do kanceláře a předstírat, že vůbec nic neslyšel, ale místo toho prudce otevřel dveře.

Mladší z policistů, vysoký muž s tmavými brýlemi a bezvýrazným obličejem, se k němu bleskově otočil a namířil na něj obrovský revolver. Fahríd byl v tom okamžiku přesvědčen, že zemře.

„Ne, prosím!“

Zbytky obličeje staršího z policistů připomínaly krvavou kaši. I světlovlasý muž byl mrtvý. V obličeji byl téměř k nerozeznání od mrtvého policisty. Podlaha, stěny i strop byly zastříkány krví.

„Ne!“

Ruka s namířenou zbraní se ani nezachvěla. Fahríd upřeně civěl do neproniknutelných skel tmavých brýlí a všiml si, že jsou rovněž potřísněny krví.

„Prosím!“

Vysoký policista klekl se svému mrtvému partnerovi, a aniž by k Fahrídovi vzhlédl, řekl mu: „Zavolejte 911.“

Fahríd Abouti se rozběhl k telefonu.

Část první

1

Tu neděli nad Los Angeles pražilo slunce s takovou silou, že kdo mohl, zmizel na pláž, do parku nebo alespoň do zahradního bazénu, aby unikl vedru. Vzduch se tetelil tak, jak to obvykle bývá, když vane suchý vítr z pouště a rozpaluje kotlinu Los Angeles, až na svazích nad městem propukají požáry.

V kopcích Verdugo Mountains nad Glendalem hořelo. Sloup temně hnědého kouře stoupal nad hřebenem a vzdušný vír od Santa Anas jej šířil dál nad město. Obloha získávala barvu zaschlé krve. Z Burbanku a právě tak z Mulholland Snake nad Sunset Stripem bylo možné sledovat obrovské hasičské letouny, které klesaly se svým nákladem jasně červeného hasicího prášku a v nízkém letu jej vypouštěly. Celé to divadlo sledovali z vrtulníků reportéři zpravodajství. Zrovna tak se na to ale člověk mohl podívat v televizi. Tady v Los Angeles patří požáry hned po pouličních nepokojích a zemětřeseních k divácky nejatraktivnějším přenosům. Národní sport.

V Beverly Hills nebyl kouř z výšky prvního poschodí, kde byl byt Lucy Chenierové, zatím vidět. Obloha ale dostala oranžový nádech. Když si toho Lucy všimla, zarazila se ve dveřích a zamračila se. Zrovna jsme vynášeli z jejího auta lepenkové krabice, do kterých si před stěhováním zabalila věci.

„Je to požár?“

„Santa Anas odklání kouř na jih. Za pár hodin začne padat popílek. Bude to vypadat jako šedivý sníh.“ Požár byl od nás vzdálen čtyřicet mil. Žádné nebezpečí nám nehrozilo.

Lucy přesunula zamračený pohled na svůj lexus, zaparkovaný pod námi u obrubníku. „Poškodí to lak?“

„Než se to začne usazovat, bude to studené. Je to jako pudr. Pak se to spláchne hadicí.“ Jo, abych se představil: Elvis Cole, soukromé očko. Momentálně ale hlavně průvodce nové občanky našeho města a své přítelkyně v jedné osobě. Uvidíme, jestli zemětřesení stihne dřív Los Angeles nebo náš vztah.

Lucy sice nevypadala nijak přesvědčeně, ale nakonec vešla dovnitř a zavolala na svého syna: „Bene!“

Lucille Chenierová se svým devítiletým synem před necelým týdnem opustila Louisianu a usadila se v Beverly Hills. Našla si byt kousek na jih od Wilshire Boulevardu. Původně pracovala v Baton Rouge jako obhájkyně, ale právě teď začínala novou kariéru jako právní analytička místní televizní stanice (jediným přínosem soudního procesu se Simpsonem byl právě přírůstek pracovních míst tohoto druhu). Výměnou Baton Rouge za Los Angeles získala větší plat a víc volného času, který mohla trávit se synem, a hlavně mi teď byla blíž. Celý patek, sobotu a podstatnou část nedělního dopoledne jsem strávil stěhováním nábytku po jejím obývacím pokoji. I taková je láska.

V televizi běželo vysílání stanice KROK-8 („Vysílá opravdové zprávy pro opravdové lidi!“), pro kterou pracovala. Stejně jako všechny ostatní stanice i tato přerušila pravidelný program a vysílala přímý přenos z likvidace požáru. Už bylo ohroženo osmadvacet domácností. Všechny byly evakuovány.

Lucy podala Benovi krabici. „Není moc těžká?“

„Ani náhodou.“

„Patří k tobě do pokoje. Do skříně. A žádný binec.“

Když chlapec zmizel, chytil jsem ji kolem pasu a pošeptal jsem jí: „Patřím k tobě do pokoje. Do postele. To bude binec.“

O krok ustoupila a měřila si pohledem gauč. „Nejdřív to tu musíme dát do latě. Šoupnul bys, prosím tě, zase s tím gaučem?“

Vytřeštil jsem oči. Za poslední dva dny jsem ho stěhoval alespoň dvěstěkrát.

„Ke které stěně to bude teď?“

Zamyšleně si cucala palec. „Tamhle.“

„Tam už byl. Mezitím se dvakrát přestěhoval.“ Byl to opravdu veliký gauč. Už delší dobu jsem měl pocit, že váží nejméně tunu.

„Ano, ale to bylo místo pro návštěvy ještě u krbu. Teď, když jsme vymysleli, že bude u vchodu, to bude vypadat úplné jinak.“

„My jsme to vymysleli?“

„Ano. My.“

Naklonil jsem se ke gauči a odtáhl ho k protější stěně. Teď už měl dvě tuny.

Právě jsem urovnával gauč na jeho staronovém místě, když zazvonil telefon. Lucy jej zvedla a po chvilce mi ho podala.

„Joe.“

Joe Pike je mým společníkem v detektivní agentuře, která nese mé jméno. Nabízel jsem mu, že do obchodního názvu uvedu i jeho, ale odmítl to. Je už prostě takový.

Vzal jsem si telefon. „Kýla a hexnšus, společnost s ručením omezeným,“ ohlásil jsem se. Lucy jen obrátila oči v sloup a odvrátila se. Nejspíš už uvažovala o tom, kam budeme gauč stěhovat teď.

Pike se zeptal: „Jak ti jde stěhování?“

Vyšel jsem s telefonem na balkon. „Je to velká změna. Myslím, že jí teprve teď začíná docházet, jak velká. Co se děje?“

„Už jsi slyšel o Franku Garcíovi?“

„To je ten chlápek, co dělá ty tortilly? Obyčejné, velké a monstrózní. Osobně dávám přednost těm posledním.“ Tvář Franka Garcíi s živýma očima a mohutným knírem se na člověka široce usmívala z obalů tortilly snad v každém potravinářském obchodě v celém Los Angeles.

Pike pokračoval: „Frank je můj přítel a má problém. Zrovna jsem na cestě k němu. Měl bys čas?“

Detektivní agenturu máme s Pikem už dvanáct let a znám ho ještě déle. Znal jsem ho, když ještě sloužil u policie. Za celou tu dobu ode mě nežádal žádnou laskavost, ani nechtěl, abych mu pomáhal s nějakým osobním problémem.

„Pomáhám Lucy zařizovat byt. Mám na sobě šortky a celé dopoledne jsem strávil zápasením s dvoutunovým gaučem.“

Pike neodpověděl.

„Joe?“

„Frankova dcera zmizela, Elvisi. I ona patří k mým přátelům. Byl bych rád, kdyby ses pokusil dostat se sem.“ Nadiktoval mi adresu do Hancock Parku a bez dalšího řečnění zavěsil. On už je prostě takový.

Zůstal jsem na balkoně a díval se na Lucy. Přecházela od jedné krabice ke druhé, jako by se spíš rozhodovala, co má začít vybalovat dřív, než kam dát gauč. Takhle se chovala od chvíle, co přijela z Louisiany. Už to vůbec nebyla ona. Dva roky jsme spolu udržovali vztah i na tu dálku, ale teď jsme podnikli velmi závažný krok k tomu, abychom spolu nějak pokročili, a ona nesla veškerou tíhu tohoto kroku. Ona musela opustit přátele. Ona musela opustit domov. Ona nesla všechna rizika.

Vypnul jsem telefon a vrátil se dovnitř. Počkal jsem, až se na mě podívá.

„Kuk!“

Usmála se sice, ale vypadala ztrápeně.

Vzal jsem ji za paže a opětoval úsměv. Má krásné jantarové oči s nádechem do zelena.

„Všechno v pořádku?“

Zatvářila se rozpačité. „Jsem v pohodě.“

„Je to velká změna. Pro nás oba.“

Ohlédla se po krabicích, jako by se v nich néco schovávalo.

„Všechno se urovná, Lucinko.“

Přitulila se ke mně a já jsem cítil, že se usmála. Nechtělo se mi odejít.

Zeptala se: „Co chtěl Joe?“

„Jeho přítel pohřešuje dceru. Chtěl, abych mu pomohl to prověřit.“

Lucy ke mně vzhlédla a její obličej zvážněl. „Dítě?“

„To neříkal. Vadilo by ti, kdybych za ním jel?“

Znovu mrkla na gauč. „Ty prostě uděláš cokoli, abys před tím gaučem utekl, co?“

„Jo. Nemůžu ho už ani vidět.“

Lucy se rozesmála a pak mi znovu pohlédla do očí.

„Vadilo by mi, kdybys za ním nejel. Dej si sprchu a jdi zachraňovat svět.“

Hancock Park je starší okrsek na jih od Wilshire Country Clubu. Mezi cizinci není tak známý jako například Beverly Hills nebo Bel Air, ale bohatý je úplně stejně. Frank García bydlel na západ od klubu, ve vile postavené ve španělském koloniálním slohu, z nepálených cihel. Od ulice ji odděloval železný tepaný plot a před zraky nevítaných zvědavců ji skrývaly bujné stromové kapradiny a další tropické rostliny, velikostí připomínající dinosaury. Mezi nimi se pnuly kaly, které začínaly vadnout horkem.

„Čtyřicet minut po tom, co mi Pike nadiktoval Garcíovu adresu, už jsem capal Gardovým rozlehlým domem, za postarší Latinoameričankou se širokým pasem a nervózníma rukama. Zavedla mě až do zahrady, kde na mě čekali u vykachlíčkovaného bazénu Frank García s Joem Pikem. Máme spolu agenturu.“

„Pane Garcío.“

Frank García nebyl ten usměvavý mužský s mohutným knírem, jakého jsem vídal na jeho tortillách. Tenhle Frank García vypadal malý a vystrašený a nemělo to nic společného s tím, že se pohyboval pouze na invalidním vozíku. „Nevypadáte na soukromého detektiva,“ řekl mi.

Měl jsem na sobě jednu z těch strašných košil s barevným potiskem. Splývala mi volné přes šortky. Oranžová, žlutá, růžová a zelená řvaly jedna přes druhou, takže jsem si připadal jako kříženec reklamního plakátu s papouškem. „Myslíte, že se to na neděli nehodí?“

García se zatvářil rozpačité a pak omluvně vztáhl ruku. „Promiňte, pane Cole. Jsem tou záležitostí s Karen tak vyřízený, že už ani nepřemýšlím. Mně je přece úplně jedno, jak se oblékáte. Chci jen najít svou dceru.“ Dotkl se Joeovy paže. Bylo to velice důvěrné gesto, a to mě překvapilo. „Proto jsem Joea zavolal. AJoe mi řekl, že jestli Karen někdo může najít, jste to vy. Říká, že pokud jde o hledání lidí, jste ten nejlepší.“

Asi bych měl trochu podrobněji popsat prostředí, v jakém jsme jednali. Všichni tři jsme stáli u bazénu olympijských rozměrů. Latinoameričanka s tlustým pasem postávala ve stínu verandy táhnoucí se podél domu, s očima neustále upřenýma na Franka pro případ, že by její pán něco potřeboval. Zatím ji ale o nic nepožádal, ani mi nic nenabídl. Kdyby to udělal, řekl bych si v první řadě o slunečník, protože jsem si začínal připadat jako na sluneční straně Merkuru. Teplota pořád stoupala. Za námi byl plážový domek větší než celý můj dům a skrze jeho posuvné prosklené dveře jsem viděl kulečníkový stůl, bar a malby znázorňující vaqueros v mexických horách. Určitě tam byla klimatizace, ale Frank dával očividně přednost prostředí připomínajícímu útroby atomového reaktoru v plném provozu. Prostředí oživovaly pouze sochy lvů, nehybné stejně jako Joe Pike, který se za celé ty tři minuty, co jsem s nimi zatím strávil, ani nepohnul. Pike měl na sobě šedé tričko s ustřiženými rukávy a ošoupané džínsy značky Levi's. Na očích měl černé zrcadlovky. Takhle chodí, co ho znám. Tmavě hnědé vlasy nosí nakrátko ostříhané a červené šípy na ramenou si nechal vytetovat dávno před tím, než se tetování dostalo do módy. Když jsem se na Joea podíval, jak tam tak stojí, připadal mi jako dvounohý pitbul. Největší pitbul na světě.

Řekl jsem: „Uděláme, co bude v našich silách, pane Garcío. Jak dlouho Karen pohřešujete?“

„Od včerejška. Od deseti hodin dopoledne. Volal jsem na policii, ale ti bastardi neudělali vůbec nic, tak jsem zavolal Joeovi. Věděl jsem, že mi pomůže.“ Znovu poklepal Joea po paži.

„Policie vám odmítla pomoci?“

„Jo. Vocasové.“

„Kolik je Karen let, pane Garcío?“

„Dvaatřicet.“

Mrkl jsem na Pikea. Dělali jsme spolu už stovky případů pohřešovaných osob a věděli jsme, proč policie Franka Gardu odmítla.

Řekl jsem: „Hledáte dvaatřicetiletou ženu, která je nezvěstná teprve od včerejška?“

„Ano.“ Pikeův hlas byl tichý a měkký.

Frank García se na vozíku prudce otočil. Věděl, nač tím narážím, a zjevně ho to popudilo.

„Kam tou otázkou míříte? Vý si prostě myslíte, že je to dospělá ženská, která se seznámila s mužským a utekla, aniž by dala někomu vědět, že?“

„Dospělí lidé to někdy dělávají, pane Garcío.“

Vrazil mi do ruky jakýsi zažloutlý formulář a v jeho nervózních očích se objevil záblesk zklamání, jako bych byl jeho poslední naděje, která nevyšla. „Karen by zavolala. Řekla by mi, kdyby musela změnit plány. Slíbila mi, že si jen odskočí zaběhat a přinese mi machaca… koktejl, ale už se nevrátila. Můžete se zeptat paní Acunové u ní v domě. Paní Acunová to ví.“ Chrlil to ze sebe tak, jako by měl pocit, že když to řekne dostatečně rychle, začnu to brát stejně vážně jako on. Pak se ale náhle otočil k Joeovi, popojel k němu a v jeho hlase se kromě strachu objevila zlost: „Je stejný jako ti zavšivení policajti. Neudělá vůbec nic.“ Obrátil se zpátky ke mně a já jsem měl najednou pocit, že ho vidím takového, jaký býval před tím, než se ocitl na vozíku. Dokázal jsem si ho představit jako násilnického výrostka odněkud z východního předměstí, který se nejlépe cítil v prostředí gangu White Fence a kterému se podařilo změnit svůj život a vydělat jmění. „Nezlobte se, že jsem vás vytáhl od těch vašich koblih.“

Joe, schovaný za tmavými brýlemi, se ozval jakoby ze strašlivé dálky: „Franku, my ti chceme pomoct.“

Snažil jsem se nedat najevo rozpaky, což jde dost těžko, když je člověk červený jako rak. „My se po vaší dceři podíváme, pane Garcío. Jen bych vám rád vysvětlil, že policie má pro své jednání důvod. Z většiny případů takzvaných pohřešovaných osob se nakonec vyklube něco jiného. Obvykle zavolají nebo se ukážou a je jim trapně z toho, že si jejich blízcí dělali takové starosti. Chápete?“

Nezdálo se, že bych ho nějak nadchnul.

„Víte alespoň, kam si chtěla odskočit?“

„Někam do Hollywoodu. Paní Acunová říkala, že jezdí do jakéhosi Jungle Juice. Snad to má být bar. Prý si tam vždycky dává nějaký koktejl. Nabízela, že jí také jeden přiveze.“

„Jungle Juice. Takže máme alespoň kde začít.“ Kolik podniků s tímhle jménem tu může existovat?

Na Frankovi byla náhle znát nesmírná úleva. Jako by znovu mohl dýchat. „Děkuji vám, pane Cole. Chci, abyste věděl, že je mi úplně jedno, kolik to bude stát. Řekněte si, kolik chcete. Dostanete to.“

Joe řekl: „Nic.“

García zamával rukama. „Ale ne, Joe, prosím tě.“

„Nic, Franku.“

Mlčky jsem civěl do bazénu. Mně by tedy nějaké ty peníze od Franka Garcíi nebyly vůbec proti srsti.

García se opět dotkl Joeovy paže. „Jsi dobrý chlap, Joe. Vždycky jsi byl dobrý chlap.“ Zavěsil se do něj a podíval se na mě. „Známe se ještě z doby, kdy byl Joe u policie. Joe s Karen se často vídali. Doufal jsem, že by tenhle chlapec mohl jednou patřit do rodiny.“

Joe řekl: „To už je dávno.“ Řekl to tak tiše, že jsem mu sotva rozuměl.

Usmál jsem se. „O tom jsi mi nikdy nevyprávěl, Joe.“

Joe se ke mně otočil. V černých sklech brýlí se odráželo slunce. „Dost.“

Znovu jsem se usmál a zavrtěl hlavou. Náš Joe. Pořád nějaké novinky.

Starý pán na invalidním vozíku vzhlédl k obloze, když kolem nás začaly vířit první vločky popílku, který mu ulpíval na rukou a na nohou. „Podívejte se na to svinstvo. Jako by se to zatracené nebe rozpadalo.“

Tlustá posluhovačka nás vedla k brance chladnou halou Garcíova domu. Joeův červený džíp Cherokee stál pod jilmem u chodníku. Parkoval jsem hned za ním. Beze slova jsme přešli příjezdovou cestu, a teprve na ulici Joe promluvil: „Díky, žes přijel.“

„Znám i horší způsob, jak strávit neděli. Taky jsem pořád ještě mohl zápasit s tím mizerným gaučem.“

Pike se na mě podíval přes své zrcadlovky. „Až to doděláme, tak ti ten gauč přestěhuju.“

Kamarád.

Nechali jsme moje auto na místě, nasedli do jeho džípu a vydali se hledat Karen Gardovou.

2

Na zažloutlý kus papíru, který mi Frank García dal, napsal jméno, adresu a telefonní číslo své dcery. Přidal i popis Karenina auta (červená Mazda RX-7) s poznávací značkou (4KBL772). K papíru byl připnutý snímek, na kterém rozesmátá Karen seděla nejspíš u stolu v Garcíově jídelně. Měla zářivě bílý úsměv, který dokonale ladil s nazlátlou pletí a hustými černými vlasy. Vypadala spokojeně.

Joe na fotografii zíral tak, jako by se díval oknem na něco nesmírně vzdáleného.

Poznamenal jsem jen: „Pěkná.“

„Jo, to je.“

„Tos s ní musel chodit, ještě než jsme se poznali, ne?“

Vůbec neodtrhl oči od snímku. „Už jsem tě znal, když to skončilo.“

Věděl jsem o některých Joeových známostech, ale nikdy to nevypadalo na něco vážnějšího. Jeden vztah byl jako druhý. „Mám dojem, že jste si byli dost blízcí.“

Joe přikývl.

„Tak co se stalo?“

Pike mi vrátil fotografii. „Zlomil jsem jí srdce.“

„Oh.“ Vyzvídání se někdy člověku nevyplatí.

„Pár let nato se provdala a odstěhovala se do New Yorku. Nějak jí to nevyšlo, a tak se vrátila.“

Přikývl jsem. Připadal jsem si jako ubohý čmuchal.

Zkusil jsem z Pikeova mobilního telefonu zavolat na Karenino číslo. Sice to nevzala, ale nechal jsem jí v hlasové schránce vzkaz se svým jménem a se žádostí, aby zavolala svému otci. Frank nám dal i číslo paní Acunové, takže jsem jí zavolal také. Tady jsem měl víc štěstí a hned jsem se jí zeptal, jestli ví, kam chodí Karen běhat. Suchý pouštní vítr prosytil vzduch statickou elektřinou natolik, že její hlas zněl jako prskání omastku, ale pochopil jsem dost, aby mi došlo, že odpověděla záporně. „Bylo by možné, paní Acunová, aby Karen přišla domů a pak zase odešla, aniž byste ji viděla? Víte, napadlo mě, jestli se třeba nevrátila domů, neupravila se a nevyrazila si s přáteli.“

„Myslíte včera?“

„Ano, madam. Včera po tom, co si šla zaběhat.“

„Kdepak. Bydlíme hned dole. Karen bydlí přímo nad námi. Když se nevrátila pro machaca, hned mi to bylo divné. Její otec moje machaca zbožňuje. Vždycky mu trochu přinese. Zrovna jsem se byla znovu podívat nahoře, ale ještě se nevrátila.“

Podíval jsem se na Joea. „Vídáte se s Karen často, paní Acunová? Povídáte si spolu?“

„Ale jistě. Je to moc milá dívka. Znala jsem její rodinu ještě dřív, než se narodila.“

„Nenaznačovala třeba, že by se chtěla vrátit ke svému bývalému manželovi?“

Pike po mně šlehl pohledem.

„Ne. Nic takového rozhodně neříkala. Když o něm mluví, tak jedině jako o ‚tom hnusákovi*. On je pořád tam.“ Tam.

V New Yorku.

Stále ještě jsem se díval na Pikea a zavrtěl jsem hlavou. Pike se obrátil k oknu.

„A co nějaký přítel?“

„S několika mladými muži se zná. Není jich moc, ale… no, to víte… je tak hezká.“

„Dobrá. Děkuji vám, paní Acunová. Pravděpodobně se u vás ještě zastavím. Kdyby se Karen vrátila, mohla byste jí vyřídit, aby zatelefonovala otci?“

„Zavolám mu sama.“

Vypnul jsem telefon a znovu jsem se podíval na Pikea. „Dobře víš, že bude pravděpodobně s přáteli. Nejspíš si zajeli do Vegas nebo někde celou noc protancovala a teď vyspává u nějakého mužského.“

„Může být. Frank má ale strach a potřebuje někoho, s kým by se o něj podělil.“

„Tys musel mít k těm lidem vážně hodně blízko.“

Pike se znovu zadíval z okna. Vypáčit z něj kloudné slovo bývá často stejné jako pokoušet se vytrhnout si zub kombinačkami.

Na městských informacích jsem se dozvěděl, že existují dva podniky s názvem Jungle Juice. Jeden byl ve West Hollywoodu na Melrose Plače a druhý na Barhamu v Universal City. Do West Hollywoodu jsme to měli blíž, takže jsme se vydali nejdřív tam. I při detektivní práci si člověk může dovolit jít cestou nejmenšího odporu.

V prvním Jungle Juice obsluhovali hosty hubený kluk s modrými pačesy a potetovanýma rukama, drobná dívka s punkerským sestřihem odbarveným na blond a chlapík něco málo po třicítce, který by mohl jít z fleku dělat předsedu místní organizace Mladých republikánů. Všichni tři měli podle svých slov službu i včera, kdy se tu měla ukázat Karen, ale podle snímku ji nikdo z nich nepoznal. Odbarvená blondýnka řekla, že pracuje každý víkend a že by ji musela znát, kdyby sem chodila pravidelně. Věřil jsem jí.

Požár podle toho, co bylo vidět na obloze, pokračoval čím dál tím líp. Od Santa Anas roznášel vítr popílek a ten vířil pořád blíž. Vyjeli jsme směrem na sever, kde měl ležet druhý podnik s názvem, který nás zajímal. Vysoké palmy, jež mi připadaly zranitelné jako brontosauři krky, ten popílek a vítr odnášely nejhůř. Odumřelé ohromné listy, které až dosud visely v obrovských trsech ve spodních částech korun, teď padaly a hromadily se na ulicích, na dvorcích i na střechách aut.

Pár minut před polednem jsme dorazili ke druhému Jungle Juice, na jih od filmových ateliérů Universal. Podnik se nacházel v jedné z úzkých uliček plných obchodů, která vedla souběžně s Barhamem na úpatí hor. Pro samé vyznavače nedělních nákupů a turisty, kteří si chtěli bez ohledu na vítr prohlédnout Universal City Walk, tu nebylo téměř k hnutí.

Vystáli jsme si s Pikem frontu, a když jsme se konečně dostali k pultu, ukázali jsme obsluze Kareninu fotografii. Dívka za pokladnou, osmnáctka se zářivým úsměvem a čokoládově opálenou pletí, Karen okamžitě poznala. „Jistě, ta sem chodí pořád. Vždycky si tu po běhání dává koktejl.“

Pike se zeptal: „Byla tu včera?“

Pokladní nevěděla a zavolala si vysokého černocha jménem Ronnie. Ronnie byl pohledný mladík vysoký hodně přes metr osmdesát, který by se docela slušně uživil i v reklamě. „Ale jo, ta sem chodí vždycky, když si jde zaběhat. Jmenuje se Karen.“

„Byla tu i včera?“

Ronnie na mě zamžoural: „Je v pořádku?“

„Jen chci vědět, jestli sem přišla i včera.“

Mžourání přešlo v mračení. Pak se mladík zadíval na Pikea a zatvářil se podezíravě. „Oč jde?“

Ukázal jsem mu svůj průkaz s licencí. Mžoural pořád stejně.

„Vy se vážně jmenujete Elvis?“

Pike se kolem mě protlačil až těsně k pultu. Ronnie byl sice o nějaký ten centimetr vyšší, ale přesto rychle ucouvl. Joe se znovu zeptal: „Tak byla tady, nebo ne?“ Promluvil tak tiše, že ho bylo sotva slyšet.

Ronnie zavrtěl hlavou a plaše se po nás podíval. „Včera ne. Byl jsem tu od otevření až do šesti a za celou tu dobu sem nepřišla. Věděl bych o tom, protože si vždycky povídáme. Taky běhám.“

„Víte, kam chodí běhat?“

„Jasně. Vždycky zaparkuje tady a běží nahoru k přehradě.“ Ukázal přes Barham někam do kopců. Bulvár Lake Hollywood Drive se tam vinul vilovou čtvrtí až k přehradě.

Dívka řekla: „Určitě jsem ji včera viděla jet kolem. Tedy alespoň to malé červené auto. Ne že bych viděla přímo ji. Jen to auto.“

Ronnie prohlásil: „Nesmysl. Karen sem po běhání vždycky zajde, a včera tu nebyla.“ Vypadalo to, jako by byl zklamán tím, že si možná šla zaběhat a nestavila se u něj. „Nesmysl.“

Poděkovali jsme a vyšli jsme ven na parkoviště.

„Něco by to znamenat mohlo,“ řekl jsem. „Běhat sice zřejmě šla, ale na koktejl se nestavila, i když to má ve zvyku.“

Pike vyšel do ulice a ohlédl se na parkoviště. Bylo dost malé a žádná červená mazda na něm vidět nebyla.

Pak řekl: „Mohla si při běhání na něco vzpomenout a na koktejl už možná neměla čas. Nebo mohla někoho potkat a rozhodli se společně pro něco jiného.“

„Jo. Třeba si mohli zajít k němu domů na trochu jinej koktejl.“

Pike po mně šlehl pohledem.

„Promiň.“

Podíval se k horám. „Nejspíš budeš mít pravdu. Jestli běhá k přehradě, pravděpodobně nebude uhýbat z Lake Hollywood Drive. Projedeme si to.“

Rozjeli jsme se po Lake Hollywood Drive kolem luxusních domů, které byly postaveny ještě ve třicátých a čtyřicátých letech. V sedmdesátých a osmdesátých letech pak byly důkladně přebudovány a díky tomu tady teď místo útulných venkovských stavení máme orlí hnízda jako nějakou postmodernistickou noční můru. Stejně jako většina starších předměstí Los Angeles i tato část se stále vyznačovala touhou po změně. Člověk měl vždycky pocit, že to tu už zítra může vypadat úplně jinak. Často to bývalo ještě horší, ale někdy to přineslo i změnu k lepšímu. Změna vždycky vyžaduje pořádnou dávku odvahy. Jen optimismus nestačí. Právě tu odvahu jsem tu vždycky obdivoval, i když mi její výsledky někdy naháněly husí kůži. Ostatně, když se někdo přistěhuje do Los Angeles, určitě změnu hledá. Všichni ostatní prostě zůstanou doma.

Silnice se klikatila po úbočí svahu mezi vilami a starými duby, které se kymácely ve větru. Ulice byly poseté listím, větvemi a odhozenými igelitkami z Gelson‘s Marketu. Vyjeli jsme až na hřeben, kde se silnice začínala svažovat k přehradě. Hladina byla zčeřená a zakalená větrem. Nikde jsme neviděli ani červenou mazdu, ani nikoho, kdo by vypadal jako Karen Garcíová, ale s tím jsme počítali. Udělali jsme jen to, co jsme udělat museli. Zatím jsem neměl obavy. Karen se nejspíš zrovna probouzí tam, kde strávila noc, ať už je to kdekoli, a za chvíli vyrazí domů nebo si přečte vzkazy a zavolá otci, aby starého pána uklidnila. Je to těžké, když je člověk pro někoho pořád ještě dítě.

Byli jsme asi v polovině cesty dolů a oba jsme přemýšleli o tom, co dělat dál, když jsem zahlédl vycházet z postranní uličky zanedbaného chlapíka s batůžkem a stočenou přikrývkou na zádech. Vypadal na bezdomovce. Zamířil po svahu dolů. Mohlo mu být něco mezi třiceti a čtyřiceti. Obličej měl dohněda opálený.

„Zastav,“ řekl jsem.

Když Pike zpomalil, muž zůstal stát a pozorně se na nás zadíval. Měl zarudlé oči a jeho zápach byl cítit bez ohledu na vítr. Zastavili jsme a chlápek prohlásil: „Jsem dobrý tesař a hledám práci. Každá práce je mi dobrá. Pracoval bych za hotové i za šek.“ Když to říkal, dokázal sehrát i náznak pýchy, ale nejspíš nebyl ani dobrý tesař, ani nesháněl práci.

Pike natáhl ruku s Kareninou fotografií. „Neviděl jste tuhle ženu?“

„Ne. Je mi líto.“ Mluvil spisovně. Na každé slovo kladl důraz.

„Byla si tady někde včera dopoledne zaběhat. Modrá bunda, šedé šortky.“

Naklonil se a prohlédl si snímek pozorněji. „A černé vlasy sepnuté do ohonu.“

„Může být,“ řekl Pike.

„Běžela do kopce. Musela se opravdu snažit. Zpomalilo za ní auto, ale pak zase vyrazilo. Zrovna jsem poslouchal Davea Matthewse.“ U pasu mu visel discman značky Sony. Sluchátka měl volně zavěšená kolem krku.

„Co to bylo za auto?“ zeptal jsem se.

Ustoupil o krok a prohlédl si Pikeův džíp.

„Tohle.“

„Takovýhle červený džíp?“

Pokrčil rameny. „Myslím, že to byl zrovna tenhle, ale mohl by to klidně být i jiný.“

Pikeovi zacukalo v koutku úst. Za celá ta léta, co ho znám, jsem ho ještě neviděl se usmát, ale ten záškub občas nelze přehlédnout. U Pikea to znamená totéž, jako když si někdo jiný smíchy stříkne do textilu.

Zeptal jsem se: „Viděl jste řidiče?“

Ukázal na Pikea. „Jeho.“

Pike se odvrátil a vzdychl si.

Bezdomovec se na nás s nadějí v očích díval. „Neměli byste nějakou práci pro šikovného řemeslníka? Jsem volný, víte?“

Dal jsem mu deset babek. „Jak se jmenujete?“

„Edward Deege, mistr tesařský.“

„Oukej, Edwarde. Díky.“

„Beru každou práci.“

„Hele, Edwarde, chtěli bychom si s vámi ještě promluvit. Budete tu někde poblíž?“

„Jsem jen stéblo unášené vírem života, ale… ano, kolem přehrady to mám rád. Jsem tu často k zastižení.“

„Dobrá, Edwarde. Díky.“

Edward Deege se ještě chvíli díval na Pikea a pak o krok ucouvl, jako by mu na něm něco vadilo. „Zbavte se svého vzteku, příteli. Vztek zabíjí.“

Pike zařadil rychlost a rozjeli jsme se.

Zeptal jsem se ho: „Myslíš, že něco opravdu viděl, nebo to na nás jen hrál?“

„Ten ohon trefil. Takže terénní auto možná viděl taky.“

Sjeli jsme po Lake Hollywood Drive k Barhamu, a když jsme zatáčeli doleva na dálnici, Pike se ozval: „Elvisi.“

Červená Mazda RX-7 Karen Garcíové stála za květinářstvím naproti Jungle Juice. Když jsme byli předtím uvnitř, neviděli jsme ji, protože nám ji zakrývala budova na druhé straně ulice. Spatřili jsme ji, až když jsme teď jeli dolů, a já jsem si v tu chvíli přál, aby tam vůbec nestála.

Pike zahnul na parkoviště. Vystoupili jsme. Kapota mazdy byla studená, jako by tam auto stálo už hodně dlouho.

„Stojí tu celou noc.“

Pike jen přikývl.

„Jestli si šla nahoru zaběhat, znamená to, že se vůbec nevrátila.“ Ohlédl jsem se do kopce.

Pike řekl: „Nebo odjela s někým jiným.“

„Šla si zaběhat, seznámila se s nějakým mužským a odjeli jeho autem. Nejspíš už je na cestě sem, aby si vyzvedla to svoje.“ Už když jsem to říkal, ani jeden z nás tomu nevěřil.

Vyptávali jsme se zaměstnanců květinářství, jestli si něčeho nevšimli, ale nic jsme se nedozvěděli. Ptali jsme se majitelů všech obchodů v ulici i většiny zaměstnanců, ale všichni jen vrtěli hlavami. Doufal jsem, že viděli něco, z čeho bychom mohli usuzovat na to, že Karen nehrozí nebezpečí, ale v hloubi duše jsem věděl, že neviděli vůbec nic.

3

Díky penězům svého otce by si Karen Gardová mohla dovolit bydlet prakticky kdekoli, ale ona si přesto vybrala skromný byt v latinskoamerické čtvrti Silver Lake, kde bydlely hlavně rodiny s dětmi. Odněkud byla slyšet hudba Gipsy Kings. Všude silně voněla paprika a mexické koření. Venku na trávníku si hrály děti a dospělí se vesele bavili o bouřce z horka, která zuřila nad městem. Vysoké palmy a palisandry kolem nás se zmítaly jako ocasy vzteklých koček, ale nikde se neválely větve ani nelétalo listí. Myslím, že když člověku záleží na tom, jak to v jeho okolí vypadá, uklidí si všechen svinčík raději sám a nečeká, až se k něčemu rozhoupou městské služby.

Zaparkovali jsme Pikeův džíp u požárního hydrantu a vešli do dvora vyzdobeného ručně malovanými keramickými květináči, které překypovaly kvetoucími gladiolami. Byt číslo 3 patřil Marisol Acunové, ale Pike se mnou ke dveřím nešel. Od paní Acunové jsme věděli, že Karenin byt je v prvním patře.

Ze dveří přízemního bytu vyšla tělnatá žena, které už muselo být hodně přes padesát. „Vy jste pan Cole?“

„Ano, madam. Paní Acunová?“

Pohlédla na Pikea. Kráčel už po schodech nahoru. „Ona se ještě nevrátila. Počkejte, dojdu si pro klíč a pustím vás dovnitř.“

„Frank nám klíč dal, madam. Měla byste počkat tady.“

U kořene nosu se jí objevila kolmá vráska. Znovu se podívala na Pikea. „Proč nechcete, abych šla s vámi? Myslíte si, že tam najdete něco ošklivého?“

„Ne, madam. Jestli se ale Karen vrátí domů, nerad bych, aby hned narazila na dva cizí chlapy. Takže dávejte pozor. Jestli přijde dřív, než se vrátíme dolů, můžete jí říct, oč jde, a přivést ji.“ Jak dokonalá a soucitná lež.

Pike na mě nečekal. Dveře do Karenina bytu už se otevíraly.

Obdařil jsem paní Acunovou posledním oslnivým úsměvem a pak už jsem bral schody po třech. Vklouzl jsem do dveří za Joem. Stál už uprostřed obývacího pokoje a varovně vztyčeným prstem mi dával najevo, že mám zůstat, kde jsem.

V pravé ruce, kterou držel volně svěšenou podél těla, svíral zbraň. Pike nosí Colt Python ráže 357 Magnum s čtyřpalcovou hlavní. Náboje téhle ráže se vyrábějí s různě těžkými kulkami. Když tohle dělo vystřelí, dokáže si díky tisícijoulové počáteční energii těžké střely najít cestu třeba skrz blok motoru. A Pike používá těžké střely.

Prošel krátkou chodbou do jediné ložnice v bytě. Téměř okamžitě se znovu objevil, tentokrát už bez pythona.

„Čistý vzduch.“

Někdy nad ním člověku zůstával rozum stát.

Zeptal jsem se ho: „Slyšel jsi už někdy slovo paranoik?“

Byt Karen Garcíové byl vybaven daleko lépe, než by člověk očekával podle výše nájmů v této čtvrti. Obývacímu pokoji vévodila mohutná kožená pohovka se dvěma stejnými křesly. Moderní psací stůl stál u stěny se dvěma křídlovými okny, takže od něj byl výhled na ulici. Na stole ležely knihy o psychologii, tři romány Tami Hoagové a telefon se záznamníkem AT & T. Na záznamníku blikala červená kontrolka. Zarámovaná fotografie Karen se směšnou korunkou na hlavě a sklenicí vína v ruce byla pověšená vedle okna. Karen byla na snímku bosa a usmívala se.

Zeptal jsem se: „Chceš si poslechnout vzkazy, nebo to tu nejdřív prohlídneš?“

„Nejdřív se tu porozhlédnu.“

Téměř všechny vzkazy byly od Karenina otce. Pak tam byl vzkaz ode mne a ještě jeden od nějakého Martina, který chtěl vědět, jestli bude mít čas někam s ním vyrazit. Martin měl příjemný hlas se španělským přízvukem. Když jsem si poslechl vzkazy, začal jsem prohledávat zásuvky psacího stolu a našel jsem telefonní diář. Napadlo mě, že ho budeme muset ukázat Frankovi a zjistit, koho z těch lidí zná. Pokud to bude nutné, bude pak třeba na každé číslo zavolat pro případ, že by někdo z Kareniných známých věděl, kde může být.

Pike se znovu vynořil z ložnice. „Na posteli jsou džínsy, na podlaze sandály. Kartáček na zuby je v koupelně. Ať šla kamkoli, neměla v plánu tam zůstat.“ Takže když si podle Pikea někdo vezme kartáček, myslí si, že bude pryč přes noc. Když ho nechá doma, chce se vrátit.

„Fajn. Takže si na sebe vzala sportovní oblečení a to, cos našel, tu nechala. Nejspíš si to později zase chtěla vzít na sebe.“

„Tak to vidím já.“

„Našel jsi nějaké poznámky nebo alespoň kalendář, ze kterého by se daly vytušit její plány?“

Zdálo se mi, že se právě chystá k odpovědi, když náhle znovu varovně vztyčil ukazovák a třemi svižnými kroky se přesunul ke dveřím. „Někdo jde.“

„Paní Acunová.“

„Někdo těžší.“

Postavili jsme se každý k jedné straně dveří, když se na patře objevil mohutný muž v šedém obleku a s brunátným obličejem. Hned za ním se vynořili dva uniformovaní policisté. Hromotluk vyvalil oči, když nás uviděl, a ruka mu vzápětí vklouzla pod sako. „Policie! Odstupte od dveří a zůstaňte stát uprostřed místnosti. Okamžitě!“

Chlápek v civilu vytáhl berettu ráže devět milimetrů a v rukou obou uniformovaných se rovněž objevily zbraně. Dole na dvoře se ozval křik paní Acunové, ale nikdo tomu nevěnoval pozornost.

„Jen klid. Pracujeme pro jejího otce Franka Garcíu.“ Detektiv na nás namířil pistoli. Oba poldové ho napodobili tak, že kdyby kterýkoli z nich vypálil, musel by mu ustřelit hlavu. Jeden z nich byl velice mladý a vypadal, že mu každou chvíli vylezou oči z důlků. Být na místě toho detektiva, naháněli by mi větší strach oni, ne já.

Detektiv se rozkřikl: „Odstupte od dveří a zůstaňte stát uprostřed místnosti! Ruce od těla!“

Udělali jsme, co nám řekl. Strčil špičkou boty do dveří, aby se úplně otevřely a vešel dovnitř. Uniformovaní si nás stále hlídali.

„Jmenuji se Cole. Jsme soukromí detektivové a pracujeme pro jejího otce.“

„Drž hubu.“

„Průkaz mám v náprsní tašce. Její otec si nás najal před pár hodinami. Zavolejte mu. Nebo se můžete zeptat té paní, co bydlí dole.“

„Drž už, do prdele, hubu a dej ty ruce tak, abych na ně viděl!“

Detektiv nařídil jednomu z policistů, aby zašel dolů, a pak ke mně přistoupil, vytáhl mi náprsní tašku a z ní vyndal licenci. Byl mnohem nervóznější, než by měl normálně být, a mně vrtalo hlavou, proč. Možná se mu nelíbila moje košile.

Přešel i s mou náprsní taškou k telefonu, vyťukal číslo, aniž by ze mě spustil zrak, a pak zamumlal něco, čemu jsem nerozuměl.

„Dostali jsme se sem pomocí klíče, který nám dal její otec, a na jeho výslovnou žádost. Už vám to dochází?“

Strážník, který byl vyslán za paní Acunovou, se vrátil. „Jsou v pořádku, Holsteine. Říkala, že jí otec pohřešované volal a ohlásil je.“

Holstein přikývl, ale napětí z něj nevyprchalo.

„Můžeme dát ruce dolů, nebo se vám líbí naše podpaží?“

„Jasně, ty chytráku. Klidně si dejte pohov. My si tady chvíli pobudeme.“

Spustili jsme s Pikem ruce. Frank nejspíš udělal takový poplach, že se rozhýbali dokonce i místní policajti.

„Překvapuje mě, že jste se do toho dali. Je nezvěstná teprve od včerejška.“

Holstein se na mě podíval prázdnýma policajtskýma očima a pak se usadil na okraj psacího stolu.

„Nezvěstná už není. Tělo Karen Gardové se našlo přibližně před hodinou u Lake Hollywood Drive.“

Na chvíli se mi zastavil dech. Joe Pike možná ztuhl. Možná se o kousíček víc předklonil. Jestli ale cokoli z toho udělal, já jsem si ničeho nevšiml.

Zeptal jsem se: „Holsteine? Jste si jistý?“

Na dvoře se začaly ozývat další hlasy. Podle kadence a tónu se dalo jasně usuzovat na policisty. Z bytu pod námi bylo slyšet kvílení paní Acunové.

Posadil jsem se na koženou pohovku, která patřila Karen Garcíové, a civěl jsem na dívku s papírovou korunkou na fotografii u okna. „Joe?“

Neodpovídal.

„Joe?“

Duben, tři měsíce před událostmi

v motelu Islander Palms

Karen Garcíová řekla: „Studuji první ročník Kalifornské univerzity. Vybrala jsem si studium rozvoje dítěte. Pracuji na částečný úvazek ve školce.“ Byla o hlavu menší než Pike. Připomněl si, že ho už několikrát upozorňovali na jeho tendenci stát příliš blízko lidem, s nimiž hovoří. Prý to v nich vyvolává stísněné pocity. Ustoupil proto o krok. Obrátila se k malému chlapci a oslovila jej: „Danieli, vrať se, prosím, k ostatním. Potřebuji si promluvit tady s tím panem policistou.“

Daniel vyplázl jazyk a zmizel v hloučku dětí. Příslušník hlídkové služby losangeleské policieJoe Pike si už před chvílí do svého notesu poznamenal, že ve skupině slečny Garcíové a jejího kolegy jménem Joshua, štíhlého mladého muže 5 kulatými brýlemi a kudrnatými vlasy, je jedenáct dětí ve věku od tří do pěti let. Josbua vypadal nervózně, ale Pike už stačil pochopit, že lidí se v přítomnosti policie často zmocňuje napětí. Obvykle to nic neznamenalo.

Byli s dětmi u jezera v MacArthur Parku jižně od Wilshire. Tato oblast patřila do okrsku Rampart Division. Byl horký den a obloha byla téměř bílá od smogu. Pikeova modrá uniforma slunce přímo přitahovala, takže mu bylo ještě větší horko. Park byl plný žen, které vozily kočárky nebo si s dětmi předškolního věku hrály na houpačkách a skluzavkách. Na trávě podřimovali bezdomovci. Pár mladíků, kteří byli pravděpodobně neškodní, ale neměli co na práci, se vypařilo, jakmile se na parkovišti objevil hlídkový vůz, který sem byl vyslán na základě hlášení o výskytu dětem nebezpečné osoby. Telefonovala Karen Garcíová.

Pike se zeptal: „Vidíte toho muže teď?“

„Ne, teď ne.“ Ukázala na cihlový domek na okraji parkoviště, ve kterém byly toalety. „Viděl, že se na něj díváme, a než jste přijeli, zmizel tamhle za těmi veřejnými záchodky. Od té doby jsem ho neviděla. Měl fotoaparát s teleobjektivem a určitě fotografoval děti. Ne jen ty moje, ale také ostatní.“

Pike si dělal poznámky. Jestli ji podezřelý viděl jít k telefonu, bude už dávno pryč. Byl rozhodnut se po něm podívat, ale nevěřil, že někoho chytí.

„Joshua se ho zeptal, co to dělá, a on odešel, ale pak se vrátil. Pak jsem vám šla zavolat.“

Pike se podíval na Joshuu a ten přikývl.

„Popis?“ zeptal se Pike.

„Prosím?“

„Jak ten člověk vypadal?“

„Oh. Byl menší než vy. Kolik měříte?“

„Metr pětaosmdesát.“

„Tak to byl o hodně menší. Řekla bych tak metr sedmdesát, ale byl hodně mohutný. Až tlustý, ale nevypadal tak. Byl prostě robustní. Měl strašně silné prsty.“

Pike psal. „Vlasy, oči, oblečení, zvláštní znamení?“

„Blond vlasy, ale měl je odbarvené. Nijak zvlášť dobře, řekla bych takové to ‚udělej si sám‘.“

Joshua řekl: „Ty vlasy měl dlouhé a ulízané dozadu. Kolik lidí dneska ještě používá pomádu na vlasy?“ Joshua se při těch slovech usmál. Možná se snažil odhadnout, jestli má Pike také smysl pro humor, nebo chtěl jen rozptýlit vlastní nervozitu. Když Pike nereagoval, zatvářil se zklamaně.

Slečna Garcíová pokračovala: „Měl na sobě tmavé kalhoty a bílou košili s nějakou vestou. Myslím, že měla hnědý vzorek. A měl fotoaparát.“ Počkala, až Joshua přikývne. „Nedostala jsem se k němu tak blízko, abych si všimla něčeho dalšího.“

Joshua prohlásil: „Jizvy po uhrech.“

Slečna Garcíová přistoupila k Pikeovi a dotkla se jeho paže. „Najdete ho?“

Pike zaklapl notes a odstoupil. „Necháme sem poslat další hlídky. Pokud ho objevíme, vyslechneme ho.“

Slečna Garcíová s tím očividně nebyla spokojená. „To je všechno?“

„Ne. Pak ho umlátíme k smrti.“

Joshua nejistě vykulil oči, ale Karen Garcíová se rozesmála. Odhalila při tom krásné bílé zuby. Pikeovi se líbilo, jak zvučně se umí smát. „Jasně. ‚Chránit a sloužit‘.“

„Ano, madam.“

Karen Garcíová prohlásila: „Nemusíte mi pořád říkat madam, proboha.“

Chlapec, který tak vynikal ve vyplazování jazyka, se opět oddělil od skupiny a Joshua se za ním rozběhl.

Pike řekl: „Uděláme, co budeme moci, ale kdybyste ho zase viděla, hned zavolejte.“ Podal jí vizitku. „Řekněte, že jste mluvila s vozem 2A6.“

Slečna Garcíová k němu obrátila tmavě hnědé oči a zadívala se na něj, jako by se snažila proniknout skrz černé brýle. Pikeovi se na ní líbily i ty klidné oči. „Myslela jsem, že mluvím s mužem, ne s autem.“

Pike řekl: „Dvojka, A jako Adam a šestka. Přeji hezký den, madam.“

Pak se vrátil k autu, kde za volantem lelkoval jeho partner a užíval si dobrodiní klimatizace. Vklouzl na sedadlo spolujezdce a zavěsil obušek do držáku. Woz se na něj ani nepodíval. Pokuřoval doutník a upřeně sledoval skupinu dívek z honduraskě komunity, v přiléhavých nátělnících. Pastva pro oči. Pike utrousil: „Podezřelý pedofil s fotoaparátem. Popis mám.“

Jeho partner jen pokrčil rameny. „No a co, do prdele?“

„Jdeme na to.“

„Možná ty.“ Řekl to tvrdě, s nádechem ironie.

„Ty už jsi v důchodu?“

Wozniak zaťal zuby a pak jen jednou krátce zavrtěl hlavou.

„Tak jdeme na to.“

Wozniak vrhl na Pikea nazlobený pohled, pak vzdychl a zdálo se, že se uvolnil. Vzal to. „Čumil?“

„Vášnivý fotoamatér.“

Pike mu odříkával popis i výpověď slečny Garcíové. Když byl asi v polovině, Wozniak ho mávnutím ruky umlčel. „Jojo, toho chlapa znám. Lennie DeVille. Dalšízasranejperverzák, co měl už dávno dostat kulku do hlavy.“

„Jaké o něm máš nejnovější informace?“

Wozniak už zase hleděl z okna a sledoval loďky na jezeře. „Hnusáci jako on se potulujou nazdařbůh. Potloukají se po motelech a podnájmech, a sem tam, když se jim to povede, si někde na chvilku najmou byt.“ Wozniak naposledy důkladně potáhl z doutníku a pak stáhl okénko, aby ho mohl vyhodit ven. „Já se poptám.“ Podíval se kamsi přes Pikeovu hlavu a zamračil se. „Co ještě, do prdele?“

Pike se otočil a spatřil slečnu Gardovou, jak míří rovnou k jejich vozu.

Karen Garcíová sledovala policistu vracejícího se k autu a nedokázala odtrhnout oči od tuhého zadku, který se rytmicky pohyboval pod těsnými kalhotami, a od úzkého pasu obepnutého služebním opaskem. Měl opálené svalnaté paže, krátké husté vlasy a štíhlý, pohledný obličej.

Joshua řekl: „Měla bys schovat ten jazyk, než si na něj šlápneš.“

Cítila, jak se červená. „To je to tak vidět?“

„Hm. Počkej, Mario, pomůžu ti.“ Joshua se sehnul k dívence, které se rozvázala tkanička. Pomalu se blížil čas, kdy pro ně mělo ze školky přijet auto, takže museli vyrazit přes park.

Karen si nemohla pomoci. Znovu se ohlédla po tom mladém policistovi. Líbilo se jí, jak se nesl, a když stál blízko ní, cítila slastné chvění v podbřišku. Když telefonovala na policii, měla vážné starosti, ale od chvíle, kdy se objevil, jí dělalo potíže soustředit se na to, co chtěla oznámit. Byl sice starší než ona, ale ještě mu nemohlo být třicet. Napadlo ji, jestli ji nepovažuje za dítě. Řekla mu přece, že studuje na univerzitě, nebo ne? Myšlenky jí vířily hlavou a ani si neuvědomila, že se stále víc usmívá.

Joshua obrátil oči v sloup. „Karen, prosím tě, před dětmi ne!“

Zasmála se a dloubla ho do žeber.

Když sledovala, jak Pike nastupuje do auta, pocítila náhlé a neodbytné nutkání zjistit, co se skrývá za jeho tmavými brýlemi. Snažila se zahlédnout jeho oči, ale nepodařilo se jí to. Teď se na ně však prostě musela podívat.

Puls se jí prudce zrychlil, jak zápasila s touhou udělat něco, co nikdy předtím neudělala. Za okamžik oba policisté odjedou a ona ho už nikdy neuvidí. Pak už si uvědomovala jen to, že svižně kráčí k policejnímu autu. Dělala ztřeštěně dlouhé kroky, jako by se jí zmocnila jakási nepochopitelná posedlost. Oba policisté z auta sledovali, jak se k nim blíží. Pike stáhl okénko a vystrčil hlavu. „Ano, madam?“

Karen Garcíová se předklonila a opřela se rukama o okénko. „Mám prosbu.“

Upřeně se na ni zadíval a jí okamžitě vyschlo v ústech. Věděla s naprostou jistotou, že ze sebe dělá pitomce. „Sundal byste si ty brýle, prosím vás? Ráda bych viděla vaše oči.“

Starší z policistů se zatvářil, jako by si chtěl odplivnout. Vypadal podrážděně, jako by něco narušila. „Proboha,“ zavrčel pak.

Pike si sundal brýle a podíval se na ni.

Cítila, jak se v ní zastavilo srdce. Jeho oči jí svou modří připomínaly vysoké nebe nad horskou pouští Sonory a oceán tam, kde je nekonečně hluboký a skutečně čistý zároveň. Nebyla to však ta barva, co jí vzalo dech. Hned poté, co si sundal brýle, by přísahala, že ty oči jsou naplněny tou nejstrašnější dlouho utajovanou bolestí. Pak ale bolest zmizela a zůstala jen ta nekonečná modř.

Karen Garcíová se zeptala: „Nešel byste se mnou v pátek večer do kina?“

Pike na ni zíral a ona ten čas odpočítávala podle úderů srdce, které se naštěstí zase rozběhlo. Když už se jí zdálo, že to trvá nekonečně dlouho, začínala ztrácet jistotu, jestli to vůbec vyslovila nahlas. Pak ale černé brýle pomalu opět zakryly ty neskutečné oči a Pike k ní natáhl ruku. „Jmenuji se Joe. Dala byste mi telefonní číslo?“

Když se jí dotkl, zamrazilo ji.

4

Za chvilku už věděl celý dům, co se stalo, a zvěst se rychlostí požáru ve stepi šířila blokem. Chtěl jsem se Pikea zeptat, jak se cítí, ale rozhodně ne před těmi muži.

„Jak zemřela, Holsteine?“

„Nevím.“

„Byla zavražděna?“

„Já nevím, Cole. Dostal jsem rozkaz, abych sem jel zajistit byt oběti do doby, než dorazí vedení. A přesně to dělám.“

„Musíte něco vědět. Až příliš rychle jste ji dokázali identifikovat.“

„Ten, kdo ji našel, ji indentifikoval ještě dřív, než nám zavolal. Vypadá to, že tam byla už od včerejška.“

Pike se zeptal: „Jejího otce už jste informovali?“

Holstein pohlédl na Pikeova tetovaná ramena a pak se mu podíval do tváře. „Kurva. Vy jste Joe Pike.“

Když Pike odešel od policie, neobešlo se to bez spousty humbuku. Hodně policistů ho nemělo v lásce a bylo dost těch, kteří ho přímo nenáviděli.

„Už jste informovali jejího otce?“ Už zase ztišil hlas.

Postavil jsem se mezi ně. „Její otec si nás najal, abychom ji našli, a to se teď stalo. Měli bychom mu o tom dát vědět.“

Holstein se přesunul k pohovce a ztěžka na ni dosedl. Kůže jen zavzdychala. „Počkáme tady na šéfy. Budou od vás chtít slyšet, co víte.“

Pike mi poklepal na rameno. „Zeptat se nás mohou později. Jdeme.“

Holstein zajel rukou pod sako. „To asi nepůjde.“

„Co chcete dělat, Holsteine? Oba nás zastřelit? Sakra, má dneska službu Lou Poitras?“

„Jo.“ Lou Poitras byl už po léta mým dobrým přítelem. Nedávno ho přeložili z okrsku North Hollywood Division na oddělení vražd Hollywood Division.

„Tak mu zavolejte. Dobře se s ním znám. Vaši vyšetřovatelé se za námi mohou zastavit u jejího otce. Stejně ho budou chtít vidět.“

Pořád jsme se ještě dohadovali, když zazvonil telefon. Holstein zvedl sluchátko a pokusil se o anonymní hlas. Chvíli poslouchal a pak mi sluchátko s ohromeným výrazem podal. „To je pro tebe, sekáči. Nevím sice, jak vysoko máš známý, ale chce s tebou mluvit operační důstojník.“

Vzal jsem si telefon a představil se. Mužský hlas, který jsem nepoznal, řekl: „Čekejte.“

Pak se ozval jiný hlas, s mírným španělským přízvukem. Představil se jako Frankův právník Abbot Montoya. „Pane Cole, jsem na žádost pana Garcíi u operačního důstojníka. Je tu se mnou zástupce kanceláře městského radního Maldenada. Víte o tom, že jsou si pan García s radním Maldenadem osobně blízcí, že ano?“

„Ne.“ Stejně to neříkal mně. Říkal to proto, aby to slyšeli lidé na okrsku.

„Frank by byl rád, kdybyste s panem Pikem zajeli na místo vraždy. Chce, abyste se přesvědčili o místě nálezu jeho dcery.“ Místo nálezu. Ten chlápek mluvil jako úřední lejstro. „Frank by chtěl, abyste pak zajeli k němu domů a popsali Karenin… Pro mě je to také strašné, pane Cole. Jsem Karenin kmotr.“

„Chápu.“

„Frank chce vědět všechno o tom, co se podle vašich zjištění stalo. Vím, že jste ještě nedostali zaplaceno, ale to zařídíme.“

„Není co zařizovat.“

„Ano, dobrá, o tom si promluvíme později. Uděláte to s panem Pikem pro nás?“

„Ano, pane. Pokud nám to policie dovolí.“

„Dovolí. Zastavíte se potom u pana Garcíi?“

„Ano.“

„Operační důstojník by chtěl ještě mluvit s detektivem Holsteinem, prosím vás.“

Holstein asi tak minutu mlčky poslouchal a pak řekl: „Ano, pane.“ Zavěsil. Když se ke mně otočil, bylo mu na očích znát, že usilovně přemýšlí.

Beze slova došel ke dveřím, otevřel je a řekl: „Je na západní straně přehrady. Okolí přehrady je uzavřeno, ale poručík Poitras vás bude čekat.“

Sotva jsme vyšli ven, Holstein za námi přibouchl dveře.

Když jsme znovu ujížděli serpentinami Lake Hollywood Drive, bylo časné odpoledne. Uniformovaní policisté stále ještě prohledávali park. Míjeli jsme rekreační běžce a turisty, ale brzy jsme dojeli k místu, kde uprostřed silnice stálo pět policejních vozů a čtyři civilní auta. Muž s rysy Asiata právě vytahoval rozměrnou bednu s náčiním ze zavazadlového prostoru bílého kombíku s nápisem ÚŘAD OKRESNÍHO SOUDNÍHO PATOLOGA. Vyšetřovatel ze soudního. Když prošel bránou a zamířil po turistické stezce k vodě, policista připomínající minaturního King Konga si stoupl doprostřed silnice a čekal se zkříženými pažemi, až se přiblížíme. Takových rozměrů nabyl celoživotním zvedáním činek, a tak mu teď sako sedělo asi jako fólie na párku, která musí každou chvíli prasknout.

„Nazdar, Lou,“ pozdravil jsem.

Lou Poitras ke mně natáhl pravici. Potřásli jsme si rukama. Pikeovi ruku nepodal. „Pochopil jsem to tak, že jste se ji snažili najít.“

„Přesně tak. Už máte nějaké podezření?“

„Nechvátej na nás. Ještě tu nejsem ani hodinu.“ Poitras pohlédl úkosem na Pikea. „Slyšel jsem, že jste to děvče znal. Je mi to líto.“

Pike přikývl.

„Opravdu chcete jít tam dolů, Pikeu? Mohl byste počkat u auta.“

Pike kolem něj beze slova prošel a zamířil k bráně.

Poitras si odfrkl: „Pořád stejně ukecanej.“

Postupovali jsme po úzké stezce, klikatící se mezi stromy. Klenba větví nad našimi hlavami šuměla, jak se v listí proháněl vítr, ale tady při zemi byl klid. Popílek z požáru na severu však klenbou pronikal a pomalu klesal v nehybném vzduchu. Poitras se po něm ohnal, jako by to byl obtížný hmyz, který je možné odehnat.

„Jaká byla příčina smrti?“ zeptal jsem se.

„Vyšetřovatel ze soudního teprve přijel.“

„My jsme ho viděli. A co tvůj odhad?“

Poitras se podíval po Pikeovi. Zjevně se mu do toho před ním moc nechtělo. Zpomalil proto krok, aby se Pike dostal kus před nás. „Je to ale neoficiální. Jediný výstřel. Zásah do hlavy. Vypadá to na dvaadvacítku, ale mohla by to být i pětadvacítka. Dostala to tady na stezce a spadla do takové úžlabiny. Nikde žádná stopa po jiném násilí nebo sexuální motivaci, ale je to všechno jen můj první dojem. Stěry se budou dělat až na soudním.“ Stěry. Hledání spermatu.

„Nějací svědci?“

„Moji lidé už putují dům od domu podél celého hřebene a snaží se zjistit nějaká jména, ale sám víš, k čemu to obyčejně je.“

Stezka vedla podél skalní římsy asi pět metrů nad hladinou. Místy se klikatila v hustém lesním porostu, jinde vedla otevřeným terénem. Když jsme došli ke žluté pásce označující místo činu, dali jsme se po čerstvě prošlapané cestičce rovnou dolů k jezeru. Pak jsme šli kus po břehu kolem nevelkého útesu. Tam jsem konečně uviděl místo hrůzného nálezu.

„Oběť je tamhle.“

Pike udělal dva kroky do svahu a zůstal stát.

Karen Garcíová ležela hlavou dolů na dně úzké rokle. Její tělo zakrýval bujný podrost. Pravou paži měla zkroucenou pod sebou, levá byla natažená od těla. Levou nohu měla pokrčenou v koleni a chodidlo pod pravou nohou. To, co jsem zahlédl z jejího obličeje, bylo mrtvolně bledé, a nad hladinou visel jako neviditelný příkrov odporný pach rozkladu. Kolem mrtvého těla už se to začínalo hemžit hrobaříky. Vyšetřovatel ze soudního se po nich ohnal psací podložkou a detektiv se španělským přízvukem prohlásil: „Zasraný mrchožrouti.“

Jestli Pike něco cítil, nebylo to na něm znát.

Vyšetřovatel ze soudního si právě navlékal latexové rukavice a naklonil se nad mrtvolou, aby si prohlédl něco, co mu ukazoval ten Hispánec. Odhalená ruka už byla uchycena v plastikovém sáčku pro případ, že by se pod nehty našlo něco, co by mohlo posloužit jako důkaz. To se bude zjišťovat později, až už bude ležet v márnici.

„Kdo ji našel?“

„Nějací turisti. Našli ji tady dole a hned zavolali z auta. Znáte Kurta Asanu, chlapi?“

Vyšetřovatel ze soudního na nás krátce zamával. Asana.

„Jak jste ji dokázali tak rychle identifikovat?“ zeptal se Pike.

„Díky těm, co ji objevili. Měla v kapse šortek řidičák.“ Policisté, kteří se pohybovali na místě činu, se těla nedotýkali. Nikdo se nesměl mrtvoly dotknout, dokud nebude vyšetřovatel ze soudního hotov se svou prací. Byla to pojistka pro případ, že by se podezřelý dostal až před soud a obhájce by se vytasil s tvrzením, že neohrabaní policajti zaneřádili důkazní materiál. Kdyby se ti turisté neodvážili ji prohledat, policie by si pořád ještě lámala hlavu její totožností, dokud by jí Asana nevyprázdnil kapsy.

Poitras se vyšetřovatele zeptal: „Hele, Kurte, dokázal bys už alespoň přibližně určit, jak dlouho je mrtvá?“

Asana se pokusil zahýbat mrtvole s ramenním kloubem a zjistil, že je sice ztuhlý, ale podvoluje se. „Posmrtná ztuhlost začíná ustupovat. Řekl bych něco kolem čtyřiadvaceti hodin.“

„Jela si sem zaběhat včera mezi půl desátou a desátou dopoledne.“

„No, zatím je to jen odhad, ale mohlo by to sedčt. Až budu mít výsledky pitvy, budu to schopen určit poměrně přesně.“

Asana vytáhl z bedny skalpel a dlouhý kovový teploměr a přesunul se hlouběji do podrostu. Pike i já jsme se odvrátili. Asana se chystal měřit teplotu jater. Až ji bude znát, porovná ji s teplotou okolního prostředí a bude nám moci říci, jak dlouho už tělo chladne.

Čekali jsme, až bude Asana s tou nechutnou prací hotov, když se za útesem objevili tři muži v drahých oblecích. Vykračovali si, jako by jim patřila celá přehrada. Lou Poitras jim vyšel naproti, aby jim zastoupil cestu. „Mohu vám nějak pomoci?“

Joe Pike se za mými zády ozval: „Krantz.“

Ten, co se měl jmenovat Krantz, přidržel Poitrasovi pod nosem odznak detektiva. Byl to vysoký chlap s koženým obličejem, vysokým čelem a dlouhými úzkými čelistmi. Vypadal jako člověk, co s oblibou rádoby bojovně vystrkuje bradu, aby lidem kolem sebe dokázal, že to, co říká, myslí vážně. Teď zrovna to zkusil taky.

„Harvey Krantz, vraždy a loupeže. Detektiv Stan Watts, detektiv Jerome Williams.“ Watts byl starší běloch s mohutnými rameny a robustní hlavou. Williams byl černoch a vypadal mladší. „Vy jste poručík Poitras?“

„Přesně tak.“

„Tenhle případ přebírá oddělení vražd a loupeží. Pro okrsek Hollywood Division to tu končí.“ Oddělení vražd a loupeží je elita losangeleské policie přes mordy. Sídlí ve středu města na Parker Center, má v celém městě pravomoc převzít každý případ vraždy, jaký se mu zamane, a taky jí nestydatě využívá.

Poitras se nehýbal. „Vy žertujete.“

Byl to pravděpodobně největší případ, jaký se kdy Poitrasovi dostal na stůl, a jemu se teď zjevně nelíbila představa, že by se ho měl jen tak vzdát.

„Odvolejte své lidi, poručíku. Teď to tu přebíráme my.“ Krantz schoval odznak a znovu bojovně vysunul bradu. Odhadoval jsem ho tak na pětačtyřicet let, ale mohlo mu být docela dobře i víc.

„Jen tak?“

„Jen tak.“

Poitras otevřel ústa, jako by se užuž chystal něco říci, ale pak o krok ustoupil a obrátil se, aby se rozhlédl po okolí místa činu. Obličej měl bezvýrazný a pustý jako vymetený talíř. „Končíme, chlapi.“

Hispánec a Asana se po něm ohlédli. „Cože?“

„Končíme. Přebírají to tu z vražd a loupeží.“

Hispánec a další detektiv, který čmuchal v podrostu v blízkém okolí, ustoupili, když kolem nich procházeli Watts s Williamsem. Nezdálo se, že by pánům z vražd a loupeží nějak zvlášť vadily mouchy.

Krantz zrovna kráčel kolem Poitrase, aby se k nim přidal, když se mu rozšířily oči úžasem a vypadlo z něj jen: „Joe Pike.“ Pike se zeptal: „Odkdy na vraždy a loupeže berou takový sráče, jako jsi ty, Krantzi?“

Krantzův obličej prudce zrudnul. Pohledem, který by dokázal zabít, se podíval na Poitrase a rozkřikl se tak, že se Asana ohlédl: „Víte, co je tohle za člověka? Co dělá zrovna tady?“ Poitras se zatvářil znuděně. „Já vím, kdo to je. A ten druhý je Elvis Cole. Pracují pro otce oběti.“

„Já seru na to, pro koho dělají! Pro mě za mě ať si dělají třeba pro pánaboha! Tady nemají co dělat a vám brzo nakopu prděl za to, že jste umožnil přístup na místo činu nepovolaným osobám!“

Poitras se neubránil pousmání. Oba byli přibližně stejně vysocí, ale zatímco Krantz byl hubený a kostnatý, Poitras vážil skoro sto dvacet kilo. Jednou jsem viděl, jak popadl Volkswagen Brouk za přední nárazník a celý ho převrátil. Pak potlačil úsměv a tiše promluvil: „Operační důstojník mi nařídil, abych jim poskytl volné pole působnosti, Krantzi. Přesně to jsem udělal. Otec oběti má styky v městské radě a Pike se s obětí osobně znal.“

Krantz ho ale neposlouchal. Prošel kolem Poitrase a vyrazil k Joeovi. Možná měl chuť spáchat sebevraždu.

„Nemůžu uvěřit, že zrovna ty máš odvahu přijít na místo činu, Pikeu. Že zrovna ty máš tu drzost!“

Joe řekl jen: „Ustup.“ Mluvil už zase velice potichu.

Krantz přistoupil ještě blíž, takže Pikeovi skoro dýchal do obličeje. Stáli těsně na okraji srázu. „Nebo co, ty hajzle? Taky mě odpráskneš?“

Poitras Krantze odstrčil a postavil se mezi ně. „Co je vám, Krantzi? Ovládejte se!“

Krantz se zašklebil, až připomínal smějícího se chřestýše, a mě napadlo, jak by bylo fajn vědět, nač se to tu vlastně naráží. Pak řekl: „Chci, aby byl ten člověk vyslechnut, poručíku. Jestli Pike znal oběť, možná taky ví, jak se dostala do tohohle stavu.“

Pike prohlásil: „To nepůjde, posránku.“

Krantz zrudl ještě víc a na čele mu začala pulsovat odporná pavučina žilek.

Přistoupil jsem k Pikeovi blíž. „Děje se tu něco, o čem bych měl vědět?“

Pike pokrčil rameny. „Nic zvláštního. Jenom asi v nejbližší době Krantzovi jednu vrazím.“

Krantzův obličej zrudl ještě víc. „Ještě se uvidíme, Pikeu. Na okrsku si promluvíme.“

Za našimi zády se ozvalo zapraskání Poitrasovy vysílačky. Poitras chvíli mumlal něco, čemu jsme nerozuměli, a pak vysílačku podal Krantzovi. „Zástupce velitele Mills.“

Krantz mu vysílačku vyškubl z ruky. „Tady je Harvey Krantz.“

Poitras nás bez dalšího otálení vedl zpátky ke stezce. „Na Krantze se vykašlete. Jestli máte někam jít, tak jedině k panu Gardoví. Zástupce šéfa už je tam a starý pán po vás touží.“

Stoupali jsme s Pikem zpátky mezi stromy nahoru do svahu. Když jsme byli od policistů dostatečně daleko a slyšet bylo už jen listí šustící nám pod nohama, řekl jsem: „Karen je mi líto, Joe.“

Pike jen přikývl.

„Neřekneš mi, oč tam šlo?“

„Ne.“

Cesta zpátky do Hancock Parku trvala celou věčnost.

5

Před domem Franka Garcíi stál policejní hlídkový vůz, dva civilní sedany detektivů, černá limuzína se znakem města a další tři auta. Znovu nám otevřela ta postarší Latinoameričanka, ale ještě než jsme stačili vejít dovnitř, stoupl si před ni Hispánec přibližně ve Frankově věku a podal nám ruku. Stisk měl opravdu poctivý. Obličej plný starých jizev od neštovic a ocelově šedé vlasy mu dodávaly tvrdého vzezření, ale hlas měl jemný. „Pane Cole, pane Pikeu, jsem Abbot Montoya. Děkuji vám, že jste přišli.“

Joe se zeptal: „Jak je na tom Frank?“

„Moc dobře ne. Jeho lékař už je na cestě.“

Kdesi za ním se rozkřikl Frank García: „Jste úplně k hovnu, vy sráči, když jste nechali zabít mou holčičku! Koukejte mi vypadnout z baráku!“

Neřval na nás.

Následovali jsme Montoyu do obrovského klenutého obývacího pokoje, kteiý jsem předtím neviděl. Dva vysocí policejní důstojníci v uniformách, civilista v obleku s vázankou a starší chlapík oblečený jako na tenis před ním stáli jako čtyři solné sloupy a nechali Franka, aby na ně řval. Oči měl podlité krví a každá rýha i vráska v jeho obličeji jako by byla vyryta něčím neskutečné ostrým a krutým. V očích měl tolik bolesti, že člověku vadilo jen se do nich podívat.

Městský radní Henry Maldenado stál od policistů co možná nejdál, ale Frankův řev patřil i jemu. „Měl bych ti nakopat prděl zrovna tak jako jim, Flenry! K čemu tě mám? Možná bude lepší vrazit příště prachy radši do toho parchanta Ruize!“ Melvin Ruiz byl Maldenaclovým protikandidátem ve volbách.

Montoya přispěchal k Frankovi a konejšivým hlasem na něj promluvil: „Uklidni se, prosím tě, Franku. Zvládneme to. Jsou tu pan Cole a pan Pike.“

Frank zapátral za Montoyovými zády pohledem plným zoufalé naděje, stejně špatně snesitelným jako bolest v jeho očích. Jako by snad čekal, že mu Joe oznámí, že ta strašlivá noční můra není skutečností, že se tihle muži jen pitomě spletli a jeho jediné dítě že nebylo zavražděno.

„Joe?“

Joe si klekl vedle invalidního vozíku, ale neslyšel jsem, co mu říká.

Zatímco spolu rozmlouvali, odvedl mě Abbot Montoya doprostřed místnosti a představil mě. „Pane Maldenado, to je pan Cole. Ten pán, co hovoří s Frankem, je pan Pike. Byli bychom rádi, kdyby pana Garcíu během vyšetřování zastupovali.“

To mě překvapilo. „Jak jste to myslel s tím zastupováním?“

Muž v obleku mě ignoroval. „Pustit k tomu člověka mimo branži by byla obrovská chyba, pane radní. Když ho do případu zasvětíme, nebudeme mít žádnou jistotu, že nedojde k úniku informací.“

Panák v tenisovém úboru značky Nike souhlasil: „Jsme samozřejmě více než ochotni spolupracovat s rodinou a pravidelně ji informovat, Henry, ale pokud se do toho bude vměšovat někdo takovýhle, mohlo by to narušit vyšetřování nebo dokonce poškodit celý případ.“

Ten civilista s kravatou byl kapitán Greg Bishop, šéf oddělení vražd a loupeží. Panák v tenisových hadrech byl zástupce velitele Walter Mills. Nejspíš ho zrovna odvolali z pravidelného nedělního tenisového tréninku a jeho to, chudáčka, rozladilo.

Odkašlal jsem si. „Nechci vypadat jako kverulant, ale ten člověk mimo branži, to mám být já?“

Montoya mrkl po Frankovi a ztlumil hlas. „Ať už má Frank pravdu nebo ne, dává vinu za smrt své dcery policii. Je přesvědčen o tom, že nepostupovala dostatečně pružně, a dává proto přednost svým vlastním zástupcům, kteří budou sledovat vyšetřování a informovat ho. Řekl mi, že to budete vy a pan Pike.“

„Vážně?“

Montoya se zatvářil překvapeně. „Nebo ne?“

Bishop a Mills mě konečně uznali za hodna pohledu. Oba uniformovaní si mě měřili jako párek jestřábů, který si prohlíží kuře.

Prohlásil jsem: „Vzhledem k tomu, že už se do případu zapojila policie, mi není dost dobře jasné, co bych pro vás mohl udělat, pane Montoyo.“

„Já si myslím, že to jasné je.“

„Ne, pane, není. Bavíme se tu o vyšetřování vraždy. Joe ani já nemůžeme v ničem udělat tolik, co může policie. Oni mají lidi i techniku a jsou v tom dobří.“ Uniformovaní jako by o kousíček povyrostli a zástupce velitele nedokázal zamaskovat pocit úlevy, který se ho po mých slovech musel zmocnit. Jako by se mu povedlo uskočit před rozběhnutým pitbulem.

Bishop prohlásil: „Pane Montoyo, budu osobně ve styku s vámi a s panem Garcíou, abych vás informoval o průběhu vyšetřování. Dám vám i číslo k sobé domů. Můžeme si dohodnout každodenní pravidelnou relaci.“

Maldenado povzbudivě přikývl. „To se mi zdá rozumné, Abbote.“ Sotva to dořekl, služebná přivedla Krantze, který se netvářil ani ulehčené, ani povzbudivě. Postavil se za Bishopa.

Montoya se dotkl Maldenadovy paže, jako by měl pocit, že jej zatím nikdo z přítomných nepochopil. „Problém není v ochotě policie informovat pana Garcíu, Henry. Problém je v důvěře.“

Frank García za našimi zády prohlásil: „Když moje holčička včera zmizela, tak jsem těmhle lidem volal, ale neudělali vůbec nic. Věděl jsem, kam jela. Říkal jsem jim, kam se mají podívat, ale oni že ne, že prý nemohou nic dělat. A teď mám věřit tomu, že titíž lidi zjistí, kdo ji zabil? Ne. To ode mě nečekejte.“

Maldenado rozhodil rukama a v jeho hlase zazněla naléhavá prosba. „Franku, dejte jim šanci.“

„Vaši lidé jsou teď u mé Karen a nejspíš to podělají stejně jako s O. J. Simpsonem, a já tu dřepím na tom mizerným vozejku. Nemůžu na nic dohlídnout, takže to za mě bude muset někdo udělat.“ Otočil se a podíval se na Joea. „Můj přítel Joe a jeho přítel pan Cole.“ Obrátil se zpátky k Henrymu Maldenadovi. „Takhle to prostě bude, Henry.“

Montoya řekl: „Byli bychom rádi, kdyby měli pan Cole a pan Pike volný přístup k poznatkům vyšetřování na všech úrovních. Neočekáváme od nich, že budou pracovat v součinnosti s policejními vyšetřovateli, a nechceme ani, aby se do jejich práce nějak vměšovali, ale jestliže jim umožníte přístup, budou moci Franka informovat tak, aby měl jistotu, kterou teď právě nejvíc potřebuje. O nic víc vás nežádáme.“ Montoya se otočil ke mně. „Jste ochoten to pro nás udělat, že ano? Budete pouze sledovat vyšetřování a informovat Franka o tom, jak probíhá.“

Znovu jsem se podíval na Joea. Přikývl.

„Ano.“

Montoya se obrátil zpátky k Maldenadovi a usmál se jako kněz, který vám vysvětluje, proč musíte vyprázdnit kapsy, jestliže se chcete dostat do nebe. „Frank to ocení, Henry. Až nadejde čas voleb, tak na tu laskavost nezapomene.“

Maldenado civěl na zástupce policejního velitele, který se rovněž nevzmohl na nic jiného než na vytřeštěný pohled. Dívali se jeden na druhého jako dvojice telepatů, kteří se snaží číst si navzájem myšlenky. Maldenado myslel na příspěvky na svoji budoucí volební kampaň a zástupce velitele přemýšlel o tom, že jestli se chce někdy stát velitelem, bude v městské radě potřebovat co možná nejvíc přátel.

Nakonec radní Maldenado přikývl. „Mně to připadá jako rozumný návrh, Walte. Myslím, že panu Garcíovi tuhle malou laskavost můžeme prokázat, ne?“

Zástupce velitele Mills podal Maldenadovi ruku, jako by už skládal přísahu policejního velitele. „Pane radní, my chápeme, co pan García cítí, a najdeme si způsob, jak tu práci zvládnout.“

Montoya mi položil ruku na rameno a v jeho mírném hlase zaznělo uspokojení: „Takže je to dohodnuto. Ještě to do detailů rozpracujeme a večer vám zavoláme. Souhlasíte?“

„Fajn.“

Frank se za našimi zády opět ozval: „Karen je ještě pořád tam nahoře. Chci, aby tam byl někdo s ní.“

Všichni se na něj podívali.

Frank García vzal současně mě i Joea za paži. Stisk měl jako svěrák. „Dohlédněte na to, aby se o ni postarali. Jeďte tam, dívejte se těm chlapům na ruce a dávejte na ně pozor.“

Bishop se zatvářil, jako by ho někdo hnal na operaci. Krantz se upx*eně díval na Joea, ale byl to pohled spíš přemýšlivý a nejistý než tvrdý.

Montoya tázavě pohlédl na zástupce velitele, který pokývnutím vyjádřil svůj souhlas.

„Spolehněte se, pane,“ řekl jsem.

„Nezapomenu vám to.“

„Já vím. Je mi líto, co se stalo Karen.“

Frank García přikývl, ale nezdálo se mi, že by mě v tu chvíli vůbec viděl. Oči se mu zalily slzami a řekl bych, že si představoval Karen.

Krantz odešel ještě přede mnou. Pike chtěl zůstat s Frankem a řekl mi, že mi zavolá později.

Montoya mě doprovodil celým tím obrovským domem. „Pane Cole, vím, že to není práce, na kterou jste zvyklý,“ řekl mi cestou. „Chtěl bych vám osobně poděkovat za to, ze jste ten úkol přijal.“

„Dělám to jen kvůli svému příteli, pane Montoyo. Poděkujte Joeovi.“

„Poděkuji mu, ale chtěl jsem poděkovat také vám. Frank je můj přítel snad už celou věčnost. Jsme jako bratři. Znáte White Fence?“

„Ano, pane. Vím, že pan García byl jeho členem, když býval mladší.“ Gang White Fence.

„Stejně jako já. Působili jsme na Whittier Boulevardu a Camulos Street. O Oregon Street jsme bojovali s gangem Flazard a s tlupou Garrityho Lomase. Úctu jsme prokazovali pouze našim veteranos. Z ulice k právnické praxi v Los Angeles je to opravdu dlouhá cesta.“

„To si dokážu představit, pane Montoyo.“

„Vyprávím vám to proto, že chci, abyste pochopil hloubku mé loajality k Frankovi i moji náklonnost k němu a ke Karen. Pokud nebude policie ochotna spolupracovat, obraťte se na mě a já už se o to postarám.“

„Ano, pane. Zavolám.“

„Pomáháte tím mému bratrovi, pane Cole. Pokud nás budete potřebovat, budeme vám k dispozici.“

„Jistě.“

Potřásli jsme si rukama.

Tihle Latinoameričani.

Vyšel jsem ven do sluneční výhně. Když jsem zamířil po příjezdové cestě na ulici, cítil jsem, že se z nebe stále ještě snáší popílek. Krantz a Stan Watts stáli u kraksny pátracího oddělení losangeleské policie a kouřili.

Krantz se mě zeptal: „Kde je ten váš zasranej kamarádíček?“

Kráčel jsem nevšímavě dál. Představa návratu k jezeru mě nenaplňovala žádným zvláštním nadšením a ještě méně se mi líbila myšlenka na to, že zbytek dne strávím ve společnosti mrtvé ženské.

„Nechte toho, Krantzi, nebo to dopadne úplně jinak, než by se vám líbilo.“

Krantz odcvrnkl nedopalek cigarety do ulice a vykročil za mnou. „Uvidíme, jak to dopadne s vámi. Vy totiž skončíte u disciplinární komise a já vás připravím o licenci.“

Nasedl jsem do auta. Krantz stál proti mně na ulici a na ramenou se mu jako lupy usazoval popílek.

„Ten staroušek má možná dost vlivné známé na to, aby mi vás mohl pověsit na krk, ale jestli mi budete narušovat vyšetřování, tak o tu licenci přijdete.“

„Ten staroušek zrovna ztratil dceru, ty sráči. Tak se zkus alespoň chvíli chovat jako člověk.“

Krantz na mě asi tak půl století civěl a pak se vrátil zpátky ke Stanu Wattsovi.

Rozjel jsem se.

Když už jsem vyjížděl po svahu k přehradě, měl jsem pocit, že ještě pořád slyším pláč Franka Garcíi.

6

Lidé z oddělení vražd a loupeží pracovali na místě, kde byla nalezena zavražděná Karen Garcíová, ještě dalších šest hodin. Všichni na mě působili dojmem schopných profesionálů. Nic jiného jsem ani neočekával. Dokonce i Krantz tak na mě působil. Mladý kriminální technik jménem Chen podle požadavků detektivů fotografoval do nejmenších detailů okolí místa hrůzného nálezu. Věděl jsem toho o vyšetřování vražd dost, abych pochopil, že si zmapují okolí kvůli získání hmatatelných důkazů, a pak budou hledat podezřelé, na něž budou ty důkazy sedět. Tak probíhá každé vyšetřování, protože většinou je vrahem člověk, kterého oběť znala.

Snažil jsem se s detektivy zavést hovor, ale nikdo z nich mi neodpovídal. Odháněl jsem od sebe mouchy, protože jsem si až příliš dobře uvědomoval, po čem lezly. Nechtěl jsem tam být déle, než bude nezbytně nutné. Vůbec se mi tam nelíbilo. To už bych raději zápasil s gaučem Lucy Chenierové. Když stíny prodlužující se po úbočí hory začaly značně ztěžovat rozhled, Krantz konečně povolil odvoz těla.

Lidé ze soudního uložili Karen Garcíovou do modrého plastového pytle na mrtvoly, zapnuli zip, připásali ji k nosítkům a vyrazili po svahu k autu. Když byla mrtvá odnesena, Krantz na mě houkl: „Kvůli ničemu jinému jste tu nebyl! Zmizte.“

Bez dalších řečí se ke mně otočil zády. Hajzl až do konce.

Díval jsem se, jak nakládají tělo do auta ze soudního, a pak jsem se rozjel za nimi. Zastavil jsem až v úzké uličce plné obchodů, navazující na dolní část bulváru Lake Hollywood Drive. Odtamtud jsem zatelefonoval Lucy.

„Přestěhovala jsem ten gauč bez tebe,“ řekla mi. To bylo to první, co jsem od ní slyšel.

„Žena, po které jsme pátrali, byla nalezena zavražděná. Její otec chtěl, abych u ní počkal, dokud policie a pohřebáci neskončí. Nikde jinde jsem nebyl. Bylo jí dvaatřicet let a ještě studovala, aby mohla pracovat s dětmi. Někdo ji střelil do hlavy, když si byla zaběhat na Lake Hollywood Drive.“ Lucy neřekla ani slovo a já jsem rovněž mlčel, dokud mi nedošlo, jak jsem to na ni vybalil. Pak jsem ze sebe vypravil: „Promiň.“

„Nechtěl bys, abychom byli dnes večer spolu?“

„Jo. Jo, to bych moc rád. Co kdybychom se spolu navečeřeli?“

„Tak mi řekni, co mám přinést.“

„Já něco nakoupím. Nakupování je balzám pro duši.“

V Lucky Marketu jsem nakoupil garnáty, celer, zelenou cibulku a kulaté papriky. Nezapomněl jsem ani na láhev ginu Bombay Sapphire, dvě limetky a karton piva Falstaff. Jednu plechovku jsem vypil, už když jsem stál ve frontě u pokladny, a sklidil jsem za to četné opovržlivé pohledy ostatních zákazníků. Dělal jsem, že je nevidím. Nikdo z nich neměl nejspíš tu čest strávit skoro celý den ve společnosti ženy s dírou v hlavě.

Pokladní zašvitořila: „To máme dnes krásný den, že, pane?“

„Lepší být ani nemůže.“ Snažil jsem se ze všech sil se ovládnout, abych jí nemusel vychrstnout zbytek piva do obličeje.

O dvacet minut později už jsem zajížděl pod přístřešek pro auta u malé vilky na úbočí svahu, v těsné blízkosti bulváru Woodrow Wilson Drive vLaurel Canyonu. Podlahu pod přístřeškem pokrývala jemná vrstva popílku, v níž byla jasně vidět souvislá řada kočičích stop, které vedly od boční stěny domku k průlezovému poklopu ve vchodových dveřích. Lidé v Minnesotě vídají takové věci, když napadne sníh.

Kocour čekal u úplně suché misky na vodu. Odložil jsem nákup na kuchyňskou linku, nalil jsem kocourovi vodu a pak jsem se posadil na podlahu a poslouchal, jak hltavě chlemtá. Je obrovský a až na šedivé chlupy, které mu vyrostly kolem husté pavučiny jizev na hlavě a lopatkách, je celý černý. Když ke mně přišel poprvé, nespustil ze mě oči, ani když pil, ale teď mě úplně ignoroval, a když jsem se ho dotkl, začal příst. Stala se z nás rodinka.

Vysypal jsem nakoupenou zeleninu do dřezu, namíchal jsem si drink, pořádně jsem se napil a šel jsem si nahoru dát sprchu. Osprchoval jsem se dvakrát a pomalu jsem ubíral teplou vodu, až jsem nakonec stál pod ledovým proudem, ale pach, který mě obklopoval na místě činu, mě pořád neopouštěl. Dokonce ani šumění sprchy nedokázalo přehlušit bzučení much a šustot nožek hrobaříků. Natáhl jsem si volné bavlněné domácí kalhoty a sešel jsem bos a bez košile dolů.

Lucy už byla v kuchyni a prohlížela si zeleninu ve dřezu.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji.

„Nazdárek.“ Podívala se na prázdnou sklenici, aniž by hnula brvou. „Co pijeme?“

„Sapphire s tonikem.“

„Tak mi taky nalej. A co budeme vařit?“

„Myslel jsem si, že bys mě mohla naučit připravovat dušené garnáty.“

Konečně se mírně a spíš pro sebe pousmála. „To by mohlo být fajn.“

„Kde je Ben?“

„Venku na verandě. Půjčila jsem mu videokazetu. Třeba mu vydrží, než to dokuchtíme.“

„Za pět minut je tady.“

„To máš co délat.“

Její úsměv dokázal zaplašit i vzpomínku na mračna much.

Ben byl na verandě, která se táhne podél zadní stěny domku, a visel přes zábradlí, aby lépe viděl na srnce, který se chodil pást do divoké vysoké trávy mezi olivovníky kus pod námi. Tady, uprostřed méstské aglomerace obývané jedenácti miliony lidí, se dal zahlédnout srnec, kojot i křepel, a dokonce tu létali jestřábi. Jednou jsem měl až na verandě rysa.

Vyšel jsem ven, naklonil jsem se vedle Bena přes zábradlí a podíval se dolů ze svahu. Viděl jsem jen stíny.

„Maminka povídala, že tu paní, co jste ji chtěli najít, někdo zabil.“

„To je pravda.“

„To je mi líto.“

Měl ustaranou tvář a oči plné lítosti. Devítileté dítě.

„Mně taky, kámo.“ Pak jsem se na něj usmál, protože devítiletým dětem tolik lítosti nesluší. „Kdy vlastně jedeš na ten tenisový tábor?“ zeptal jsem se ho. Lucy i Ben byli vášnivými hráči tenisu.

Ben se ještě víc naklonil přes zábradlí. „Za pár dní.“

„Nevypadáš, že by ses tam nějak zvlášť těšil.“

„Oni nás tam budou nutit jezdit na koni. Smrdí jako prase.“

Jo, život je těžký, když svět kolem vás smrdí jako prase.

Zavedl jsem ho dovnitř, pustil mu video a vrátil se do kuchyně za Lucy. „Říká, že to prý na tenisovém táboře bude smrdět jako prase.“

„Ano,“ odvětila. „To bude. Bude to pro něj ale taky šance seznámit se se třemi kluky, kteří chodí do té školy, do které nastupuje on.“

„Existuje vůbec něco, co by sis nepromýšlela?“

„Ne. Jsem matka.“

Přikývl jsem.

„A taky budeme mít dva týdny pro sebe.“

„Matky vědí opravdu všechno.“

Příprava jídla nám trvala asi hodinu. Oloupali jsme garnáty, opražili zeleninu na oleji a přidali jsme rajčata a česnek. Ta nepříliš náročná mechanická činnost mi přinášela uklidnění. Zároveň jsem mohl Lucy vyprávět o Frankovi, Joeovi a Karen Garcíové. Lékař léčí, kuchtění uzdravuje.

Lucy mě přerušila: „Teď přijde důležitá část vaření. Dávej dobrý pozor.“

„Oukej.“

Přitáhla si mě k sobě, otřela se rty o moje ústa a odstoupila.

„Už se cítíš líp?“

Natáhl jsem k ní ruku. Propletla si prsty s mými a já jsem jí je políbil.

„Mnohem líp.“

Čekali jsme, až se uvaří rýže, když dorazil Joe Pike. Nečekal jsem ho, ale náhle se objevit patří k Joeovým typickým způsobům. Lucy odložila sklenku a pevně ho objala. „Dozvěděla jsem se, žes ji znal, Joe. Je mi to hrozně líto.“

Joe vedle ní vypadal přímo obrovský. Připomínal mi strašlivého golema, v jehož tváři leží stín, dokonce i v mé světlem prozářené kuchyni.

Ben zahulákal: „Hej, Joe! Mám tu Muže v černém! Chceš se na ně se mnou kouknout?“

„Dneska ne, kámo.“ Podíval se na mě. „Montoya uzavřel s Bishopem dohodu. Zítra ráno se můžeme hlásit na Parker Center na vraždách a loupežích. Určí nám styčného důstojníka a budou nás informovat.“

„Dobrá.“

„Poskytnou nám kopie všech hlášení, zápisů i svědeckých výpovědí.“

Stejně mi ale nešlo do hlavy, proč přišel. Určitě to nebylo jen kvůli tomu, aby mě informoval o té dohodě. To mi mohl jen zatelefonovat.

„A dál?“ zeptal jsem se.

„Mohli bychom si o tom promluvit?“

„Jistě.“

Vyšli jsme za ním s Lucy na verandu. Venku se objevil i kocour a začal se Joeovi třít o nohy. Joe Pike je kromě mne jediná lidská bytost, které tohle zvíře dovolí, aby se ho dotkla.

„Jak je na tom Frank?“

„Opil se.“

Nic víc neřekl. Vzal kocoura do náručí a začal ho hladit. Lucy mi prostrčila ruku pod paží, přivinula se ke mně a nespouštěla z Joea zrak. Dělá to dost často, a mně pokaždé, když se na něj dívá, vrtá hlavou, na co asi myslí.

Nakonec Joe znovu promluvil: „Garcíovi jsou moji přátelé, ne tvoji, ale ty problémy s policií budeš muset řešit ty.“

„Myslíš tím Krantze?“

„Nejen Krantze. Budeš muset jednat s lidmi z Parker Center. To já nemůžu.“ Mluvil o losangeleské policii jako celku.

„S tím jsem počítal, Joe. To není problém.“

Lucy se zeptala: „Co myslíš tím Jednat s lidmi z Parker Center?“

Pike prohlásil: „Já si od Franka žádné peníze nevezmu, ale nemůžu to chtít po tobě.“

„Na to zapomeň.“

Díval se na kocoura a mně najednou došlo, že je v rozpacích. „Nechci na to zapomenout. Chci ti zaplatit za tvůj čas.“

„Ježíšmarjá, Joe! Jak to vůbec můžeš takhle brát?“ Teď jsem byl v rozpacích i já.

Lucy se připomněla: „Dejme tomu, že jsem se na něco zeptala.“

Odpověděl jsem jí jen proto, abychom změnili téma. „Na Parker Center sídlí velitelství policie pro celé Los Angeles. Mají tam hlavní stan i ti policajti z oddělení vražd a loupeží, se kterými budeme muset jednat. Já tam zítra budu muset zajet, abych si vyslechl informace o průběhu vyšetřování. Není to žádný velký problém.“

Lucy se zeptala: „No dobře, ale proč nejsou ochotni spolupracovat s Joem?“ Nedocházelo jí to. Byla prostě jen zvědavá, ale mě najednou zamrzelo, že s námi šla ven.

„Joe není s místními policajty právě zadobře. Vyštípali by ho.“

Lucy se na mě usmála. Pořád ještě nechápala. „Ale proč by to, proboha, dělali?“

Joe postavil kocoura na zem a podíval se na ni. „Zabil jsem svého parťáka.“

„Oh!“

Joe se na ni ještě chvilku díval přes tmavá skla slunečních brýlí a pak odešel. Vítr ustal a kouř teď visel nad údolím jako opona, která zamlžovala světla, jež se pod námi začínala rozsvěcet.

Lucy si navlhčila rty a namíchala si další drink. „Neměla jsem být tak pitomě zvědavá.“

Vrátili jsme se dovnitř a pustili se do garnátů. Moc už jsme toho ale nenamluvili.

Nic nezarazí konverzaci tak spolehlivé jako smrt.

Štvanice

Edward Deege, mistr tesařský, vyznavač svobodného života a fanoušek Davea Matthewse, čekal mezi divokými akáty, které rostly po celém hřebeni nad bulvárem Lake Hollywood Drive, dokud obloha nepotemní soumrakem a zšeřelé údolí jezera pod ním nedostane tmavě nachový nádech. Stíny ho skryjí před zraky policistů.

Sledoval je, jak skoco celý den pracují na místě, kde došlo k vraždě. Až nadcházející soumrak je donutil přestat. Nakonec tu zůstali jen dva příslušníci hlídkové služby, muž a žena, kteří měli střežit okolí, ale zdálo se, že se víc zajímají jeden o druhého než o obcházení natažené žluté pásky.

Edward o zavražděné ženě nic nevěděl, nijak ho nezajímal ani zločin sám a už vůbec nestál o to, aby ho policisté začali vyslýchat. Jeho zájem se soustředil na věc podstatně jednodušší, totiž na večeři. Na úpatí hory se třpytila světla restaurací, kterých byly tamní ulice plné. Člověk mohl vždycky počítat s tím, že tam narazí na někoho, kdo bude po dobré večeři ochoten utrousit dolar, možná i dva. Stačilo hodinku žebrat a Edward si mohl koupit nové baterie do discmana a vyrazit ke Stánkům s občerstvením, kde si vybíral mezi pochoutkami, jako byl hovězí hamburger, burrito carne asada a vietnamské preclíky. Výběr byl v podstatě neomezený.

Později, když se nasytil, si vychutnal cestu zpět nahoru k chatrči, kterou si nad jezerem vystavěl. Tam obvykle dělil svou pozornost mezi trochu marihuany, deník, do něhož si zaznamenával své úvahy o světové ekologické rovnováze, a příjemné zažívání.

Nyní se však Edward držel mezi stromy, dokud za sebou nenechal hlídkový vůz policie, a teprve pak se vydal spletí ulic vinoucích se vilovou čtvrtí po svahu dolů. Znal to tu dobře. Několikrát denně tudy absolvoval cestu za skrovným příjmem, který si obstarával žebráním u aut čekajících na zelenou a na dálničních nájezdech. Nahoru k jezeru se vracel, jakmile se udělalo příliš velké horko, a pak znovu na noc.

Edward, kterému jeho obvyklý večerní program narušili policisté tím, že se nepříjemně hemžili v okolí jeho hájemství, měl obavy, aby nezmeškal nejlepší dobu na žebrání. Ztracený čas znamenal ztracené peníze. Zvolil proto nejkratší cestu a se sluchátky discmana na uších přizpůsobil krok zběsilému beatu Davea Matthewse, který jako by zněl z jiného světa. Proklouzl mezi dvěma domy, seběhl podél strouhy a vynořil se za jedním z domů, které tu prošly totální rekonstrukcí. Šel tudy snad už stokrát a nikdy o tom moc nepřemýšlel. Dům stál na konci slepé uličky. Většina ostatních domů byla zakryta živými ploty nebo zdmi. Domy bez očí, pomyslel si. Edwarda často napadalo, jestli v těch domech opravdu někdo bydlí, nebo jestli jsou to jen filmové kulisy, které je možné libovolně rozebírat a přesouvat. Takové myšlenky mu ale naháněly husí kůži, a tak se jim snažil vyhýbat. Život je i bez nich plný nejistoty.

Když obcházel velký modrý kontejner na odpadky, nepočítal s tím, že uvidí něco jiného než prázdnou tmavou ulici, jakou viděl už mnohokrát předtím. Když zahlédl terénní vůz, který stál s běžícím motorem, překvapilo ho to. Zarazil se. Nejdřív pomýšlel na útěk, ale hlad byl silnější než strach.

Auto mu připadalo povědomé. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je to stejný vůz jako ten, který popsal dvěma mužům, co hledali tu ženu, jež sem chodila běhat.

Utéci, nebo ne?

Přemohl jej hlad. Vždycky mu podlehl.

Odvrátil obličej a vykročil s nadějí, že se mu podaří kolem auta nepozorovaně proklouznout a zmizet mezi domy dřív, než ho bude moci někdo z vozu začít obtěžovat. Právě v okamžiku, kdy se zaradoval, že se mu to podařilo, vystoupil z auta muž se slunečními brýlemi na očích, který až dosud seděl za volantem. Přestože byla tma, tmavé brýle si nesundal.

„Edwarde?“

Edward zrychlil krok. Ten muž, jehož svalnaté paže se v měsíčním světle modravě leskly, se mu nelíbil.

„Edwarde!“

Edward vykročil ještě rychleji, ale ten muž se náhle ocitl přímo za ním a prudce ho strhl za odpadkový kontejner. Edwardovi spadlo jedno sluchátko, hlas Davea Matthewse zeslábl a zněl nyní jakoby z velké dálky.

„Jste Edward Deege?“

„Ne!“

Edward zdvihl ruce a zatvrzele se vzpíral pohlédnout do těch neprůhledných černých skel. Žaludek se mu nyní svíral nikoli hladem, ale strachem, který jej celého prostoupil.

Hlas toho nepříjemného muže se ztišil a zklidnil. „Myslím, že ano. Edward Deege, mistr tesařský, beru každou práci.“

„Nechte mě být!“

Muž k němu přistoupil ještě blíž a Edward v tom šíleném, strašlivém a děsivém okamžiku pochopil, že zemře. Z toho muže nepřátelství přímo vyzařovalo. Tím chlapem zmítala zuřivost.

V jednu chvíli je člověk na cestě za poctivým výdělkem a vzápětí se ocitne na pokraji zkázy.

Život byl divný.

Edward zavrávoral nazpět a ten muž opět zkrátil vzdálenost, která je dělila.

Vší silou, kterou mu do těla vlil příval adrenalinu, popadl Edward discmana a mrštil jím proti mužově hlavě, ale neznámý ho chytil za ruku, zkroutil mu ji a Edward pocítil bolest ještě dřív, než uslyšel prasknutí.

Edward Deege, mistr tesařský, sebou škubl a pokusil se vykřiknout…

7

John Chen na scéně

Následujícího rána, když John Chen podlézal žlutou pásku uzavírající přístup na místo činu, vypadlo mu z kapsy u košile pouzdro na tužky, které se rozsypaly v hustém podrostu.

„Do prdele.“

Chen se ohlédl zpátky k cestě, kde se dva příslušníci hlídkové služby opírali o kapotu policejního vozu. Dívali se naštěstí jinam. Výborně. Ta dívka vypadala docela dobře a John Chen nechtěl, aby si o něm myslela, že je nemehlo.

John posbíral všechny tužky a nacpal si pouzdro zpátky do kapsy. Pak se zamyslel a raději je přemístil do tašky na důkazní materiál. Celý den se bude ohýbat a to zatracené pouzdro by mu padalo pořád. Udělal by ze sebe prvotřídního idiota. Vůbec nezáleželo na tom, že až bude tam dole, nikdo ho neuvidí. Stejně by si připadal jako kretén, a John zastával teorii, kterou se snažil ctít i v praxi: Pokud se člověk naučí nechovat se jako blbec, když je sám, zvykne si na to a neztrapní se, když je v dohledu pěkná ženská.

John Chen byl u kriminálky nováčkem a toto byl teprve třetí případ, k němuž byl samostatně vyslán. Chen nebyl příslušníkem policie. Stejně jako všichni ostatní technici a pracovníci laboratoře byl i on civilním zaměstnancem. Kdyby na tom byl fyzicky ještě o vlásek hůř, už by neměl šanci splnit požadavky na fyzickou výkonnost zaměstnanců policie. Se svou výškou sto třiaosmdesáti centimetrů a váhou necelých šedesáti kilogramů si připadal jako karikatura chlapa (a to ani nepočítal strašlivě silné brýle, které musel nosit). Jeho plán zaměřený na překonání tohoto handicapu byl založen na odhodlání pracovat daleko víc než všichni kolegové, co nejrychleji postoupit na vyšší příčku zaměstnaneckého žebříčku (s odpovídajícím zvýšením platu) a co nejdříve si pořídit Porsche Boxster, s nímž, jak byl přesvédčen, se stane neodolatelným.

Chenovým úkolem bylo zajistit veškeré fýzické důkazy, které by mohly detektivům napomoci při identifikaci a usvědčení pachatele zločinu. Mohl sice celé své pátrání uzavřít už včera tím, že by předal detektivům všechno, co se mu podařilo nalézt, ale již za soumraku, když bylo tělo Karen Gardové odvezeno, se rozhodl, že se sem ráno vrátí, a nařídil proto uzavření a střežení místa činu. Detektivové, kterým byl případ svéřen, tudíž uzavřeli okolí jezera a dva policisté v uniformách strávili celou noc na místě. Protože měl policista na krku škrábanec, kterého si Chen celý předchozí den nevšiml, zmocnilo se jej podezření, že to hlídání pojali poněkud netradičně. Bylo to pro něj jen dalším potvrzením toho, co považoval za nevyvratitelnou skutečnost – každému se povede dostat ženskou, jen jemu ne.

Chen se se zachmuřenou tváří snažil zaplašit myšlenky na to, jak druhým přeje štěstí, a pokračoval po stezce až na malou mýtinu, kde byla oběť zavražděna. Během noci ustal vítr, takže se nyní nepohnul ani lístek a hladina jezera připomínala skleněnou tabuli. Byl tu klid jako v onom příslovečném hrobě.

John odložil tašku na důkazní materiál (která vypadala jako obyčejná rybářská brašna, jen daleko víc vážila) a naklonil se přes okraj srázu, aby se podíval na místo, kde bylo nalezeno mrtvé tělo. Vyfotografoval si to tu už včera před odvozem mrtvoly a odebral vzorky z místa, kde krev oběti ulpěla na olivových listech. Tam, kde odebíral vzorek, nechal zapíchnutý drát s bílým štítkem. Snažil se rovněž rozlišit a identifikovat četné stopy kolem mrtvoly a byl přesvědčen o tom, že se mu podařilo oddělit ty, jež patřily oběma mužům, kteří oběť našli (oba měli turistické boty s klínovou podrážkou, jeden pravděpodobně značky Nautica, druhý nejspíš Red Wing), i stopy policistů a vyšetřovatele ze soudního. Ti všichni courali po místě činu jako školáci na pochodovém cvičení. Hlavně ten vyšetřovatel ze soudního tu nadělal paseku. Člověk by si myslel, že bude vědět, jak se má pohybovat na místě, kde byl spáchán zločin, ale předvedl se jako totální trouba. Chen však i přesto pečlivě označil a změřil každičkou stopu, kterou tu našel, a pak ji vyznačil na plánku místa činu, do něhož zanesl i nákres polohy těla oběti, krevní stopy, nalezený plastový sáček, tři cigaretové nedopalky (o kterých si byl stoprocentně jist, že se zločinem ani s obětí nikterak nesouvisejí) a veškeré potřebné orientační body. Všechno to měření a zakreslování mu zabralo spoustu času, a když se konečně dostal až k mýtině, která se ocitla v horní části nákresu a na níž došlo ke střelbě, měl čas sotva na to, aby si povšiml stop po dopadu těla v polámaném podrostu, do něhož oběť upadla. Právě v tom okamžiku se rozhodl ukončit pátrání a navrhl detektivům, že bude pokračovat ráno. Když to nebude k ničemu jinému, tak by mu to alespoň mohlo vynést nějaké body navíc při příštím povyšování. Konečně by se tak o krůček přiblížil k tomu vysněnému čtyřkolovému „kočkolapu“.

Když stál na okraji srázu, představil si John Chen oběť na břehu jezera, kde ji viděl poprvé, a teprve potom soustředil pozornost na stezku. Okraj svahu se v místě, kde oběť padala, zbortil, a když Chen o krok ustoupil, viděl světlou rýhu na kraji stezky. Tady pravděpodobně oběť dostala zásah. Jak padala, táhla špičku levé nohy po zemi, a když přepadla přes okraj srázu dolů k vodě, břeh se v jednom místě zbortil. Vedle rýhy na kraji stezky si všiml čehosi bílého, a když se podíval pozorněji, zjistil, že jde o kousek bílé umělé hmoty ve tvaru trojúhelníka o straně dlouhé asi tak půl centimetru. Byl potřísněn jakousi šedou mazlavou hmotou. Pravděpodobně to vůbec nic neznamenalo – většina toho, co člověk na místě činu našel, nic neznamenala – ale stejně vyndal z brašny další značku, označil ten kousek plastu a zanesl jej do svého nákresu.

Když to dokončil, znovu se soustředil na stezku. Věděl už, kde se nacházela oběť, ale kde byl střelec? Podle místa vstřelu Chen věděl, že člověk, který střílel, stál přímo před mrtvou na stezce. Přidřepl si tedy a pokoušel se podle stop zjistit, kde mohl vrah stát, ale nedařilo se mu to. Do chvíle, než byla oběť objevena, než policie uzavřela celé okolí a než Chen dorazil, tudy prošlo bůhvíkolik běžců i turistů a ti zničili téměř všechny použitelné stopy. Chen si s pohledem upřeným na stezku povzdychl a zavrtěl s pocitem porážky hlavou. Tajně doufal v nějakou stopu vrahovy nohy, ale neobjevil vůbec nic. Nijak zvlášť se mu ten návrat nevyplatil. Na povýšení ani na porsche to asi stačit nebude. Jeho šéf by už nejspíš hulákal kvůli plýtvání časem.

John Chen naslouchal větru a lámal si hlavu tím, co dělat dál, když se za ním ozval tichý hlas: „Jděte stranou.“

Chen leknutím až nadskočil, otočil se a zakopl jednou nohou o druhou. Plánek místa činu mu upadl do trávy.

Muž naproti němu prohlásil: „Nestojíme o další stopy na stezce.“

Stál stranou v trávě a Chen nemohl pochopit, jak se tam tak neslyšně dostal. Neznámý byl skoro stejně vysoký jako Chen, ale jeho tělo zdobily štíhlé dlouhé svaly. Na očích měl tmavé brýle, vlasy po vojensku ostříhané na kratičkého ježka, a Chena se mu podařilo vyděsit až k smrti. Podle něj to byl totiž střelec, který se vrátil, aby na místě činu odpráskl dalšího nebožáka. Vypadal jako střelec. Vypadal jako psychopat, kterého baví mačkat spoušť. A ti dva zatracení zmetci v uniformách si tam nahoře snad pořád ještě užívají, napadlo ho. Ta holka mu teď nejspíš dělá po celém krku cucfleky velké jako celá Virginie.

Ovládl se však a vypravil ze sebe: „Sem je vstup zakázán. Byl tu spáchán zločin. Nemáte tady co dělat.“

Ten muž řekl jen: „Nechte mě, abych se podíval.“

Natáhl ruku a Chen věděl, že chce nákres. Podal mu ho. Vůbec ho nenapadlo, že by to mohl neudělat.

První slova, která neznámý po letmém pohledu na plánek pronesl, zněla: „Kde stál střelec?“

Chen ucítil, jak rudne. „Nemůžu to nijak lokalizovat. Je tu příliš špatně vidět.“ Když to říkal, znělo to jako kňučení, což v něm vyvolalo ještě větší rozpaky. „Nahoře na cestě jsou policisté. Budou tu každou chvíli.“

Muž se dál díval do nákresu a nezdálo se, že by ho vůbec slyšel. Chena napadlo, jestli by mu stačil utéci.

Neznámý mu vrátil plánek. „Ustupte z té stezky, Johne.“

„Odkud znáte mé jméno?“

„Je na tom formuláři.“

„Oh.“ Chen si v tu chvíli připadal jako pětiletý spratek a styděl se sám za sebe. Nyní si byl jist, že se k porsche nikdy nedopracuje. „Vy tu máte něco na práci? Kdo jste?“

Muž se naklonil nad stezku a pozorně ji zkoumal. Chvíli si prohlížel rýhu na jejím okraji, pak popošel pár kroků a zaujal polohu, jako by se chystal cvičit kliky. Vydržel tak bez jakéhokoli zjevného úsilí a Chena napadlo, že musí mít opravdovou sílu. A co bylo ještě horší, pojal vůči němu podezření, že dostal do postele každou, na kterou si vzpomněl. Zrovna začínal uvažovat o tom, že začne chodit do posilovny (ten chlap v ní očividně strávil kus života), když ten člověk ustoupil stranou ze stezky a zahleděl se do trávy mezi křovisky.

John se ho zeptal: „Co hledáte?“

Muž neodpověděl. Dál pozorně a trpělivě obracel listy a větvičky, až nakonec zdvihl trs břečťanu.

John přistoupil blíž, ale ten muž varovně zdvihl prst, jako by říkal: Ani krok.

John ztuhl.

Neznámý se dál pozorně rozhlížel a postupně rozšiřoval okruh svého pátrání. John se za celou dobu ani nepohnul. Jen tam stál jako solný sloup a uvažoval o tom, jestli by nemél začít volat o pomoc. Trpce si ale připomněl, že ti dva nahoře u hlídkového vozu budou nejspíš pořád ještě natolik zaměstnáni jeden druhým, že by jeho křik pravděpodobně vůbec nevnímali.

Ten muž pak řekl: „Vaši tašku na důkazní materiál.“

John zdvihl tašku a vykročil k němu.

Neznámý znovu varovně vztyčil prst a pak Johnovi naznačil, aby stezku obešel půlkruhem. „Tudy.“

John se začal prodírat nízkým křovím, na které muž ukázal, na dvou místech si při tom roztrhl kalhoty a utržil spoustu drobných škrábanců, které jej rozlítily až k nepříčetnosti, ale když se konečně prodral až k neznámému, ten mu řekl: „Tady.“

Pod olivovým listem ležela mosazná nábojnice ráže .22.

John hlesl: „Panenko skákavá.“ Upřeně se na toho muže zahleděl. Zdálo se mu, že i on na něj civí, ale nebyl si tím jist, protože přes jeho černé brýle neviděl vůbec nic. „Jak jste to našel?“

„Označte to.“

Muž se vrátil na stezku a přidřepl. John zapíchl drát se štítkem do země vedle nábojnice a spěchal za ním. Neznámý mu znovu ukázal. „Podívejte se. Tady na straně.“

John se díval naznačeným směrem, ale neviděl nic. „Co?“

„Bota.“ Muž ukázal ještě blíž. „Tady.“

John viděl drobné zbytky spousty šlépějí, ale nedokázal pochopit, o čem ten člověk mluví. „Já nic nevidím.“ Muž chvíli mlčel.

„Nakloňte se blíž, Johne. Využijte slunce. Když se podíváte tam, kam dopadá světlo, uvidíte prohlubeň. Jsou tu zřetelně vidět dobré tři čtvrtiny stopy.“ Jeho hlas byl nekonečně trpělivý ajohn za to k němu pocítil neskonalou vděčnost.

Naklonil se tak, že ho na břiše začal šimrat podrost lemující stezku a dál se díval tam, kam mu ten člověk ukazoval. Už se chystal přiznat, že opravdu vůbec nic nevidí, když to konečně spatřil. Byla tam ze tří čtvrtin zřetelná stopa, částečně překrytá otiskem běžecké boty a vyznačená ve tvrdém povrchu okraje stezky tak mělce, že připomínala spíš nános prachu. Zdálo se, že pochází od nějaké obyčejné plátěné obuvi.

„Střelec?“ zeptal se plaše John.

„Vypadá to tak. Je přesně tam, kde musel stát vrah.“

John se ohlédl směrem k pohozené nábojnici. „Takže si myslíte, že to byla pistole? Proto jste tu hledal?“ Samonabíjecí pistole by vyhodila nábojnici doprava a v případě ráže .22 by byla nábojnice odhozena do vzdálenosti zhruba jednoho metru. Pak Johna něco napadlo a poťouchle na neznámého zamžoural. „Ale co když ten chlap použil revolver. Po revolveru by tu nic nezůstalo.“

„To bych tu pak nic nenašel.“ Neznámý pobaveně zavrtěl hlavou. „Všude kolem se motá spousta lidí, a nikdo nic neslyšel. Na revolver tlumič nenašroubujete, Johne.“

Jonh cítil, jak se znovu červená. „To vím taky.“

Muž vykročil po stezce a každou chvíli znovu přidřepl a rozhlížel se. Johna napadlo, že má ideální příležitost doběhnout pro policisty, ale místo toho označil nalezenou stopu a následoval neznámého k porostu zakrslé škumpy na okraji malé mýtiny nad stezkou. Muž obešel pokřivené stromky nejdřív jedním směrem, pak nazpět a dvakrát se sehnul k zemi.

„Tady čekal, než ji uviděl.“

John přistoupil blíž a dával si při tom dobrý pozor, aby se držel za neznámým. Ve ztvrdlé hlíně skutečně spatřil tři dokonalé otisky, které vypadaly úplné stejně jako část stopy nalezená u nábojnice. Stejně jako předtím byly i tyto stopy nepatrné a téměř neviditelné, i přesto, že je ten člověk Johnovi ukázal. Nyní už ale věděl, jak se dívat.

Než si John všechno důkladně prohlédl, neznámý už byl opět v pohybu. John chvatně označil další stopy a spěchal za ním.

Dostali se k drátěnému plotu, který lemoval silnici, a zastavili se u brány. John byl přesvědčen o tom, že dál už nemá smysl chodit, ale ten muž se upřeně zahleděl přes silnici, jako by k němu svah na druhé straně neslyšně promlouval. V zatáčce po levé straně stál hlídkový vůz, ale vzhledem k patrným rytmickým pohybům, vycházejícím ze zadního sedadla, bylo zřejmé, že by ty dva nevyrušila ani atomová bomba. Hajzlové.

Neznámý vzhlédl k hřebeni nad nimi. Nalevo byl svah zastavěn domy, vpravo nebylo nic. Mužův pohled zabloudil k palisandrovému hájku na okraji silnice vpravo od nich. Vzápětí vykročil a John jej trpně následoval.

„Myslíte si, že tady přešel?“ zeptal se Chen.

Muž neodpověděl. Moc sdílný nebyl. To ale johnovi nijak zvlášť nevadilo.

Neznámý si pozorně prohlížel půdu na svahu před palisandry a zřejmě musel něco objevit, protože se ušklíbl.

„Co je zase?“ zeptal se John.

Muž ukázal na slabou vrstvu uvolněné hlíny, která se sesypala na krajnici. „Schovával se za stromy, dokud nebyl na silnici klid, a pak prošel bránou.“

„Výborné.“ Chenovi se to začínalo líbit. Cítil se skvěle.

Škrábali se po svahu vzhůru a nyní už bez obtíží nacházeli střelcovy stopy v mékké hlíně úbočí. Když se dostali až na hřeben, narazili na příjezdovou cestu pro hasiče. John do této chvíle vůbec nevěděl, že tam nějaká cesta je.

„To mě podržte,“ hlesl.

Neznámý ušel po cestě asi třicet metrů a pak se zastavil a civěl do prázdna. John čekal, ale než by se ho znovu zeptal, nač se dívá, raději skousl ret.

Nakonec to ale stejně nevydržel. „Co je, proboha?“

„Auto.“ Neznámý ukázal. „Tady parkoval.“ Ukázal znovu. „Vytekla tu trocha chladicí kapaliny nebo oleje. A tady je otisk pneumatiky.“

To už John označoval skvrny dalším štítkem.

Tajemný jasnovidec prohlásil: „Pneumatika terénního auta. Velký rozvor.“

„Terénní auto? Třeba džíp?“

„Třeba.“

John si bleskově dělal poznámky a napadlo ho, že bude muset zavolat do laboratoře, aby mu poslali materiál, potřebný k získání odlitku pneumatiky.

„Zaparkoval tady, protože to tu znal. Věděl, kam jít.“

„Myslíte si, že ji znal?“

Muž se na Johna podíval a ten instinktivně o krok ucouvl. Sám dobře nevěděl proč.

„Ty stopy vypadaly tak na desítku nohu, viďte, Johne?“

„Otiskly se i v té tvrdé hlíně pěkně hluboko.“ Pěkně hluboko. Johnovi to připadalo jako pár rozfoukaných zrnek prachu. „Z velikosti nohy a odhadnuté váhy můžete určit fyzický typ. Podle odlitku stopy zjistíte značku boty.“

„Já vím.“ John byl znechucen. Možná že by sám žádný z těchto důkazů nenašel, ale za idiota se zrovna nepovažoval.

„Udělejte si odlitek pneumatiky. Identifikujte velikost a značku. Podle toho se dostanete ke značkám aut, která na nich jezdí.“

„Já vím.“

Neznámý se nyní zahleděl dolů k jezeru a John přemýšlel o tom, co se za těmi jeho tmavými skly děje.

„Jste jeden z těch detektivů z města?“

Muž neodpověděl.

„Musíte mi říct své jméno a služební číslo, protože budu muset vyplnit hlášení.“

Neznámý se k němu otočil. „Když jim řeknete, že ty informace máte ode mě, smetou to ze stolu.“

John Chen zamžikal. „Ale… co jim o tom všem mám říct?“

„Nikdy jsem tu nebyl, Johne. Co z toho plyne?“

„Že jsem ty důkazy našel já?“

„Když na to přistoupíte…“

„Jo. Dobře, jasně! Rozhodně!“ Dlané Chenovi zvlhly vzrušením. Ucítil, jak se mu zrychlil tep.

„Zjistěte si značku pneumatik a seznam modelů, na které se používají. Zavolám vám. To snad nebude problém, nebo ano, Johne?“

„Ne, pane.“ Vyletělo to z něj úplně automaticky.

Ten muž se na něj pak upřeně zahleděl a nakonec řekl něco, nač si John Chen po zbytek života vždycky občas vzpomene a bude si lámat hlavu tím, jak to ten chlap myslel a proč to řekl. „Nikdy se neobracej zády k lásce, Johne.“

Pak muž seběhl mezi křovisky po svahu a zmizel snad ještě dřív, než si Chen uvědomil, že ho to zjevení opouští.

Johnu Chenovi se po tváři pomalu rozlil široký zářivý úsměv a pak se rozběhl z kopce. Řítil se houštinami, klopýtal, padal, jednou se dokonce úplně převalil, a teprve u hlídkového vozu srovnal krok. Zamířil ke svému služebnímu autu tak rychle, jak jen to šlo, a z plných plic se rozkřikl na ty dva nadržence, aby jim to konečně překazil.

Povýšení bylo najednou na dosah ruky.

Měl pocit, jako by ten „kočkolap“ už parkoval u něj v garáži.

Nakonec se přece jen vyplatilo ještě se sem vrátit.

8

Velitelství losangeleské policie na Parker Center je osmipatrová budova v centru města, jen pár bloků od Los Angeles Times. V blízkosti velitelství se nachází spousta barů. Bary jsou malé a většinou se v nich jako hosté střídají policisté podle směn. Reportéři se v nich vyskytují prakticky trvale. Na boční stěně budovy velitelství je nápis POLICIE MĚSTA LOS ANGELES, ale písmena jsou malá a celý nápis je zčásti zakryt třemi pokroucenými palmami, jako by se za něj město stydělo.

Strážný v hale mi dal průkaz pro návštěvy, který jsem si připevnil na klopu, zatelefonoval nahoru na oddělení vražd a loupeží, a čtyři minuty nato se otevřely dveře výtahu. Stál v něm Stan Watts a podíval se na mě tak, že jsem si připadal jako masový vrah.

„Zdravíčko, Stane. Jak to jde?“

Watts mě ignoroval.

„Podívejte se, nemá smysl otravovat si život hned od začátku.“

Beze slova stiskl tlačítko pátého poschodí.

Když jsme vyjeli nahoru, zavedl mě do rozlehlé, jasně osvětlené místnosti, lemované ze všech čtyř stran kójemi obsazenými muži, kteří měli nejlepší léta dávno za sebou. Většina jich telefonovala, někteří něco psali a snad všichni vypadali, že se za těmi stoly už narodili. Krantz hovořil s nějakým tělnatým chlapíkem u automatu na kávu. Williams se opíral o stůl a něčemu se zrovna smál. Člověka by nenapadlo, že tihle dva ještě před dvanácti hodinami odháněli mouchy z mrtvé ženské.

Když mě Krantz zahlédl, zamračil se a křikl: „Dolanová! Máš tu kámoše!“

Jediná žena mezi detektivy seděla sama u rohového stolu a cosi čmárala do poznámkového bloku. Když na ni Krantz zavolal, hodila blok do zásuvky, přibouchla ji, zamkla a vstala. Byla vysoká a vyzařovala z ní síla. Připadala mi jako nějaká bývalá veslařka nebo ženská od koní. V místnosti byly i další ženy, ale podle jejich vzezření se dalo snadno odhadnout, že nepatří k detektivům. Dolanová rozhodně ano. Myslím, že na jejím místě bych ten stůl zamykal taky.

Podívala se na Krantze s takovým nadšením, s jakým se dívám na lejno na podrážce, a když se ohlédla po mně, připadal jsem si úplně stejně. Když k nám došla, Krantz prohlásil: „Dolanová, tohle je Cole. Cole, to je Samantha Dolanová. Bude vás mít na starosti.“

Samantha Dolanová měla na sobě elegantní šedý kalhotový kostým s broží. Blond vlasy měla sestřižené nakrátko, ale přitom nevypadala jako mužatka. Hádal jsem jí něco málo přes čtyřicet, ale klidně mohla být mladší. Jakmile Krantz vyslovil její jméno, okamžitě jsem si uvědomil, že ji znám ze spousty televizních přenosů a reportáží.

„Jsem rád, že vás poznávám, Dolanová. Viděl jsem vás v televizi,“ řekl jsem.

Před šesti lety vysílala CBS seriál, jehož námětem byl její případ, který skončil zatčením pachatele série znásilnění. Dolanovou při zatýkání málem zabil. Seriál sice za moc nestál, ale šel v televizi půl roku a udělal z Dolanové na krátkou dobu nejpopulárnějšího člověka z řad losangeleské policie od časů Joea Wambaugha. Článek, jenž vyšel v Timesech, uváděl procento objasněnosti, kterého u svých případů dosáhla. Měla je nejvyšší ze všech policistek a třetí nejvyšší v historii losangeleské policie vůbec. Dobře si vzpomínám na to, jak to na mě zapůsobilo. Najednou mi ale došlo, že jsem o ní od té doby ani jednou neslyšel.

Zamračená tvář Samanthy Dolanové se ještě víc zachmuřila. „Vám se ten seriál, co o mně natočili, líbil?“

Přátelsky jsem se na ni usmál. „Jo.“

„Byl to propadák.“

Bože, jak já to jenom dělám, že vždycky dokážu tak zalichotit.

Krantz se podíval na hodinky. „Budeme vás informovat v zasedací místnosti, abyste tu nikoho dalšího zbytečně nepřipravoval o čas. Něco vám řeknu, Cole. Zrovna teď nám možná vrah uniká jenom kvůli tomu, že jeden z našich lidí musí myslet na vás místo na to, aby sledoval stopu.“

„Jste sympaťák, Krantzi.“

„Jo. Vezmi ho dolů, Dolanová. Budu tam za minutku.“

Dolanová mě zavedla do malé zasedací místnosti, kde už na nás čekali Watts s Williamsem a s nimi tam byl ještě vysoký hubený detektiv jménem Bruly a Hispánec Salerno. Když jsme vešli dovnitř, Bruly Salernovi něco pošeptal, a já jsem si všiml, jak se Salerno usmál. Dolanová se posadila, aniž by se mě namáhala představit nebo vůbec cokoli ostatním říkat. Možná neměla ráda ani je.

Williams to řekl za ni: „To je Elvis Cole. Zastupuje rodinu oběti. Bude nás sledovat pro případ, že bychom to zvorali.“

„Já už jsem na to rodinu připravil, Williamsi.“ Domníval jsem se, že si je získám pohotovou vtipnou odpovědí.

Salerno se ušklíbl. „Měl jste s tím jménem hodně problémů?“

„S jakým? Cole?“

Salerno se zasmál. Už chápete, jak funguje pohotová vtipná odpověď?

Krantz se vřítil dovnitř s šálkem kávy v jedné a s deskami v druhé ruce. „Budete ještě dlouho plýtvat časem, nebo už necháte těch keců?“

Salernovi vyhasl úsměv.

Krantz upil ze šálku, zatímco si četl ve svých deskách, a pak řekl: „Máme zatím následující fakta – Karen Garcíová byla zavražděna v sobotu přibližně v deset hodin dopoledne neznámým útočníkem nebo útočníky u nádrže Lake Hollywood. Zajistili jsme její auto, které bylo odstaveno na parkovišti na Barham Boulevardu. Podle našich dosavadních poznatků útočník vypálil jednu ránu z pistole malé ráže na krátkou vzdálenost. Tělo oběti bylo objeveno dvěma turisty až druhý den. Záznam jejich prvního výslechu už máme hotový. Vyslýcháme rovněž další osoby, o kterých je nám známo, že se v sobotu pohybovaly v okolí jezera – buď tam bydlí, nebo měly k oběti nějaký vztah. V naší práci nám pomáhají detektivové z okrsků Rampart a Wilshire. Zatím nemáme žádného podezřelého.“ Mluvil jako kniha.

„To je všechno?“

Krantz vztekle zkřivil ústa. „Vyšetřování probíhá teprve dvacet hodin. Co jste čekal?“

„To neměla být kritika.“

Vytáhl jsem dva popsané listy papíru a poslal jsem je přes stůl Krantzovi. Ani se jich nedotkl.

„Je tam všechno, co mi Frank García řekl o průběhu posledního dne života své dcery, a to, co jsem se dozvěděl, když jsem se ji snažil najít. Myslel jsem si, že by vám to mohlo pomoct. S Pikem jsme mluvili s lidmi v automatu Jungle Juice, kteří znali Kareniny zvyky. Jejich jména tam jsou taky.“

„My už jsme s nimi taky mluvili, Cole. My totiž pracujeme. Řekněte to otci oběti.“ Otrávenější už ani být nemohl.

„Pod nádrží jsme narazili na bezdomovce jménem Edward Deege. Ten tvrdí, že viděl běžkyni, ke které se přiblížilo červené nebo hnědé větší terénní nebo dodávkové auto. Je to sice nejspíš tak trochu cvok, ale možná byste ho chtěli vyslechnout.“

Krantz podrážděně pohlédl na hodinky, jako bychom ztratili víc času, než byl ochoten připustit. Tři minuty. „Pike nám o tom říkal už včera večer, Cole. Pracujeme na tom. Ještě něco?“

„Jo. Potřebuji se zúčastnit pitvy.“

Krantz s Wattsem si vyměnili udivené pohledy a pak se na mě Krantz usmál. „Vy si ze mě děláte srandu, že jo? Její otec chce fotky?“

„Důvod je stejný, jako když mě poslal nahoru k jezeru. Prostě tam jen chce někoho mít.“

„Panebože.“

Watts z Krantze nespouštěl oči. Teď si odkašlal. „Na okrese mají pořadník. Hromadí se jim tam těla. Některá tam čekají na pitvu už dva tři týdny. Snažíme se to uspíšit, ale nevím, jestli se to povede.“

Chvíli se na sebe ještě s Krantzem dívali a nakonec Krantz pokrčil rameny. „Nevím, kdy dojde na pitvu. Ani nevím, jestli u ní budete moct být. Budu to muset zjistit.“

„Dobrá. Chci vidět kopie veškerých svědeckých výpovědí i laboratorní zprávu kriminalistického technika.“

„Laboratorní zpráva ještě není hotová. Technik pořád pracuje na místě činu. A žádné svědecké výpovědi kromě výslechu těch dvou, co ji našli, zatím taky nejsou k dispozici.“

„Rád bych dostal kopii zápisu z toho výslechu.“

Krantz si založil paže na prsou a pohodlně se opřel. „Jestli si to chcete přečíst, máte možnost, ale žádné kopie se dělat nebudou a nic se nebude vynášet z téhle budovy.“

„Byl jsem pověřen pořízením kopií. Jestli vám to dělá nějaké problémy, budeme muset zavolat zástupci šéfa a zeptat se ho na to.“

Krantz si povzdechl. „Tak se ho tedy zeptáme. Slyšel jsem, že chcete zprávy a hlášení, ale zatím vám nemáme co ukázat, Cole. A pokud jde o ty kopie, budu to muset probrat s Bishopem. Když bude souhlasit, nemám nic proti tomu.“

Na to už se nedalo nic namítnout. „Kdo vede evidenci vyšetřování, vy nebo Watts?“

„Já. Proč?“ zeptal se Watts.

„Rád bych ji viděl.“

„To nejde.“

„Proč? Ušetří to čas nám všem.“ Evidence vyšetřování je chronologický záznam všech skutečností zaznamenaných v průběhu vyšetřování. Uváděly se do ní poznámky policistů, seznam svědků, důkazní materiál, prosté všechno. Nahlédnout do ní by pro mě znamenalo nejjednodušší způsob, jak získat aktuální informace o práci a výsledcích policie.

Watts prohlásil: „Na to zapomeňte. Až se případ dostane k soudu, museli bychom obhájci vysvětlovat, proč jsme dovolili, aby se nám civilista hrabal v záznamech. Když se nám něco nepodaří zjistit, bude namítat, že jsme si vás pustili k informacím a že jsme tak neschopní, že kromě blábolu překroucených nějakým civilistou nic lepšího nemáme.“

„Ale jděte, Wattsi. Já si to přece nebudu nosit domů. Můžete mi třeba i obracet stránky, jestli chcete. Pro všechny by to bylo jednodušší.“

Krantz se znovu podíval na hodinky a vstal ze židle.

„Žádná evidence. Máme před sebou výslechy několika stovek lidí, takže toto sezení končím. Pravidla jsou následující, Cole: Dokud budete v této budově, budete se pohybovat jen v doprovodu Dolanové. Pokud budete něco chtít, požádáte ji o to. Otázky budete klást rovněž jen jí. Když budete muset na ajnclík, bude na vás čekat za dveřmi. Jestli uděláte cokoli bez jejího vědomí, znamená to porušení dohody, kterou máme s Montoyou, a vy jste tu skončil. Je vám to jasné?“

„Ještě si chci přečíst ten zápis.“

Krantz mávl na Dolanovou. „Dolanová se o to postará.“

Dolanová se podívala na Wattse. „Měla jsem vyslechnout ty dva uniformované, co byli přivoláni k nálezu mrtvoly.“

Krantz prohlásil: „S těmi může promluvit Salerno. Ty zůstaň s Colem. To snad zvládneš, nebo ne?“

„Raději bych pracovala na případu, Harvey.“ Jeho jméno vyslovila tak, jako by říkala „lejno“.

„Ty budeš dělat, co ti řeknu.“

Odkašlal jsem si. „A co ta pitva?“

„Řekl jsem, že to budu muset zjistit, a to taky udělám. Kristepane, my se tu snažíme chytit vraha, a já vám místo toho musím dělat chůvu.“

Krantz bez dalších řečí vyšel ze zasedací místnosti. Až na Dolanovou za ním vyšli všichni detektivové. Dolanová zůstala sedět s navztekaným a zachmuřeným výrazem v obličeji.

„Koho jste naštvala, že mě hodili na krk zrovna vám?“

Dolanová se zvedla a vyšla ze dveří. Nechala je otevřené, ale ani se neohlédla, jestli jdu za ní nebo ne. Krantz sice nechtěl, abych se tu potuloval sám, ale měl jsem pocit, že jí je to úplně jedno.

Papírů, na které jsem vypsal své poznatky, se nikdo ani nedotkl. Nikdo se na ně dokonce ani nepodíval. Sebral jsem je ze stolu a na chodbě jsem Dolanovou dohnal. „Nebude to zase tak zlé, Dolanová. Mohl by to být začátek bezvadného přátelství.“

„Nedělejte si ze mě srandu.“

Rozhodil jsem bezmocně rukama a capkal za ní jako psík. Snažil jsem se nedělat si z ní srandu.

Když jsme s Dolanovou vešli do služební místnosti detektivů, Krantz a Watts hovořili se třemi muži, kteří mi připadali jako prodejci cadillaků po měsíci mizerných tržeb. Jeden z nich už měl zjevně svoje léta. Sněhobílé vlasy měl ostříhané na ježka a obličej dohněda opálený. Další dva mě jen probodli pohledem a odvrátili se, ale ten nejstarší na mě civěl, jako by mi z nosu lezla žížala.

Dolanová mi řekla: „Vezměte tu židli a postavte ji tamhle.“

Přistrčila mi chatrnou kancelářskou židli a ukázala ke stěně, kde stál její stůl. Představil jsem si sám sebe, jak tam sedím u zdi jako na hanbě.

„Ke stolu nemůžu?“ zeptal jsem se.

„U stolů pracují naši lidi. Jestli nechcete sedět tady, jděte domů.“

Rázovala přes služební místnost rychlými odhodlanými kroky a já jsem měl dojem, že kdyby jí kdokoli neuhnul z cesty, nakopala by mu zadnici. Za okamžik se vrátila se dvěma šanony a hodila mi je na židli. „Ti, co oběť našli, se jmenují Eugene Dersh a Riley Ward. Vyslechli jsme je včera večer. Chtěl jste si to přečíst, tak si tu sedněte a čtěte. Nic mi do toho nevpisujte.“

Pak Dolanová prudce dosedla za svůj stůl, odemkla zásuvku a vytáhla poznámkový blok. Jasně mi tak dala najevo, že tím se mnou skončila.

V šanonech byly přepsané výpovědi Dershe a Warda. Každá měla asi deset stran. Přečetl jsem si úvodní prohlášení a pak jsem mrkl na Dolanovou. Pořád ještě civěla do bloku s obličejem zešedlým vztekem.

„Dolanová?“

Zdvihla ke mně oči, ale jinak se ani nepohnula.

„Když už spolu musíme pracovat, mohli bychom se k sobě chovat trochu příjemněji, nemyslíte?“

„My spolu nepracujeme. Vy jste tu platný asi jako ti švábi, co lezou pod automatem na kafe. Čím dřív odtud zmizíte, tím dřív si budu zase moct dělat nárok na to, aby mě začali brát jako policajta. Je to jasný?“

„Ale jděte, Dolanová. Já jsem přece docela zábavný chlapík. Nechtěla byste slyšet nějaký vtip?“

„Nechte si ho pro někoho jiného.“

Naklonil jsem se k ní a ztlumil jsem hlas. „Mohli bychom na Krantze dělat opičky.“

„Jestli to nechcete číst, jen mě připravujete o čas.“

Znovu se zahloubala do bloku.

„Dolanová?“

Vzhlédla.

„Usmějete se taky někdy?“

Už se zase dívala do bloku.

„Asi ne, co?“

Ženská obdoba Joea Pikea.

Obě výpovědi jsem si přečetl dvakrát. Eugene Dersh byl grafik a výtvarník na volné noze a někdy pracoval pro Rileyho Warda. Ward měl v západní části Los Angeles malou reklamní agentům a ti dva se seznámili před třemi lety, když si Ward Dershe poprvé najal. Za tu dobu se spřátelili a třikrát týdně si vyrazili na túru nebo si šli zaběhat, a to obvykle do Griffith Parku. Dersh byl pravidelným návštěvníkem okolí jezera a byl tam i v sobotu, kdy byla zavražděna Karen Garcíová. Přemluvil Warda, aby tam s ním vyrazil v nedéli, a tehdy objevili její tělo. Jak vypověděl Dersh, vydali se po stezce nad jezerem a pak se rozhodli sejít až dolů ke břehu. Wardovi se to moc nezamlouvalo a zdálo se mu, že ten sestup je příliš náročný. Zrovna se chystali vrátit se nahoru na stezku, když našli mrtvou. Ani jeden z nich si nevšiml nikoho podezřelého. Oba si podle svých výpovědí uvědomovali, že porušili stopy, když Karen Gardovou prohledávali kvůli její identifikaci, a shodně vypověděli, že Ward to Dershovi rozmlouval, ale že ji Dersh stejně prohledal. Když našel řidičský průkaz, zastavili rekreačního běžce, který měl u sebe mobilní telefon, a zavolali policii.

Zeptal jsem se: „Ptali jste se Dershe taky na sobotu?“

„Šel po opačném břehu jezera v době, která se neshoduje s dobou vraždy. Neviděl nic.“

Nic takového jsem si z přečtených výpovědí nepamatoval, takže jsem v nich znovu zalistoval. „Nic takového tu není. Stojí tu jen, že tam byl taky v sobotu.“

Podal jsem jí zápisy, aby se podívala, ale nevzala si je ode mě.

„Watts to zjistil po tom, co jsme ten případ převzali. Už jste s tím hotov?“ Natáhla ruku.

„Ne.“

Znovu jsem se začetl do Dershovy výpovědi, protože mě napadlo, že pokud Watts vyslechl Dershe ohledně soboty, udělal si pravděpodobně nějaké poznámky, a vzhledem k tomu, že vedl evidenci případu, poznámky by do ní založil.

Rozhlédl jsem se kolem sebe a pátral po Wattsovi, ale byl už pi*yč. Ani Krantz nebyl nikde v dohledu.

„Jak dlouho mu může trvat, než zjistí, jak to bude s tou pitvou?“

„Krantzovi trvá všechno dlouho. Nevzrušujte se.“

„Řekněte mi, Dolanová, je Krantz schopen to zvládnout?“

Ani se na mě nepodívala.

„Zjistil jsem si pár věcí, Dolanová. Vím, že jste špičková policajtka. Vím taky, že i Watts je dobrý. Krantz vypadá spíš jako politik a je pořád nervózní. Je schopen zvládnout řízení vyšetřování, nebo je to nad jeho síly?“

„On to vede, Cole. On, ne já.“

„Myslíte, že si to s tím Deegem bude vůbec ověřovat? A je dost chytrý na to, aby se Dershe zeptal na sobotu?“

Chvíli mlčela, ale pak se ke mně naklonila přes stůl a varovně zvedla propisovačku.

„S tím, jak vedeme vyšetřování, si nedělejte starosti. Jestli se potřebujete vykecat, budete si muset vystačit sám. Já nemám zájem. Je to jasné?“

Znovu se sklonila nad svými poznámkami, aniž by čekala, že jí nějak odpovím.

„Jasné.“

Jen přikývla.

Svalnatý mladík v jasně žlutém tričku protlačil dvojitými dveřmi káru s poštou a zamířil k automatu na kávu. Na pásku mu visel odznak bezpečnostní služby, takže se jednalo o civilního zaměstnance. Stejně jako většina ostatních policejních útvarů v zemi využívala i losangeleská policie civilisty, kdekoli to bylo možné, aby co nejvíce snížila mzdové náklady. Většina takových míst se obsazovala mladými muži, kteří doufali, že jim získané zkušenosti pomohou dostat se k policii. Tenhle chlapík tu pravděpodobně trávil čas braním telefonů a přenášením interních oběžníků, a když měl hodně štěstí, tak ho možná využili k pochůzkám dům od domu při pátrání po pohřešovaných dětech. Blíž k opravdové policejní práci se asi těžko dostane.

Znovu jsem mrkl na Dolanovou. Zírala přímo na mě.

„Můžu si dojít pro kafe?“

„Poslužte si.“

„Chcete taky?“

„Ne. Ty zápisy nechte na židli a pohybujte se jenom tam, kde na vás uvidím.“ Sieg heil!

Doloudal jsem se k automatu a usmál se na toho mladíka. „Jaké je?“

„Jako chcanky.“

Stejně jsem si nalil pohárek a ochutnal. Jako chcanky.

Z jeho identifikační karty jsem si přečetl, že se jmenuje Curtis Wood. Protože tu celý den přecházel z jedné kanceláře do druhé a z patra na patro, napadlo mě, že bude nejspíš vědět, který stůl patří Stanu Wattsovi. Možná, že by věděl i to, kam Watts schovává evidenci vyšetřování. „Ta Dolanová je ale číslo, co?“ Profesionální detektiv rozhazuje sítě a nenápadně navazuje kontakt s nic netušícím nadšencem pro policejní práci. Myslel jsem si prostě, že bych se mohl oklikou dostat k Wattsovi a hlavně k evidenci vyšetřování.

„Víte o tom, že o ní natočili televizní seriál?“

„Jo, to vím. Líbil se mi.“

„O tom bych se tu raději nezmiňoval. Jestli o něm začnete, uvidíte, jak dokáže být divná.“

Obdařil jsem Curtise tím nejpřátelštějším úsměvem, jakého jsem byl schopen, a natáhl jsem pravici. „Už jsem tu chybu udělal. Elvis Cole.“

„Curtis Wood.“ Podle jeho stisku mi bylo jasné, že tráví spoustu času v posilovně. Nejspíš se chtěl dostat do takové kondice, aby zvládl přijímací testy. Mrkl na můj návštěvnický průkaz.

„Pomáhám Dolanové a Stanu Wattsovi s vyšetřováním případu Garcíová. Znáte Wattse?“ Zkušený profesionál hladce přehodil výhybku rozhovoru tam, kam potřeboval.

Curtis přikývl. „Vy jste ten chlapík, co si ho najala její rodina?“

Tihle lidé se dozvědí všechno. „Přesně tak.“ Všimněte si, jak hladce jsem to přešel. Můj protějšek mi návnadu spolkl naprosto dokonale.

Curtis dopil kávu a otočil se, aby mi viděl zpříma do očí. „Oddělení vražd a loupeží má ty nejlepší detektivy ze všech. Jak vůbec chudáka, jako jste vy, může napadnout, že by to zvládnul líp?“

Opřel se do káry a tlačil ji dál, aniž by čekal na odpověď.

Tolik tedy mé profesionální rozhazování sítí a nenápadné navazování kontaktů.

Pořád ještě jsem stál u automatu, když dvojitými dveřmi proletěl Krantz, letmo se na mě podíval a vyrazil ke mně. „Co tu děláte?“

„Čekám na vás, Krantzi. Už je to hodina.“

Navztekaně se ohlédl po Dolanové, která se pohodlně opírala na židli. „Ty ho tu necháš jen tak courat?“

„Proboha, Harvey, vždyť jsem hned vedle něj. Když budu muset, stačím ho zastřelit.“

„Jen jsem si dal kávu,“ řekl jsem. Tady je to nejspíš zločin na prokurátora.

Krantz se uklidnil a obrátil se zpátky ke mně. „Dobrá, takže k těm našim dohadům. Pořád ještě nevíme jistě, jak to bude s tou pitvou, ale dám vám vědět dneska odpoledne.“

„Kvůli tomu jsem tu musel hodinu čekat?“

„Nemusíte tu být vůbec. Bishop řekl, že vám tu zprávu můžeme dát, takže až zítra přijdou, uděláme vám kopie. To je všechno.“

Na chodbě se objevil Stan Watts s tím bělovlasým ježatcem, ale další dva s ním nebyli. Stan řekl jen: „Jsme připraveni, Harve.“ Ježour na mě pořád zíral, jako bych mu dlužil prachy a on přemýšlel, jak je ze mě dostat.

Krantz na ně kývl. „Dobrá, Cole, pro dnešek je to všechno. Teď odsud zmizte.“

„Když můžu mít laboratorní zprávu, můžu dostat taky kopie výpovědí Dershe a Warda?“

Krantz se podíval na Dolanovou. „Udělej mu ty kopie.“

„Nemám mu taky vykouřit péro?“

Krantz zrudl. Že by rozpaky?

„Ona je fakt číslo, Krantzi.“

„Udělej mu ty mizerný kopie a koukej, ať odsud vypadne.“ Krantz se otočil a vyrazil pryč, ale pak se zastavil, ohlédl se a vrátil se ke mně. „Mimochodem, Cole, vůbec mě nepřekvapuje, že jste přišel sám. Věděl jsem, že Pike nebude mít odvahu sem vlézt.“

„Když proti vám stál u jezera, tak jste takový ramena nedělal.“

Krantz ke mně přistoupil ještě o krok blíž. „Jste tu jenom na naše povolení, na to nezapomínejte. Tohle je pořád ještě můj rajón a velím v něm já. Na to taky nezapomeňte.“

„Proč vám Pike říká posránku?“

Sotva jsem to dořekl, Krantz zrudl ještě víc, pak se obrátil a odkráčel, jako by spolkl pravítko. Ohlédl jsem se po Dolanové. Usmívala se, ale když si všimla, že se na ni dívám, její úsmév okamžitě pohasl. Pak řekla: „Vydržte. Udělám ty kopie.“

„Můžu si je udělat sám. Stačí, když mi ukážete kde.“

„Musíte zadat kód. Vedení má strach, abychom si tu nekopírovali odborářské letáky nebo zamilovaný romány.“

Policajti.

O pár minut později mi už Dolanová podávala kopie obou svědeckých výpovědí.

„Děkuji vám, Dolanová. Řekl bych, že teď už je to opravdu všechno.“

„Musím vás doprovodit ven.“

„Fajn.“

Dovedla mě k výtahu, stiskla tlačítko a zírala na dveře, zatímco jsme čekali.

„Povedlo se mi to, že jo?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě.

„Až nakonec. S Krantzem. Povedlo se mi vás rozesmát.“ Dveře výtahu se otevřely. Vešel jsem dovnitř.

„Uvidíme se zítra, Dolanová.“

Odpověděla mi, až když se dveře zavíraly.

„Neuvidíme, pokud vás zahlédnu jako první.“

Případ policisty Joea Pikea

Detektiv třetí třídy Mike McConnell z oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí byl přesvědčen o tom, že snědl zkaženou ústřici. Před dvěma hodinami byl na obědě v restauraci policejní akademie a dal si tam specialitu dne – novoanglickou ústřicovou směs. Od té doby měl pocit, že mu ve střevech probíhají rasové nepokoje. Děsil se jediného – že jej střevní plyny zradí právě při průchodu tou vždycky hustě zalidněnou halou budovy na Parker Center, kde mělo oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí své kanceláře, nebo, a to by bylo ještě horší, v přeplněném výtahu, v němž se vždycky našli nějací vysocí policejní důstojníci, o lidech z radnice ani nemluvě.

Zatím to ale bylo dobré, a Mike McConnell, kterému ve čtyřiapadesáti letech zbývaly dva roky do odsloužení třiceti let a pak už jen důchod, se v pořádku dostal až do své kanceláře, kde popadl složku s případem a hnal se do jednací místnosti. Tam popožene toho vlezlého kreténa Harveyho Krantze, aby se pohovor, který měli před sebou, tolik nevlekl, a tak si snad nenadělá do kalhot.

Když vpadl dovnitř, jeho naděje pohasly. Za stolem už seděla Louise Barshopová, detektiv druhé třídy. Hlavním vyšetřovatelem tohoto případu byl ten patolízal Harvey Krantz, kterého McConnell nesnášel, ale zapomněl na to, že třetím členem vyšetřovací komise je žena. McConnell měl Louise docela rád a kromě toho jí byl povinen prokazovat jako vyšší šarži úctu, ale teď mu dělaly příšerné starosti ty plyny, které se uvolňovaly z té mizerné ústřice v jeho útrobách. Nějak se necítil na to, aby si ulevil v přítomnosti ženy. „Ahoj, Louise. Co doma?“

„Fajn, Mikeu. A u tebe?“

„Ale jo, docela to jde. Pohoda.“ Zoufale přemýšlel, jestli ji má na svoje nadýmání upozornit nebo ne, anebo jestli si má šoupnout svoje věci o kus dál a zjistit, jak moc je poznat, co z něj uniká. Když to bude velký problém, možná by mohl dělat, jako že to byl Krantz.

McConnell se konečně usadil a rozhodl se pro taktiku číslo dvě. Vtom vešel Krantz s tlustým stohem fasciklů v náručí. Byl to vysoký kostnatý chlapík s očima posazenýma blízko u sebe a s dlouhým nosem, který mu propůjčoval vzezření papouška. Na oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí nastoupil před necelým rokem po velice úspěšné kariéře na oddělenípro vloupání v okrsku West Valley. Brzy se stal detektivem. Protože tohle byl jeho případ, čekalo ho také řízení výslechů. Krantz se nijak netajil tím, že své působení v oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí bere jako přestupní stanici před postupem na vyšší post v hierarchii losangeleské policie. Jakmile to bylo možné, utekl od služby v uniformě (McConnell ho podezíral z toho, že mu ulice naháněla strach), a od té doby si vyškemral každou práci, která by mu mohla napomoci kpovýšení. Vždycky zcela neomylně vyhledal ten správný zadek, do kterého bylo zapotřebí lézt, aby se dostal výš. Ten ufňukaný spratek nevynechal jedinou příležitost k tomu, aby dal svému okolí na vědomí, že ukončil školu s vyznamenáním a že si chce dál zvyšovat kvalifikaci. McConnell, jehož osobní zkušenosti s vysokoškoláky se omezovaly jen na tlumení nepokojů na konci šedesátých let, vstoupil hned po střední škole do řad námořní pěchoty, a dnes se pyšnil tím, jak vysoko se vypracoval bez vysokoškolského diplomu. McConnell Harveyho Krantze nenáviděl nejen kvůli jeho nadřazenému a přezíravému vystupování, ale také proto, že se dozvěděl, jak mu ten parchant před dvěma měsíci přerostl přes hlavu, když šéfovi na McConnella vyzvonil, že se u tří případů dopustil chyb. Kripl. McConnell se tehdy zapřísáhl, že toho hubeného bastarda nespustí z očí a zlikviduje mu kariéru, i kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělá, a to i přesto, že mu zbývalo vydržet se zatnutými zuby poslední dva roky, než se bude moci natrvalo odstěhovat do Mexika, kde si chtěl pořídit karavan a válet se na pláži. Kristepane, pomyslel si McConnell, člověku naskakuje husí kůže, jenom se na toho zmetka podívá. Papoušek v lidský kůži.

Krantz svižně pokývl hlavou. „Nazdar, Louise, buďte zdráv, pane McConnelle.“ Vždycky „pane“. Jako by se snažil zdůraznit věkový rozdíl.

„Ahoj, Harvey,“ pozdravila Louise Barshopová. „JSi připravený?“

Krantz se svýma papouščíma očima zahleděl na prázdnou židli určenou pro svědka. „Kde je strana?“

MocConnell se zeptal: „To mluvíte o důstojníkovi, kterého máme vyslechnout?“ Jak to ten buzerant říkal? Strana, jako v nějaké mizerné snobské advokátní kanceláři!

Louise Barshopová se donutila k úsměvu. „Je v čekárně, Harvey. Jsme připraveni začít?“

„Rád bych si ještě prošel pár věcí, než se do toho dáme.“

McConnell se předklonil, aby jeho výlevy zarazil v zárodku. V podbřišku cítil pohyb čehosi podezřele poddajného a začínaly se jej zmocňovat křeče. „Rovnou vám říkám, že s tím nehodlám ztrácet moc času.“ Prohrábl desky s listinami týkajícími se dnešního případu. „Ten kluk je Wozniakůvpartner, ne?“

Krantz sklonil hlavu s tím papouščím zobanem a McConnell by přísahal, že se mu povedlo ho naštvat. Výborně. Jen ať si zase běží fňukat k šéfovi. Pověst kňourala a práskače už mu nikdo neodpáře. „Přesně tak. Wozniakův. Sám jsem inicioval zahájení tohoto vyšetřování, pane McConnelle, a jsem přesvědčen o tom, že není zbytečné.“ Vyšetřoval příslušníka hlídkové služby jménem Abel Wozniak pro podezření z účasti na krádeži a z přechovávání kradeného zboží. „Jako Wozniakův partner musí ten člověk každopádně vědět, v čem Wozniak jede, i kdyby v tom sám namočen nebyl, a rád bych proto získal vaše svolení k tomu, abych na něj mohl přitlačit. A to tvrdě, pokud to bude nezbytně nutné.“

„Fajn, fajn, jak chcete. Jenom ať to netrvá moc dlouho. Je pátek odpoledne a já bych odsud rád vypadl co nejdřív. Jestli z něj něco dostanete, prosím, jděte do toho, ale jestli ten kluk nic neví, nechci s ním ztrácet čas.“

Harvey si potichu povzdychl, aby dal najevo, že není zrovna nadšený, a pak si pospíšil do čekárny.

„Harvey je docela kariérista, co?“ zeptala se Louise.

„Je to sráč. Kvůli lidem jako on nám říkají ‚Krysí rota‘.“ Louise Barshopová odvrátila tvář, aniž by nějak reagovala. Pravděpodobně si myslela totéž, ale neměla za sebou osmadvacet let služby, aby si mohla dovolit říci to nahlas. V oddělenípro vyšetřování vnitřních záležitostí měly stěny uši a člověk si musel dávat dobrý pozor na to, do čí řiti kope, protože se mu to mohlo velice brzy a velice nepříjemně vrátit.

Vyslýchanou osobou byl mladý příslušník hlídkové služby jménem Joe Pike. McConnell si dnes dopoledne pročítal jeho osobní složku a ten mladík na něj udělal dojem. Na policejní akademii ukončil studium jako čtvrtý nejlepší z ročníku a sloužil tři roky. Všechny zprávy o hodnocení výsledků policistů pak od té doby uváděly mezi nejlepšími právě Pikeovo jméno. McConnell byl natolik zkušený, aby věděl, že jen to samo o sobě není žádnou zárukou proti korupci, protože mnoho schopných a odvážných mladých mužů dokáže krást jako straka, když je nikdo nehlídá. I po osmadvaceti letech služby však Mike McConnell stále ještě věřil, že muži a ženy, kteří tvoří policejní sbor tohoto města, jsou téměř do jednoho tím nejlepším, co může mladá generace Los Angeles nabídnout. Za ta léta v něm vyklíčil pocit, že je jeho povinností, ba přímo závazkem, chránit jejich pověst před tou hrstkou, která by mohla ty ostatní pošpinit. Když si přečetl složku Joea Pikea, těšil se na setkání s ním. Stejně jako McConnell i Pike absolvoval výcvik námořní pěchoty na základně Camp Pendleton, ale na rozdíl od McConnella, který byl řadovým námořním pěšákem, prošel Pike výcvikem elitních námořních průzkumných jednotek Force Recon, pak sloužil ve Vietnamu, dvakrát tam byl vyznamenán Bronzovou hvězdou a dvakrát Purpurovým srdcem. McConnell se při pohledu do Pikeových záznamů jen pousmál a pomyslel si, že takový nafoukaný hovňousek, jako je Krantz (kterému se podařilo vojenské službě se rovnou vyhnout), si vůbec nezaslouží dýchat s tímhle chlapcem stejný vzduch.

Dveře se otevřely a Krantz ukázal na židli, kam chtěl, aby se Pike posadil. Všichni tři detektivové z oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí seděli vedle sebe za dlouhým stolem. Vyslýchaný pak měl určené místo na židli naproti nim. Židle byla od stolu tak daleko, aby to ještě prohloubilo jeho pocit izolace a zranitelnosti. Naprosto standardní postup při vyšetřování vedeném tímto oddělením.

První, čeho si McConnell všiml, bylo to, že mladý policista je jako ze škatulky. Uniformu měl bez sebemenšíposkvrnky, kalhoty i košile byly čerstvě nažehlené a černý kožený opasek i polobotky se leskly jako zrcadlo. Pike byl asi tak stejně vysoký jako Krantz, ale tam, kde byl Krantz hubený a kostnatý, byl Pike mohutný a košile se mu na zádech, ramenou a nadloktí napínala svalstvem. McConnell ho oslovil: „Policisto Pikeu.“

„Ano, pane.“

„Jsem detektiv McConnell a toto je detektiv Barshopová. Ty brýle budete muset sundat.“

Pike odložil sluneční brýle a odhalil jasně modré oči. Louise Barshopová se zavrtěla na židli.

Pike se zeptal: „Budu tady potřebovat obhájce?“

McConnell zapnul velký kazetový magnetofon značky Nagra ještě předtím, než odpověděl: „Můžete si vyžádat konzultaci s právníkem, ale pokud na naše otázky neodpovíte teď a tady – což vám tímto nařizujeme, a ujišťuji vás, že nebudeme čekat, až se k tomu vymáčkne advokát – budete postaven mimo službu a obviněn z toho, že jste odmítl splnit administrativní nařízení vyššího důstojníka. Rozuměl jste mi?“

„Ano, pane.“ Pike McConnellův pohled vydržel, aniž by uhnul očima, a McConnell si pomyslel, že ten chlapec nevypadá na to, že by něco tajil. Jestli je vystrašený nebo nervózní, pak to velice dobře skrývá.

„Přejete si obhájce?“

„Ne, pane.“

Louise Barshopová se zeptala: „Vysvětlil vám detektiv Krantz, proč jste tady?“

„Ne, madam.“

„Prošetřujeme obvinění vašeho hlídkového partnera Ábela Wozniaka, podle kterého byl nebo je zapleten do série vloupání do velkoskladů, k nimž došlo v uplynídém roce.“

McConnell pozorně sledoval, jak mladý muž na její slova zareaguje, ale jeho obličej měl stejně živou mimiku jako záchodová mísa. „Tak co vy na to, chlapče? Jak na vás tohle obvinění působí?“

Pike na něj chvíli hleděl a pak pokrčil rameny tak nepatrně, že to bylo sotva vidět.

Krantz na něj vyštěkl: „Jak dlouho sloužíte s policistou Wozniakem?“

„Dva roky.“

„A to vám máme věřit, že nevíte, v čem jede?“

Modré očí se zadívaly na toho papouška a McConnell by v tu chvíli dal celé jmění za to, kdyby věděl, co se za nimi odehrává. Pike neodpovídal.

Krantz vstal. Byl zvyklý při vyslýchání chodit, což McConnella rozčilovalo, ale přesto mu v tom nebránil, protože to vždy rozčilovalo i člověka, kterého právě vyslýchali.

„Přijal jste někdy úplatek nebo provedl cokoli, o čem by vám bylo známo, že jste tím porušil zákon?“

„Ne, pane.“

„Byl jste někdy svědkem toho, že by policista Wozniak provedl cokoli, o čem by vám bylo známo, že tím porušil zákon?“

„Ne, pane.“

Louise Barshopová se zeptala: „Zmínil se před vámi někdy policista Wozniak o tom, že by něco podobného provedl? Udělal nebo řekl někdy něco, co by vás vedlo k závěru, že se něčeho takového dopustil?“

„Ne, madam.“

„Znáte Carlose Reenu neboJesuse Uribea, známé také jako Tip a Tap?“ zeptal se Krantz. Reena a Uribe byli překupníci kradeného zboží, kteří působili ve skladišti v blízkosti Whitemanova letiště v Pacoimě.

„Vím, kdo je to, ale neznám je.“

„Viděl jste někdy policistu Wozniaka ve společnosti některého z těchto mužů?“

„Ne, pane.“

„Zmínil se o nich někdy policista Wozniak před vámi?“

„Ne, pane.“

Krantz pokaždé vypálil další otázku, sotva Pike stačil odpovědět na tu předchozí, a byl stále podrážděnější, protože Pike si vždy před odpovědí dopřál pauzu, jež byla pokaždé delší nebo kratší než ta předtím, takže Krantzovi bránil v nastolení pevného rytmu. McConnell si uvědomil, že to Pike dělá záměrně, a pocítil k němu sympatie. Poznal, že je Krantz vyveden z míry, protože střídavě přenášel svoji váhu z jedné nohy na druhou. McConnell neměl rád nervózní lidi. Takhle nervózní byla jeho první žena. Zbavil se jí. Vložil se do výslechu: „Policisto Pikeu, musím vás informovat, že nesmíte nikomu prozradit, že s vámi byl proveden tento výslech, a že nesmíte hovořit o tom, nač jsme se vás ptali. Pokud toto nařízení porušíte, budete obviněn z nesplnění oprávněně vydaného rozkazu a propuštěn. Rozumíte tomu?“

„Ano, pane. Smím se na něco zeptat?“

„Jen do toho.“ McCon nell se podíval na hodinky a ucítil, jak mu po celém těle vyráží studený pot. Výslech trval teprve osm minut a tlak v jeho podbřišku stále sílil. Přemýšlel o tom, jestli může někdo slyšet to škrundání, které se odtamtud ozývá.

„Podezíráte mě z toho, že jsem v tom namočený?“

„Zatím ne.“

Krantz vrhl na McConnella zlobný pohled. „To se musí teprve zjistit.“ Obešel stůl a naklonil se k ostatním dvěma detektivům. Dali hlavy dohromady a Krantz zašeptal: „Prosím vás, pane McConnelle, nechte mě vést výslech. Snažím se toho muže dostat do určitého psychického rozpoložení. Musím ho přimět, aby se mě začal bát.“ Řekl to, jako by McConnell byl nějaký starý tupec, který mladému, nadějnému a schopnému Harveymu Krantzovi překáží ve vítězném tažení na cestě k místu nejvyššího policejního potentáta!

McConnel rovněž zašeptal: „Myslím, že to nepůjde, Harvey. Ten nevypadá na to, že by se nechal vystrašit, a já už bych to chtěl ukončit.“ McConnell si byl jistý, že jestli brzy nenajde nějaký způsob, jak si trochu ulevit, dojde nakonec ke kolosální explozi.

Krantz se znovu obrátil k Pikeovi a zamířil k němu kolem stolu. „Nečekáte ale, že vám budeme věřit, že ne?“ Pohled modrých očí se na Krantze soustředěně upřel, ale Pike neřekl nic.

„Všichni jsme tu policejní důstojníci. Všichni jsme sloužili u hlídkové služby a jezdili jsme autem.“ Krantz zalistoval ve složkách, které měl před sebou. „Nejrozumnější by pro vás bylo začít spolupracovat. Pokud budete spolupracovat, můžeme vám ještě pomoct.“

McConnell se zeptal: „Proč jste se dal kpolicii, chlapče?“ Krantz se na něj odporně zaškaredil a McConnell by v tu chvíli dal cokoli za to, aby mu mohl jednu vrazit.

Pike řekl: „Chtěl jsem dělat dobrou věc.“

To je ono, pomyslel si McConnell. Ten chlapec se mu líbil. Líbil se mu čím dál tím víc.

Krantz vyrazil syčivý zvuk, aby dal všem kolem sebe najevo, jak mu lezou na nervy, popadl ze stolu poznámkový blok a pokračoval ve výslechu. „Řekněte nám, jestli něco víte o následujících podnicích. Baker Metalworks.“

„Ne, pane.“

„Chanceros Electronics.“

„JNe, pane.“

Postupně vyjmenoval čtrnáct různých velkoskladů na území okrsku Ramparts Division, které byly vyloupeny, a Pike pokaždé odpověděl stejně: „Ne, pane.“

Jak Krantz vyslovoval jednotlivé názvy obchodních firem, obcházel Pikea ve stále těsnějších kruzích, a McConnell by přísahal na to, že ho Pike sleduje jen sluchem, aniž by se namáhal používat oči. McConnell si pod stolem pohladil břicho. Kristepane.

„Thomas Brothers Auto Parts.“

„Ne, pane.“

„Wordley Aircraft Supply.“

„Ne, pane.“

Krantz zklamaně zaklapl blok. „Chcete nám tvrdit, že o žádné z těchto firem nevíte?“

„Ano, pane.“

Krantz se nad Pikem naklonil se zrudlým obličejem a vyvalenýma očima. „Lžete! Jedete v tom s ním a půjdete sedět!“

McConnell řekl: „Myslím, že jsme to probrali dostatečně do hloubky, Harvey. Zdá se, že policista Pike mluvípravdu.“

Harvey Krantz vyštěkl: „Kecy, Mikeu! Ten parchant něco ví!“ Sotva to Krantz dořekl, zabodl pravý ukazovák do Pikeova ramene a všechno ostatní už se sběhlo tak rychle, že to McConnell sotva stačil sledovat.

McConnell bude později vyprávět, že na chlapíka, který vypadal tak klidně, jako by skoro spal, vyrazil Pike ze židle rychlostí útočícího hada. Levou rukou odrazil Krantzovu pravačku a druhou ho sevřel pod krkem. Odstrčil Krantze ke zdi, přitlačil ho k ní a zvedl dobrých patnáct centimetrů nad zem. Harvey Krantz vyrazil chrčivý zvuk a vypoulil oči. Louise Barshopová uskočila dozadu a hrábla po kabelce.

McConnell rovněž vyskočil a zařval: „Ustupte! Pikeu, nechte toho a ustupte!“

Ale Pike toho nenechal. Držel Harvey ho Krantze přimáčknutého ke zdi a Krantzův obličej rychle fialověl. Třeštil na Pikea oči jako jelen na reflektory blížícího se náklaďáku.

Louise Barshopová křičela: „Pusťte ho, Pikeu! Pusťte ho! Hned!“ Svírala v ruce kabelku a McConnell čekal, že z ní každým okamžikem vytáhne berettu a bude ještě hůř.

McConnell cítil, jak se mu sevřel žaludek, když Pike, který rozhodně nevypadal na to, že hodlá přestat, Krantzovi pošeptal něco, co nikdo kolem neslyšel. Po zbytek života, ještě v důchodu, si detektiv třetí třídy Mike McConnell bude láiriat hlavu nad tím, co Pike tehdy řekl, protože v tu chvíli uslyšeli v náhlém kratičkém okamžiku ticha, který se vloudil do křiku a rachotu padajících židlí, mlaskavý zvuk. Z nohavice Krantzových kalhot začala odkapávat moč. Pak místnost naplnil ten nejodpornější zápach, jaký kdy McConnell ucítil, a Louise Barshopová vydechla: „Ach bože.“

Harvey Krantz si nadělal do kalhot.

McConnell tím nejtvrdším hlasem, jakého byl v tu chvíli schopen, řekl: „Pusťte ho, chlapče, a hned.“

Pike jej kupodivu poslechl a Harvey sjel po zdi jako hadrový panák. Oči mu svítily vztekem, který se mísil se studem, když ucítil, jak mu zvlhly kalhoty. Spodklesávajícími koleny vyrazil z místnosti.

Pike se vrátil na své místo, jako by se vůbec nic nestalo.

Louise Barshopová se tvářila rozpačitě, když hlesla: „No, tak nevím…“

Mike McConnell se znovu posadil a podíval se na mladého policistu, jenž se právě dopustil prohřešku, který nebylo možné jen tak přejít. Pak řekl: „Neměl na vás sahat, chlapče. To bylo proti pravidlům.“

„Ano, pane.“

„To je všechno. Ozveme se vám, pokud od vás budeme ještě něco potřebovat.“

Pike beze slova vstal a odešel.

Louise prohlásila: „No, takhle to ale nemůžeme nechat. Napadl Harvey ho.“

„Uvažuj, Louise. Když to dáme do zápisu, bude muset Harvey uvést, že si nasral do gatí. Myslíš, že o to bude stát?“

McConnell vypnul magnetofon. Tuhle část záznamu budou muset vymazat, aby ten hoch neměl potíže.

Louise se na něj podívala. „No, to asi ne. Myslím, že opravdu ne. Ale měli bychom se ho přece jen zeptat, až přijde.“

„To jo. Zeptáme se ho.“

Harvey Krantz by si určitě přál, aby se na celou záležitost zapomnělo, ale Mike McConnell měl úplně jiné plány. Když s Louise nervózně čekal na Krantzův návrat, došlo mu, že se tomu arogantnímu, povýšeneckému parchantovi může fantasticky pomstít za to, jak mu přerostl přes hlavu. Za pár hodin už bude sedět u karet s detektivem poručíkem Oscarem Munozem a zástupcem velitele Paulem Winnaekerem. Všichni, kdo Winnaekera znali, o něm věděli, že je to největší drbna na Parker Center. McConnell už vymýšlel, jak dá tuhle historku k lepšímu, a dopředu si vychutnával představu, jak se pověst o Harvey ho „nehodě“ šíří v řadách losangeleské policie jako… jo, pomyslel si, jako hovno ve stoce. V chlapském společenství policistů existovala jen jedna sorta lidí, kterou nenáviděli víc než udavače, a to byli zbabělci. McConnel měl pro toho hajzla vymyšlenou už i přezdívku – posránek Krantz. fen až se o tom doslechne Paul Winnaeker!

Pak McConnell ucítil stahy ve svých vlastních útrobách a okamžitě věděl, že ta mizerná ústřice hledá cestu ven. Vyskočil, stačil ještě Louise říci, že se jde podívat po Harveym, a už se řítil na záchod. Čelisti měl sevřené snad ještě pevněji než stará panna při návštěvě bordelu. Na poslední chvíli se mu podařilo vletět do první volné kóje, a pak už ta svinská mořská bestie i se vším, co vzala s sebou, vyletěla s příšerným rachotem tam, kam patřila.

Když pominul první nápor, uslyšel z vedlejší kóje vzlykat Llarveyho Krantze hanbou. „To je v pohodě, chlapče. Ututláme to. Nemyslím, že vám to nějak pošramotí kariéru.“ Vzlykání ještě zesílilo a Mike McConnell se usmál.

9

Strávil jsem celé odpoledne ve své kanceláři a čekal, až mi Krantz zavolá ohledně pitvy. Pak jsem se vrátil domů a čekal jsem znovu. Když jsem si šel lehnout, pořád ještě jsem neměl žádné zprávy a Krantz mi začínal pěkně lézt na nervy. Druhý den dopoledne v devět čtyřicet nebylo stále nic nového, takže jsem zatelefonoval na Parker Center a ptal jsem se po Krantzovi.

Stan Watts mi řekl: „Teď se nemůže uvolnit.“

„Co to má znamenat, Wattsi? Řekl mi, že zavolá.“

„To vám máme hlásit i to, že si jdeme vytřít prděl?“

„Chci vědět, jak to vypadá s tou pitvou. Už jsou to tři dny, co byla zavražděna, a ode mě se čeká, že se pitvy zúčastním. Už jste s tím nějak pohnuli, nebo ne?“ Proč mu nedat najevo, že mi jdou na nervy?

„Vydržte.“

Pustil mi do sluchátka muziku. Bylo to fajn, ale zrovna tak jsem si mohl zapnout rádio.

Než se Watts znovu ozval, uplynulo skoro deset minut. „Pitvat se bude dnes odpoledne. Přijeďte sem a já vám přidělím někoho, kdo vás tam doprovodí.“

„Ještě že jsem si zavolal.“

Ve tři čtvrtě na jedenáct jsem tedy zase zaparkoval na sluncem zalitém prostranství na Parker Center, ohlásil se strážnému v hale a řekl si o návštěvnický průkaz. Tentokrát už strážný jen zavolal nahoru na oddělení vražd a loupeží a dovolil mi, abych si tam vyjel sám. Že by mi začínali věřit?

Stan Watts už na mě čekal u výtahu.

„Dneska mi budete dělat průvodce vy, Stane?“

Watts si odfrkl. „To jistě. Já přece nemám na starosti nikoho jinýho než vás.“

Služební místnost detektivů oddělení vražd a loupeží byla klidnější než předešlého dne. Jediný člověk, kterého jsem tam znal, byla Dolanová. Zrovna telefonovala u svého stolu a se založenýma rukama se na mě podívala tak, že bych byl ochoten věřit, že čekala, až se konečně objevím ve dveřích.

Zastavil jsem se a Watts zůstal rovněž stát. „Zase Dolanová?“

„Jo, Dolanová.“

„Neřekl bych, že mě má zrovna v oblibě.“

„Ta nemá v oblibě nikoho. Neberte si to osobně.“

Watts mě dovedl k jejímu stolu. „Nechám vás o samotě, hrdličky.“

Dolanová zakryla dlaní mluvítko. „Proboha, Stane, co kdybys mě nechal vyřídit ty telefony? Copak si ho nemůže vzít na starost někdo jiný?“

Watts už byl ale na odchodu. „Krantz řekl, že je to na tobě.“

Zkřivila ústa a znovu zakryla mluvítko. „Posránek posranej.“

Watts se zasmál, ale ani se neotočil.

„Nazdárek, Dolanová. Dlouho jsme se neviděli,“ řekl jsem.

Ukázala mi zase na tu chatrnou kancelářskou židli, ale já jsem se neposadil.

Dolanová osobě na druhém konci drátu poděkovala za spolupráci a požádala ji, aby jí zavolala, kdyby si ještě na něco vzpomněla. Pak zavěsila. No, zavěsila… třískla sluchátkem do vidlice.

Řekl jsem: „Vypadá to na další skvělý den, že?“

„Mluvte za sebe.“

Cesta autem z Parker Center na patologii trvá asi tak čtvrt hodiny, ale podle toho, jak Dolanová vyrazila z podzemních garáží policejního velitelství, se mi zdálo, že tam i s tou kraksnou, do které jsme nasedli, budeme tak za pět minut. Sotva Dolanová dosedla za volant, vztekle vypnula vysílačku a na rádiu naladila alternativní rockerskou stanici, která zrovna posluchače obšťastňovala „hudbou“ kapely L7. To je losangeleská mládežnická skupina známá hlavně svými agresivními texty.

Pokusil jsem se znovu navázat hovor: „Když to rádio bude hrát tak hlasitě, bude se nám dost špatně mluvit, ne?“

Vyrazili jsme z parkoviště a za námi zůstal pach spálené pneumatiky. Nejspíš se mnou nesouhlasila.

Zpěvák skupiny L7 zrovna vřískal, že někdo někoho nakope do prdele. Text byl ostrý, ale hudba byla ještě drsnější. Zrovna jako Samantha Dolanová. Přímo to z ní vyzařovalo a ona si dávala záležet na tom, aby mi to konečně došlo.

Zapnul jsem si bezpečnostní pás, opřel jsem se a zavřel oči. „Je to moc drsné, Dolanová. Hudba by měla působit jako protiklad vašeho charakteru, aby byl ještě výrazněji znát. Zkuste Shawna Colvina.“

Dolanová udělala myšku před nějakou dodávku a proletěla křižovatkou na červenou. Za námi se ozval jekot klaksonů. Jen vztyčila prostředník.

Chtělo se mi zívnout. To bude zase sousto pro večerní zprávy. Pirát silnic.

Projeli jsme těsně kolem hloučku lidí, kteří se marně pokoušeli přejít ulici, aby stihli autobus. Mezi nimi a bokem vozu byla mezera dobrých pět centimetrů. Zbytečně moc?

„Dolanová, zpomalte, než někoho zabijete.“

Sešlápla plynový pedál ještě níž a auto vyrazilo po dálničním nájezdu jako raketa.

Natáhl jsem se pod volant, otočil klíčkem zapalování a motor zmlkl.

„Zcvoknul jste?“ zaječela Dolanová.

Dupla na brzdu a zápasila s volantem bez pomoci posilovače řízení, aby dostala auto ke krajnici. Když se jí konečně podařilo zastavit, podívala se na mě a ztěžka dýchala.

„Je mi líto, že musíte po tom řiťolezci Krantzovi vylizovat to nejhorší, ale moje vina to rozhodně není.“

Za námi začala troubit auta. Dolanové blesklo v očích cosi, co mi připadalo jako bolest, a pak konečně popadla dech.

„Hádám, že jste to vyšetřování měla vést vy. Chápu, že je těžké smířit se s tím, že se tak nestalo.“

„Neznáte mě natolik, abyste mohl takhle mluvit.“

„Vím, že z vás má Krantz strach, Dolanová. On má strach z každého, kdo ho může ohrozit, takže vás odstrčil někam, kde budete dělat práci, o kterou nikdo nestojí. Budete mi dělat chůvu, kopírovat lejstra, a když se pojede do akce, budete dřepět na zadním sedadle. Vím, že se vám to nelíbí, a ani mě to nepřekvapuje, protože máte na daleko víc.“ Pokrčil jsem rameny. „A kromě toho jste žena.“

Pořád na mě zírala, ale už jí z očí nešlehala zloba. Měla půvabné ruce s dlouhými, štíhlými prsty. Nevšiml jsem si žádného snubního prstenu. Měla hodinky značky Piaget a nehty měla tak pečlivě udržované, až jsem zapochyboval, jestli si dělá manikúru sama. Napadlo mě, že jí ta publicita v televizi prospěla, i když ten seriál byl vážně propadák.

Dolanová si olízla rty a zavrtěla hlavou. Jako by nemohla pochopit, jak tohle všechno vím.

Rozhodil jsem rukama. „Jsem profesionální detektiv, Dolanová. Všechno vidím, všechno slyším.“

Podívala se z okna a pak přikývla.

„Když se mnou chcete vycházet, můžeme to zkusit.“

Znělo to navztekaně. Nepotvrdila mi nic z toho, co jsem říkal. Dokonce ani to o Krantzovi. Tohle bude tvrdý oříšek.

Nastartovala a za deset minut už jsme zajížděli dlouhou zatáčkou po příjezdové cestě na zadní parkoviště patologie, která byla umístěna v zadním traktu losangeleské nemocnice.

„Už jste tady někdy byl?“ zeptala se mě.

„Dvakrát.“

„Já už aspoň dvěstěkrát. Nesnažte se hrát tvrdáka. Když budete mít pocit, že se složíte, jděte na vzduch.“

„Jistě.“

Prošli jsme zadním vchodem do chodby obložené žlutými dlaždicemi. Zápach nás udeřil do nosu prakticky okamžitě. Nebylo to sice tak nepříjemné jako zkažené kuře v ledničce, ale člověku bylo jasné, že cítí něco, k čemu se jinde nenatrefí. Byla to směsice pachu dezinfekce a masa. Jakýmsi primitivním základním instinktem tu hned poznáte, že to maso, které cítíte, má hodně blízko k tomu vašemu, a že cítíte zápach vlastní smrti.

Dolanová ukázala staršímu muži za přepážkou služební průkaz. Dostali jsme papírové roušky. Dolanová řekla: „Budeme si je muset vzít. Kvůli hepatitidě.“

Skvělé.

Když jsme si roušky nasadili, vedla mě Dolanová chodbou přes několikerý dvojité dveře až do dlouhé vykachlíčkované místnosti, v níž stálo osm ocelových stolů. Kolem každého z nich byly umístěné reflektory a stojany s nástroji, které mi trochu připomínaly ordinaci zubaře. U jednotlivých stolů se činili patologové v zelených pláštích. Vědomí, že pracují s lidskými mrtvolami, mě nutilo předstírat, že tomu tak není. Hrát komedii je vždycky důležité.

U posledního stolu stáli Krantz, Williams a chlap s bílými vlasy ostříhanými na ježka se svými dvěma společníky. Všech pět mužů hovořilo se starší tělnatou ženskou v zeleném chirurgickém úboru a s baseballovou čepicí se znakem týmu Los Angeles Dodgers. Nejspíš patoložka.

Na stole ležela Karen Garcíová a já jsem i na tu dálku poznal, že už je po pitvě. Patoložka cosi řekla dvěma laborantům a jeden z nich tělo ostříkl tenkou hadicí. Kanálkem na stole odtékala krev a další tělní tekutiny, které vířily trubkou do výlevky. Trup byl otevřený a přes obličej byla upevněná modrá rouška. Pitva byla provedena beze mne.

První nás zahlédl chlapík s bílým ježkem a cukl bradou. Krantz se k nám otočil, až když jsme se přiblížili. „Kde jste ksakru byl, Cole? Pitva byla v devět. Všichni to věděli.“

„Měl jste mi zavolat. Věděl jste, že její otec chce, abych u toho byl.“

„Vyřizoval jsem svým lidem, aby vám dali zprávu. Nikdo vám netefonoval?“

Věděl jsem, že lže. Nevěděl jsem sice proč, ani mi nebylo jasné, proč nechtěl, abych byl u pitvy, ale tím, že lže, jsem si byl jistý tak, jako nikdy v životě. „Co teď mám říct pozůstalým?“

„Řekněte jim, že jsme to zbodali my. To jste přece chtěl slyšet, ne? A jestli o to tak stojíte, já to jejímu otci vysvětlím sám.“ Mávl rukou směrem k mrtvole. „Pojďme odsud. Ještě chvíli, a můžu vyhodit šaty.“

Vyšli jsme na chodbu a sundali si roušky. Williams je od všech přítomných posbíral a vyhodil je do speciálního kontejneru.

Přistoupil jsem k tomu chlapovi s bílým ježkem. „My se ještě neznáme. Jsem Elvis Cole. Najala mě rodina oběti. Kdo jste vy?“

Ježour se usmál na Krantze. „My počkáme v autě, Harvey.“

Odešel i se svými dvěma společníky.

Otočil jsem se ke Krantzovi. „Co se to tu děje, Krantzi? Co je to za chlapy? Proč jste nechtěl, abych u toho byl?“

„Prostě jsme se nesešli, Cole. To je všechno. Podívejte, jestli chcete jít dovnitř a ohledat tělo, máte možnost. Jestli si chcete promluvit s patoložkou, prosím. Ta žena byla zastřelena dvaadvacítkou právě tak, jak jsme předpokládali. Kulku sice máme, ale bude pravděpodobně příliš zdeformovaná na to, abychom z ní získali identifikační znaky k určení konkrétní zbraně. Zatím to ale nevím jistě.“

Williams zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Tam drážky vidět nebudou, to mi věřte.“

Krantz pokrčil rameny. „Oukej, odborníka jste právě slyšel. Co ještě chcete vědět? Žádné stopy po zápase nebo sexuální motivaci vraždy zjištěny nebyly. Hledali jsme pomocí laseru otisky a případná vlákna, ale nic jsme nenašli. Podívejte, Cole, já vím, že jste u toho měl být a nebyl jste, ale co s tím teď máme dělat? Kdybychom se vzdali volného termínu, mohlo by trvat další tři nebo čtyři dny, než bychom znovu přišli na řadu. Chcete se podívat, kolik dalších mrtvol jim tu čeká v mrazáku?“

„Chci vidět pitevní protokol.“

„Jistě. Když ho chcete, budete ho mít. Mohl by být hotov zítra nebo pozítří.“

„Zrovna tak chci laboratorní zprávu z místa činu.“

„Už jsem vám řekl, že ji dostanete, ne? Vytiskneme vám jednu kopii, až budeme mít pitevní protokol. Tak alespoň dostanete všechno najednou. Opravdu mě to mrzí, Cole Jestli budou nějaké problémy se starým pánem, omluvím se i jemu.“

„Všechny vás to hrozně mrzí, co?“

Krantz zrudl. „Nemám zapotřebí poslouchat nějaké narážky od soukromého očka. jste tu jen jako čumil. Kdybyste byl policajt, věděl byste, že si můžeme ušoupat nohy. Bruly a Salerno obcházejí všechny baráky kolem jezera. Nikdo nic neviděl. Zatím jsme vyslechli dvě desítky lidí a nikdo nic neví. Tu holku prý měli všichni rádi a nikdo neměl důvod ji zabíjet. My nesedíme na zadku, Cole. Pracujeme na tom.“

„Ptali jste se Dershe na to terénní auto?“

„Prosím vás, Cole, nestarejte se.“

„A co ten bezdomovec? Výslechl ho někdo?“

„Jděte do hajzlu. Nepotřebuju, abyste mi říkal, jak mám dělat svou práci.“

Krantz s Williamsem odešli.

„Jsou to jenom kecy, Dolanová, a vy to víte.“

Dolanová pootevřela ústa, jako by se chystala něco říct, ale pak je zase zavřela. Teď mi nepřipadala navztekaná. Tvářila se rozpačitě a mě by v tu chvíli hrozně zajímalo, jestli přede mnou mají opravdu nějaké tajnosti a jestli do nich zasvětili taky ji.

Zpátky na Parker Center jsme se řítili stejně zběsilým tempem, jako jsme jeli sem, ale tentokrát už jsem se neunavoval nějakými žádostmi o zpomalení. Když mě Dolanová vysadila v podzemních garážích, vyšel jsem na parkoviště. Moje auto tam stálo na tom nejprudším slunci. Bylo sice rozpálené, ale aspoň mi ho nikdo nevykradl. To se může stát i před policejní stanicí, a také se to stává.

Vyjel jsem z parkoviště a za prvním blokem jsem zastavil u chodníku a zašel si do telefonního automatu zavolat kamarádce, která pracuje na oddělení evidence motorových vozidel. O pět minut později už jsem znal adresu Eugenea Dershe domů i do práce a měl jsem i jeho telefonní číslo. Adresy byly shodné.

Zatelefonoval jsem mu a řekl: „Pane Dershi, jmenuji se Elvis Cole. Volám z Parker Center. Vadilo by vám, kdybych se u vás zastavil a položil vám pár otázek ohledně toho případu u jezera? Nebude to trvat dlouho.“

„Ale prosím. Vy pracujete se Stanem Wattsem?“ Watts ho vyslýchal.

„Stan je také tady na Parker Center. Zrovna jsem s ním mluvil.“

„Víte, kudy se ke mně dostanete?“

„Najdu to.“

„Fajn. Takže brzy nashledanou.“

Jestli se ho na to auto nezeptal Krantz, udělám to já.

Dersh bydlel v malém bungalovu ve staré čtvrti Los Feliz na jih od Griffith Parku. Většina domů tu byla postavena v koloniálním slohu, se štukovými zdmi a zašlými střechami z tašek, a většinou tu bydleli starší lidé. Jak ale postupně vymírali, kupovali tu nemovitosti i lidé mladší a ti je pomalu renovovali. Dershův dům byl omítnutý příjemnou pastelovou hlinkou a podle toho, jak celá stavba vypadala, se na něm Dersh dost nadřel.

Nechal jsem auto stát u chodníku a došel jsem ke zvonku. Zazvonil jsem a čekal. Na některých dvorcích kolem ještě ležel popílek po posledním požáru, ale kolem Dershova domu bylo čisto. Musel si to sám uklidit. Na rohožce u vchodu se skvěl nápis Vítejte na palubě.

Dveře se otevřely a na mě se usmál podsaditý chlapík těsně před čtyřicítkou. „Vy jste detektiv Cole?“

„Jsem detektiv.“

Natáhl ke mně pravici. „Gene Dersh.“

Zavedl mě do elegantně zařízeného pokoje s vydrhnutou, dubem obloženou podlahou a s moderními obrazy v zářivých barvách na bílých stěnách. „Zrovna jsem si udělal kávu. Dáte si taky? Mám keňskou.“

„Ne, díky.“

Z pokoje se vcházelo do další místnosti v zadním traktu domu. Tam bylo velké kreslicí prkno, plechovky se štětci a barevnými fixy a hi-fi věž. Zněla tu klasická hudba a celý dům voněl barvami a kávou. Působilo to tu útulným dojmem. Dersh měl na sobě nažehlené kalhoty z bavlněného kepru a volnou pletenou košili, která na prsou odhalovala hustý, zčásti už šedivějící porost. Na prstech měl stopy po inkoustu. Zřejmě pracoval do chvíle, než jsem zazvonil.

„Nezdržím vás dlouho, pane Dershi. Mám na vás jen pár otázek.“

„Říkejte mi Gene, prosím.“

„Díky, Gene.“ Posadili jsme se na polstrovanou tmavošedou pohovku.

„Nemusíte nijak chvátat. Chci říct… je to strašné, když je žena takhle zavražděna. Pokud vám mohu jakkoli pomoct, budu jen rád.“ Stejně vystupoval i při výslechu vedeném Wattsem. Byl celý žhavý do spolupráce. Někteří lidé jsou prostě takoví. Vzrušuje je představa, že se stávají součástí vyšetřování nějakého zločinu. Riley Ward se choval mnohem nejistěji a zjevně se necítil dobře. 1 takoví jsou někteří lidé.

Řekl mi: „Nejste tu dnes první. Když jste mi telefonoval, myslel jsem si, že je to další člověk od televize.“

„Vám volali lidi z televize?“

Napil se kávy a postavil šálek na stolek. Zasvítilo mu v očích. „Dnes ráno tu byl reportér ze stanice Channel 4. A volali mi i z Channel 7. Chtěli vědět, jaké to bylo, když jsem našel její tělo.“ Snažil se, aby to znělo znechuceně, ale nemohl utajit vzrušení, jež se ho zmocnilo, když za ním přijeli televizní reportéři s kamerami a reflektory jen proto, aby s ním mohli mluvit. Z těchhle zážitků bude žít ještě léta.

„To jsem na to večer zvědav. Třeba budete ve zprávách,“ řekl jsem.

Přikývl a usmál se. „Chci si to nahrát.“

„Vy jste byl nahoře u jezera taky v sobotu, viďte, Gene?“

„Přesně tak.“

„Nevzpomínáte si, že byste tam zahlédl červené nebo hnědé terénní auto nebo dodávku, něco jako Range Rover, Four–Runner nebo podobný model? Nezáleží na tom, jestli bylo zaparkovanmé nebo jelo.“

Dersh zavřel oči a na chvíli se zamyslel. Pak zavrtěl hlavou a zatvářil se zklamaně. „Bohužel. Ne, myslím, že ne. Víte, takovým autem jezdí spousta lidí.“

Popsal jsem mu Edwarda Deege. „Viděl jste tam chlapíka, na kterého by tenhle popis seděl?“

Zamračil se a znovu se zamyslel. „V sobotu?“

„V sobotu nebo v neděli.“

Ještě chvilku se mračil, pak zamžoural a znovu zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Prostě si nevzpomínám.“

„Věděl jsem, že je to spíš jen výstřel naslepo, Gene. Prostě jsem to zkusil.“

„Má ten muž nebo to auto něco společného s tím, co se tam stalo?“

„Já nevím, Gene. Člověk něco zaslechne a musí to prověřit, chápete?“

„Ale jistě. Tak rád bych vám nějak pomohl.“

„Víte ještě o někom, kdo by tam v sobotu mohl být?“

„Ehm… ne.“

„Pan Ward tam s vámi v sobotu nebyl, že?“ Pokud ano, mohl bych se poptat i u něj.

„Ne. Riley si se mnou vyšel až v neděli. Nikdy předtím u jezera nebyl. Věřil byste tomu? Přitom je to starousedlík. Bydlí nějaké dvě míle odtamtud a v životě se tam nepodíval.“

„Já znám lidi, co v životě nebyli v Disneylandu.“

Dersh přikývl. „Neuvěřitelné.“

Vstal jsem a poděkoval mu za to, že se mi věnoval.

„To je všechno, co jste potřeboval?“

„Říkal jsem vám, že to nebude trvat dlouho.“

„Tak nezapomeňte. Channel 4.“

„Budu se dívat.“

Dersh si vzal šálek své keňské kávy a doprovodil mě ke dveřím. „Detektive Cole? Uvidíte se… ehm… s pozůstalými?“

„Ano. Uvidím se s nimi.“

„Vyřídil byste jim, jak moc je mi to líto? A moji hlubokou soustrast?“

„Jistě.“

„Myslel jsem si, že bych se tam mohl někdy zastavit, protože jsem to byl já, kdo ji našel. Já a Riley.“

„Řeknu to jejímu otci.“

Dersh usrkl kávy a zamračil se. „Jestli si ještě na něco vzpomenu, určitě vám zavolám. Chci vám pomoct. Opravdu bych chtěl napomoct k dopadení toho, kdo to udělal.“

„Jestli si na něco vzpomenete, brnkněte Stanu Wattsovi. Ano?“

„Stanoví? Vám ne?“

„Bylo by lepší, kdybyste se ozval Stanoví.“

Znovu jsem mu poděkoval a zamířil jsem k autu. Skutečně jsem nepočítal s tím, že by Dersh to auto viděl, ale jak jsem mu řekl, když se člověk něco doslechne, musí to prověřit. Zvlášť, když se na to policajti vykašlou.

U auta ze mě vypadlo: „Vážně by to byla taková práce, Krantzi? Trvalo to patnáct minut.“ Detektiv trpící samomluvou.

Zamířil jsem na jih k Franklinu a pak jsem se stočil k východu na Hollywood. Byl sice příšerný provoz, ale cítil jsem se o něco lépe, a to i přesto, že jsem se toho moc nedozvěděl. Něco dělat je lepší než přihlížet, a já jsem měl pocit, že jsem se do vyšetřování aktivně zapojil, i když se to ode mě nečekalo. Napadlo mě, že bych mohl zavolat Dolanové a říct jí, že Krantz už kvůli tomu autu za Dershem nemusí. Nejspíš by to bylo slušné, ale na Dolanovou by to pravděpodobně žádný velký dojem neudělalo. Dříve nebo později se stejně dozvědí, že jsem u Dershe byl. Myslel jsem si, že kdybych jim to oznámil, předešel bych záchvatu mrtvice, který Krantze stihne, až to zjistí sám, ale jeden nikdy neví. Doufal jsem, že se mu pak přitíží.

Minul jsem Franklin a snažil jsem se z toho provozu nějak vymotat, ale všude to bylo stejně bídné. V Hollywoodu byla další zácpa. Několik ulic tam zablokovaly náklaďáky. Zahnul jsem na západ na Hollywood Boulevard. Tam to bylo ještě horší, takže jsem to stočil do jedné z bočních ulic a doufal jsem, že se mi tu hrůzu podaří nějak objet. V tu chvíli za mnou zahnul stejný tmavě modrý sedan, který jsem viděl ve zpětném zrcátku, už když jsem vyjížděl z kopců.

Nejdřív jsem z toho nedělal žádné závěry. Tu zácpu se snažila objet i spousta dalších aut, ale ta se za mnou nedržela už od Franklinu.

Na Hollywood Boulevardu se doprava přece jen trochu hýbala. Projel jsem pod dálnicí, zahnul na sever a před květinářstvím s obrovským španělským nápisem Rosas 2,99 USD jsem zajel k chodníku.

Sedan projel kolem. Vpředu seděli dva muži a oba měli sluneční brýle. Docela obstojně předstírali, že je ani trochu nezajímám. Pochopitelně jsem je možná opravdu nezajímal. Třeba to všechno byla jenom shoda náhod.

Zapsal jsem si jejich číslo a koupil jsem pro Lucy deset rudých růží. Pokyn osudu není dobré ignorovat.

Před květinářstvím jsem počkal, než u telefonního automatu domluví nějaký podsaditý Salvadorec, a pak jsem znovu zavolal kamarádce z evidence motorových vozidel. Požádal jsem ji, aby mi zjistila to číslo, a chvíli jsem čekal.

Za pár sekund se ozvala. „Nespletl ses?“

„Ne. Proč?“

„Počítač mi vyhodil hlášku ‚bez identifikace‘. Chceš, abych to zkusila ještě jednou?“

„Ne, díky. To mi stačí.“

Zavěsil jsem, odnesl růže do auta a sedl si za volant.

Hláška „bez identifikace“ mohla znamenat jediné – to auto bylo registrováno na losangeleskou policii.

10

Když jsem se dostal k Lucy, slunce už mizelo nad městem jako vypuštěný balon. Po nákupu v květinářství jsem se zastavil ještě v potravinářském obchodě a v prodejně lihovin, a pořád jsem sledoval pohyb ve zpětném zrcátku. Modrý sedan už se neobjevil, a jestli mě sledovalo ještě nějaké další auto, nevšiml jsem si ho. Přesně ten typ paranoidního pocitu, jaký člověk před romantickým večerem potřebuje ze všeho nejmíň.

Když Lucy uviděla růže, řekla jen: „Ach, ty jsou nádherné.“

„Ano, ale vidíš na nich ty slzy?“ řekl jsem.

Usmála se, ale vypadalo to, že jsem ji zmátl. „Jaké slzy?“

„Jsou smutné. Když tě teď uviděly, vědí už, že nejsou nejkrásnější na světě.“

Dotkla se květin a povzdechla si. Přistoupila na moji hru. „Myslím, že si na to prostě budou muset zvyknout.“

Když jsme šli dolů do auta, vzala si Lucy malou tašku na osobní věci.

„Nebyly nějaké problémy, když Ben odjížděl na tábor?“ zeptal jsem se.

„Jakmile se seznámil s dětmi, bylo všechno v pohodě. Telefonní hovory jsem si přesměrovala na tvoje číslo. Doufám, že ti to nevadí.“

„Pochopitelně že ne. Určitě si nechceš vzít svoje auto?“

„Takhle je to romantičtější. Můj milenec mě unáší na noc plnou vášně do svého hnízdečka lásky v horách. Pro auto se můžu vrátit zítra.“

Nikdy jsem o svém domě neuvažoval jako o hnízdečku lásky ale když to řekla…

„Co to máš v té tašce?“

Usmála se a úkosem se na mě podívala. „Něco, co se ti bude určitě líbit. Překvapení.“

Možná, že nebude tak špatné bydlet v hnízdečku lásky.

Bylo mi s ní dobře. A byli jsme spolu sami. Od chvíle, kdy se Lucy přestěhovala do Los Angeles, jsme spolu sice strávili dost času, ale vždycky jsme byli s Benem nebo s někým jiným a většinu času jsme stejně spotřebovali na vyřizování nezbytných záležitostí souvisejících s jejich stěhováním. Dnešní noc jsme měli pouze pro sebe. Těšil jsem se na to, a protože jsem věděl, že se těší i Lucy, bylo to ještě příjemnější. Většinu cesty jsme nemluvili, jen jsme se na sebe usmívali, jak to milenci dělávají. Růže držela na klíně a čas od času jednu zdvihla, aby si přivoněla.

Když jsme dorazili k hnízdečku lásky, stál před ním Joeův džíp.

Lucy se na mě mile usmála. „Joe tu taky bude přes noc?“

Haha. Taková už je moje Lucy. Vtipné, že?

Zamířili jsme s nákupem a s růžemi do kuchyně. Pike stál v obývacím pokoji. Kdokoli jiný by si sedl, ale on tam jen stál s kocourem v náručí. Když kocour uviděl Lucy, vykroutil se mu z rukou, rozběhl se ke schodišti a zasyčel.

„Jak milé,“ řekla Lucy. „Ten vždycky umí přátelsky přivítat.“

Joe mrkl na růže a na tašky s nákupem. „Promiň. Měl jsem nejdřív zavolat.“

„Rozhodně by to nevadilo.“

Lucy k němu přistoupila a políbila ho na tvář. „Nebuď cvok. Stačí, když řekneš, že se nezdržíš moc dlouho.“

Pikeovi zřetelně škublo v koutku úst.

Pak řekl: „Mám kopii laboratorní zprávy. Myslel jsem si, že by ses do ní rád podíval.“

Zastavil jsem se v půli cesty s nákupem v rukou.

„Krantz mi řekl, že nebude hotová dřív než zítra.“

Pike jen pokývl směrem ke stolu v jídelně.

Nechal jsem nákup na kuchyňské lince a vrátil se ke stolu. Ležela tam kopie laboratorní zprávy, podepsaná nějakým Johnem Chenem. Prolistoval jsem pár stránek a zjistil jsem, že podrobně pojednává o důkazním materiálu nalezeném na místě vraždy Karen Garcíové. Podíval jsem se na Joea a pak znovu na tu zprávu. „Kdes to sehnal?“

„Od toho chlapíka, co to sepsal. Dostal jsem to dneska ráno.“

„Děje se něco divného, Joe.“

Lucy se nám vložila do hovoru: „Tady se pořád děje něco divného. Jste v Los Angeles, pánové.“ Z jedné tašky vytáhla láhev šampaňského Dom Perignon. Maloobchodní cena devětaosmdesát dolarů pětadevadesát centů. „Vynikající, pane Cole. Myslím, že už můžu začít vrnět.“

Mávl jsem rukou, jako by to pro mě byla maličkost. „Tohle je v hnízdečku lásky v ceně.“

„V hnízdečku lásky?“ zeptal se Pike.

Zamračil jsem se na něj. „Nepokoušej se narušovat romantiku.“

Pike otevřel chladničku, vytáhl láhev piva značky Abita a tázavě se na mě podíval.

„Jasně.“

Pak se podíval na Lucy.

„Ne, drahoušku, ale stejně díky.“ Jak může Joeu Pikeovi někdo říkat drahoušku… Divné.

Joe vyndal další láhev a přinesl mi ji. Abita je strašné pivo, které dělají v jižní Louisianě. Lucy přivezla pět beden, když se přistěhovala.

„Lucy, vadilo by ti, kdybych si to přečetl?“ zeptal jsem se.

„Ale vůbec ne. Uklidím zatím nákup a budu předstírat, že to děláme spolu. Taky budu předstírat, že tu hraje nějaká romantická hudba a ty že mi při ní recituješ verše. Vlastně bych pak mohla předstírat i vyvrcholení.“

Podíval jsem se na Joea. Pokrčil rameny.

Zpráva byla psaná jasnými a jednoznačnými slovy. Dva podrobné nákresy v ní popisovaly polohu těla, krevní stopy a rozmístění důkazního materiálu. Na prvním nákresu bylo to spodní místo, kde byla nalezena mrtvola, na druhém pak úsek stezky nahoře nad srázem, kde došlo k vraždě. Chen uváděl, že nalezl několik obalů od žvýkaček Beeman, zatím neidentifikovaný trojúhelníkový kousek bílé umělé hmoty, nábojnici ráže .22 výrobce Federal Arms a několik částečných i úplných otisků boty. Obaly od žvýkaček, umělá hmota i nábojnice byly ještě na testech v laboratoři, ale Chen už podle velikosti otisku boty odhadl hmotnost střelce. Následující část laboratorní zprávy jsem četl nahlas: „Střelec nosí obuv velikosti jedenáct a jeho hmotnost odhaduji na devadesát kilogramů. Fotografie otisku podrážky byly odeslány do laboratoří FBI za účelem identifikace obuvi.“

„Bože, to je romantika,“ přerušila mě Lucy. Přistoupila k nám a posadila se vedle mě. Pod stolem se nohou dotýkala mojí.

Chen sledoval stopy vraha až k místu, kde nad jezerem na příjezdové komunikaci pro hasiče našel otisky pneumatik auta, které tam muselo parkovat. Udělal odlitky otisků a odebral vzorky půdy v místě, kde se nacházely stopy připomínající ukápnutý olej. Tohle všechno rovněž poslal na FBI kvůli identifikaci modelu. Pneumatiky určil jako radiálky typu F205, které je možné použít na jakékoli terénní nebo užitkové vozidlo americké i zahraniční výroby. Tyhle pneumatiky vyřizovaly nepravidelné opotřebování na předních kolech, což znamenalo, že úhel sklonu předních kol nebyl vyvážený.

Odložil jsem zprávu a pohlédl na Joea. „Abych ti řekl pravdu, myslel jsem, že si to Deege vymyslel, když tvrdil, že to auto vypadalo jako tvoje a žes ho taky řídil ty.“

Pike pokrčil rameny.

„Takže on něco viděl a pak z toho měl ještě srandu.“ Znovu jsem se podíval do zprávy. „To je něco. Ten Chen odvedl zatraceně dobrou práci.“

Pikeovi zacukalo v koutku úst.

„Co je?“

„Nic.“

Poklepal jsem na stránky, které přede mnou ležely na stole. „Krantz mi nelhal jen ohledně téhle zprávy.“ Svěřil jsem se jim s tím, jak mě Krantz obešel, když jsem se chtěl zúčastnit pitvy. „Jsem si jistý, že Krantz celou tu dobu věděl, na kdy je pitva naplánovaná. U pitevního stolu bylo pět lidí, když jsme dorazili, a Williams remcal, jak dlouho to trvalo.“

Lucy řekla: „To ještě nemusí být nic tak divného. Říkal jsi přece, že tě nemá rád. Možná ti v účasti na pitvě zabránil jen proto, aby té naštval.“

„Po pitvě jsem jel navštívit Dershe. Když jsem od něj odjížděl, sledovali mě dva chlapi v modrém sedanu. To auto mělo číslo losangeleské policie.“

Pike se zamyslel. „Jseš si jistý, že tě nesledovali už z Parker Center?“

„Nikdo nevěděl, že jedu k Dershovi, což znamená, že už tam byli. Ale proč by hlídali zrovna jeho?“

Pike přikývl. „Teď to teprve vypadá divně.“

„Jo.“

Lucy se dotkla mé paže a vsunula mi prsty do dlaně. Podsunula si nohu pod mé chodidlo a usmála se.

Joe vstal. „Myslím, že půjdu.“

Lucy si uvědomila, co se děje, a odtáhla ruku. Začervenala se. „Jenom jsem si dělala legraci, Joe. Vážně. Budu ráda, když zůstaneš na večeři.“

Joeovi to znovu zacukalo v koutku a pak odešel.

Lucy zasténala a zakryla si dlaněmi obličej. „Bože! Musí si teď myslet, že jsem štětka.“

„On si myslí, že jsi zamilovaná.“

„No jistě. Lezla jsem tu po tobě jako šestnáctka na kokainu.“ Takhle zrudlou jsem ji ještě neviděl.

„On z nás má radost.“

„Pan Kamenný ksicht? Jak na něm někdo může poznat, co si myslí? Bože, jak mně je trapně!“

Dívali jsme se beze slova jeden na druhého. Zraněné city, které jsem jí vyčetl z očí, mi nedovolily cokoli říci. Nakonec jsem ze sebe vypravil jen: „Počkej.“

Dom Perignon nebyl tak vychlazený, jak jsem chtěl, ale tolik to zase nevadilo. Nalil jsem dvě sklenky a vynesl je na verandu. Na CD přehrávači jsem pustil Natalii Merchantovou, která začala zpívat „One Fine Day“, a pak jsem otevřel široké prosklené dveře. V údolí bylo ticho. Podvečerní vzduch příjemné chladil a zvenčí sem přinášel sladkou vůni zimolezu. Podal jsem Lucy ruku. Vstala. Nabídl jsem jí sklenku a ona si ji vzala.

Podívala se na svoji tašku, která pořád ještě ležela v kuchyni na podlaze, a chraptivým hlasem řekla: „Chci se převléknout. Mám pro tebe překvapení.“

Dotkl jsem se jejích rtů. „Ty jsi moje překvapení, Lucille.“

Zavřela oči a položila mi hlavu na prsa.

Ještě chvilku jsem myslel na mrtvé ženské, na staré muže se zlomeným srdcem a na věci, kterým jsem nerozuměl, ale pak se ty myšlenky vytratily.

Natalie zpívala o lásce a o tom, jaká by měla být. Pomalu jsme tančili tělo na tělo a nechali jsme se jakousi neviditelnou vlnou unášet na verandu a nakonec nahoru ke mně do postele.

Průprava

Chlapec seděl ve svém zeleném světě. Široké, chlupaté jilmové listy, které jej kryly, zachytávaly odpolední světlo jako vznášející se čočky a barvily jeho tělo teplou smaragdovou září. Když se tu schoval a díval se na malý dřevěný domek, ve kterém bydlel, jen mezi listovím, připadal si v bezpečí. Po bosém chodidle mu lezli tři černí mravenci, ale on je nevnímal.

Joeu Pikeovi bylo devět let. Na svůj věk byl hodně vysoký, ale hubený. A byl pořád jen dítě. Krátké kalhoty ustřižené nad koleny a proužkované tričko nosil už tak dlouho, že získaly poměrnějednotnou tmavě šedou barvu. Ve škole měl pověst přemýšlivého, tichého chlapce. Byl to chytrý hoch, který se držel stranou, a podle některých učitelů byl náladový. Chodil nyní do třetí třídy. Učitel, který ho měl v první třídě, ho chtěl poslat na testy, protože se domníval, že je opožděný ve vývoji. Učitel byl mladík, který teprve nedávno dokončil pedagogická studia. Joeův otec mu tehdy pohrozil, že ho umlátí k smrti, a vynadal mu do teploušů. Joe sice nevěděl, co to teplouš je, ale učitel zbledl a v pololetí ze školy odešel.

Joe seděl se zkříženýma nohama pod mladými stromy na okraji lesa a nízko visící větve dělily jeho zorné pole jako okraje dílků puzzle, když se díval, jak otec zajíždí do dvora. Ucítil stejný nával strachu jako každý den touto dobou.

Před verandou zastavil modrý kombík Kingswood. Leskl se, jako by právě vyjel z autosalonu. Joe se díval na nevelkého, ale velice statného muže, který z auta vystoupil, vyšel tři schody na verandu a zmizel v domě.

Tatínek.

Joeův otec dům postavil docela sám tři roky před Joeovým narozením, na malé parcele na okraji ještě menšího města, pouhé dvě míle od pily, kde pracoval jako směnový mistr. Okolí města nebylo nijak zvlášť zajímavé. Lesy, řeka a jeleni. Ani dům nebyl nic zvláštního. Pár obyčejných místností v konstrukci z překládaných prken na vyvýšených základech. Byl žlutě natřený, s bílými rámy, a stejně jako auto se v jasném slunečním světle pyšnil čistotou. Vypadal jako typický šťastný domov. Joeův otec drhnul stěny domu vždy ve středu odpoledne, když se vrátil z práce. Kingswooda myl třikrát týdně. Musel se na svůj plat opravdu nadřít a byl přesvědčen o tom, že člověk má pečovat o věci, které získal. A o věci se přece pečuje tím, že se udržují čisté.

O pět minut později vyšla na verandu Joeova matka a zavolala chlapce k večeři. Byla to vysoká žena se širokými boky, tmavými vlasy a úzkostnýma očima. Byla téměř stejně velká jako její manžel. Večeři nosila na stůl každý den přesně ve čty ři hodiny, protože to tak Joeův otec chtěl. Do práce odcházel časně, domů se vracelpo dlouhém a namáhavém pracovním dni a trval na tom, že jíst se bude, kdy chce jíst on. Takže jedli ve čtyři. Do sedmi pak otec pil a nakonec usnul.

Paní Pikeová vyšla až na okraj verandy a křikla do neurčitá, protože nevěděla, že ji její syn pozoruje: „Pojď hned domů, Josephe! Brzy budeme večeřet.“

Joe neodpovídal.

„Večeře, Joe! Už jsi měl být doma!“

Už když to vykřikla, cítil joe, jak se mu zrychlil tep, a strach se mu šířil do rukou i nohou. Možná, že dnes bude všechno jiné a nic se nestane, ale spolehnout se na to nedalo. Nikdy nevěděl předem, co se bude doma dít, a tak jen tiše čekal, dokud matka nezašla zpátky do domu. Nikdy nešel, když zavolala poprvé. Ze školy se sice vracel ve tři hodiny, ale pokaždé rychle zmizel a zůstával do poslední chvíle venku.

V lese mu bylo lépe. Byl tam v bezpečí před svým strachem.

O deset minut později se ale matka objevila znovu a obličej měla zrůzněný úzkostí. „Sakra, kluku, varuju tě! Nenechávej tátu čekat! Koukej, ať už jsi tady!“

Obrátila se a rázně vkročila dovnitř. Teprve když za sebou přibouchla dveře, proklouzl Joe mezi větvemi.

Ucítil alkohol, sotva otevřel dveře, a při jeho zápachu a představě toho, co to znamená, se mu sevřel žaludek.

Jeho otec seděl za kuchyňským stolem s nohama nahoře a četl si noviny. Neředěnou whisky Old Crowpopíjel ze sklenky od burské pomazánky. Stůl už byl prostřený k večeři, ale pan Pike odsunul talíře stranou, aby si tam mohl dát nohy. SledovalJoea, jak vchází do dveří, dopil to, co mu zbývalo ve sklenici, a zacinkal zbytkem ledu, aby upoutal chlapcovu pozornost. „Nalej mi, kámo.“

Joeova domácí povinnost. Pocta. Nalévat otci Old Crow.

Joe vyndal láhev ze skříňky pod dřezem, vytáhl korkovou zátku a nalil trochu do sklenice. Otec se zamračil. „To není ani najeden hlt, chlapče. Nalejvej poctivě, nebo si o tobě lidi budou myslet, že jsi škrťa.“

Joe lil, dokud otec spokojeně nezachrochtal.

Matka se zeptala: „Už chceš jíst?“

Pan Pike místo odpovědi sundal nohy ze stolu a přitáhl si talíř. Joe nebyl svému otci ani trochu podobný. Zatímco syn byl na svůj věk vysoký a hubený a měl štíhlý kostnatý obličej, otec byl malý, se silnými pažemi a kulatou tváří. Pan Pike řekl: „Kristepane, to nemůžeš tátu aspoň pozdravit? Když chlap přijde dom ů, tak čeká, že si ho rodina všimne!“

„Ahoj, tati.“

„Přines mlíko,“ řekla matka.

Joe si umyl ruce ve dřezu, přinesl z chladničky mléko a sedl si na své místo. Matka rovněž popíjela whisky a kouřila cigaretu značky Salem. Joeovi vždycky tvrdila, že pije proto, aby otci tolik nezbylo. Joe věděl i to, že něco z láhve vždycky vyleje a doplní to vodou, protože ji přistihl, když to dělala. Tehdy mu matka řekla: „Joe, tvůj otec je mizernej opilec.“

A Joe si myslel totéž.

Pan Pike vstával každé ráno ve čtyři hodiny, hodil do sebe pár panáků, prý „aby se rozhýbal“, a jel na pilu. Otec nikdy nepil po hospodách a téměř vždycky jel z práce rovnou domů, pokud neměl ještě zakázku jako tesař, což se někdy stávalo. Pokud ale neměl jinou práci, byl doma v půl čtvrté a první sklenku si nalil ještě dřív, než rozevřel noviny. Před večeří urazil dvě nebo tři. Po večeři pak pustil televizi, usadil se ke zprávám a pil, dokud neusnul.

Pokud ho něco nerozzuřilo.

A když ho něco rozzuřilo, bylo peklo.

Joe už znal příznaky blížícího se nebezpečí. Otcovy oči se zúžily na tvrdé malé škvírky a obličej mu zčervenal. Pak zvýšil hlas, jako by dával celému okolí na vědomí, že brzy vybuchne, ale Joeova matka na něj stejně pořád křičela nadávku za nadávkou. To bylo pro Joea to nejděsivější. Připadalo mu to, jako když je otec na rovinu varuje, že nad sebou začíná ztrácet kontrolu a že je pořád ještě čas ho uklidnit, a jen matka jako by to pořád nemohla pochopit. Joeovi bylo sice teprve devět, ale rozpoznával tyto příznaky se stejným strachem, jako když se člověk připoutaný ke kolejím dívá, jak se na něj řítí nákladní vlak. Joe poznal, kdy se blíží nebezpečí, a s hrůzou sledoval, jak to jeho matka ignoruje a pořád do otce rýpe, jako by ho chtěla rozzuřit. Přitom jediné, co chtělJoe, bylo, aby přestala, aby naopak říkala a dělala věci, které otce uklidní. Nakonec už ho ovládala pouze touha vypadnout z toho pekla do lesa, kde se mohl schovat do bezpečí.

Ale to ne.

Matka byla k tomu všemu slepá a hluchá, a tak se Joe musel dívat, jak otce stále víc dráždí, a někdy ho to děsilo tak, že plakal a prosil ji, aby nechala tátu na pokoji, ale nic z toho nebylo k ničemu. Nakonec toho měl otec pokaždé dost, vyskočil a zahulákal: „Teď uvidíš to peklo!“

To říkal otec pokaždé.

A pak začaly padat rány.

Paní Pikeová přinesla na stůl pečené hovězí, aby je její manžel rozkrájel na porce. Pak z trouby vytáhla bramborovou kaši a fazole. Otec s matkou se na sebe nedívali a sotva spolu promluvili, což právě Joea děsilo. Takové napětí mezi nimi panovalo už od soboty, kdy se otec díval na televizi. Dávali baseballový zápas týdne s Pee Wee Reesem a Dizzym Deanem. Matka luxovala kolem televize, což otce dostatečně navztekalo samo o sobě, ale aby toho náhodou nebylo málo, podařilo se jí vysavačem přejet přívod antény a odpojit příjem právě na konci osmé směny, když byl stav tři dva. Napětí od toho dne neustále narůstalo a rodiče se vždycky stáhli do nepřátelského mlčení, takže atmosféra v domě byla nabita nebezpečím.

Devítiletý Joe Pike, který byl pořád považován za malé dítě, cítil narůstající vztek svých rodičů a s děsivou jistotou věděl, co přijde.

Pan Pike si znovu lokl whisky a začal krájet pečeni. Odřízl dvě porce a pak se zamračil. „Cos to koupila za lacinou flákotu? Vždyť je v tom ještě nějaká zasraná žíla!“.

Už je to tady.

Joeova matka dala na stůl bramborovou kaši a fazole, aniž by odpověděla.

Otec odložilporco vací nůž a vidličku. „Tys zapomněla mluvit? To čekáš, že budu něco takovýho jíst? Prodali ti mizerný maso!“

Pořád se na něj nedívala. „Co kdyby ses uklidnil a začal jíst? Nevěděla jsem, že je v tom žíla. Oni na to nedávají nálepku ‚pozor žíly‘, víš?“

Joe věděl, že je matka vyděšená, ale nechovala se tak. Její pohled byl navztekaný a zachmuřený zároveň.

Otec řekl: „Už jsem řek. Podívej se na to! Ani ses na to nepodívala!“

„Já tu zatracenou žílu klidně sním. Dej mi to na talíř.“ Obličej pana Pikea začal pomalu, ale nezadržitelně rudnout. Upřeně se na svoji manželku zahleděl. „Co je to za poznámky? Co má znamenat ten tón?“

Joe hlesl: „Já to sním, tati. Já mám žíly rád.“

Otci blýsklo v očích tvrdých jako ocel. „Ty mizerný žíly nikdo jíst nebude.“

Paní Pikeová si dala na talíř pečeni. „To je fakt důvod k hádce. Já tu žílu vykrojím a ty se nemusíš dívat.“

Pan Pike jí vytrhl talíř a udeřil s ním o stůl. „Už jsem ji viděl. Je to tiiizernej odpad. Chceš vidět, co se dělá s odpadem?“

„Proboha, přestaň!“

Její manžel už ale vyskočil, popadl pečeni, rozkopl dveře a vyhodil maso na dvůr. „Chtělas mi předhodit odpadky! Jako psovi!“

Joe měl pocit, že se na židli ještě zmenšuje, a přál si, aby to tak opravdu bylo. Toužil úplně zmizet. Ten nákladní vlak, který se na něj řítil, už duněl v koutech kuchyně, a nikdo ho nemohl zastavit.

Matka také vyskočila, zrudla a zaječela: „Tohle já uklízet nebudu!“

„To uklidíš, jinak bude peklo!“

Magická formule. Bude peklo.

Joe se zachvěl. „Já to uklidím. Seberu to, tati.“

Otec ho popadl za paži a škubl jím zpátky na židli. „Na to zapomeň. Tohle si uklidí tvoje máma.“

Paní Pikeová zrudla ještě víc. Roztřásla se. Joe si nebyl jist, jestli strachem, zlostí nebo obojím. Rozkřikla se: „Ty jsi vyhodil klukovi večeři na dvůr! Uklidíš si to TY! Nechám to tam, aby to všichni viděli!“

„Já ti říkám, že bude peklo!“

„Když tě to tady tak štve, možná bys měl vypadnout. Můžeš sijít někam, kde tě nebudou krmit žílama!“

Otcovy oči se zúžily na nebezpečně vyhlížející škvírky.

V zarudlém obličeji se začaly rýsovat žilky. Vyrazil proti své manželce, udeřil ji pěstí do obličeje a bez ohledu na synův křik ji dokopal ke kuchyňské lince. Láhev whisky spadla na zem a roztříštila se. Na podlaze po ní zůstala změť střepů a louže laciného páchnoucího alkoholu.

Matka vyplivla krev. „Vidíš, co je tvůj táta zač? Vidíš to?“ Otec ji znovu udeřil a srazil ji na kolena. Nikdy nefackoval. Nepoužíval k bití dlaně. Měl raději pěsti.

Joe cítil, jak mu z rukou i nohou mizí veškerá síla, a věděl, že není vůbec schopen se pohnout. Zalapal po dechu, z očí mu vytryskly slzy a začalo mu téct z nosu. „Ne, tati! Přestaň, prosím tě!“

Otec udeřil matku do zátylku. Matka se svezla k zemi a upadla na břicho. Když vzhlédla, levé oko měla zavřené a z nosu jí odkapávala krev. Nedívala se na svého muže. Hleděla na syna.

Pan Pike svou ženu nakopl, až se obrátila na bok. Joe viděl, jak se jí oči zaleskly zvířecím děsem. „Joe, zavolej policii!“ vykřikla. „Ať si pro toho parchanta přijedou!“

DevítiletýJoe Pike, který náhle ucítil v kalhotách horkou moč, vyskočil, rozběhl se a vší silou strčil do svého otce. „Neubližuj mámě!“

Pan Pike se prudce obrátil a pěstí zasáhl svého syna ze strany do hlavy. Chlapec odletěl jako hadrová loutka. Pak pan Pike kopl. Kopl těžkou pracovní botou s ocelovou špičkou do stehna svého syna, jemuž projela bolest zasaženého nervu celým tělem.

Otec ho nakopl znovu a pak se nad ním rozkročil a začal si odepínat řemen. Neřekl už ani slovo. Jen přeložil silný kožený opasek nadvakrát a začal chlapce bít, zatímco jeho manželka plivala krev. Joe věděl, že ho teď otec vůbec nevidí. Jeho oči zalité krví byly prázdné a jakoby bez života. Jediné, co v nich bylo znát, byl vztek, který Joe nechápal.

Řemen dopadal znovu a znovu, Joe ječel a prosil otce, aby přestal, až se mu konečně podařilo vyskočit a vyrazit ze dveří. Hnal se rovnou do lesa, do svého bezpečného úkrytu ve stínu stromů.

Devítiletý Joe Pike letěl jako o závod, nízké špičaté větve se kolem něj lámaly a on měl pocit, že vůbec necítí nohy. Snažil se zastavit, ale nohy ho neposlouchaly a nesly ho stále dál od toho domu hrůzy, dokud nezakopl o vyčnívající kořen a nenatáhl se jak široký tak dlouhý na zem.

Nevěděl, jak dlouho zůstal ležet. Připadalo mu to jako celé dlouhé hodiny. Záda a paže měl v jednom ohni a krk i nos plné hlenu. Nakonec se doplazil zpátky na okraj lesa. Z domu se stále ozýval řev a nářek. Otec znovu rozkopl dveře a vyhodil ven hrnec s bramborovou kaší. Pak vletěl dovnitř a začal zase řvát.

Joe Pike seděl ve svém úkrytu, jen se díval a jeho zbité tělo se pomalu zklidňovalo. Slzy mu osychaly a on začínal vnímat trpký stud, který přicházel pokaždé, když utekl z domu a nechal matku s otcem samotnou. Připadal si před ním slabý a jeho zuřivost v něm vzbuzovala hrůzu.

Po nějaké době křik ustal a v lese zavládlo ticho. Kdesi nad ním zapípal drozd a v paprscích zapadajícího slunce, které pronikaly klenbou listoví, zavířili poletující broučci.

Joe Pike upřeně hleděl na dům svých rodičů a měl náhle pocit, jako by čas a prostor přestaly existovat. Jako by se vznášel ve vzduchoprázdnu, neviditelný a skrytý lesem, který mu jako jediný poskytl ochranu.

Tady se cítil v bezpečí.

Obloha zrudla západem slunce, les potemněl, ale Joe Pike se stále nehýbal.

Vnímal bolest, strach a stud, a představoval si, že je ukládá do krabiček, které schovává do schránky v mohutném dubovém trámu pod schody.

Zamkl schránku. Zahodil klíč. A pak si v duchu slíbil tři věci:

Takhle to nebude navěky.

Budu silný.

Nebudu nikomu ubližovat.

Když slunce zapadlo, otec vyšel z domu, nasedl do kingswoodu a odjel.

Joe čekal, dokud mu auto nezmizelo z dohledu, a pak se vrátil do domu, aby se podíval, jak je na tom matka.

Budu silný.

Nebudu nikomu ubližovat.

Takhle to nebude navěky.

11

Paprsky ranního slunce pronikly skleněnou věžičkou, která tvoří zadní trakt mého domu, a zalily podkroví. Lucy ležela nahá na břiše, s vlasy rozcuchanými po předchozí noci. Přitulil jsem se k ní a vychutnával teplo jejího těla.

Dotkl jsem se jejích vlasů. Byly hebké. Políbil jsem ji na rameno. Slané teplo mi příjemně zahřálo rty. Díval jsem se na ni a napadlo mě, jaké mám štěstí, že si mohu dopřát takovou podívanou.

Kůži měla tmavě nazlátou a křivku nohou a zad pevnou i ve spánku. Lucy vystudovala Louisianskou státní univerzitu díky stipendiu, které získala na základě svých výsledků v tenise, a tvrdě na sobě pracovala. Nosila se s lehkou grácií od přírody nadané sportovkyně a milovala se stejně, jako hrála tenis, s divokostí a vášní. Občas v tom ale probleskl okamžik cudnosti, který mě pokaždé dojímal.

Kocour dřepěl na zábradlí u vchodu do podkroví a civěl na ni. Ležela na jeho místě, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Byl jenom zvědavý. Možná, že se mu ta podívaná taky zamlouvala.

Lucy zamumlala: „Jdi si ještě lehnout.“

Zpola otevřela oči, zastřené ještě mlhou spánku.

Když ji kocour uslyšel, seběhl po schodech dolů a zasyčel z obývacího pokoje. Na jeho způsoby si člověk prostě musel zvyknout.

„Vůbec jsme se nedostali k tomu překvapení, cos pro mě měla.“

Přivinula se ke mně blíž. „Můžeš se na něj těšit večer.“

Dotkl jsem se špičkou jazyka jejích zad. „Těším se na něj už teď.“

Zahihňala se. „Ty jsi nenasyta.“

„Za to můžeš ty.“

„Musím do práce.“

„Zavolám tam a řeknu jim, že se musíš milovat s nejlepším detektivem na světě. Oni to pochopí. Vždycky to pochopili.“

Opřela se o loket a podívala se na mě. „Vždycky?“

„To byla jen taková slovní hříčka. Mrzí mě to.“

„To tě teprve bude mrzet.“

Skočila po mně, ale mě to nijak nemrzelo.

Dopoledne jsem odvezl Lucy pro její auto a pak jsem se rozjel na Parker Center, aniž bych dal Krantzovi vědět, že se k nim chystám. Myslel jsem, že až mě uvidí, rozpoutá se peklo kvůli mé návštěvě u Dershe, ale když jsem prošel dvojitými dveřmi, řekl jen: „Doufám, že jste neměl problémy kvůli té pitvě.“

„Ne, ale rodina chce pitevní protokol.“

„Bude pro vás hotov za pár minut. Jste připraven na informační sezení?“ Jako bychom byli staří kámoši a on se nemohl dočkat, až se k nim připojím.

„Jistě. Mimochodem, už máte tu laboratorní zprávu?“

„Měla by být brzy hotova. Dostanete obojí současně.“

Pak se na mě usmál a zmizel na chodbě.

Možná mu ráno hodili do kafe nějakou drogu. Možná, že je jeho dobrá nálada jen návnadou, jak mě dostat do zasedací místnosti, kde mě s Wattsem a Williamsem umlátí k smrti za to, že jsem navštívil Dershe. Ať byl ale důvod jeho náhlé změny přístupu ke mně jakýkoli, ohledně té laboratorní zprávy mi tak jako tak lhal.

Sešli jsme se všichni v zasedací místnosti, kde mě Stan Watts informoval o tom, že vyslechli bývalého manžela oběti (který v dobé, kdy byla Karen zavražděna, hrál v Central Parku softball), dokončili výslechy obyvatel domů v okolí jezera (nikdo nic neviděl ani neslyšel) a pokračují ve vyslýchání lidí, s nimiž Karen pracovala a chodila do školy. Zeptal jsem se Wattse, jestli už mají nějakou hypotézu o osobě vraha, ale místo něj mi odpověděl Krantz. Prý na tom pořád ješté pracují. Krantz jinak jen přikyvoval, když Watts mluvil, a vypadal mnohem uvolněněji, než jak jsem ho znal doposud. Nikdo z nich se zatím ani slůvkem nezmínil o mé návštěvě u Dershe. Museli o tom vědět, a mně to připadalo ještě podivnější než samo Krantzovo chování.

„Kdy můžu počítat s těmi zprávami? Rád bych odsud vypadl,“ řekl jsem.

Krantz energicky, ale stále klidně, vstal. „Dolanová, zjisti, jestli už jsou ty papíry hotové. Ať pana Colea nezdržujeme.“

Dolanová za jeho zády vztyčila prostředník a odešla.

Když jsme skončili, zašel jsem do služební místnosti detektivů, abych se po ní podíval, ale u jejího stolu jsem ji nenašel. Krantz nebyl jediný, koho dnes neopouštěla dobrá nálada. Bruly a Salerno spolu vtipkovali u automatu na kávu, a ještě když od něj odcházeli, smáli se. Dvojitými dveřmi prošel Williams s tím chlápkem s bílými vlasy ostříhanými na ježka. Krantz si s ježourem potřásl rukou. I ježour se usmíval.

Když jsem tu byl naposledy, atmosféra v místnosti byla plná napětí, jako by tu existovalo nějaké záhadné elektrické pole, které nikoho nenechávalo v klidu. Dnes bylo ale všechno jinak. Nějaká tajemná změna způsobila, že všichni velkoryse přehlíželi mé vměšování do vyšetřování, kterého jsem se dopustil tím, že jsem se zastavil u Dershe. A to nebylo něco, co by policajti přehlíželi jen tak.

Dal jsem si kávu, posadil se na svou židli a čekal jsem na Dolanovou. Lámal jsem si hlavu nad tou nenadálou změnou, dokud se ve dveřích neobjevil ten mladík s károu na poštu. Bruly ho pleskl po zádech a oba se zasmáli něčemu, co jsem neslyšel. Salerno se k nim připojil a všichni tři se o něčem pár minut bavili. Pak mládenec pokračoval dál. I on se teď usmíval, a mě by strašně zajímalo, jestli se tak baví tím samým jako ostatní.

Když tlačil káru kolem mě, pozdravil jsem ho: „Nazdárek, Curtisi. Můžu se vás na něco zeptat?“

Podezíravě si mě změřil. Když jsem se z Curtise Wooda snažil naposledy vytáhnout nějaké informace, moc dobře to nedopadlo.

„Především bych vám chtěl říct, že jste měl pravdu s tím, že tihle chlapi jsou v branži nejlepší. Získal jsem k nim mezitím značný respekt. Mají výsledky.“

„Hm.“

„Zajímalo by mě, jestli víte, co říkají oni o mně.“

Teď už nevypadal ani tak podezíravě jako spíš zmateně.

„Jak to myslíte?“

„Je to jenom otázka prestiže, víte? Ti chlapi ve mně opravdu vzbudili respekt. Chtěl bych, aby se na mě dívali podobně.“

Díval jsem se na něj pohledem plným naděje, a když konečně pochopil, kam tím mířím, pokrčil rameny. „Myslí si, že jste v pohodě, Cole. Nejsou zrovna nadšení tím, že tu jste, ale vzali to. Slyšel jsem, jak Dolanová říká, že jestli jste jenom z poloviny tak dobrý, jak se o vás povídá, tak musíte mít péro dlouhý aspoň třicet čísel.“

„Ta Dolanová je fakt třída, co?“

„Je super.“

Tentokrát to šlo líp. Navázal jsem kontakt a převedl jsem rozhovor do intimních sfér. Brzy mi bude zobat z ruky.

„To rád slyším, Curtisi. Při všem tom dnešním šuškání už jsem se bál, že si o mně vyprávějí fórky.“

„Ale ne.“

Zhluboka jsem si oddechl, abych dal najevo, jak moc se mi ulevilo, a pak jsem se okatě rozhlédl po Brulym, Salernovi i ostatních. „Když tak vidím ty radostné obličeje, napadá mě, že ve vyšetřování musel nastat nějaký zlom.“

Curtis Wood se otočil ke své káře. „Já nic nevím, Cole.“

„O čem jako?“ Pan Neviňátko.

„Vy jste tak průhledný, Cole. Snažíte se ze mě vyždímat informace, které nemám. Jestli si myslíte, že se něco děje, tak budete muset sebrat odvahu a někoho se zeptat, místo abyste tu pořád jenom slídil.“

Zavrtěl hlavou, jako bych ho zklamal, a tlačil káru dál. Něco si přitom mumlal.

Třicet čísel, panebože!

Tak mě ten zelenáč zase dostal. Možná, že mě příště rovnou odpráskne.

Za chvilku z kopírovací místnosti vyšla Dolanová, a aniž by se mi podívala do očí, podávala mi velkou obálku. „Tady jsou ty zprávy. Krantz chtěl, abych vám je dala.“

„Co se to tady děje, Dolanová?“

„Nic.“

„Tak proč mám najednou pocit, že se přede mnou něco tají?“

„Jste paranoik.“

Tolik tedy moje snaha o upřímnost.

Vrátil jsem se k autu, zatáhl jsem střechu, abych se chránil před sluncem, a čekal jsem. O čtyřicet minut později vyjel z podzemních garáží ježour v hnědém Fordu Taurus. Zamířil na dálnici Harbor Freeway, pak zahnul na západ přímo k centru a vydal se na sever po silnici číslo 405 na Westwood. Nijak nespěchal a bylo snadné ho sledovat. I on vypadal uvolněně. A usmíval se. Zapsal jsem si číslo auta, abych si ho mohl nechat prověřit, ale nemusel jsem se namáhat. Věděl jsem, co je zač, jakmile zahnul na dlouhou rovnou příjezdovou cestu k budově Federálního úřadu na Wilshire Boulevardu.

Ježourek byl od FBI.

Projel jsem kolem budovy k malé vietnamské restauraci, o níž jsem věděl, že tam dělají vynikající olihně na mátových listech. Podávají je ještě horké, tak, jak to mám rád, a když jsem jedl, přemýšlel jsem, proč se do vyšetřování případu vraždy Karen Garcíové plete FBI. Místní policie často využívá federály kvůli jejich informačním systémům a odborným zkušenostem, ale ježour sledoval vyšetřování prakticky na každém kroku. To se mi zdálo divné. A když jsem se mu v pitevně představil, neřekl mi, co je zač. I to mi připadalo zvláštní. A teď se náš federál usmívá jako měsíček na hnůj, a federálové se moc často neusmívají. Když už z někoho od FBI vyloudíte úsměv, musíte mít sakramentský trumf v rukávu.

Zrovna jsem nad tím vším uvažoval, když se mě majitelka restaurace zeptala: „Vám chutnat naše olihnč?“

„Ano. Jsou skvělé.“ Byla drobná, zdvořilá a ušlechtile krásná.

„Já vídám vás často u nás.“

„Rád jím.“ Konverzace, bez které bych se docela dobře obešel.

Ta žena se ke mně naklonila blíž. „Tenhle jídlo moje nejstarší dcera dělá. Myslí, vy moc hezký.“

Podíval jsem se do zadní části restaurace, kam stočila svůj pohled. Ze dveří do kuchyně po mně pokukovala její mladší kopie. Jen se plaše usmála.

Pohlédl jsem na matku. Její úsměv se ještě rozšířil a ona kývla. Když jsem se ohlédl po dceři, přikývla také.

„Jsem ženatý“ prohlásil jsem. „Mám devět dětí.“

Matka se zamračila. „Vy žádný prsten.“

Podíval jsem se na ruce. „Jsem alergický na zlato.“

Její oči se zúžily ještě víc. „Vy ženatý?“

„Je mi líto. Devět dětí.“

„Žádný prsten?“

„Alergie.“

Majitelka restaurace přistoupila ke své dceři a řekla jí cosi vietnamsky. Dívka zmizela v kuchyni.

Dojedl jsem oliheň a zajel si domů, abych si přečetl laboratorní zprávu a pitevní protokol. Jsou prostě dny, kdy by si člověk měl raději koupit jen kus žvance u Stánku a sníst ho v autě.

Pitevní protokol nepřinesl žádné překvapivé informace. Uvádělo se v něm, že Karen Garcíová byla zabita jediným výstřelem. Jednalo se o střelu ráže .22 vypálenou zblízka. Zásah byl umístěn tři a půl centimetru nad pravým očním důlkem. V místě vstřelu byly zjištěny lehké až středně silné stopy po střelném prachu, což znamená, že střela byla vypálena ze vzdálenosti mezi padesáti až sto centimetry. Na první pohled běžný případ vraždy střelnou zbraní bez jakýchkoli dalších poznatků.

Znovu jsem si přečetl laboratorní zprávu a uvažoval jsem o tom, že zavolám Montoyovi, abych s ním ty věci probral, ale když jsem si rozmýšlel, co mu budu říkat, došlo mi, že v téhle verzi chybí ten kousek bílé umélé hmoty.

Když jsem si četl zprávu, kterou mi Pike přinesl včera večer, stálo v ní mimo jiné i to, že Chen na stezce nad srázem objevil trojúhelníkový kousek bílé umělé hmoty. Poznamenal tam, že ta věc byla potřísněna jakousi šedou mazlavou hmotou a musí být podrobena testům.

V téhle nové zprávě ale o nějakém kousku umělé hmoty nebylo ani slovo.

Zkontroloval jsem si číslování stran, abych si ověřil, jestli žádná nechybí, pak jsem našel zprávu, kterou jsem měl od Pikea, a porovnal jsem je. V Pikeově verzi se o bílém plastovém trojúhelníčku psalo. Ta, kterou jsem dostal od Krantze, o něčem podobném mlčela jako hrob.

Zavolal jsem Joeovi. „Tu zprávu, cos mi přinesl, máš přímo od Johna Chena?“

„Ano.“

„Dal ti ji osobně?“

„Ano.“

Řekl jsem mu o té nesrovnalosti.

„Ten parchant Krantz tu zprávu pozměnil. Proto se tak zpozdil s tím předáváním.“

„Jestli vypustil něco z Chenovy zprávy, docela by mě zajímalo, co vypustil z pitevního protokolu.“

To by mě taky zajímalo.

„Možná by nám mohl pomoct Růsty Swetaggen,“ nadhodil Pike.

„Jo.“

Zavěsil jsem a zatelefonoval chlapíkovi jménem Růsty Swetaggen do jeho restaurace ve Venice. Růsty téměř celý život pracoval u hlídkové služby policie a jezdil s autem, ale pak zemřel jeho tchán a odkázal jim restauraci. Růsty dal výpověď téhož dne, kdy se četla poslední vůle, a nikdy se neohlédl zpět. Servírovat smažený sýr a čepovat pivo je větší zábava než dřepět v hlídkovém voze, a kromě toho to taky víc nese. Růsty mi řekl: „Člověče, Elvisi, ty už ses neozval celou věčnost! Emma si myslí, že jseš po smrti!“ Emma byla jeho žena.

„Ten tvůj bratranec pořád ještě dělá na soudním?“ Čas od času se o něčem podobném zmínil.

„Ty myslíš Jerryho? Jasně. Pořád.“

„Před dvěma dny tam pitvali nějakou Karen Garcíovou.“

„Měla něco společnýho s tím tortillovým magnátem?“

„Byla to jeho dcera. Dělám na tom případu společně s lidmi z vražd a loupeží a mám dojem, že přede mnou něco tají.“

Růsty si tiše hvízdl. „Proč tě k tomu vůbec pustili?“

„Prý proto, že ten pracháč má koupeného městského radního.“

„Ale ty si to nemyslíš, co?“

„Já si hlavně myslím, že přede mnou mají nějaké tajemství, a rád bych věděl, jaké. Tu pitvu dělala nějaká Evangeline Lewisová. Policajti mi předali ještě jednu zprávu, a ta byla pozměněná, takže si myslím, že si mohli pohrát i s pitevním protokolem. Mohl by se na to ten tvůj bratranec podívat?“

„On nedělá dole na pitevně, Elvisi. Sedí nahoře v kanclu.“

„Já vím.“

Čekal jsem, až si to Růsty nechá projít hlavou. Před šesti lety po mně chtěl, abych mu našel dceru, když utekla s drogovým dealerem, který chtěl financovat svoje bohulibé podnikání tím, že bude prodávat videokazety s Rustyho holčičkou v dost choulostivých situacích. Ta holka o jeho plánech neměla tušení. Rustyho dceru jsem našel, filmy jsem zničil a ze slečny už je dnes mladá paní. Na léčení se poznala s nějakým slušným mladíkem a teď je v pohodě. Už mají i děcko. Růsty mi nikdy nedovolil zaplatit v jeho podniku za pití ani za jídlo, a když jsem tam přestal chodit, protože jsem si připadal jako vyžírka, musel jsem ho prosit, aby mi to přestal posílat domů a do kanceláře. Věděl jsem, že jestli má Růsty Swetaggen nějakou možnost mi pomoci, udělá to.

„Jerry by se nejspíš musel dostat do záznamů o jednotlivých případech. Nebo do osobních složek patoložky.“ To zatím jen nahlas přemýšlel.

„Myslíš, že by to udělal a řekl mi?“

„Jak jsi říkal, že se ta patoložka jmenovala?“

„Evangeline Lewisová.“

„Jestli ti to neřekne, umlátím ho k smrti.“ Růsty to řekl bez sebemenšího náznaku humoru. „Hned mu budu volat, ale nemůžu ti říct, jak rychle ho seženu.“

„Díky, Růsty. Brnkni mi domů.“

„Elvisi?“

„Jo, Růsty?“

„Pořád ještě jsem tvým dlužníkem.“

„Ty mi nedlužíš vůbec nic, Růsty. A pozdravuj ode mě Emmu. A děti taky.“

„Jerry to pro tebe udělá, i kdybych ho měl nejdřív přidusit.“

„Tak daleko to zase hnát nemusíš, ale díky, Růsty.“ Už chápete, jak moc ten chlapík umí být vděčný?

Pak jsem asi hodinu uklízel. Nakonec jsem si šel na verandu zacvičit dvě ásany a dvě sestavy z karate. Když jsem cvičil, přemýšlel jsem o Rustyho neustálé potřebě oplácet něco, co oplácet vůbec nemusí. Psycholog by nejspíš prohlásil, že je to zástupná forma kompenzace pocitu, že k záchraně své dcery nijak nepřispěl. Jako by se snažil získat ztracený pocit, že je chlap, pocit, o který přišel, když bylo na jeho dceři spácháno násilí. Já jsem si něco takového nemyslel. Znal jsem Rustyho Swetaggena a lidi jako on. Byl jsem přesvědčen o tom, že natolik překypuje strašlivou a silnou láskou ke své dceři i ke mně, že ten přetlak musí nějak uvolnit, jinak by ho to zabilo. Na lásku lidi umírají často, a je to tajemství, které neprozradíme dokonce ani sami sobě.

Když jsem se vrátil dovnitř, měl jsem vzkaz na záznamníku. Byl od Rustyho. Vzkazoval mi, že se s jeho bratrancem mám sejít před začátkem jeho ranní směny v pět ráno v podniku zvaném Tara's Coffee Bar. Řekl mi adresu i směr, kterým se tam dostanu.

Věděl jsem, že tam Jerry bude.

12

Ráno jsem opustil příjemně vyhřátou postel i s Lucy ve čtvrt na pět.

Večer, když se Lucy vrátila z práce, jsme se dohodli, že u mě bude ty dva týdny, kdy bude Ben na táboře, bydlet. Zajeli jsme k ní do bytu a přivezli její šaty a osobní věci, které bude potřebovat. Díval jsem se na ni, jak si ukládá oblečení ke mně do skříně a toaletní potřeby do koupelny, a pohrával jsem si v duchu s představou, že to tak zůstane už natrvalo. Hodně dlouho jsem žil sám, ale sdílet s ní svůj dům mi připadalo naprosto přirozené a nenucené, stejně jako jsem s ní sdílel celý svůj život. Jestli tohle není láska, tak to k ní má hodně blízko.

Jídlo jsme si přivezli z italské restaurace v Laurel Canyonu, pili jsme k němu červené víno a poslouchali swing od Big Bad Voodoo Daddyho.

Milovali jsme se na gauči v obývacím pokoji, a když si potom v bronzovém světle svíčky prohlížela jizvy, co mám na těle, ucítil jsem na zádech cosi vlhkého. Když jsem se po ní ohlédl, viděl jsem, že pláče.

„Lucy?“ Snažil jsem se být co nejněžnější.

„Kdybych tě ztratila, umřela bych.“

Dotkl jsem se její tváře. „Ale ty mě neztratíš. Copak nejsem ten nejlepší detektiv na světě?“

„Samozřejmě, že jsi.“ Sotva jsem ji slyšel.

„Ty mě neztratíš, Lucille. Nikdy se ti nepodaří zbavit se mě.“ Pak mě konečně políbila, stulili jsme se k sobě a usnuli jsme.

Sjížděl jsem temnými zatáčkami po svahu pod jasnou, ale bezhvězdnou oblohou. Zatím nikde nehořelo a slunce se teprve chystalo, že nás zase pěkně podusí.

Do Los Angeles jsem přijel poprvé hned po odchodu z armády. Tehdy jsem byl zvyklý orientovat se podle hvězd. Obloha nad L. A. je ale tak silně ozářená světly městské aglomerace, že jsou na ní viditelné jen ty nejjasnější hvězdy, a i ty na ní svítí jen chabě a zamlženě. Tehdy jsem dělal vtipy o tom, že právě nedostatek hvězd tu způsobuje, že tolik lidí zabloudí na scestí, ale to jsem byl mladší a viděl jsem všechno až moc černobíle. Dnes už vím, že někteří z nás si svoji cestu najdou i s pomocí jediného světélka a jiní by se ztratili, i kdyby jim svítila celá baterie neonů. Když si člověk zvykne, pak má postupem času ty hvězdy, kterými se řídí, spíš v sobě, než aby je potřeboval hledat někde nad sebou.

Páni. To jsou tedy úvahy ve čtyři ráno.

Ve čtyři čtyřicet jsem sjel z dálnice a prázdnými ulicemi jsem zamířil k jasně ozářenému baru. U barového pultu seděli dva policisté a skupina tělnatých mužů s unavenými obličeji, kteří vypadali na zaměstnance tiskárny Timesů. Všichni se ládovali smaženými vejci se slaninou a topinkami s máslem a nezdálo se, že by si někdo z nich dělal starosti s cholesterolem nebo s kaloriemi.

Byl mezi nimi jediný muž ve společenském obleku. „Vy jste Cole, že ano?“ zeptal se mě. Řekl to potichu, aby to nikdo kolem neslyšel.

„Přesně tak. Děkuji vám, že jste si na mě našel čas.“

Jerry Swetaggen se naklonil nad šálkem kávy, jako by to byl ohýnek, nad nímž se chce ohřát. Byl stejně mohutný jako Růsty. Měl růžový obličej a popelavě světlé vlasy. Vypadal mladší, než ve skutečnosti byl. Připomínal mi oteklého čtrnáctiletého výrostka, navlečeného do laciného konfekčního obleku. Šaty, které měl na sobě, vypadaly na to, že žehličku neviděly už celé týdny, ale možná v nich strávil celou noc.

„Podařilo se vám sehnat záznamy o Gardové?“

Ohlédl se po policistech. Vypadal nervózně. „Tohle by mě mohlo stát místo. Výřiďte to Rustymu. Budu to mít u vás.“

„Jistě. To kafe je na mě.“ Jako bych po něm chtěl prozrazení státního tajemství.

„Vy vůbec nemáte představu o tom, co po mně chcete. Ani vzdálenou.“

„Zatím mám strach hlavně z toho, abyste mi tu neusnul. Sehnal jste mi kopii těch záznamů?“

„Záznamy vám sehnat nemůžu, ale mám pro vás to, co jste chtěl.“ Zatápal pod sakem, jako by se mu tam něco probralo k životu a on to chtěl pustit ven. Znovu se ohlédl po policistech. Díky neprůstřelným kevlarovým vestám, které méli pod košilí, vypadali ještě mohutnější. „Tady ne. Dejte si kafe a půjdeme.“

„Oč jde? Co je na Karen Garcíové tak mimořádného, že se všichni chovají tak divně?“

„Dejte si to kafe.“

Položil jsem na stůl dva dolary a vyšel jsem za ním ven. Začínal se zvedat teplý vítr, který nám vháněl do obličeje zrnka písku.

„Nemám pro vás tu kopii, ale přečetl jsem si to.“

„To mi k ničemu není. Chtěl jsem to porovnat s kopií, kterou mám já.“

„Vy už ten záznam máte? Kvůli čemu jsem tedy riskoval flek?“

„Kopie, kterou jsem dostal, mohla být pozměněna. Možná z ní něco vypustili, a já chci vědět co. Třeba je to jenom maličkost, ale nemám rád, když mě někdo tahá za nos.“

Zatvářil se zklamaně. „Kristepane, to po mně chcete čísla? Nebo grafy? Tabulky? Já si všechny ty kecy nepamatuju.“

„Chci vědět, jestli policie v tomhle případě něco skrývá.“

Jerry Swetaggen překvapeně povytáhl obočí. „Vy to nevíte?“

„Co jako?“

„Myslel jsem si, že když se o Garcíovou zajímáte, máte k tomu důvod. Růsty je mým dlužníkem, příteli. A vy taky.“

„To už jste říkal. A teď – za co jsme vám vlastně dlužni?“

„Při zkoumání kůže v okolí vstřelu bylo nalezeno čtrnáct zatím neidentifikovaných částic. Teprve probíhá jejich analýza. Ta bude trvat osmačtyřicet hodin, takže doktorka Lewisová nebude mít výsledky dřív než zítra. Všem už je ale jasné, že najdou stopy po bělicím roztoku.“

„Po bělicím roztoku?“ Jako by předpokládal, že vím, co to znamená.

„Z té umělé hmoty to zjistí určitě. Je to na ní vždycky.“

Zíral jsem na něj jako na zjevení. „Bílá umělá hmota.“

„Jo.“

„Takže našli v ráně bílou umělou hmotu.“ V pitevním protokolu, který jsem četl, nebyla o částečkách umělé hmoty jediná zmínka. Ani o bělicím roztoku.

„Pochází z láhve od bělícího roztoku, kterou střelec použil jako provizorní tlumič. Pravděpodobně najdou taky stopy po lepicí pásce.“

„Jak můžete vědět, co najdou?“

Jerry si znovu sáhl pod sako, ale ti dva policisté zrovna vycházeli ven. Předstíral, že se jen škrábe na prsou a odvrátil se.

„Ti ani nevědí, že existujeme, Jerry.“

„Vám o místo nejde.“

Menší z policistů se zavrtěl, jak si upravoval opasek, a pak oba vykročili ulicí pryč. Zpět do boje proti zločinu.

Když byli dostatečně daleko, Jerry vytáhl natřikrát složený list papíru. „Chcete vědět, co tají, Cole? Chcete opravdu vědět, co je na tom případu tak mimořádného?“

Mávl papírem, aby se rozložil, a přidržel mi ho před nosem, jako by pro mě měl hotovou senzaci. A opravdu ji měl.

„Karen Garcíová je pátou obětí, která byla za posledních devatenáct měsíců zavražděna tímto způsobem.“

Podíval jsem se na papír. Bylo tam napsáno pět jmen a u každého byl připojen stručný popis. Na pátém místě jméno Karen Garcíové. Pět jmen, pět dat.

„Pátou?“ hlesl jsem.

„Přesně tak. Pokaždé to bylo dvaadvacítkou do hlavy, vždycky se našla bílá umělá hmota a stopy bělícího roztoku a někdy taky kousky lepicí pásky. Ta data jsou data úmrtí.“ Jerry si zamnul ruce, jako by mu byla hrozná zima. „Protokol jsem přinést nemohl, protože je spolu s těmi ostatními ve speciální sekci, ale zjistil jsem ta jména a to ostatní. Myslel jsem, že vám jde právě o tohle.“

„Co je to ta speciální sekce?“

„Tam se dávají všechny případy, u kterých policajti chtějí, aby patolog něco ututlal. Člověk se tam dostane jenom na základě zvláštního povolení.“

Zíral jsem na ta jména. Pět vražd, ne jedna. Julio Munoz, Walter Semple, Vivian Trainorová, Davis Keech a Karen Garcíová.

„Jste si tím jistý, Jerry? Nejsou to jen nějaké dohady?“

„Jo, sakra, jsem si jistý.“

„Tak proto ten případ převzalo oddělení vražd a loupeží. Proto tam byli tak rychle.“

„Jistě. Na těchhle případech už přes rok pracuje speciálně vyčleněná skupina.“

„Existuje nějaká možnost, jak získat kopie záznamů?“

„Ne, k sakru. Už jsem vám to říkal.“

„Mohl bych se nějak dostat k tomu, abych si je přečetl?“

Zdvihl ruce a o krok ucouvl. „Ani náhodou, příteli. A je mi úplně jedno, jak mi Růsty bude vyhrožovat. Už tak jsem toho prozradil až moc a koleduju si o vyhazov. Pro mě to skončilo.“

Díval jsem se, jak odchází, a snažil jsem se ho zadržet.

„Jerry!“

„Co je?“

Po zádech mi přeběhl mráz.

„Je mezi těmi pěti zavražděnými nějaká souvislost?“

Jerry Swetaggen se usmál, ale byl to úsměv plný děsu. Pak úsměv zmizel a jeho obličej ovládl strach. „Ne, příteli. Policajti tvrdí, že je to náhoda. Nijak to prý nesouvisí.“

Přikývl jsem.

Jerry Swetaggen zmizel v ranním šeru. Zastrčil jsem papír do kapsy, pak jsem ho vytáhl a znovu se podíval na ta jména.

„Pochopitelně, že přede mnou měli tajemství.“

Potřeboval jsem prostě slyšet lidský hlas a stačil mi dokonce i ten můj.

Zase jsem papír schoval a rozmýšlel jsem, co dál. Najednou jsem měl pocit, že mi to začíná přerůstat přes hlavu. Už jsem chápal, proč se do toho plete FBI a proč mě u toho policie nechtěla. Pokud policajti ustaví utajenou speciální skupinu, mají k tomu pravděpodobně dobré důvody. Frank García se ale stejně bude ptát, co dělají s vraždou jeho dcery, a já mu budu muset něco odpovědět. Nechtěl jsem mu říkat, že je všechno v pořádku, když to nebyla pravda. Kdybych mu ale prozradil to, co jsem se dozvěděl od Jerryho Swetaggena, bylo by po tajemství a mohlo by to zmařit úsilí policie. Na druhé straně mi ale Krantz zatajil pravdu, takže jsem nevěděl, jestli už na něco přišli, ani jak daleko pokročilo jejich vyšetřování. Mohl jsem být stokrát přesvědčen o tom, že policie dělá co může, ale Frank García o žádné přesvědčení nestál.

Zabili mu dceru.

Vrátil jsem se dovnitř, vzadu u toalet jsem našel telefonní automat a vytočil jsem číslo Samanthy Dolanové. Někdy chodí lidi do práce hodně brzo, ale jeden nikdy neví.

Po čtvrtém zazvonění se na druhém konci ozval mužský hlas, prozrazující silného kuřáka: „Vraždy a loupeže, Taylor.“

„Už je tam Samantha Dolanová?“

„Ne. Mám něco vyřídit?“

„Já ještě zavolám. Díky.“

Koupil jsem si na cestu pohárek kávy a odjel jsem na Parker Center. Když jsem parkoval naproti vchodu, začínalo svítat.

Znovu jsem se snažil přijít na to, co bych mohl udělat a jak, ale nijak zvlášť mi to nemyslelo a žádné řešení mě nenapadalo.

V ulicích Los Angeles někdo téměř dva roky vraždí lidi. Pokud spolu oběti nějak souvisejí, dalo by se uvažovat o najatém vrahovi. Pokud jde o oběti náhodné, říká se mu jinak.

Masový vrah.

13

Lidé z noční směny jeden po druhém vycházeli ven a denní směna nastupovala. Nakonec přijela v tmavě modrém BMW i Samantha Dolanová. Na tabulce s poznávací značkou se skvěl nápis CHTĚLA BYCH BÝT BARB1E, TA ČUBKA MÁ VŠECHNO. Většina ostatních policistů jezdila v sedanech nebo pickupech americké výroby a většina aut měla tažné zařízení, protože policajti milují lodě. To mají všichni společné. Dolanová tažné zařízení neměla, ale žádný jiný policajt zase neměl bavoráka. Takže si vlastně byli kvit.

Rozjel jsem se za ní a zaparkoval vedle jejího auta. Všimla si mě, už když jsem zastavil, a jen povytáhla obočí a dívala se, jak vystupuji a sedám si vedle ní. Kožené sedačky mimořádně dokonale ladily s jejími hodinkami od Piageta. „Myslím, že ten seriál nebyl zase tak špatný, Dolanová. Pěkné auto.“

„Co tady děláte tak brzy, proboha? Myslela jsem, že soukromé očko si může přispat.“

„Chtělo si s vámi promluvit tak, aby se kolem nás nemotal Krantz.“

Usmála se a najednou mi připadala krásná. Jako poběhlice ze sousedství.

„Nebudete mi dělat nemravné návrhy, že ne? Mohla bych se červenat.“

„Tentokrát ne. Četl jsem si ty zprávy, které jste mi dala, a zjistil jsem, že tam chybí některá fakta. Například ten kousek bílé umělé hmoty, který našel technik, a taky bílé částečky, které patoložka objevila v ráně. Doufal jsem, že mi pomůžete získat ty kompletní zprávy.“

Její úsměv pohasl. Na klíně měla kaštanově hnědý diář v kožených deskách. Kromě něj jsem si všiml ještě kufříku a SIG-Sauera ráže devět milimetrů. Pistoli měla v pouzdře, které se upevňuje na opasek, a pravděpodobně ji vozila pod předním sedadlem. Většina policajtů používá beretty, ale SIG je příjemnější do ruky a je velice přesný. Ten její měl navíc tritiová mířidla.

„Nebudeme si vzájemně nalhávat, že nevíme, o čem je řeč,“ řekl jsem. „To by na vás bylo příliš tuctové.“

Dolanová vytrhla z držáku mobilní telefon a hodila ho do kabelky. „Dala jsem vám zprávy, které jsem dostala od Krantze. Jestli s tím máte nějaké problémy, měl byste to říct jemu. Možná jste na to už zapomněl, ale dělám pod ním.“

„A pod kým dělá Krantz? Pod FBI?“

Dál si připravovala věci.

„Sledoval jsem toho chlápka s bílým ježkem, Dolanová. Vím, že je od FBI. Vím taky, proč na tom případu pracuje a co přede mnou tajíte.“

„Moc se díváte na AktaX. Vypadněte. Musím do práce.“

Vytáhl jsem ten papír s pěti jmény a podal jsem jí ho.

„Jestli jsem já Mulder, budete vy Scullyová?“

Dolanová se dívala na papír a pak se obrátila ke mně. „Kde jste to sebral?“

„Jsem nejlepší detektiv na světě, Dolanová. A není na mě zase tak brzy. Já totiž nikdy nespím.“

Dolanová mi vrátila papír, jako by ani nevěřila, že se to stalo, a jako by tím, že mi ho zase dala, předstírala, že nic neviděla.

„Proč jste s tím přišel za mnou? Šéfem je Krantz.“

„Předpokládám, že to mezi námi může proběhnout bez záznamu.“

„Co jako?“

„Krmili jste mě jen spoustou blábolu. Chci vědět, jak to s tím vyšetřováním vypadá doopravdy.“

Dřív, než jsem domluvil, už Dolanová se zdviženýma rukama vrtěla hlavou. „V žádném případě. S tím já nechci nic mít.“

„Vím už, kdo byly oběti, jak i kdy byly zavražděny. Do večera budu znát i fakta o jejich životě. Vím taky, že si hlídáte Dershe, i když nevím, proč. Vím, že oddělení vražd a loupeží ustavilo speciální skupinu, že je do toho zapojena FBI a že se všechno drží pod pokličkou.“

Dolanová mě po celou dobu, co jsem mluvil, sledovala, a na rtech se jí objevilo cosi jako úsměv. Už to nebyl úsměv poběhlice ze sousedství. Spíš se mi zdálo, že oceňuje, co říkám.

Když jsem skončil, řekla jen: „Ježíši.“

„Tady mi můžete říkat Cole.“

„Myslím, že jste jako vyšetřovatel docela dobrý, Cole. Opravdu dobrý.“

Rozhodil jsem rukama a snažil jsem se o skromný výraz. Nebylo to nic jednoduchého. „Nejlepší…“

„… detektiv na světě, jo, já vím.“ Nadechla se a mně se ten její úsměv najednou nesmírně zalíbil. „Možná, že jste. Nedá se říct, že byste zahálel.“

„Tak se mnou začněte komunikovat, Dolanová. Řekněte mi, oč tu jde.“

„Víte, co po mně chcete?“

„Já vím. Nechci vystupovat jako váš soupeř, Dolanová, ale Frank García se mě bude ptát, co se děje, a já se musím rozhodnout, jestli mu mám lhát, nebo ne. Vy mě sice neznáte a pravděpodobně o mně nemáte nejlepší mínění, ale můžete mi věřit, že to pro mě není nic jednoduchého. Nerad lžu a ze všeho nejvíc mi vadí lhát klientovi. Nebudu mu lhát, pokud se nenajde nějaký důvod, který by tu lež dostatečně ospravedlnil. Pochopte, Dolanová, že nemám žádné povinnosti ani vůči vám, ani vůči Krantzovi nebo svátosti vašeho vyšetřování. Mám povinnosti vůči Franku Garcíovi a on se mě ještě dneska zeptá. Sedím tady, takže mi můžete začít vysvětlovat, proč bych před ním měl mít klapačku na zámek.“

„Co když se vám to, co vám budu povídat, nebude líbit?“

„Tak to na mě vybalujte postupně.“

Když se zamyslela nad tím, co mi má vlastně říct, objevila se jí nad kořenem nosu hluboká kolmá vráska. Neviděl jsem v životě moc ženských, které by vypadaly dobře, když se mračily, ale v jejím případě to byla pravda.

„Pamatujete se na Davida Berkowitze?“

„Jasně. Střílel v New Yorku lidi v zaparkovaných autech.“

„Berkowitz prostě jen přišel k autu a zastřelil toho, kdo byl uvnitř. Nezáleželo mu na tom, jestli je to žena nebo muž. Vystřelil a odešel. Prostě střílel lidi a bylo mu jedno, kdo to je. Federálové takovým typům říkají ‚nevybíravý úkladný vrah‘. Tihle vrazi patří k těm nejobtížněji dopadnutelným. Chápete proč?“

„Žádná souvislost mezi zavražděnými. Žádná možnost předvídat, kdo přijde na řadu příště.“

„Přesně tak.“

„Většina vrahů zabíjí lidi, které zná, a podle toho je možné je vypátrat. Manžel zabije manželku. Feťák zabije dealera. Tak to chodí. Většina vražd se neřeší pomocí nějakých stop, jako jste to viděl v seriálu To je vražda, Napsala, ani dedukcí jako v románech Patricie Cornwellové. Pravda je podstatně prostší. Většina vražd se vyřeší tak, že někdo někoho práskne. Někdo řekne: ‚Elmo říkal, že ho odbouchne.‘ No a policajti jdou k Elmovi do bytu a najdou pod postelí vražednou zbraň. Je to prosté. A když se nenajde nikdo, kdo by na Elma ukázal prstem, tak Elmo spravedlnosti jednoduše unikne.

A právě na to tady narážíme, Cole. Julio Munoz měl jako jediný z obětí v minulosti nějaký škraloup. Živil se jako prostitut, ale vyhrabal se ze srabu a pracoval jako kurátor v poradně v Bellflower. Semple se živil jako pokrývač a žil v Altadeně. S Munozem neměl absolutně nic společného. Nikdy neměl žádný záznam, dělal jáhna v kostele, měl ženu a déti, prostě obyčejný člověk. Vivian Trainorová byla zdravotní sestra a jinak to byl stejný americký průměr jako Semple. Keech byl hlídač městských parků na penzi a bydlel v domově důchodců na Hacienda Heights. A teď Karen Garcíová. Bavíme se tu o pouličním podržprdelkovi, učiteli z nedělní školy, zdravotní sestře, hlídači v důchodu a bohaté vysokoškolské studentce. Dvakrát hispánský původ, dvakrát angloamerický a jednou tu máme afro. Každá oběť pocházela z jiné části města. Obcházeli jsme příbuzné obětí a zkoušeli jsme, jestli jim jména těch ostatních něco neřeknou, ale neobjevili jsme naprosto žádnou souvislost, lěď se pokoušíme o totéž s Gardovou, ale i tady to vychází naprázdno. Možná že nám s tím můžete pomoct vy.“

„Jak?“

„Krantze děsí představa, že by měl vzít do presu otce Karen Gardové, ale my ho potřebujeme vyslechnout. Krantz trvá na tom, že mu musíme dát čas, aby se uklidnil, ale já si nemyslím, že si můžeme dovolit otálet. Chci, aby se seznámil s těmi jmény. Taky se chci podívat té ženské do věcí.“

„Už jste jí prohledali byt?“

„Pochopitelně. K tomu jsme nepotřebovali jeho svolení. Ona si ale mohla nechat nějaké věci v domě svého otce. Já jsem to udělala, když jsem se odstěhovala.“

„A co chcete najít?“

„Něco, co by ji dalo do spojitosti s některou z ostatních obětí. Stačí jedna věc a už nebudeme mít oběti náhodného výběru. Pak bude mnohem snazší toho zmetka chytit.“

„Promluvím s Pikem. Tohle můžeme zařídit.“

„Ten parchant není žádný blbec. Pětkrát střílel do hlavy, pokaždé dvaadvacítkou, a ani jedna z kulek neodpovídá těm ostatním. To znamená, že pokaždé použil jinou zbraň. Pravděpodobně ji hned zahodí, takže v jeho věcech vražednou zbraň neobjevíme. Každá z těch vražd se stala na odlehlém místě, tři z pěti se staly v noci, takže nemáme žádné svědky. Našli jsme dvě nábojnice z dvaadvacítky. Nebyly na nich žádné otisky, každá byla vystřelena z jiné samonabíjecí pistole a pokaždé se jednalo o jinou značku. Třikrát jsme na místě činu našli otisk boty, a – světe div se – pokaždé to byla jiná velikost. Jednou desítka, podruhé deset a půl a potřetí jedenáct. Hraje si s námi na schovávanou.“

„Takže pravděpodobně vyhazuje i boty.“

Zamračila se ještě víc, ale tentokrát jsem nebyl příčinou já.

„Pravděpodobně, ale kdoví. Takovýhle zmetek si svoje vraždy může klidně nahrávat na video. Ježíši, kdybych ho tak dostala do ruky, s chutí bych ho odpráskla.“

Chvíli jsme jen tak seděli a mlčeli, dokud se Dolanová nepodívala na hodinky.

„Řekla jste mi hodně o pozadí celého případu, Dolanová, ale zatím pořád ještě nevím, proč bych s Frankem neměl jednat na rovinu.“

„Tihle lidi často sami navazují kontakt, jako třeba Berkowitz s těmi svými dopisy, chápete?“

„Poslouchám.“

„Berkowitz nám pořád unikal, a to mu dodávalo pocit moci. Chtěl se pochlubit tím, že ho policajti nemůžou dopadnout, tak začal psát novinářům.“

„Jasné.“

„No, a tenhle chlap to zatím neudělal. Podle federálů nestojí o publicitu, a možná že se jí dokonce bojí. To je jeden z důvodů, proč jsme se rozhodli tyhle věci držet pod pokličkou. Když s tím vyjdeme na veřejnost, mohl by změnit styl práce nebo by se mohl dokonce přesunout jinam a začít znovu. Chápete, co říkám?“

„Možná ale, že kdybyste to zveřejnili, dal by vám někdo tip, podle kterého byste ho mohli chytit.“

Její pohled ztvrdl a objevila se v něm podrážděnost. Měla hezké oči. Hnědé jako oříšky.

„A to je právě ten problém, pane Nejlepší, jasné? Do prdele, ona totiž ještě pořád neexistuje příručka, podle které se chytá vrah. My prostě jen postupujeme nějakým směrem a doufáme, že je správný. Nemáte pocit, že už jsme o tom mluvili?“

„Jo, myslím, že jste o tom mluvila vy.“

Vzpomněl jsem si na tu změnu, které jsem si na oddělení vražd a loupeží všiml, na to, jak všichni najednou vypadali uvolněněji, na jejich úsměvy a plácání po zádech, na to, že se usmívali dokonce i federálové, a najednou mi bylo jasné, že to není všechno.

„Kdo je váš podezřelý Dolanová?“

Dívala se na mě, jako by se rozhodovala, a pak si olízla rty. „Dersh.“

„JEugene Dersh?“ Tak proto ho policajti hlídali.

„Takovíhle cvoci nesnesou pomyšlení, že nevědí, co víme my. Touží se dostat blíž a zjistit, co si o nich povídáme. Jedním ze způsobů, jak toho dosáhnout, je dostat se nějak do spojitosti se zločinem. Hrajou si na svědky nebo řeknou, že něco zaslechli v baru. Federálové tvrdí, že bychom se tak mohli dostat k vrahovi, a podle Krantze je to Dersh.“

„Protože našel tělo.“

„Nejen proto. Krantz se dvěma federály zaletěl do Quantika za jejich psychologem. Je to specialista na chování zločinců. Na základě materiálu, který zatím máme, vypracoval psychologický profil pachatele, a ten na Dershe sedí.“

Zamračil jsem se. „Mluvíte sice hezky, Dolanová, ale nemám dojem, že byste tomu nějak zvlášť věřila.“

Neřekla na to nic.

„Dobrá. Pokud je to Dersh, jakou roli v tom hraje Riley Ward?“

„Pokud mají federálové pravdu, tak mu posloužil jen jako krytí pro nález těla. Četl jste přece jejich výpovědi. Ward naznačil, že Dersh postupoval tak, aby ji našli. Když vypovídal Dersh, popsal tu jejich cestu dolů k jezeru trochu odlišně. Člověku to nedá, aby si nelámal hlavu nad tím, která verze je pravdivá a proč existují dvě.“

„Jinými slovy nic nemáte. Žádný hmatatelný důkaz neexistuje a vy se to snažíte hodit na Dershe na základě profilu od FBI.“

Oříškově hnědé oči se na mě zadívaly. Pak pokrčila rameny. „Ne. Snažíme se to na Dershe hodit, protože Krantz cítí tlak shora. Bishop mu před rokem svěřil velení speciální skupiny, a on pořád nemá výsledky, kterými by se mohl pochlubit. Ti nahoře řvou, a podle zákona padajícího lejna nebude Bishop Krantze držet věčně. Jestli přijde ještě jedna mrtvola a Krantz nebude mít podezřelého, půjde od válu.“

„Možná to pak dají vám, Dolanová.“

„Jo. Přesně tak.“ Uhnula pohledem.

Vzpomněl jsem si na Dershe a jeho keňskou kávu. Dersh se svými obrazy a domem vonícím barvami. „A co vy? Myslíte si, že je to Dersh?“

„Krantz si myslí, že Dersh je vrah. Já si myslím, že je oprávněně podezírán. To je rozdíl.“

Nadechl jsem se a přikývl jsem. Pořád jsem se ještě snažil přijít na to, co mám dělat. „Laboratorní zpráva uvádí, že vrah mohl řídit dodávku nebo terénní auto. Vzpomínáte si na toho bezdomovce, o kterém jsem vám říkal?“

„Krantz je možná nula, Cole, ale my ostatní jsme se na vraždy a loupeže nedostali proto, že bychom uměli lézt do správného zadku. Včera jsem si tam zajela, ale toho Deege jsem nenašla. Hlídky z okrsku Hollywood dostaly rozkaz, aby se po něm podívaly.“

Náhle jsem už neměl z Franka Garcíi a z toho, co mu řeknu, takový strach.

„Tak dobře, Dolanová. Zatím budu držet jazyk za zuby.“

„Neřeknete to Garcíovi?“

„Ne. Jediný člověk, kterému to řeknu, je můj společník.“

„Pike.“ Náhle jí zajiskřilo v očích a pobéhlice tu byla zase. „Kristepane, to bude mít Krantz radost. Joe Pike zná jeho velké tajemství.“

Podal jsem jí ruku. „Dobře se mi s vámi dělá, Dolanová. Až si promluvím s Frankem, ozvu se vám.“

Její ruka byla chladná, suchá a silná. Bylo mi příjemné chvilku ji držet a pocítil jsem slabý osten výčitky, protože mi to bylo příjemné snad až příliš.

Stiskla mi ruku a pak jsem otevřel dveře, abych vystoupil.

„Hej, Cole!“

Zůstal jsem sedět.

„Nepodstrkovala jsem vám ty bláboly zrovna s potěšením.“

„Já vím. Poznal jsem to.“

„To, jak jste si dal všechno dohromady, byla dobrá práce. Mohl by z vás být dobrý policajt.“

Vystoupil jsem z bavoráka. Dívala se za mnou, když jsem odcházel.

14

Do kanceláře jsem se dostal těsně po sedmé, ale nezůstal jsem tam. Vzal jsem si jen zápisy z výslechů Dershe a Warda a zašel jsem si přes ulici do svého oblíbeného kiosku. Objednal jsem si lososa s houskou posypanou skořicí a rozinkami. Usadil jsem se ke stolku u okna. Jakási starší žena u vedlejšího stolu se na mé usmála a kývla na pozdrav. Opětoval jsem jej. Přibližně stejně starý muž, který s ní seděl, byl zahloubaný do novin a nevšímal si nikoho kolem. Vypadal nazlobeně.

Bylo to ideální místo pro úvahy o masovém vraždění.

Zašel jsem si k telefonnímu automatu u toalet a zavolal Joeu Pikeovi. Zvedl telefon po druhém zazvonění.

„Jsem v kiosku naproti kanceláři. Karen Garcíová byla pátou obětí série vražd, která se táhne už devatenáct měsíců. Policie to ví a už má podezřelého.“ Když člověk má něco na jazyku, prostě to musí říct.

Pike neodpovídal.

„Joe?“

„Budu tam za dvacet minut.“

Zatímco jsem na něj čekal, znovu jsem si pročítal záznamy z výslechů Dershe a Warda a po celou tu dobu jsem přemýšlel o Eugeneu Dershovi. Nepřipadal mi zrovna jako vraždící maniak, ale možná si policisté o Tedu Bundym nebo Andrewu Cunananovi říkali totéž.

Dershova i Wardova verze průběhu jejich túry se shodovaly v tom, že cestu k jezeru navrhl Dersh. Významně se však lišily v tom, proč opustili stezku a sešli ke břehu. Ward tvrdil, že jít podél břehu byl Dershův nápad a že místo, kudy sejít ze stezky, vybral také Dersh. Podle komentáře k záznamu z výslechu vystupoval „vůdčím způsobem“, jako by řídil sled událostí tak, aby to tělo našli. Lámal jsem si ale hlavu nad tím, proč Dersh popisoval jejich postup jasně a rozhodně a proč Ward vypovídal nejisté a nesouvisle.

Postarší žena u vedlejšího stolku si mě prohlížela. Znovu jsme se na sebe usmáli. Její společník ještě neodtrhl zrak od novin a za celou dobu, co tam seděli, mezi nimi nepadlo jediné slovo. Možná si všechno, co chtěli, řekli už před lety. Třeba ale taky ne. Možná to nebylo mlčení dvou lidí, kteří vedle sebe žijí každý svým životem, nýbrž souznění páru, který se k sobě hodí tak dokonale, že spolu mohou komunikovat už jen tím, že jsou vedle sebe. Ve světě, kde se lidi mezi sebou bez jakéhokoli důvodu zabíjejí, člověk takovým věcem rád věří.

Když vešel Joe Pike, ten postarší muž odtrhl zrak od novin, vzhlédl a zamračil se. Vetřelec na obzoru.

„Půjdeme,“ řekl jsem. „Nechci o tom mluvit tady.“

Zamířili jsme pěšky na jih po bulváru Santa Monica a do očí nám pražilo slunce. Podal jsem Pikeovi list papíru s těmi pěti jmény.

„Znáš některé z těch jmen?“

„Jen Karen. To jsou ty ostatní oběti?“

„Jo. První byl Munoz.“ Postupně jsem mu vyjmenoval všechny zbývající mrtvé a řekl jsem mu všechno, co jsem se dozvěděl od Samanthy Dolanové a Jerryho Swetaggena. „Policajti se snažili najít mezi nimi nějakou souvislost, ale nepodařilo se jim to. Zatím si myslí, že si ten gauner vybírá svoje oběti náhodně.“

„Říkal jsi, že už mají podezřelého.“

„Krantz si myslí, že to dělá Dersh.“

Pike se zastavil a podíval se na mě s naprosto neproniknutelným výrazem v obličeji. Kolem nás zuřila ranní dopravní špička a mě napadlo, kolik lidí kolem nás za tu chvilku, co jdeme po ulici, asi tak mohlo projet.

„Ten chlap, co našel tělo?“

„Krantz má nůž na krku a jde mu o prestiž. Chce věřit, že je to Dersh, ale nemá žádný hmatatelný důkaz, který by Dershe nějak dával s tím vražděním do souvislosti. Jediné, co mají, je nějaký psychologický profil od FBI, na jehož základě nařídil Krantz Dershovo nepřetržité sledování. Proto se na mě pověsili, když jsem u něj byl.“

„Hm.“

Pikeovi se v tmavých brýlích zrcadlila auta, která nás míjela.

„Tenhle případ byl od samčho začátku přísně tajný, Joe, a policajti chtějí, aby to tak zůstalo. S Dolanovou jsem se dohodl tak, že to budeme respektovat. Nemůžeme to říct ani Frankovi.“

Pike sledoval dopravní ruch kolem nás a dmula se mu hruď. To byl jediný pohyb, který jsem zaznamenal. „To je dost velká bomba na to, abychom si ji nechali pro sebe, Elvisi.“

„Krantz je možná kretén, ale Dolanová je vynikající polda a Watts taky. Vlastně jsou tam většinou jen samá esa. Proto se taky na vraždy a loupeže dostali. Takže i kdyby Krantz postupoval zbrkle, ti ostatní budou pořád odvádět dobrou práci. Myslím si, že bychom jim na ni měli dopřát čas, což znamená, že budeme muset mlčet o tom, co se děje.“

Pike si potichu odfrkl. „Já, a pomáhat Krantzovi.“

„Dolanová se Franka potřebuje zeptat na ty čtyři další oběti a chce se Karen podívat do osobních věcí. Promluvíš s ním?“

Pike přikývl, ale nebyl jsem si jistý, jestli to platilo mně.

Kráčeli jsme beze slova dál a za chvilku jsme došli k Pikeovu džípu. Otevřel dveře, ale nenastoupil.

„Elvisi?“

„Jo?“

„Můžu to vidět?“ Myslel tím záznamy z výslechů.

„Jistě.“ Podal jsem mu papíry.

„Ty si myslíš, že to byl Dersh?“ Podle toho, jak to řekl, jsem Dershovi nepřál, aby s tím měl něco společného.

„Já nevím Joe. Můj spolehlivý, ale až příliš využívaný instinkt mi říká, že ne, ale nevím. Prostě nevím.“

Pike jednou krátce sevřel čelisti a pak i tento pohyb ustal.

„Promluvím s Frankem a dám ti vědět.“

Joe Pike nasedl do džípu a přibouchl dveře. V tu chvíli bych dal všechno na světě za pohled do jeho srdce.

Pike chtěl vidět Eugenea Deishe.

Chtěl se s ním setkat v jeho domácím prostředí a ověřit si, jestli dojde k názoru, že Eugene Dersh zavraždil Karen Garcíovou. Pokud by ta možnost připadala v úvahu, zvažoval by, co s tím.

Pike ze záznamů výslechů věděl, že Dersh pracuje doma. Tím začínaly všechny výslechy prováděné losangeleskou policií. Nadiktujte své jméno a adresu, prosím. Vaše zaměstnání? Pikeův instruktor na policejní akademii říkal, že výslech takhle začíná proto, aby naladil vyslýchaného na to, aby odpovídal na otázky. Později byl Pike ohromen tím, jak často to vyslýchaného naladí na to, aby lhal. Lhali dokonce i nevinní. Často si vymysleli i jméno a adresu, takže když se je člověk snažil o pár týdnů později kontaktovat, našel jen prodejnu automobilových součástek nebo činžák plný ilegálních přistěhovalců, z nichž ani jediný nemluvil anglicky.

Pike zastavil a našel si na mapě města Dershovu adresu. Dersh bydlel ve starší obytné čtvrti Los Feliz, kde se ulice kroutily podle toho, jak kopírovaly kontury nízkých pahorků. Pro Pikea bylo důležité vštípit si do paměti plán ulic, protože věděl, že Krantzovi lidé budou Dershův dům hlídat, a Pike chtěl vědět, kde jsou.

Když si zjistil jména ulic, které vedou kolem Dershova bydliště, zavolal z mobilního telefonu známé realitní agentce a zeptal se jí, jestli v těch místech neví o nějakém domě na prodej nebo k pronajmutí. Policie prováděla sledování i z auta, pokud to bylo třeba, ale vždycky dávala přednost základně v nějakém domě. Po krátkém hledání v databázi Pikeová přítelkyně oznámila, že v té oblasti jsou na prodej tři domy a dva z nich že jsou prázdné. Nadiktovala mu i adresy. Když je Pike porovnal s adresou Dershova obydlí, zjistil, že jeden z těch domů stojí o jednu ulici dál směrem na sever a obě ulice že spojuje další úzká ulička. Tam by mohli mít policisté základnu pro sledování.

Pike se rozjel přes Hollywood a pak zahnul do poklidných starších čtvrtí, až se dostal k Dershovu malému a pěkně upravenému domku. Všiml si patrového domu za ním, který mohl policistům sloužit ke sledování. V onom kratičkém okamžiku, kdy projížděl kolem ústí úzké spojovací uličky, zahlédl v otevřeném okně v patře záblesk čehosi třpytivého. Policisté – pokud tam nějací opravdu hlídali – mohli mít k dispozici jak dalekohledy, tak pozorovací teleskopy a pravděpodobně i videokameru, ale pokud se Pike pohyboval tak, aby mezi sebou a jejich stanovištěm měl Dershův dům, nemohli ho vidět. Pokud by tu došlo k nějaké bojové situaci, byli by ti chlapi brzy vyřízeni.

Okolí bylo bez problémů. Malé domky stály dál od silnice, kolem nich bujel hustý porost stromů a keřů a mezi jednotlivými staveními bylo jen málo volného prostoru. Na dvorcích nikdo neošetřoval květiny, žádný z obyvatelů nevyhlížel z okna, nikde v dohledu nebyl žádný chodec. Dokonce ani nikdo nevenčil psa.

Pike zaparkoval u chodníku o dva domy dál směrem na západ od Dershova obydlí a pak zmizel mezi keři u domku, který měl nejblíž. V jednu chvíli byl ještě na ulici, a v následujícím okamžiku jako by se propadl do země. Ve chvíli, kdy se vnořil do spleti listoví a větviček, pocítil absolutní klid.

Postupoval podél vedlejšího domu a držel se při tom pod okny. Pak přešel mezi stromy do spleti trnitých keřů, které obklopovaly dům, v němž měl bydlet Dersh. Ani jednou se nedotkl žádné rostliny a žádnou ani nepoškodil, prostě se pohyboval kolem nich a mezi nimi tak, jak se to naučil, když byl ještě chlapec.

Pike se připlížil až k rohu okna vedoucího do obývacího pokoje. Bleskově nahlédl do jasně ozářené místnosti, hlouběji v domě zaznamenal nějaký pohyb a zaslechl hudbu. Yves Montand. Zpíval francouzský.

Pike postupoval podél západní zdi domu nevelkou skupinou gumovníků, mezi nimiž byly nasázené kapradiny a lilie. Prošel pod vysoko umístěným oknem koupelny až ke křídlovým oknům vedoucím do Dershovy pracovny, v níž spatřil dva muže. Dersh, menší z těch dvou, měl na sobě džínsy a pestrobarevnou havajskou košili. Musel to být Dersh, potože ten druhý, očividně mladší, měl oblek. Dersh se skutečně choval jako doma. Ten druhý zase jako na návštěvě. Pike naslouchal. Oba muži byli u počítače. Dersh seděl a ten druhý stál nad ním a přes Dershovo rameno mu něco ukazoval na monitoru. Pike slyšel Yvese Montanda a občas k němu proniklo i nějaké to slovo. Probírali návrh reklamního inzerátu do nějakého časopisu.

Pike si Dershe prohlížel a snažil se udělat si o něm nějaký obrázek. Nezdálo se, že by byl schopen zločinů, z nichž jej policie podezírá, ale Pike věděl, že na první dojem není možné dát. Znal spoustu lidí, kteří vypadali i vystupovali silácky, ale v jádru to byli slaboši, a zrovna tak poznal lidi na první pohled plaché, a přesto schopné vyvinout obrovskou sílu a provést neuvěřitelné věci.

Pike se přiblížil ještě víc. Pravidelně dýchal a naslouchal zpěvu ptáků ve větvích. Myslel na Karen Gardovou, s níž strávil tolik času, a na to, jak zemřela. Díval se přitom na Dershe a všiml si, jak jeho prst kmitá po klávesnici. Vnímal držení jeho těla i to, jak se směje něčemu, co řekl ten druhý. Napadlo ho, že jestli Karen Gardovou zabil Dersh, mohl by to s ním skončit sám. Mohl by se postarat o to, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost a aby Dersh skončil v márnici. Dokázal by to i teď, bez ohledu na denní světlo a dohled policie.

Po chvíli ale Pike od okna odstoupil. Eugene Dersh mu nepřipadal jako zabiják, ale Pike byl rozhodnut počkat si na důkazy, které získá policie. Až se s nimi seznámí, rozhodne se sám.

Na vykonání spravedlnosti bylo pořád času dost.

Škola

„Každý mizerný den jsme udělali osm set kliků, někdy taky přes dvě stě shybů na hrazdě, a kromě toho jsme ještě běhali. Kristepane, běhali jsme deset mil každé ráno a dalších pět v noci, a někdy ještě víc. Nebyli jsem žádní chlapáci jako nějací fotbaloví útočníci, ani žádní Rambové se svaly nafouknutými po prášcích jako nějací manekýni. Byli jsme většinou hubení kluci, nebyl n?, nás ani gram tuku a všichni jsme měli pořád hlad, ale dokázali jsme celý ten zatracený den běhat do kopce s padesátikilovou plnou polní na zádech a se čtyřmi stovkami nábojů a kvérem k tomu. Víte, co jsme byli? Byli jsme vlci. Štíhlí a zlí, a určitě by nikdo nestál o střetnutí s námi. Byli jsme zatraceně nebezpeční, to mi věřte. A to oni chtěli. Chtěli z nás mít průzkumníky. A my jsme to chtěli taky.“

Výňatek ze

Studie posttraumatické stresové poruchy

nazvané

Mladí muži ve válce,

vypracované doktorkou Patricií Barberovou

a vydané nakladatelstvím

Duke University Press v roce 1986

Nadrotmistr Leon Aimes stál na nízkém hřebeni tyčícím se nad vyprahlými pahorky výcvikové základny námořnictva Spojených států Camp Pendleton na jih od kalifornského Ocenaside a sledoval okolní terén dalekohledem Zeiss, který dostal jako dárek od manželky. Když o svých čtyřiačtyřicátých narozeninách rozbalil krabici a uviděl, co v ní je, málem puknul vzteky, protože Zeiss představoval tříměsíční příjem celé rodiny. Byl to ale ten nejlepší pozorovací dalekohled na světě. Nic lepšího zkrátka neexistovalo. Později se k manželce připlazil jako pes a omluvil se jí za to, jak vybuchl. Zeiss byl opravdu nejlepší, o tom nemohlo být pochyb. Letos na podzim se mu výborně hodil při lovu jelena a před rokem, když byl povýšen na instruktora roty pro výcvik průzkumníků a odletěl počtvrté do Vietnamu, se mu ještě lépe hodil při lovu žluťochů.

Aimes si sedl do džípu vedle svého oblíbeného kumpána, nadrotmistra Franka Horsea, s nímž už absolvoval nejeden flám. Oba na sobě měli kromě černých triček standardní polní výstroj a pokuřovali odporně páchnoucí doutníky, které si společně koupili před dvěma měsíci. Horše byl čistokrevný mexický Apač a podle Aimese také ten nejlepší instruktor pěchotního výcviku na celé základně a zároveň i vynikající válečník. Přestože byl Aimes černoch, jeho babička mu kdysi řekla, že má v sobě krev Apačů (čemuž věřil) a že je potomkem velkých bojovníků (o čemž byl absolutně přesvědčen), takže s Horšeni často vtipkovali o tom, že jsou z jednoho kmene, zvlášť když trochu přebrali tequily. Horše se na Aimese přes doutník ušklíbl. „Nevidíš ho, co?“ Aimes si přehodil doutník do koutku úst. Pod nimi se rozkládalo tři sta akrů pobřežní pustiny, která se svažovala do mělkého říčního koryta a pak zase stoupala k dalšímu hřebeni, vzdálenému asi půl míle. Tam někde se pohyboval mladý mariňák, kterého Horše považoval za válečníka tělem i duší. „Zatím ne, ale dívárn se.“

Horseův úsměv se ještě víc rozšířil a nadrotmistr neurčitě pokývl hlavou. „Máš ho rovnou pod rypákem, Leone. Fakt.“

„Ale hovno. Jestli tam je, já ho najdu.“ Leon Aimes se ještě pozorněji soustředil a představil si, že území v jeho zorném polije rozděleno do obrovské šachovnice. Pečlivě prozkoumával jednotlivá pole a všímal si každého trsu sporé trávy i každého keře, když se zamýšlel nad tím, jestli se tam něco od chvíle, kdy terén prohledával naposledy, nepřesunulo. Žádné známky pohybu neviděl, a přece mu bylo jasné, že ten mladý mariňák, který se k němu obezřetně plíží, tam někde musí být.

Horše zhluboka potáhl z laciného doutníku a okatě si tu hrůzu vychutnával. Pak vyfoukl do větru ohromný oblak kouře. „Už jsme tady skoro dvě hodiny, kámo.“ Nestačilo mu to a dál do Leona ryl. „Ty víš, že je dobrej, protože jinak už bys ho dávno našel. Necháme ho tam ležet celej den? Neděláš to už spíš kvůli sobě než kvůli němu?“

Nakonec nadrotmistr Leon Aimes vzdychl a spustil ruce s dalekohledem. Jeho přítel Frank Horše byl stejně tak moudrý muž jako skvělý válečník. „Tak dobře, sakra. Kdeje?“ Horseovi blýsklo v očích, jako by vyhrál nějakou velkou sázku, a podle jeho úsměvu Aimes poznal, že v tom klukovi našel zalíbení. Určitě. Horše ukázal doleva před džíp rukou, jejíž prsty svíraly doutník. „Kurs tři čtyři nula. Vidíš tu malou proláklinu asi tři sta metrů od nás?“

Aimes ji uviděl okamžitě, aniž by musel zvedat k očím dalekohled. Nikde ani stín. „Jo.“

Horše sáhl za sebe pro megafon. „Prošel tou trhlinou v břehu tamhle napravo a postupoval pořád směrem sem.“ Aimes vztekle vyplivl hnědý chuchvalec hlenu po doutníkovém kouři. „Jak jsi ho k sakru viděl?“

„Neviděljsem ani hovno.“ Horše si rovněž odchrchlal a podíval se na svého přítele. „Ale řek jsem mu, aby tamtudy šel.“ Jejich pohledy se střetly a Aimes se usmál. „Zavolej toho kluka sem. Dáme s ním řeč.“

Horše stiskl tlačítko megafonu a zahulákal přes pláň: „Výcvik je skončen, vojíne! Můžete se ukázat!“

V té malé prohlubni tři sta metrů od nich v kursu tři sta čtyřicet stupňů se ale nic nepohnulo. Namísto toho se ze země vztyčila hromádka větviček, pytloviny a hlíny necelých dvě stě metrů vpravo od džípu. Horseovi málem vypadl doutník z úst a Aimes vybuchl smíchy. Pak pleskl svého starého kamaráda po zádech. „Tři čtyři nula, žejo?“

„Přísahal bych…“

„Ještě štěstí, že nám ten kluk nepřišel ustřelit prděl.“ Když se oba veteráni konečně přestali smát, Aimes přikývl. Horše znovu zapnul megafon. „Pojďte sem, vojíne. Limit se vám podařilo překročit trojnásobně.“

Když se k nim vojín rozběhl přes zvlněnou pláň, pomyslel si Aimes, že mu ten improvizovaný maskovací úbor propůjčuje vzhledpekinéze, z něhož visí cáry zimního oblečku. „Je v kondici?“ zeptal se.

„Když sem přišel, tak v kondici byl.“

„Kluk z farmy?“

„Bydleli na venkově, ale nemyslím, že farmařili.“ Aimes měl v oblibě muže, kteří vyrostli v kontaktu s půdou.

„Co je to vůbec za jméno, Pike? Anglické? Irské?“

„Nevím. On o své rodině nemluví. On toho vůbec moc nenamluví.“

Aimes přikývl. Na tom nebylo nic špatného. „Možná nemá, co by řek.“

Teď se Horše zatvářil poněkud nervózně, jako by v hovoru narazili na něco, čím si nebyl zcela jistý a o čem možná doufal, že se k tomu vůbec nedostanou. „Jo, no jo, tak toho prostě moc nenamluví, no. Nemyslím si ale, že je pitoměj.“

Aimes na svého přítele ostře pohlédl. „Já dobře vím, že bys mě nenutil ztrácet čas s idiotem.“ Ohlédl se po běžícím mariňákovi. „Nikdo, kdo má v testech takový výsledky jako tenhle kluk, nemůže bejt pitoměj.“ Ten kluk měl totiž lepší výsledky než většina vysokoškoláků, kteří přišli na základnu, a v každém kursu, který mu byl předepsán, skončiljako nejlepší ze všech zúčastněných.

„No, některým instruktorům se zdá trošku divnej a několika klukům z čety taky. Většinou se drží stranou a čte. Když má volno, tak ani nejde za děvkama. Myslím, že jsem ho za tu dobu, co sem přišel, neviděl ani jednou se usmát.“

To Aimese zaujalo. „Podle smíchu toho na chlapovi poznáš hodně.“

„No jo.“

Dívali se, jak se vojín blíží, a Aimes si nakonec vzdychl. „Jenomže pro chlapa, kterej není týmovej hráč, stejně nemáš využití.“

Horše si odplivl. „Kdyby to nebyl týmovej hráč, tak bysrne tu nebyli. Ten kluk má sice páru jako bejk, ale venku v terénu dokáže zpomalit, aby píchnul ostatním. A nikdo mu o to nemusí říkat.“

Aimes přikývl. To se mu líbilo. „Tak co mají znamenat všechny ty kecy o tom, že je divnej? Říkáš, že je nejlepší z celý tvý výcvikový čety, ukazuješ mi složku, podle který má nejlepší testy z celýho ročníku, a pak mě vytáhneš sem a ten sedmnáctiletej smrad nás obejde, jako by měl za sebou tři roky jako ostřelovač u průzkumu.“

Horše nepatrně pokrčil rameny. „Jenom jsem chtěl, abys to věděl, to je všechno. Není to prostě běžnej rekrut.“

„Průzkum nepotřebuje běžný rekruty a my dva to víme líp než kdokoli jinej. Já stojím o mladý kluky, co mají něco v palici, abych z nich moh dělat profesionální zabijáky. Konec, tečka.“

Horše zdvihl ruce. „Jenom jsem chtěl, abys to věděl.“

„No dobře.“ Aimes zamáčkl odporný doutník a sledoval mladého mariňáka. „A cože to čte?“

„Prostě jenom čte, to je všechno. Čte cokoli, co se mu dostane do ruky. Romány, historii… Jednou jsem ho přistihnul s Nietzschem. A ve stolku jsem mu našel – verše!“

„No nekecej.“

„Věděljsem, že budeš čumět.“

„To jo. To čumím.“

Leon Aimes se na vojína zahleděl s ještě větším zájmem, protože byl přesvědčen o tom, že všichni vynikající válečníci jsou milovníci poetické literatury. Dokazují to příklady dávných japonských samurajů, a Aimes měl svoji vlastní teorii, proč tomu tak je. Věděl, že mladému člověku je sice možné nalít do hlavy všechny ty poučky o povinnosti, cti a vlasti, když bude velitel chtít, ale když jde do tuhého a kolem začnou svištět kulky, tak to ani ten nejodvážnější mladík nevydrží a nebude umírat kvůli své Sally, co na něj čeká doma, a už vůbec ne kvůli nějakým hvězdám a pruhům. Když už to vydrží, tak jedině kvůli svým kamarádům, které má vedle sebe. Jeho náklonnost k nim a strach z ostudy, kterou by si před nimi mohl uříznout, jsou důvody, kvůli nimž bojuje, i když mu už dávno povolily svěrače, a dokonce ještě po tom, co se svět kolem něj změnil v peklo. Bylo zapotřebí opravdových mužů, aby to vydrželi a zůstali v boji třeba úplně sami, aniž by je tam držela ona „kotva“ triasy jejich kamarádů. Aimes hledal mladé bojovníky, které by mohl naučit postupovat, bojovat a vítězit o samotě. A o samotě také umírat, když to bude nutné. K tomu se rozhodně každý mladík nehodil. Ale poetové byli jiní. Poetu si mohl člověk vzít do parády, nalít mu hlavu poučkami o povinnosti a cti, a když měl štěstí, tak to stačilo. Už dávno, snad dokonce v minulém životě, Aimes poznal, že poetická duše je schopná umřít kvůli růži.

Horše ukázal doutníkem na vojína, který se k nim celý udýchaný přiblížil a postavil se před nimi do pozoru. V monstrózním improvizovaném maskování připomínal chlapec spíš vysoký a vyhublý stoh sena.

Horše řekl: „Shoďte to ze sebe a dejte si pohov, vojíne. Tohle je nadrotmistr Aimes, nejspíš nejlepší mariňák na téhle základně po mně a Chestym Pullerovi. Budete ho poslouchat. Je to jasné?“

„Ano, pane nadrotmistře!“ zahulákal mariňák.

Vojín Pike si sundal maskování, složil je na zadní sedadlo džípu a vrátil se na své místo. Aimes ani Horše nepromluvili, dokud nebyl s odstraňováním maskování hotov, a když skončil, nechal ho Aimes asi minutu stát a sám se zamyslel. Vzpomněl si, že z osobní složky tohoto vojína vyčetl, že se jmenuje Joseph Pike. Žádné druhé křestní jméno tam uvedeno nebylo. Byl vysoký přes sto osmdesát centimetrů, štíhlý, svalnatý a dohněda opálený sluncem jižní Kalifornie. Obličej a ruce měl natřené maskovací barvou, která jen zvýrazňovala ty nejmodřejší oči, jaké kdy Aimes viděl. Byly to spíš oči seveřana, jako by jeho předkové pocházeli z Norska nebo Švédská, což by Aimesovi nijak nevadilo. Vůči Vikingům cítil obrovskou úctu a považoval je za téměř stejně dobré válečníky, jakými byli jeho afričtí předci. Díval se do těch modrých očí a napadlo ho, že jsou velice klidné a není v nich vidět ani záludnost, ale ani soucit. Zeptal se vojína: „Kolik je vám let, chlapče?“ Aimes pochopitelně znal vojínův věk, ale potřeboval mu položit nějakou otázku, aby si o něm podle jeho odpovědi udělal obrázek.

„Sedmnáct, pane nadrotmistře!“

Aimes si založil ruce na prsou a mohutné svaly napnuly látku černého trička. „Vstupní papíry za vás podepsala vaše matka, nebo jste si zfalšoval podpis?“

Mladík neodpovídal. Po čele se mu začínaly hromadit krůpěje potu, které hloubily rýhy v zašpiněném obličeji. Jinak se v jeho tváři nehnulo vůbec nic.

„Neslyšel jsem vás, námořníku.“

Mladík stál beze slova a Horše se přesunul za jeho záda, aby chlapec neviděl, jak se usmívá.

Nadrotmistr Leon Aimes přistoupil k vojínovi velice blízko a zašeptal mu do ucha: „Nerad mluvím sám k sobě, mladíku. Doporučuji vám, abyste mi odpověděl.“

A tak mu mladý mariňák odpověděl: „Nevím, jestli je to vaše věc, pane nadrotmistře.“

Horše skočil před mladíka rychleji než náboj do nábojové komory a zařval, až mu zrudl obličej: „Všechno je tady nadrotmistrova věc, námořníku! To jste tak pitomý, abyste mě ztrapňovalpřed mariňákem, který byl ve dvou válkách, v obou se vyznamenal a je lepší, než vy kdy budete?“

Aimes čekal. Mladík nevypadal vyděšeně, což bylo dobré, ale nevypadal ani arogantně, což bylo rovněž v pořádku. Vypadal, že přemýšlí.

Pak vojín řekl: „To můj otec.“

„Máte nějaké problémy, že vás tatík poslal k nám? Kradl jste auta, dělal jste výtržnosti, nebo něco podobného?“

„Ne, pane nadrotmistře.“ Pohled modrých očí se soustředil na Leona Aimese. „Řekljsem mu, že jestli ty papíry nepodepíše, zabiju ho.“ V mladíkových slovech nebyl ani náznak humoru. Ničím nepřipomínal frajírky, které Aimes tak nenáviděl. Mladý mariňák to řekl tak prostě, jako by o nic nešlo, ale Aimes v tu chvíli věděl, že nelže. Udivilo ho to, ale nebyl tím nijak zvlášť vyveden z míry. K námořní pěchotě často přicházeli mladí muži s násilnickými sklony, a teprve nátnořní pěchota je naučila tyto tendence usměrňovat. Pokud se to nepodařilo, zbavila se jich. Mladík tedy zatím v jeho očích více než uspěl.

Nadrotmistr Aimes se zeptal: „Víte, co jsou průzkumné síly zač, chlapče?“

„Jednotky určené kprůzkumu prováděnému s minimálním počtem lidí, pane nadrotmistře.“

„Přesně tak. Malé jednotky mužů, kteří se vydávají do jámy lvové na vlastní pěst, aby získávali informace a někdy také likvidovali nepřítele. Já sám jsem příslušníkem průzkumných sil, což je ten nejvznešenější způsob lidského života, jaký kdy Bůh připustil. Nic dokonalejšího neexistuje.“

Horše jej doplnil: „To si pište, mladíku.“

„Průzkumné síly vyžadují opravdové chlapy, a služba u nás nenípro každého. Naši vojáci jsou ti nejlepší válečníci na zeměkouli bez ohledu na to, co o sobě prohlašují ti od SEAL, nebo od Zelených baretů ze zvláštních armádních jednotek.“

Vojín jen stál a mlčel. Možná Aimese vnímal a možná že ne. Aimes byl zklamán. Tento projev obvykle vyvolával na tvářích rekrutů uctivý úsměv, ale tenhle na sobě nedal nic znát.

„Výcvik u průzkumných sil je to nejtvrdší, co u námořní pěchoty nebo kdekoli jinde existuje. Běháme dvacet mil denně splnou polní. Děláme víc kliků než Herkules. Učíme se vidět ve tmě jako ninjové a zabíjet nepřítele pouhou silou vlastní mysli. Zajímalo by mě, jak je možné, že jste se ještě nezačal smát, vojíne, protože právě posloucháte ty nejsměšnější kecy, jaké jste kdy slyšel!“

Stále žádná reakce.

Horše už zase stál za vojínovými zády, vrtěl hlavou a šklebil se. Já jsem ti to říkal, vyčetl Aimes z toho úsměvu.

Aimes si vzdychl, připažil a stoupl si za Pikea tak, aby na něj vojín viděl, aniž by se musel otáčet. Horše už měl co dělat, aby nevybuchl smíchy. „lák dobře, mladíku. Já do vás sice moc nevidím, ale nadrotmistr Horše, kterého znám jako skvělého vojáka a nevím o lepším, si myslí, že v sobě máte to, čeho je zapotřebí k tomu, abych vás vzal mezi své chlapce. Myslím, že by mohl mít pravdu.“

Aimes Pikea obešel a postavil se před něj. Dával si dobrý pozor, aby z jeho pohledu vymizela veškerá dobrá nálada a smysl pro humor. „Nadrotmistr tvrdí, že jste dobrý v boji muže proti muži.“

Opět se mu nedostalo žádné odpovědi a Aimes si začal lámat hlavu tím, proč ten mladík téměř nemluví. Možná to prostě mají v rodině.

Aimes vytrhl ze služebního pouzdra bojový nůž. Podal jej mladíkovi rukojetí napřed. „Víte, co to je?“ Pohled modrých očí o nůž ani nezavadil. „K-Bar to není.“

Aimes si zálibně prohlížel svůj nůž. „Standardní bojový nůž K-Bar je vynikající zbraň, ale není pro válečníka, jako jsem já.“ Zatočil nožem v prstech. „Tohle je ručně dělaná bojová dýka, vyrobená podle mých požadavků na zakázku špičkovým nožířem. To ostří je tak ostré, že když se říznete vy, začne krvácet i ten, kdo stojí vedle vás.“

Horše jen přikývl a vědoucně sešpulil rty, jako by nikdy neslyšel pravdivější slova.

Aimes otočil nůž, chytil ho za špičku a podal mladíkovi. Ten ho uchopil pravou rukou.

Aimes rozhodil rukama. „Zkuste mi ho zabodnout do prsou.“

Pike vyrazil bez sebemenšího zaváhání, se kterým Aimes počítal, a pohyboval se tak bleskurychle, že Aimes neměl čas vůbec přemýšlet a na poslední chvíli zachytil chlapcovo zápěstí, zkroutil je a zaslechl odporné prasknutí, když zápěstí povolilo a mladík padl na záda.

Pike nehnul ani brvou a nevydal ani hlásku.

Aimes i Horše mu pomohli na nohy. Aimes si připadal trapně. Cítil se jako idiot, který se potřeboval předvést. Vojín na něj upřel pohled modrých očí a zeptal se: „Jak jste to udělal?“ Nebylo v tom obvinění ani výčitka, prostě jen chtěl znát fakta.

Aimes pomohl mladému mariňákovi na zadní sedadlo džípu a řekl mu: „To byl blok zápěstí. Je to součást bojového umění, kterému se říká Wing Chun. Vymyslela ho před osmi sty lety nějaká ženská v Číně.“

„Ženská!“ Chlapec vypadal, že užuž přikývne, ale nestalo se tak. Uvažoval. Vůbec se nezdálo, že by mu nějak vadilo, že mu Aimes právě zlomil zápěstí. Pak řekl: „Použil jste moji sílu proti mně. Žena, když je slabší, nemá jinou možnost.“

Aimes zamžikal. „Přesně tak. Vy jste vyrazil kupředu. Využil jsem vaší energie a pohybu vpřed k otočení vaší ruky proti směru vašeho pohybu.“

Mladík se podíval na svou ruku, jako by ji viděl poprvé, a druhou si ji nadzdvihl.

Aimes řekl: „Jste zatraceně rychlý, chlapče. Tak rychlý, že mě to až trochu zaskočilo. Omlouvám se.“

Vojín se na něj podíval. „Tyhle věci učíte při výcviku průzkumných sil?“

„Není to součást standardního výcviku, ale některé své lidi to učím. Převážně se učíme orientaci v terénu, taktiku ústupu a úniku a boj s využitím léčky a útoku ze zálohy. Umění války.“

„Naučíte mě to?“

Aimes pohlédl na Horše a ten přikývl. On svoji práci skončil. Sedl si za volant džípu a čekal.

„Ano, námořníku,“ prohlásil Aimes. „Přišeljste sem a stal jste se jedním z mých lidí, takže z vás udělám jednoho z nejnebezpečnějších mužů, co svět nosí.“

Mladý mariňák už zase mlčel a nepromluvil celou cestu na ošetřovnu, kde na sebe při vyplňování záznamu o nehodě vzal plně odpovědnost Aimes. Pak mu chlapec řekl: „To je v pořádku, že jste mě zranil.“

Toho večera, když Aimes a Horše, kterým bylo stále ještě špatně z toho, jak se na mladíkovi provinili, trénovali v tělocvičně další vojáky v boji beze zbraně. Snažili se ze sebe svůj stud vybít tak zuřivě a zoufale, že to několik rekrutů odneslo krvácejícími šrámy a oděrkami. Pak se společně opili a ještě později se s tím Aimes svěřil své manželce, jako to dělal pokaždé, když byl některý z jeho mužů zraněn a on se za to cítil zodpovědný. Držela ho v náručí až do svítání.

Jako vojákovi ani jako muži se Leonu Aimesovi nedalo nic vyčíst.

O osm dnů pozdějiJoseph Pike, mladík bez druhého křestního jména, dokončil již jako svobodník pěchotní výcvik, a to i přes zlomené zápěstí, a byl určen k další průpravě u průzkumné roty. Vposledních chmurných letech války byl nasazen ve Vietnamu. Leon Aimes sledoval jeho pokroky tak, jako to dělal u všech svých svěřenců, a spýchou zaznamenal, že svobodník Pike se svých úkolů zhostil na výbornou.

Nebylo lepšího, jak Leon Aimes vždycky říkal.

15

Pike mi zavolal, že se s námi Frank chce ve tři odpoledne sejít. Zatelefonoval jsem to Dolanové a ta mi řekla: „Já vám tleskám, pane Nejlepší. Mám dojem, že nám konečně budete trochu užitečný.“

„To mi takhle chcete říkat už pořád, Dolanová?“

„Zahání to jiné nápady.“

Tihle poldové si o sobě myslí, že jsou prostě esa.

Když jsem dorazil k Frankovu domu, byl tichý jako spící pitbul a stejně tak přívětivý. Dnes tu nebyl nikdo z velení policie ani žádný městský radní. Jen truchlící starý muž a jeho posluhovačka. Zauvažoval jsem o tom, jestli Frank postřehne v mých očích lež, a napadlo mě, že bych si možná měl půjčit Pikeovy sluneční brýle.

Zaparkoval jsem ve stínu mohutného javoru a čekal, až přijedou Pike a Dolanová. Kolem bylo takové ticho, že kdyby některý z těch tlustých listů spadl ze stromu, slyšel bych jeho dopad na ulici. Prudký vítr ustal, ale nemohl jsem se ubránit pocitu, že jen odpočívá a skrývá se v suchých vyprahlých kaňonech na severu, kde sbírá síly, aby znovu zaútočil z nečekané a překvapivé strany.

Pike přijel za pár minut a sedl si ke mně do auta. „Viděl jsem Dershe.“ Kdokoli jiný by žertoval, ale to nebyl Pikeův styl.

„Tak tys viděl Dershe. Mluvil jsi s ním?“

„Ne. Jen jsem ho viděl.“

„Takže tys tam jel jen kvůli tomu, abys ho viděl.“

„Hm.“

„Proč, proboha?“

„Potřeboval jsem to.“

„Fajn, to je vysvětlení.“

Už chápete, s čím se musím potýkat?

Dolanová zaparkovala svého bavoráka na opačné straně ulice. Když vystoupila z auta, odhodila na ulici nedopalek cigarety. Vylezli jsme a šli jí naproti.

„Co všechno ví on?“

„On ví to, co vím já.“ On. Jako by tam Pike ani nebyl.

Dolanová si Joea chvíli zamyšleně prohlížela a pak si olízla rty. „Umíte držet klapačku?“

Joe neodpověděl.

Dolanová se zamračila. „No?“

„On už vám odpověděl, Dolanová,“ řekl jsem jí.

Dolanová se na Pikea ušklíbla. „Jo. Slyšela jsem, že toho moc nenamluvíte. Tak v tom pokračujte.“

Vykročila před námi směrem k domu. S Pikem jsme se na sebe jen podívali.

„Je tvrdá.“

„Hm,“ zahučel Pike.

Posluhovačka nám přišla otevřít a zavedla nás do obývacího pokoje. Když jsme kolem ní procházeli, pohlédla nervózně na Dolanovou, jako by snad vycítila, že je od policie a že by mohly nastat potíže.

Frank hleděl z francouzských dveří obývacího pokoje k bazénu a ovocným stromům, mezi nimiž se tyčili kamenní lvi. Neviděl jsem ho sice jen tři dny, ale pleť v obličeji měl teď těstovitou a zalitou opileckým potem, vlasy mastné a vzduch v místnosti byl prosycen tělesným pachem. Na klíně měl prázdnou sklenici. Možná to tak musí být, když člověk přijde o jediné dítě.

Pike řekl jen: „Franku.“

Frank se otupěle podíval na Dolanovou a pak se jeho pohled stočil k Joeovi. „Je Karen v pořádku?“

„Kolik toho chceš ještě vypít?“

„Nezkoušej to na mě, Joe. Tohle na mě nezkoušej.“

Joe k němu přistoupil a vzal mu sklenici. „Tohle je detektiv Dolanová. Ta, co jsem ti o ní povídal. Potřebuje se tě na něco zeptat.“

„Dobrý den, pane Garcío. Je mi moc líto té ztráty, která vás postihla.“ Dolanová mu nastavila zlatě se lesknoucí odznak detektiva.

Frank na placku zamrkal a pak se zahleděl na Dolanovou, jako by se bál zeptat na to, co chtěl vědět. „Kdo zabil mou dceru?“

„Proto jsem tady, pane. Snažíme se to zjistit.“

„Děláte na tom už týden. To ještě nemáte ani páru o tom, kdo to udělal?“

Jedovatější už to ani být nemohlo.

Dolanová se na něj mírně usmála, jako by se mu pokoušela naznačit, že jeho bolest chápe a snad ji s ním dokonce sdílí. „Potřebovala bych se vás zeptat na pár lidí, které jste vy nebo Karen mohli znát.“

Frank García zavrtěl hlavou, ale když promluvil, bylo ho sotva slyšet. „Na koho?“

„Znala Karen člověka jménem Julio Munoz?“

„To je ten parchant, co ji zabil?“

„Ne, pane. Kontaktujeme každého, koho měla Karen zapsaného v diáři, ale telefonní čísla čtyř osob už neexistují. Chceme se jich zeptat na jejich poslední kontakt s Karen, na to, co říkala a tak.“ Dolanová byla dobrá. Vysypala ze sebe připravenou lež hladce a bez váhání, jako by to byl nezvratný fakt.

Frank vypadal znechucen tím, že se ho ptá z tak malicherného důvodu. „Žádného Julia Munoze neznám.“

„A co Walter Semple, Vivian Trainorová nebo Davis Keech? Karen je mohla znát ze školy nebo třeba mohli pracovat pro vás.“

„Ne.“ Bylo na něm vidět, že se snaží si vzpomenout a je zklamán tím, že to nepřineslo výsledky.

„Karen se o nich před vámi nikdy nezmínila?“

„Ne.“

„Když jsem se odstěhovala od svých rodičů, pane Garcío,“ řekla Dolanová, „nechala jsem si u nich v krabicích nějaké svoje věci. Staré věci ze školy. Staré fotografie. Jestli tu Karen nechala něco takového, mohla bych se do toho podívat?“

Otočil invalidní vozík tak, aby viděl na posluhovačku. „Mario, zaveď ji do Karenina pokoje, por favor.“

Vykročil jsem za Dolanovou, když Frank řekl: „Chtěl bych s vámi na minutku mluvit, chlapi.“

Čekal, až Dolanová zmizí za dveřmi, a pak ztlumil hlas. „Ta ví víc, než přiznala, a já vsadím svou poslední tortillu na to, že lidi, na které se ptala, nedělali to, co říká. Jděte se tam na ni podívat. Zkuste zjistit, po čem jde doopravdy.“

Člověk, který se z kameníka vypracoval na multimilionáře, nejspíš ani nemůže být úplný idiot.

Joe zůstal u Franka a já jsem vyšel na chodbu. Přede dveřmi do Karenina pokoje jsem narazil na Mariu, která na mě čekala.

„Gracias, Maria. My už si poradíme.“

Vešel jsem dovnitř. Všechno bylo zařízeno tak, jako by Karen byla pořád ještě dítě. Knihy, plyšová zvířátka a plakáty kapel, které už možná deset let neexistovaly, vyvolávaly dojem, že člověk prošel branou času do minulosti. A Flock of Seagulls. Kristepane, jak dlouho ti už nehrají?

Dolanová postupovala důkladně. Kromě starého oblečení a tretek, které děvčata sbírají, toho v pokoji moc nebylo, ale přesto jsme strávili téměř tři hodiny probíráním poznámek a deníků ze střední i vysoké školy, prohlížením středoškolských ročenek a drobností, které se dokážou nahromadit v zákoutích dětského pokoje. Kromě skříně na šaty tu byla od podlahy ke stropu skříň plná společenských her. Monopoly, pachisi a další.

Každou krabici jsme otevřeli.

Maria nám přinesla mexický ledový čaj s limetkami a mátou. Další krabice jsme našli pod postelí. Ve většině z nich byly šaty, ale jedna byla plná pohlednic a dopisů od kamarádky, s níž si Karen dopisovala během prvních dvou let, kdy studovala na Kalifornské univerzitě. Jmenovala se Vicki Quesadová. Zběžně jsme si přečetli úplně všechno, abychom zjistili, jestli nenarazíme na některé z těch čtyř jmen, ale nic jsme nenašli. Připadal jsem si při tom čtení nad věcí, dokud jsem nenarazil na dopis, v němž padla zmínka o Joeovi. Podle data ho Karen dostala někdy ve druhém ročníku vysoké školy. Vicki jí psala, že Joe musí být opravdu bezvadný, a chtěla po ní jeho fotografii. Usmál jsem se. „Ten náš Joe.“

„Co je?“

„Ale nic.“

Dolanová se zamračila a sáhla si na zápěstí. „Ale do prdele.“

„Copak?“

„Mám na pageru vzkaz. K sakru, to je Krantz. Za chvíli jsem zpátky.“

Vzala si kabelku a vyšla ven.

Dokončil jsem pročítání dopisů a našel jsem ještě šest, v nichž se vyskytovalo Joeovo jméno. Hned v tom dalším Vicki psala, že je Joe „super“ (to dostala tu fotku). Dopisy byly seřazené podle data, takže je bylo snadné probírat, ale většina zmínek o Joeovi byly vlastně jen Vickieiny dotazy: Jaké je to chodit s policistou? Nemají z něj tvoje kamarádky strach? Bere tě s sebou na vyjížďky služebním autem? První dva dopisy ve mně vyvolaly úsměv. Ten poslední už ne. Vičky psala, že je jí líto, že to s Joem nevyšlo, ale že muži jsou bastardi a vždycky chtějí to, co nemohou dostat. V posledním dopise, který se o Joeovi zmiňoval, psala: „Proč si myslíš, že miluje nějakou jinou?“

Připadal jsem si jako zbabělec a styděl jsem se sám za sebe. Měl jsem pocit, jako bych nahlížel klíčovou dírkou do té části Joeova života, o kterou se se mnou nepodělil. Odložil jsem dopisy do krabice a strčil jsem ji zpátky pod postel.

Dolanová se vrátila a vypadala podrážděně. „Našel jste něco?“

„Ne.“

„Mám pro starého pána dobré zprávy. Už můžeme vydat tělo. Může ji konečně pohřbít.“

„Jo. To on určitě ocení.“ Pořád jsem ještě myslel na Joea.

„A teď špatná zpráva – Krantz na ten pohřeb nechce nikoho od nás poslat.“

To mě zarazilo. „Ale no tak, Dolanová! Hlídání na pohřbu je přece úplně normální!“ Vrahové někdy navštěvují pohřby svých obětí. Někdy se tam dokonce i prozradí.

„Já to vím, Cole, ale já o tom rozhodovat nebudu. Krantz se prý bojí vykazovat další přesčasy, když už si vyškemral nepřetržité sledování Dershe. Říká, že prý by to nemohl nijak odůvodnit, když už víme, kdo to udělal.“

„Vždyť on na Dershe pořád nic nemá! Na tom pohřbu by někdo měl být!“

Rty se jí stáhly do úzké čárky, až se jí v koutcích objevily bílé skvrnky. „My si s tím nějak poradíme, ne, pane Nejlepší? Já tam půjdu. Snad se mi povede přesvědčit ještě někoho, aby tam se mnou šel, i když to nebude mít placené. Nerada vás o to žádám, ale myslíte, že byste mi mohl pomoct?“

Slíbil jsem jí to.

„A co ten Deege? Zajímá se o něj vůbec ještě někdo, nebo je tohle už taky přesčas?“

„Vy jste fakt hajzl, víte to?“

„Já vím, že to není vaše vina, Dolanová. Omlouvám se.“

Nakonec zavrtěla hlavou a rozhodila rukama. Vypadala, že je najednou tím vším strašlivě unavená.

„Říkala jsem vám, že uniformovaní mají pokyn dívat se po něm. Zatím se ho prostě nepodařilo objevit, to je všechno. Stačí?“

„Já vím, že za to nemůžete.“

„Jo. Fajn.“

Zamračeně a soustředěně si prohlížela pokoj, jako by měla pocit, že jsme zapomněli prohlédnout právě to místo, kde se skrývá, co potřebujeme. Nakonec řekla: „Myslím, že tady jsme hotovi, Cole. K sakru, už je po šesté. Nechcete si jít někam sednout na skleničku nebo tak?“

„Večeřím dneska s přítelkyní.“

„Oh. Jasně.“ Založila si ruce v bok a znovu se rozhlédla kolem sebe. „Hele… díky za pomoc. Vážím si toho, že jste mi umožnil dostat se sem.“

„JVo problemo.“

Vyšla ven přede mnou. Když odešla z domu, zeptal se mě Frank: „Neodnesla si nic, že ne?“

„Ne, Franku.“

Zamračeně se nahrbil na vozíku. „Zjistil jste, co chtěla?“

„Hledala jenom to, co říkala. Dívala se po těch jménech.“

„Ta čubka lže.“

Když jsme s Joem vyšli ven, cítili jsme se jako zpráskaní psi.

Pak jsme zamířili k autům a já jsem řekl: „Když jsme prohledávali ten pokoj, našli jsme v krabici pod postelí nějaké dopisy. V některých byla zmínka taky o tobě. Musel jsem je přečíst.“

Pike to přešel mlčením.

„Mrzí mě, že to nevyšlo, Joe. Tobě a Karen. Musela to být fajn holka.“

Pike vzhlédl do korun jilmů. Jejich listí nad námi vytvářelo světle zelenou klenbu. Byla nehybná, jako by to byly jen namalované kulisy.

„Co se v těch dopisech psalo?“

Něco jsem mu řekl.

„To je všechno?“ Jako by věděl, co tam bylo, a chtěl, abych to řekl.

Řekl jsem mu o dopise, v němž se psalo o tom, že má rád jinou.

„Napsaly si taky koho?“

„Ne. A mně do toho nic není.“

Mezinárodní den dětí v okrsku Rampart…

červen o čtrnáct let dříve

Auto, které se na něj pověsilo, byl hnědý caprice. Držel se v nepříliš hustém provozu nedělního dopoledne o čtyři auta vzadu. Seděli v něm dva běloši s ježkem typickým pro příslušníky oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí a se slunečními brýlemi. Adepti pro CIA.

Byli docela dobří, ale Pike byl lepší. Všiml si jicb hned, když vyjížděl, aby vyzvedl Karen.

Když ji vedl do auta, nikde je neviděl, ale jakmile se zařadili do pruhu na dálnici, bylo za nimi hnědé auto znovu. Napadlo ho, jestli vědí, kam jede, a pomyslel si, že to vědět musejí. Pokud ne, čeká je překvapení. „Vypadám dobře?“ zeptala se Karen.

„Lip než dobře.“ Díval se přitom do zpětného zrcátka.

Karen na nějpoočku mrkla. „O kolik líp?“

Roztáhl od sebe palec a ukazovák sotva na půl centimetru.

Pleskla ho po stehně.

Okamžitě prsty roztáhl jak jen to šlo.

„To už je lepší.“

Posunula se k němu na sedadle blíž a přitulila se, lhostejná k lidem v autech i k tomu, co by se mohlo stát. Měla na sobě světle žluté letní šaty a sandály. Žlutá jí dokonale ladila s nazlátlou pletí a zářivě bílým úsměvem. Černé vlasy se jí v dopoledním slunci leskly a voněly levandulí. Byla to půvabná, inteligentní a zábavná mladá žena a Pike si naplno vychutnával její blízkost.

Když zahnul z dálnice ke stadionu, jejich stín je opustil. Znamenalo to, že muži v autě za ním věděli, kam jede, a buď je dál nezajímal, nebo už měli někoho dalšího, kdo si ho převezme.

Když projeli mezi dokonale upravenými trávníky Elysian Parku k Academy Road, viděli, že před branou stadionu už parkuje spousta aut. Pike zajel s rangerem k chodníku. „Podívej se na tu spoustu aut. Kolik lidí tady vůbec bude?“ zeptala se Karen.

„Nějakýchpět nebo šest set.“ A mezi nimi bude Wozniak.

I s manželkou a dcerou. Pike přemýšlel o tom, jestli už na něj někde čeká špeh z oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí.

Obešel zpředu auto a pomohl Karen vystoupit. Hned za jeho rangerem zastavil Wilt Deedle, detektiv přes podvody z okrsku Rampart, který vážil dobrých sto třicet kilo, a pokývl mu na pozdrav. Joe němý pozdrav opětoval. Vlastně se ani pořádně neznali, ale jeden o druhém věděli, kdo jsou. Deedle měl v autě namačkanou manželku se čtyřmi dětmi. Deedle, jeho žena a tři z jeho dětí měli na sobě stejné pestrobarevné havajské košile. Čtvrtý potomek, dospívající dívka, měla na sobě černé tričko a nesnažila se skrývat znechucení.

Jednotlivé rodiny i osamocené páry vystupovaly z aut a kráčely na shromaždiště. Pike vzal Karen za ruku a přidali se k davu. „Vypadá to úplně jinak, než jsem čekala prohlásila Karen. Je to skoro jako rekreační středisko.“

Pikeovi zacukalo v koutku. Způsobil to jednak úžas v jejích očích, a jednak srovnání losangeleské policejní akademie s rekreačním střediskem. „Když tady při pětatřiceti stupních běháš po opičí dráze, tak sijako na rekreaci nepřipadáš. Tys tu nikdy předtím nebyla?“

„Věděla jsem, že to tady je, ale dostala jsem se vždycky jenom vedle na stadion. Je tu hezky.“

Akademie byla vtěsnána mezi dva kopce na úpatí Elysian Parku a přiléhala k severní straně stadionu Dodger. Pod mohutnými borovicemi a blahovičníky se krčily bílé budovy, postavené ve španělském koloniálním stylu. Z parkoviště před akademií bylo vidět až na tribuny stadionu, tak blízko to bylo. Důstojník z okrsku Rampart, který měl tuto společenskou událost na starosti, prozíravě zařídil, aby byl tým Dodgers tuto neděli mimo město. Dopravní kalamitu stačili způsobit sami policisté, sjíždějící se na piknik u příležitosti Svátku dětí. Detektiv Warren Steiner z oddělenípro vyšetřování vloupání a kapitán Dennis O'Halloran se snažili odemknout bránu stadionu, aby další přijíždějící rodiny mohly využít parkoviště sportovního klubu. Zatím se jim to moc nedařilo.

Pike vedl Karen do svahu kolem strážnice a zbrojnice, odkud pokračovali po úzké silničce vedoucí pod borovicemi na střelnici a výcvikové středisko nováčků. Kolem běžecké dráhy už bylo několik set lidí. Někteří sijiž vyznačovali dobyté pozice roztaženými dekami, jiní si s dětmi házeli míčem a valná většina jen tak postávala, protože v sobě ještě neměli dost piva na to, aby se uvolnili. Na opačném konci střelnice byly tři veliké grily a připravené piknikové stoly. Do korun borovic stoupal kouř a zápach připalovaných kuřat. Úlohy kuchařů se dnes zhostili příslušníci oddělení vražd rampartského okrsku. Všichni na sobě měli stejná trička s nápisem Neptejte se, odkud máme maso.

Policajtský humor.

„Vidíš tady někoho známého?“ zeptala se Karen.

„Znám většinu z nich.“

„Kdo jsou tvoji přátelé?“

Joe nevěděl, co na to říct. Hledal v davu Wozniaka a známé tváře, které viděl na Parker Center. Věděl, že si lidé z oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí mohli vybrat někoho z Rampartu, ale nepovažoval to za pravděpodobné. Wozniak byl na okrsku zaměstnán řadu let a vyšetřovatelé nemohli mít jistotu, ke komu bude velitel Rampartu loajálnější.

Karen ho zatahala za ruku a usmála se. „Nemůžeme tady jen tak stát. Pojď!“

U betonové zdi se symbolem akademie a heslem losangeleské policie Chránit a sloužit byl připraven stůl s nealkoholickými nápoji. Když tu byl Pike jako nováček, prováděli jednoho horkého odpoledne fyzickou přípravu na běžecké dráze a jejich instruktor na ně řval, že pokud nehnou zadkem, nebudou schopni ochránit ani psí lejno, a sloužit že nebudou moct ani jako pinglové. Černoch jménem Elihu Gimble vyprskl, že bude sloužit s nadšením, ale vždycky až po pořádné dávce kafe a koblih. Celé skupině to tehdy vyneslo pět mil tréninku navíc. Když byl Gimble o pět měsíců později na praxi na východním předměstí Los Angeles, střelil ho neznámý útočník do týla, když odpovídal na pátrací relaci. Vrah nebyl nikdy vypátrán.

Pike zavedl Karen ke stolu a postavili se společně do fronty. Karen se do něj zavěsila a za chvíli už si povídala se všemi kolem. Pike ji obdivoval. Zatímco on sotva promluvil, ona mluvila pořád. Zatímco on si připadal nápádný, ona do společnosti zapadla s otevřeností, která byla zázračně opětována. Než na ně přišla řada, našla už pár, se kterým si šli sednout. Byl to příslušník hlídkové služby Casey s pobledlou manželkou a dvojčaty. Casey sloužil odpolední směny, takže se s ním Pike nikdy nesetkal.

Právě si připravovali deky, když se za nimi objevila Paulette Wozniaková. „Nazdar, Joe. Není to ta mladá dáma, o které jsme toho tolik slyšeli?“

Karen ji obdařila širokým přátelským úsměvem a natáhla pravici. „Karen Garcíová. Nedokážu si představit, že by toho Joe o čemkoli moc namluvil, ale jestli mluvil o mně, jsem jenom ráda. Je to dobré znamení.“

Potřásly si rukama a Paulette se rovněž upřímně usmála. „Paulette Wozniaková. Jsem manželka Joeova parťáka Ábela. Ale všichn i mu říkají Woz.“ Ukázala přes střelnici ke stromům, pod kterými lidé z oddělení vražd opékali maso záhadného původu. Mezi stromy zrovna přicházel Abel Wozniak s malou dívenkou. Pikea napadlo, že Woz byl své dceři ukázat opičí dráhu. „To je ten s těma křivýma nohama a s tou malou holkou vedle sebe.“

Paulette byla o osm let starší nežJoe. Měla krátké světle hnědé vlasy, sametové hnědé oči a krásně pravidelný chrup. Kolem očí a v koutcích úst se jí na čisté pleti začínaly tvořit vrásky. Nezdálo se, že by ji nějak trápily, a to se Pikeovi líbilo. Jen zřídkakdy používala make-up. I to se mu líbilo. Díky jemným vráskám působil její obličej zajímavým a zkušenějším dojmem.

Paulette se dotkla Joeovy paže. „Věnoval bys mi minutku, Joe?“ Usmála se na Karen. „Za chvilku vám ho vrátím.“

„Připravím zatím deku,“ řekla Karen.

Joe popošel s Paulette na běžeckou dráhu a všiml si, že si stoupla tak, aby viděla na svého manžela. Její úsměv zmizel a obočí se jí nad kořenem nosu stáhlo. Woz se právě zastavil na kus řeči s černým párem. „Děje se s Wozem něco, Joe?“ zeptala se Paulette.

Pike neodpověděl.

„Proč dělá tolik směn navíc?“

Pike zavrtěl hlavou a cítil, jak se stahuje do sebe.

Zamračila se na něj a on si pomyslel, že by dokázal udělat cokoli, jen aby se mračit přestala, jenže nevěděl co. Neměl dojem, že právě on je předurčen k tomu, aby jí říkal věci, které jí měl prozradit Woz. „Prosím tě, Joe, nehraj přede mnou němého. Jsem z toho celá zděšená. Mám strach hlavně o něj.“

„Já nevím, co ti mám říct.“ Nebyla to lež. Opravdu to nevěděl.

Její pohled zabloudil znovu k manželovi. Pak si zkřížila ruce na prsou. „Myslím si, že má ženskou.“ Podívala se na Joea a z jejího pohledu byla tentokrát cítit obrovská síla. Pocítil touhu ji obejmout, ale sotva si to uvědomil, o krok ustoupil. Ani si toho nevšimla. „Chci vědět, jestli někoho má.“

„O žádné ženské nic nevím, Paulette.“

„Kdyžzrovna nemá šichtu navíc, stejně chodípryč. A když je náhodou doma, je pořád vzteklý. Už to vůbec není on.“

Pike se ohlédl po Wozovi a všiml si, že se na ně dívá. Černá dvojice, se kterou hovořil, odešla, ale Wozniak zůstal stát na místě. Neusmíval se. Pike se podíval ke stolům s pitím a viděl, že s velitelem okrsku hovoří nějací dva muži, které neznal. Za nimi stál další a natáčel k nim fotoaparát s teleobjektivem. Zrovna tak mohlfotografovat velitele okrsku a ty dva cizince, ale Pike věděl, že má v hledáčku jeho. Chce ho vyfotografovat, jak se baví s Wozniakovou manželkou. Hlídají i na pikniku.

„Chceš, abych s ním promluvil?“ zeptal se Joe. „Jestli chceš, udělám to.“

Paulette neodpověděla. Jen zavrtěla hlavou. Když se znovu dotkla jeho paže, cítil, jak mu tělem projelo prudké zachvění a donutil se stáhnout se ještě víc. „Díky, Joe, ale ne,“ řekla. „S tím se musím vypořádat sama. Prosím tě, neříkej mu, že jsem se o tom před tebou zmiňovala.“

„Neřeknu.“

„Užjde. Řeknu mu, že jsem vás zvala k nám. Souhlasíš?“

„Ano.“

„Vlastně je to pravda. Zvu vás.“

Paulette mu stiskla paži a chvíli tam ruku nechala. Pak vykročila přes střelnici manželovi naproti.

Joe Pike stál na běžecké dráze, díval se za ní, jak odchází a přál si, aby tajemství, které znal, bylo o něčem jiném.

Karen uhladila záhyby na dece a naslouchala vyprávění Marybeth Caseyové o jejích dvojčatech (jeden z chlapců se v nocipomočoval), o manželu Walterovi (kterého nebavila hlídková služba, ale večerní školu si teď prostě dovolit nemohli) a o tom, jak jsou tyhle pikniky skvělé, protože na nich člověk poznává nové lidi.

Když začala Marybeth popisovat benigní nádor ve svém levém prsu, zjistila Karen, že už ani neposlouchá. Sledovala Joea a Paulette Wozniakovou, kteří spolu stáli na běžecké dráze. Když Paulette položila dlaň na Joeovu paži a Karen ucítila záchvěv obav, začala sama sebe přesvědčovat, že ji zmáhá žárlivost zděděná po latinskoamerických předcích. Jsou to přece přátelé. Je to manželka jeho partnera a je o hodně starší než Joe.

Karen na Joea zírala tak soustředěně, až měla pocit, jako by jej sledovala z těsné blízkosti, kdy mohla vidět každý pór a každý rys jeho tváře. Ze všech mužů, které kdy poznala, se v Joeovi vyznala nejméně. Byl tak uzavřený, až měla pocit, jako by celou svoji osobnost zamkl do nějaké tajné komůrky, kterou měl ve svém nitru. Věděla, že je to jeden z důvodů, proč ji přitahuje. Přečetla dost psychologické literatury, aby jí to bylo jasné. Věděla, že ji přitahuje ta jeho záhadnost a že touží tu komůrku otevřít a objevit jeho utajené já.

Milovala ho. Řekla to dokonce i svým přítelkyním, ačkoli s tím ještě neseznámila jeho samotného. Byl tak mlčenlivý, až měla strach, že by nereagoval odpovídajícím způsobem. Kvůli jeho uzavřenosti si nebyla jista.

Karen sledovala, jak spolu ti dva hovoří, a když se Paulette Wozniaková Joea znovu dotkla, pocítila osten žárlivosti. Joe? něl ale v Paulettině společnosti stejně kamennou tvář, jako když byl s ní. Začínáš blbnout, pomyslela si. Chová se jako s kýmkoli jiným.

Paulette Wozniaková se opět dotklaJoeovy paže a vykročila přes střelnici ke svému manželovi. V tu chvíli Karen poznala, že se mýlí.

Celým tělem jí projela vlna strachu, když si všimla, jak Joe za Paulette Wozniakovou civí. VýrazJoeovy tváře i jeho postoj jí prozradily, že jeho srdce patří někomu jinému.

16

Ráno před pohřbem Karen Garcíové jsem nahý vyšel na verandu a začal jsem ještě za tmy se strečinkem. Jen málo hvězd na obloze svítilo tak výrazně, aby se prosadily nad světelným zvonem, vznášejícím se nad městem. Když jsem se na ně díval, napadlo mě, jestli je od někud neobdivuje i vrah. Nejspíš asi ne. Psychopatičtí zabijáci si pravděpodobně ještě chvíli přispí.

Ospalost a ztuhlost mě pomalu opouštěly. Mé tělo se zahřívalo a já jsem postupně přecházel od pomalých cviků hathajógy k dynamickému cvičení kata. Začínal jsem pomalu a stále jsem zrychloval, až byly mé pohyby prudké a výbušné. Když jsem úplně propocený skončil s tréninkem, kaňon pode mnou ozářily první narudlé paprsky vycházejícího slunce. Počkal jsem, až oschnu, a pak jsem si posbíral věci a šel dovnitř. Jednou jsem zůstal venku příliš dlouho a žena, která bydlí vedle, mě uviděla a obdivné na mě hvízdla. Když za ní na verandu přišel její manžel, hvízdnul si taky. Jsme zkrátka v L. A.

Stál jsem v kuchyni, popíjel pomerančový džus a čekal, až se uvaří vejce, když zazvonil telefon. Zvedl jsem to hned, jak se ozval, aby neprobudil Lucy.

Uslyšel jsem hlas Samanthy Dolanové: „Sehnala jsem dva chlapy, kteří se mnou pojedou na ten pohřeb.“

„Dva? To je tedy něco, Dolanová. To už se tam ani nevejdou truchlící pozůstalí.“ Pořád ještě jsem měl vztek kvůli Krantzovi.

„Nechte si to a myslete hlavou. S vámi a s Pikem nás bude pět.“

„Pike bude s Frankem.“

„Ale dívat se snad může, ne? Flledáme bělocha mezi dvaceti a čtyřiceti lety. Možná se tam po pohřbu zdrží, možná se přiblíží k hrobu. Takoví jako on tam někdy něco nechají, jindy si chtějí odnést suvenýr.“

„To vám řekl ten Krantzův kámoš od federálů?“ To, o čem mluvila, bylo skutečně typické jednání mnohonásobného vraha.

„Pohřeb je ohlášen na desátou. Budu tam v půl. Cole?“

„Co?“

„Zklidněte hormony, než přijedete.“

Hřbitov Forest Lawn Memoriál Park, to je čtyři sta akrů zvlněných zelených trávníků na úpatí Hollywood Hills v Glendale. Právě ty neposkvrněné trávníky spolu s napodobeninami známých kostelů a umovými háji s honosnými jmény ve mně vždycky vzbuzovaly dojem, že to je Disneyland mrtvých.

Když Dolanová řekla, že tam bude v půl desáté, chtěl jsem ji předběhnout. Poté, co jsem zahnul ke hřbitovu a objevil místo, kde měla být Karen Garcíová pochována, jsem ale viděl, že tam Dolanová už je. Kromě ní tam byla asi stovka lidí. Zaparkovala tak, aby viděla dav smutečních hostů. Na klíně měla fotoaparát Konica s teleobjektivem. Hodlala jej použít k fotografování přítomných, aby měla materiál pro pozdější identifikaci.

Vklouzl jsem na sedadlo spolujezdce jejího bavoráka a zhluboka se nadechl. „Já vím, že děláte co můžete, Dolanová. Choval jsem se ráno jako kretén. Omlouvám se.“

„To je pravda, ale já to beru. Zapomeňte na to.“

„Prostě jsem to ze sebe už potřeboval dostat ven. Teď si připadám takhle maličký.“

„To je problém vaší přítelkyně.“

Podíval jsem se na ni, ale dělala, že civí z okna. Ach jo.

„Víte, kde je dnes ráno Krantz?“

„Sleduje Dershe?“

„Dershe má na starosti sledovací skupina. Krantz s Bishopem se chystají na pohřeb. Mills taky. Jde jim hlavně o to, aby byli tam, kde je uvidí radní Maldenado.“

Nemohl bych dělat to, co ona. Nedokázal bych pracovat s lidmi, jako jsou Krantz a Bishop. Možná právě proto jsem na volné noze.

„Myslel jsem, že jste říkala, že tu budete v půl.“

„Napadlo mě, že mě budete chtít předběhnout, tak jsem jela dřív.“

Když jsem se jí podíval do očí, usmívala se.

„Vy jste fakt číslo, Samantho.“

„Nemáme si co vyčítat, pane Nejlepší.“

Opětoval jsem úsměv. „Dobře. Takže jsem tu já, vy a další dva. Jak chcete postupovat?“

Pohlédla proti svahu k mramorové kapli. „Jednoho chlapa mám tam nahoře u kaple a dnjhého dole. Uvidí každého, kdo bude vypadat podezřele, budou si psát poznávací značky aut.“ Na trávníku před kaplí nad námi skutečně seděl jakýsi chlapík. Kolem vedla úzká silnička podobná té, na níž stálo její auto. Pokud se vrah chtěl zúčastnit pohřbu a podívat se, mohl zaparkovat právě tam. Po svahu pod námi bylo rozptýleno plno lidí, takže druhý policista zůstal našim zrakům skryt. „Předpokládám, že se můžete vmísit do davu, protože už některé z těch lidí znáte. Já tu zůstanu a budu fotografovat ty, co přijdou. Pak půjdu nahoru.“

„Fajn.“

„Teď si to už můžete projít.“

Jak laskavé.

Podívala se na mě. „No?“

„Ano, madam.“ Když má policajt volno, může nejspíš každému říkat, co má dělat.

Když jsem vystupoval z bavoráka, řekla mi: „Mimochodem, to bylo poprvé, co jste mi řekl Samantho.“

„Myslím, že ano.“

„Ať se vám to víckrát nestane.“

Usmívala se. 1 já jsem se zubil, když jsem odcházel.

Dalších pár minut jsem strávil bloumáním v davu smutečních hostů. Napočítal jsem šestnáct bělochů mezi dvaceti a čtyřiceti lety. Když jsem se ohlédl po Dolanové, viděl jsem, že na mě míří objektivem fotoaparátu. Nejspíš se nudila.

Pár minut před desátou vyjel na kopec modrý Nissan Sentra a zaparkoval mezi ostatními auty. Vystoupil z něj Eugene Dersh.

„Panebože,“ vypadlo ze mě.

Dersh měl na sobě béžový plášť a oblek. Zamkl auto a zrovna vykročil po svahu vzhůru, když se objevila dvě civilní auta losangeleské policie, která zůstala s běžícími motory stát u hlavní brány, jako by jejich posádky nevěděly, co dál. Druhé auto řídil Williams. V tom prvním seděli ti dva, co mě sledovali.

Policista u hrobky vstal a vytřeštil na né oči. Dershe neviděl, ale auta z oddělení vražd a loupeží poznal.

Přiklusal jsem k Dolanové. „Vypadá to, že pánové dorazili.“

Dersh si všiml, že se na něj díváme, poznal mě a zamával.

Opětoval jsem pozdrav.

Ve čtvrt na jedenáct projel hlavní branou pohřební vůz, doprovázený čtyřmi policejními motocykly. Za nimi následovaly tři černé nablýskané limuzíny a po nich ještě několik aut naleštěných tak, že se od nich odrážilo oslepující slunce. Dersh sledoval jejich příjezd s výrazem mírné zvědavosti.

Když k nám kolona dojela, začali z aut vystupovat lidé, kteří mi připadali jako členové rodiny. Joe s dalším mužem pomohli Frankovi ven a řidič limuzíny vyndal z kufru invalidní vozík. Joe měl na sobě tmavý oblek a plášť. S tmavými brýlemi vypadal jako agent tajné služby. Protože jsme ale v L. A., měli tu tmavé brýle všichni. Dokonce i kněz.

Z poslední limuzíny vystoupili radní Maldenado a Abbot Montoya. Z auta, které přijelo šesté v pořadí, se vysoukali Bishop, Krantz a zástupce velitele Mills. Okamžitě se zařadili za radního. Chránit a sloužit.

Zrovna jsme se s Dolanovou chystali zařadit do davu smutečních hostů, když si nás Krantz s Bishopem všimli. „Co tu k sakru děláš s Colem?“

Dolanová ukázala na Dershe.

Krantz s Bishopem se otočili a viděli, že se Dersh dívá jejich směrem. Usmál se a zamával.

„Do prdele!“ vydechl Krantz.

Bishop do něj rýpl loktem. „Kristapána, zamávej mu taky, než mu něco dojde.“

Oba mu svorně zamávali.

„Usměj se!“ řekl Bishop.

Krantz se usmál.

Joe už Franka na invalidním vozíku dovezl téměř k hrobce, když se branou prohnal pickup s označením jedné z místních televizních společností. Necelých deset sekund za ním tu byla auta z další společnosti a nakonec jsem zahlédl i dodávku ze stanice, na níž pracovala Lucy. Všechna auta prudce zabrzdila vedle pohřebního vozu. Když z nich začali vyskakovat kameramani a reportéři, z vozů se vysunuly parabolické antény.

„To nemůže dopadnout dobře,“ prohlásila Dolanová.

Zrychlili jsme krok. Krantz s Bishopem nás následovali.

Tři reportéři se rozběhli k Frankovi. Dva z nich měli v rukou mikrofony.

„Proberte se, Bishope!“ řekl jsem. „Koukejte, ať vaši lidé ty hyeny udrží v bezpečné vzdálenosti.“

Postavili jsme se s Dolanovou mezi Franka a reportéry, a Krantz se rozběhl k policistům na motorkách. Kolem mě se pokusila protlačit pohledná rudovláska. Natáhla k Frankovi ruku s mikrofonem. „Pane Garcío, pokročilo nějak pátrání po několikanásobném vrahovi?“

„Ale do prdele,“ hlesl Bishop.

Vysoký černý reportér, kterého jsem znával jako profesionálního hráče fotbalu, se pokusil procpat mezi mnou a jedním z policistů, ale ani jeden z nás mu neudělal místo. „Pane Garcío, věříte tomu, že vaši dceru zavraždil muž jménem Eugene Dersh, a pokud ano, tak proč?“

Bishop zatahal Krantze za paži a zděšeně zašeptal: „Odkud to ti parchanti můžou mít?“

Frank za našimi zády se ozval: „Co to má znamenat? O jakém několikanásobném vrahovi to mluví? Kdo je to ten Dersh?“

Radní Maldenado udělal krok vpřed a snažil se odvrátit pozornost reportérů. „Právě pochovává dítě, prosím vás.“

Eugene Dersh stál na okraji houstnoucího davu. Byl příliš daleko, než aby něco slyšel, ale zvědavý byl jako všichni ostatní.

Kameraman, který patřil k té zrzce, si ho všiml a praštil ji do zad. Vážně se nedá říct, že by ji pleskl. Prostě ji praštil. „JKurva! To je Dersh!“

Zrzka odstrčila černého konkurenta a rozběhla se k Dershovi. Černoch vyrazil za ní. Dersh se tvářil stejně překvapeně a zmateně jako všichni okolo.

Frank García se ho snažil zahlédnout, ale protože seděl na vozíku, překáželi mu lidé kolem. „Kdo je to?“ otočil se k Maldenadovi. „Henry, oni vědí, kdo zabil Karen? Zabil ji ten chlap?“ To už na překvapeného a rozpačitého Dershe štěkali reportéři jednu otázku za druhou. Pozůstalí stojící kolem hrobu je slyšeli a začali si mezi sebou šeptat a otáčet se.

Poslení z reportérů byla Asiatka, která zůstala u Franka. „Byly i další oběti, pane Garcío. To vám policie neprozradila? Zavražděno bylo pět lidí. Karen byla pátá.“ Reportérka sklouzla pohledem k Maldenadovi a znovu se podívala na Franka. „Posledních devatenáct měsíců tady v Los Angeles nějaký maniak loví lidi.“ Bylo na ní vidět, jak si svůj projev vychutnává a představuje si, jak to bude znít ve zprávách. Ukázala na Dershe. „Policie podezírá tohoto muže. Jmenuje se Eugene Dersh.“

Frank se snažil se na vozíku nadzvednout, aby na Dershe viděl. „Ten chlap zabil Karen? Ten parchant oddělal mou dceru?“

Maldenado Asiatku odstrčil. „Teď na to není vhodná doba. Prohlášení pro tisk bude, ale teď ne. Nechte toho člověka v klidu pohřbít dceru.“

Eugene Dersh se protlačil mezi oběma reportéry a rychle zamířil po svahu k autu. Nemohl se jich ale zbavit a oba jej neustále zasypávali otázkami. Kamery běžely. Dersh se dnes nejspíš zase uvidí ve zprávách, ale tentokrát mu to asi nebude tak příjemné.

Frankův obličej měl barvu zaschlé krve. Zmítal sebou na vozíku a zuřivě zabíral koly ve snaze dohonit Dershe. „Je to on? Je to ten parchant?“

Dersh nasedl do auta a reportéři po něm nepřestávali pokřikovat otázky. V té vřavě náhle zazněl jeho vysoký a vyděšený hlas: „O čem to mluvíte? Já jsem nikoho nezabil! Já jen našel její tělo!“

„Já tě zabiju!“ zařval Frank.

Zatočil vozíkem tak prudce, že se převrátil a vypadl z něho. Celá rodina zalapala po dechu a dvě ženy zaječely. Pike, Montoya a několik rodinných příslušníků se kolem něj shlukli a Pike starce zvedl zpět na vozík, jako by vůbec nic nevážil.

Dersh nastartoval a odjel. Sotva projel branou, dvě civilní policejní auta se v tichosti vytratila za ním.

Kněz řekl Frankovým bratrům, aby rodinu co možná nejrychleji shromáždili. Všichni byli na rozpacích a Frankova posluhovačka hlasitě plakala, ale dav se přece jen zklidnil, když se u pohřebního vozu sešli muži, určení k odnesení rakve. Snažil jsem se najít Dolanovou a zjistil jsem, že na okraji davu o čemsi zběsile diskutuje s Millsem, Krantzem a Bishopem. Krantz si mě všiml a rozběhl se ke mně. „Jakmile bude v zemi, koukejte vy i ten váš kámoš hodit prděli. Čekáme vás na Parker Center. Počítejte s tím, že si zjistíme, jak k tomu došlo.“ Otočil se a rychle odcházel.

Slunce stoupalo po obloze a nemilosrdně pražilo do pozůstalých, kteří zaujali místa kolem hrobu, když nosiči ukládali rakev. Cítil jsem, jak mi spaluje ramena i obličej, a za chvíli mi po krku stékaly pramínky potu. Několik lidí plakalo, ale většina prostě jen civěla do prázdna a oddávala se okamžiku smutnému a znepokojujícímu zároveň.

Tři kameramani stáli kousek pod námi a celý pohřeb natáčeli.

Vypadali jako popravčí četa.

17

Na Los Angeles Street před Parker Center stálo jedno novinářské auto za druhým. Reportéři i technici nervózně přecházeli po chodníku a vrhali se po každém policistovi, který vyšel ven na cigaretu. Město vydalo zákaz kouření ve veřejných budovách, takže se chudáci závisláci museli s cigaretou schovávat pod schodišti a na záchodech nebo museli chodit ven. Tihle chlapi toho o Dershovi ani o těch vraždách nevěděli o nic víc než kdokoli jiný, ale reportéři tomu nevěřili. Fáma už se po městě rozletěla jako požár po lese a někdo musel ukojit hlad médií po nových zprávách.

Když jsme s Joem zahnuli na příjezdovou cestu a zastavili o dvě auta dál za Dolanovou, měl jsem dojem, jako by se ty tři pokroucené palmy před budovou křehce choulily před náporem zvědavců. Frankova limuzína už tu také stála a řidič s Abbotem Montoyou mu právě pomáhali na invalidní vozík.

Zaparkovali jsem mezi stříbrným Porsche Boxsterem a tmavě šedým Jaguárem XK8. Právníci už byli tedy také v akci. Když jsme vystoupili, Pike se na mohutnou budovu na okamžik mlčky zahleděl. Dopolední slunce se prudce odráželo od sedmi prosklených pater a zrcadlilo se v jeho tmavých brýlích.

Pak mě překvapil slovy: „Je to už dlouho, co jsem tu byl naposledy.“

„Jestli nechceš dovnitř, můžeš tady počkat.“

Joe Pike tu byl naposledy toho dne, kdy zemřel Abel Wozniak.

Pikeovi se ve tváři zase mihl ten jeho „jakoůsměv“. „Tak zlé jako u Mekongu to snad nebude.“

Svlékl si plášť a odepnul si podpažní pouzdro. Pak jeho popruhy omotal kolem pythona. Sako složil za sedadla, rozepnul si vestu a hodil ji k saku. Stáhl si kravatu a svlékl si košili. Pod ní měl bílé tričko. V kombinaci s černými kalhotami, černými koženými botami, mohutnými svaly ramen a hrudníku a výrazným červeným tetováním vypadal skutečně působivě. Z budovy právě vycházela policistka v civilu a vyvalila na něj oči.

Strážnému v hale jsme nadiktovali svá jména a o pár minut později sjel dolů Stan Watts.

„Frank García je nahoře?“ zeptal jsem se.

„Jo. Jste poslední.“ Watts se ve výtahu opřel o stěnu a se zkříženými pažemi se na Pikea upřeně zadíval.

Pike k němu natočil své zrcadlovky.

„Znal jsem Ábela Wozniaka,“ prohlásil Watts.

Pike nereagoval.

„Kdybych náhodou neměl, kdy jindy ti to říct, tak jseš sráč.“

Pike zvedl hlavu. „Jestli chceš pokračovat, tak půjdeme ven.“

„Hele, Wattsi,“ vložil jsem se do toho, „vy si vážně myslíte, že to na Dershe sedí?“

Watts neodpověděl. Nejspíš přemýšlel o Joeovi.

Vystoupili jsme v pátém poschodí a šli za Wattsem. Prošli jsme služební místností detektivů oddělení vražd a loupeží. Většina z nich visela na telefonech a další telefony zvonily, aniž by se na ně dostalo. Všichni měli plné ruce práce kvůli zájmu médií, ale když jsme vstoupili, pozornost všech v místnosti se soustředila na nás. Upřené pohledy sledovaly Joea jako stíny.

Někdo, koho jsem po hlase nepoznal, se za našimi zády ozval tak hlasité, abychom to nepřeslechli: „Vrah policajtů.“

Pike se ani neotočil.

Když nás Watts přivedl do zasedací místnosti, Frank García právě říkal: „Chci vědět, proč ten parchant pořád běhá na svobodě. Jestli ten chlap zabil mou dceru, jak to, že ještě nesedí?“

Radní Maldenado stál po jeho boku se zkříženými pažemi a Abbot Montoya na druhé straně s rukama v kapsách. Dolanová si sedla co nejdál od ostatních, stejně jako kdykoli jindy. Krantz s Bishopem byli u Franka a Krantz se mu to pokoušel vysvětlit: „Dersh je sice podezřelý, pane Garcío, ale musíme ještě získat podklady pro obvinění. Státní návladní nevydá zatykač, pokud mu neposkytneme dostatek důkazů potřebných k usvědčení. Nechceme připustit, aby měl pachatel možnost se vykroutit. Nestojíme o případ podobný aféře s O. J. Simpsonem.“

Frank si přejel dlaní přes obličej. „Ježíšikriste! O tom nemluvte ani z legrace!“

Bishop nás vyzval, abychom se posadili. „Vím, že by vás zajímalo, co se to tam stalo. Právě jsme tady panu Garcíovi vysvětlovali, že je za tím případem víc, než jsme pustili ven.“

Byl opravdu dobrý. Jeho hlas byl pevný a sebejistý a jak Montoya, tak Maldenado vypadali mnohem klidněji než na hřbitově, ačkoli Frank se stále ještě viditelně třásl.

Maldenado ale spokojený nebyl. „Byl bych rád, kdybyste se napříště alespoň obtěžovali nám říct, že existují věci, které potřebujete držet v tajnosti, kapitáne. Panu Garcíovi by to bylo ušetřilo šok z toho, co se právě stalo. Šokováni jsme ostatně všichni. Bylo zabito pět lidí. Několikanásobný vrah. A člověk, který to podle vás udělal, si klidně přijde na pohřeb.“

Krantz se opřel zadkem o stůl a podíval se přímo na Franka. „Chci toho bastarda, který vaši dceru zabil, dostat, pane Garcío. Mrzí mě, že jste se to musel dozvědět takhle, ale naše rozhodnutí držet případ pod pokličkou bylo správné. Teď, když Dersh ví, že ho podezíráme, samozřejmě ztrácíme výhodu. Moc rád bych věděl, jak se to ti mizerní pisálkové dozvěděli, protože bych měl komu za to nakopat koule.“

„Mě nedožralo to, že jste mi to neřekli, jasné? Nejdřív jste mi lezli na nervy, ale možná jsem se ve vás zmýlil. Jediné, co mě doopravdy zajímá, je ten zmetek, co zabil Karen. To je všechno.“

„Co kdybys je do toho taky zasvětil, 1 larvě?“ navrhl Bishop.

Krantzovi se podařilo udělat dobrý dojem a Bishop byl očividně potěšen.

Krantz ze sebe pak vysypal všechno. Připustil, že vražd už je celkem pět a že téměř rok funguje speciální vyšetřovací skupina. Montoya se zeptal na předchozí čtyři oběti a Krantz je vyjmenoval počínaje Juliem Munozem.

Když vyslovoval jejich jména, Frank se na vozíku napřímil a podíval se nejdřív na mě a pak na Dolanovou. „To jsou ti lidi, co vás zajímali.“

Krantz zavrtěl hlavou. Byl si jist, že se Frank mýlí. „Ne, pane. O ty se Cole zajímat nemohl. Nevěděl o nich.“

„Cole ne,“ řekl Frank. „Ona.“

Dolanová si odkašlala a zavrtěla se na židli. Na chvíli sklopila oči a pak se na Krantze podívala zpříma. „Cole věděl všechno.“

Všichni v místnosti strnuli.

„O čem to mluvíte, detektive Dolanová?“ zeptal se Krantz.

„Cole za mnou sám přišel s tím, že to ví. Znal jména i další podrobnosti, takže jsem mu řekla o speciální skupině. Zařídil mi setkání s panem Gardou, a tak jsem se ho mohla zeptat na ty předchozí čtyři.“

Krantz se podíval na Pikea a já jsem měl dojem, že má z něčeho radost. „Jestli to věděl on, věděl to i Pike.“

„Ano,“ odvětil Joe.

„Pak myslím, že už je jasné, kdo si pustil hubu na špacír.“

„To jsou kecy, Harvey,“ prohlásila Dolanová. „Ti neprozradili nic.“

Frank García se zatvářil ublíženě. „Vy jste to věděli, a nic jste mi neřekli?“

„Bylo lepší nic ti neříkat,“ řekl Pike. „V tom má Krantz pravdu. Bylo to v zájmu vyšetřování.“

„On s tím chtěl za panem Garcíou jít, ale já jsem ho přesvědčila, aby to nedělal, Flarvey,“ řekla Dolanová. „Proč by to, prosím tě, měl pouštět do světa? Nic by z toho neměl.“

„Jak jste se dozvěděl o těch ostatních obětech, Cole?“ zeptal se mě Bishop.

„Jsem detektiv. Pátral jsem.“

Krantz sklouzl se stolu a znechuceně před Bishopem rozhodil rukama. „Vidíš, co se stane, když je k tomu pustíš? Dřeme se na tom celý rok, a teď je všechno kvůli nim v hajzlu. Kvůli nim a Dolanové.“

Dolanová vstala a sjela ho pohledem. „Jdi do prdele, posránku. Jinak to nešlo.“

Sotva to vyslovila, Krantz zrudl jako krocan.

Bishop si odkašlal a přistoupil k Maldenadovi. „Nic není v hajzlu, Harvey. Pořád to spěje k zatčení.“ Řekl to nejspíš hlavně kvůli radnímu. Pak se otočil k Dolanové. „Ani se mi nechce věřit, že jste připustila takové maření vyšetřování, detektive. Je to vážný prohřešek. Velmi vážný.“

„Já už jsem to ale věděl, Bishope,“ prohlásil jsem. „Věděl jsem o těch mrtvých, o federálech i o tom, že jste ustavili speciální skupinu. Jen jsem se snažil zjistit, proč se tolik snažíte hodit to na Dershe.“

Krantz znovu vysunul bojovně bradu. „Co to má k sakru znamenat? Po Dershovi jdeme, protože je to vrah.“

„Nic na něj nemáte. Házíte to na Dershe, protože vám jde o flek.“

Frank popojel s vozíkem kupředu a nechtěně narazil do Montoyi. „Tak moment. On to není Dersh?“

„Ale ano. Je to Dersh,“ prohlásil Krantz.

„Jediné, co mají, je psychologický profil, podle kterého je vrah pravděpodobně někdo jako Dersh. Nemají ale žádný důkaz, že je to opravdu on. Nic. Nada.“

Williams se předklonil a jako první se vložil do naší debaty. „Jste úplně mimo, Cole. Federálové říkali, že se pachatel může pokusit vetřít do vyšetřování například tím, že bude předstírat, že něco ví, a Dersh se právě tak chová. Četl jste ty protokoly. Dersh táhl Warda dolů po svahu jen proto, aby mohli najít oběť.“ Vzápětí si uvědomil, co řekl a očividně zrozpačitěl. „Promiňte. Aby mohli najít slečnu Gardovou.“

Frank přikyvoval. Chtěl tomu věřit, protože chtěl znát vraha své dcery.

„Takže říkáte, že je to sice Dersh, ale nemůžete to dokázat?“

Krantz opět rozhodil rukama a najednou se tvářil jako beránek. „Zatím ne. Jsme přesvědčeni o tom, že to udělal, ale jak říká Cole, nemáme zatím žádný přímý důkaz, který by ho s těmi zločiny spojoval.“

„A co děláte pro to, abyste toho parchanta dostali?“

Krantz s Bishopem se na sebe podívali a Krantz nakonec pokrčil rameny. „Teď, když jsme přišli o výhodu utajení, můžeme udělat jediné – podusit ho. Budeme muset zvolit agresivní přístup, prohledat mu dům a nalepit se na něj, aby se buď přiznal, nebo udělal chybu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Vy jste se zbláznil, Krantzi.“

Krantz se na mě podíval a významně povytáhl obočí. „Dobře, že to vyšetřování nevedete vy.“

Bishop sledoval, jak bude reagovat Maldenado. „Co na to říkáte, pane radní?“

„Nám jde jen o to, aby byl vrah zatčen, kapitáne. Pochopitelně kvůli vraždě Karen Garcíové, ale také kvůli bezpečnosti našeho města a kvůli těm dalším mrtvým. Chceme spravedlnost.“

Krantz se otočil ke mně a Joeovi. „Než budeme postupovat dál, měli bychom ucpat tu díru, kudy nám unikají informace.“

„Od nás nic neuniklo, Krantzi,“ prohlásil jsem. „Mohl to být někdo z uniformovaných, ke kterému se něco doneslo, nebo se toho prostě dopídil nějaký zuřivý reportér. Možná že jste to byl dokonce vy sám.“

Krantz se sladce usmál. „Slyšel jsem, že vaše přítelkyně pracuje pro televizní stanici KROK. Zajímavá shoda náhod.“

Všichni přítomní na mě vytřeštili oči. Dokonce i Dolanová.

„Já jsem nikomu nic neřekl, Krantzi. Ani své přítelkyni ne. Vůbec nikomu.“

Krantz se znovu usadil na stole a významné se podíval na Maldenada. „No, to si zjistíme, ale ze všeho nejdřív musíme vyřídit toho maniaka, co nám řádí v ulicích. Došlo tu k nebezpečnému úniku informací a další takový případ si nemůžeme dovolit. Závisí na tom naše šance na dopadení pachatele.“

Frank se podíval na Joea. Ten jeho pohled opětoval a mě by v tu chvíli hrozně zajímalo, co si myslí.

„Nevěřím, že něco prozradili,“ řekl pak Frank.

Maldenado se významně podíval na Krantze a pak rozhodil rukama. „Franku, myslím, že policie už dokázala, že jí můžeme věřit. I já doufám, že za tou nepříjemností není ani pan Pike, ani pan Cole, ale pokud máme k policii důvěru, není důvod nespolupracovat přímo s ní.“

„Dostaňte Dershe,“ řekl Frank.

„Přesně tak, pane Garcío,“ potvrdil Krantz. „Musíme dostat Dershe. Nemůžeme se nechat rozptylovat.“

Frank znovu přikývl a mávl na Joea. „Jistě. To dává smysl, Joe, nebo ne? Já nevěřím, že jste někde něco řekli. Pokud ale policie bude odvádět takhle dobrou práci, není třeba, abyste ztráceli čas dohlížením, chápeš?“

„Chápu, Franku,“ řekl Pike tak tiše, že ho bylo sotva slyšet.

Krantz přistoupil ke dveřím a otevřel je. Když jsme odcházeli, nikdo neřekl ani slovo.

Prošli jsme služební místností detektivů a zamířili k mému autu. Když jsme nasedli, zeptal jsem se: „Zdá se mi to, nebo jsme dostali padáka?“

„Nezdá.“

Pike měl džíp ještě u hřbitova. Projel jsem jednosměrkou na parkoviště a zastavil hned za jeho autem. Celou cestu mezi námi nepadlo ani slovo a já jsem jako už tolikrát přemýšlel o tom, co se asi odehrává za těmi tmavými brýlemi a pod nehybnou maskou jeho obličeje.

Musel trpět. Musel cítit ztrátu, vztek i stud.

„Chceš zajet ke mně a promluvit si o tom?“

„Není o čem. Jsme z toho venku a Krantz je na koni.“

Pike vytáhl zbraň z přihrádky na rukavice a natáhl se dozadu pro oblečení. Pak vystoupil a odjel.

Musel se cítit stejně jako já.

18

Žena odvedle stála na zahrádce a kropila záhon červených kosmatců. Vichry od Santa Anas ustaly, ale podle toho ticha, jaké panovalo, jsem měl dojem, že se ještě vrátí. Vzduch nad Los Angeles nebývá nikdy klidnější než právě v okamžicích před novým náporem větru, který šíří plameny jako zběsilý. Možná je ten klid něco jako výstraha.

Sousedka byla tak daleko, že jsem jí sotva rozuměl, když na mě zavolala: „Jak je?“

„Horko! Co kluci?“

„Jako vždycky Viděla jsem vás v televizi!“

Nevěděl jsem, o čem to mluví.

„V poledních zprávách z toho pohřbu. Kruci, zvoní mi telefon.“

Zastavila proud vody z hadice a zaběhla dovnitř.

Vrazil jsem do kuchyně a zapnul televizi, ale dávali nějaký sladaček. Mých hvězdných patnáct minut už bylo tedy v nenávratnu a já jsem je promeškal.

Oblékl jsem si džínsy a tričko a udělal si míchaná vejce. Jedl jsem vstoje u kuchyňské linky, civěl z okna a popíjel mléko z krabice. Pod nohama mi skřípaly dlaždice uvolněné ještě od toho velkého zemětřesení ve čtyřiadevadesátém. Když je člověk bez práce, má čas přemýšlet o opravách podobných pitomostí. Já jsem ale nevěděl, jak na to. Napadlo mě, že bych se to mohl naučit. Měl bych alespoň co dělat a třeba by mě to mohlo i trochu uspokojit. Na rozdíl od práce soukromého detektiva.

Stoupal jsem z jedné dlaždice na druhou, až jsem vyzkoušel úplně všechny. Na každé jsem se trochu zakolébal, abych vyzkoušel, jak je pevná. Šest jich bylo uvolněných.

Kocour přišel dovnitř, posadil se k misce a zadíval se na mě. Něco držel v tlamě.

„Co to máš?“

To něco se pohnulo.

„Myslím, že spravím ty dlaždice. Chceš mi pomoct?“

Kocour si ono pochybné cosi vynesl raději ven. S mými opravářskými pokusy už měl své zkušenosti.

Deset minut po půl čtvrté už byly čtyři dlaždice prasklé a podlaha byla pokrytá úlomky betonu. Znovu jsem pustil televizi a myslel jsem si, že budu při zprávách pracovat dál, ale na obrazovce se objevil Eugene Dersh. Stál před svým domem a kolem objektivu kamery chodilo deset policistů s krabicemi. Vypadal vyděšeně. Zkusil jsem přepnout pár kanálů a narazil jsem na záznam rozhovoru s Dershem. Stál na prahu svého domu a vykukoval pouze úzkou škvírou v pootevřených dveřích. Říkal: „Vůbec tomu nerozumím. Neudělal jsem nic, než že jsem tu ubohou dívku našel. Nikoho jsem nezabil.“ Přepínal jsem dál a najednou se na obrazovce objevil Krantz obklopený reportéry. Na všechny otázky odpovídal velice jednotvárně: „Bez komentáře.“

Vypnul jsem televizi. „Krantzi, ty blbče.“

V šest dvacet jsem už zase připevňoval dlaždice zpátky. Ve dveřích se objevila Lucy s velkou bílou taškou plnou činy. „Snažila jsem se ti dovolat. Chtěla jsem ti říct, že se to provalilo.“

„Já vím. Byl jsem na pohřbu.“

Odložila tašku na kuchyňskou linku. „Co je to na té podlaze?“

„Spravuju dlaždičky.“

„Aha.“

Dojem to na ni udělalo stejný jako na kocoura.

„Elvisi, myslíš si, že to byl on?“ Takže Dersh už je „on“.

„Já nevím, Luce. Myslím, že ne. Krantz tomu chce věřit a myslí si, že to dokáže tím, že na něj přitlačí, aby ho zlomil. Všechno, co bylo v televizi, je Krantzova práce. Plánoval to, už když jsem odcházel z Parker Center. Ti reportéři říkají jen to, co chce Krantz. Dersh je pro něj pachatel, protože to stojí v tom psychologickém profilu.“

„Moment. Oni nemají nic konkrétního, co by Dershe s těmi zločiny spojovalo?“

„Ne.“

Sedl jsem si do betonového prachu na podlahu a řekl jsem jí všechno, co jsem věděl. Začal jsem od Jerryho Swetaggena, ale nejmenoval jsem ho. Nevynechal jsem ani laboratorní zprávy a pitevní protokoly a řekl jsem jí o každém detailu případu, který jsem si pamatoval od Dolanové. Zatímco jsem mluvil, zula si boty a svlékla sako a nakonec si ke mně sedla. A to měla na sobě kostým za šest set dolarů. Tomu se říká láska.

Když jsem skončil, Lucy hlesla: „To jsem se probudila v třetí říši?“

„To ještě není všechno.“

„Cože?“

„Frank nás vyhodil.“

Podívala se na mě s nekonečnou starostlivostí a pohladila mě po hlavě. „Byl to odporný den, viď?“

„Bylo to peklo.“

„Můžu tě obejmout?“

„Co si můžu vybrat kromě toho?“

„Cokoli chceš.“

Dokáže ze mě vyloudit úsměv, i když se cítím mizerně.

Když jsem v kuchyni vyluxoval, namíchal jsem pití a Lucy pustila Jima Brickmana. Právě jsme dávali činu ohřát do trouby, když se ozval zvonek u dveří.

Stála tam Samantha Dolanová.

„Doufám, že vám nevadí, že jsem se tu zastavila.“

„Vůbec ne.“

Měla na sobě džínsy a bílou pánskou košili. Oči se jí leskly, ale nebylo to pláčem. Byla trochu na štíru s rovnováhou.

Když vešla dovnitř, uviděla v kuchyni Lucy a zatahala mě za ruku. „Předpokládám, že je to vaše přítelkyně.“

No jasně. Pár jich do sebe kopla.

Následovala mě do kuchyně, kde jsem je představil. „Lucy, tohle je Samantha Dolanová. Dolanová, představuji vám Lucy Chenierovou.“

„Nemusíte mi říkat Dolanová, prokristapána.“ Podaly si ruce.

„Ráda vás poznávám,“ řekla Lucy. „Pochopila jsem to správně, že jste od policie?“

Dolanová ji dál držela za ruku. „Zatím.“ Pak si všimla našich skleniček. „Aha, vy si tu popíjíte. Taky bych si dala.“

Tak to jich do sebe musela kopnout víc než pár.

„Gin a tonic?“ zeptal jsem se.

„Tequilu nemáte?“ Zajímalo by mě, kolik už toho v sobě měla.

Když jsem jí namíchal pití, zamžourala na dlaždice. „Co to máte s podlahou?“

„Domácí opravy.“

„Poprvé, co?“

Každý k tomu prostě měl co říct.

„Zrovna jsme si chtěli dát činu. Dáte si s námi?“ zeptala se Lucy.

Dolanová se na ni usmála. „Máte jiný přízvuk. Odkud jste?“

Lucy se rovněž usmála. „Z Louisiany. A vy?“

„Z Bakersfieldu.“

„Tam se chová skot, ne?“

Podal jsem Dolanové její tequilu. „Tak co se děje, Dolanová?“

„Krantz mě vyhodil ze speciální vyšetřovací skupiny.“

„To mě mrzí.“

„Vaše chyba to není. Nemusela jsem se chovat tak, jak jsem se chovala, a nevěřím, že jste to těm novinářům vyžvanil vy.“ Zdvihla ruku se sklenkou směrem k Lucy. „Ani když je vaše přítelkyně taky od nich. Prosté vám nedávám žádnou vinu a chtěla jsem, abyste to včdčl.“

„A co budete dělat?“

Zasmála se, ale byl to takový smích, ke kterému se člověk uchýlí, když je mu do pláče. „Nemůžu dělat nic. Bishop mě šoupnul zpátky do kanceláře, ale tím to nekončí. Říká, že chce počkat pár dní, až se to trochu uklidní, a pak si chce promluvit s vedením o dalším postupu. Uvažuje o tom, že mě přeloží.“

„A to jen proto, že jste potvrdila, co už Elvis věděl?“ zeptala se Lucy.

„Oni jsou strašně hákliví na svoje tajemství. Podle nich jsem se dopustila maření vyšetřování. Když budu hodná holčička a polezu dost usilovně do dostatečného množství prclelí, možná mě tam nechají.“

Lucy se zamračila. „Jestli to začne vypadat na diskriminaci pohlaví, máte právo na své straně.“

Dolanová se rozesmála. „Milá zlatá, diskriminace pohlaví je jediný důvod, proč tam ještě jsem. Ale kvůli tomu jsem nepřišla.“ Podívala se na mě. „Pokud jde o Dershe, souhlasím s vámi. Oni toho chudáka ženou rovnou na křeslo, ale já toho teď proti tomu moc nenadělám, pokud se nechci odrovnat úplně.“

„Oukej.“

„V jednom má Krantz pravdu. Dersh s Wardem v něčem lžou. Stála jsem za jednostranným sklem, když je Watts vyslýchal. Z protokolu je to taky trochu znát, ale naživo to bylo úplně jasné. Právě proto si je Krantz tak jistý.“

„Jsem jedno velké ucho. V čem lžou?“

„Nemám ponětí, ale jsem si jistá, že Ward má plné kalhoty. Ví něco, o čem nechce mluvit. Já momentálně nemůžu nic dělat, pane Nejlepší, ale vy byste mohl.“

Přikývl jsem. „Jo. Možná bych mohl.“

Dolanová dopila a postavila sklenku. Dlouho jí nevydržela. „Měla bych raději jít. Omlouvám se, že jsem sem tak vpadla.“

„Opravdu nezůstanete na večeři?“

Dolanová zamířila ke dveřím a ještě se ohlédla po Lucy. „Díky, ale nejspíš by toho pro nás obě nebylo dost.“ Lucy se znovu usmála. „Ne, to by nebylo.“

Když jsem se vrátil do kuchyně, Lucy už připravovala ohřátou činu.

„Líbíš se jí.“

„O čem to mluvíš?“

„To si vážně myslíš, že sem přišla kvůli tomu, aby si s tebou popovídala o Eugeneu Dershovi? Líbíš se jí.“

Neřekl jsem na to nic.

„Mrcha.“

„Ty žárlíš?“

Lucy mě obdařila sladkým úsměvem.

„Až začnu žárlit, povezou ji na šití.“

Na to se toho moc říct nedalo.

Když znovu promluvila, byl její hlas měkký: „Uděláš to?“

„Co?“

„Zkusíš Dershovi pomoct?“

Na chvíli jsem se zamyslel a pak jsem přikývl. „Nemyslím si, že ten střelec je on, Lucille. A pokud vážně tím vrahem není, je to jen obyčejný osamělý chlapík, na kterého se teď vrhá celé město.“

Lucy ke mně přistoupila a objala mě.

„Už jsi to zase ty. Poslední rytíř.“

Jo, to jsem já.

19

Bulvár Lake Hollywood byl druhý den ráno ještě poloprázdný, když jsem se po východu slunce rozjel nahoru. Doufal jsem, že se mi podaří předběhnout novináře a všechny ty morbidní zvědavce. Měl jsem štěstí. Rekreační chodci a běžci už zase začínali zaplňovat stezky po čtyři míle dlouhém obvodu jezera, ale nikdo z nich neočumoval místo činu. Nezdálo se, že by o něm někdo vůbec věděl.

Poté, co policie vyklidila prostor, odstranila i výstražné žluté pásky a odvolala hlídky. Nechal jsem auto u brány a vykročil křovinami po stezce k místu, kde bylo objeveno tělo Karen Garcíové. Pořád ještě tam byly znát rozmazané stopy lidí ze soudního, kteří ji odsud odnášeli. Místo jejího posledního spočinutí vyznačovaly kapky krve barvy uschlých růží.

Chvíli jsem tam civěl a pak jsem se vydal podél břehu k severu a počítal jsem kroky. Břeh na dvou místech tvořil tak prudký svah hustě zarostlý křovím, že jsem si musel zout boty a jít kousek vodou, ale většinou bylo pobřeží ploché a holé, takže přímo vyzývalo k procházce.

Dvaapadesát kroků od zakrváceného místa jsem našel asi patnáct centimetrů dlouhý kus oranžové pásky upevněný ke stromu tam, kde Dersh a Riley došli k vodě. Svah tu byl velmi strmý. Stopy jejich klouzajících bot byly pořád ještě vidět mezi nízkými stromky. Vydal jsem se proti nim nahoru a za chvíli jsem si musel klestit cestu hustým podrostem. Trvalo mi dost dlouho, než jsem se prodral až na stezku. Tady byl ponechán další kousek oranžové pásky, aby bylo vyznačeno místo, kde Dersh se svým společníkem podle své výpovědi stezku opustili.

Ušel jsem po ní sto metrů, pak jsem se otočil a urazil jsem přibližně stejnou vzdálenost nazpátek. O kus dál už bylo ze stezky vidět k jezeru, ale z místa označeného páskou nebyla hladina vidět vůbec. Napadlo mě, proč si k sestupu vybrali právě tohle místo. Křoví tu bylo husté, nad ním se klenuly propletené větve stromů a bylo tu jen málo světla. Každý kluk, který má za sebou pár let u skautů, by si uměl vybrat lépe, a nejspíš by to nedělalo problémy ani nikomu jinému. Možná, že ani Dersh, ani Ward u skautů nebyli, nebo se prostě jen potřebovali vyčůrat. Anebo si zkrátka řekli, že je to zrovna tak vhodné místo jako kterékoli jiné, ačkoli to nebyla pravda.

Vrátil jsem se k autu, sjel z kopce k podniku Jungle Juice a ve vypůjčeném telefoním seznamu jsem si našel telefonní číslo a adresu firmy Riley Ward & Associates. Pak jsem se rozjel do West Hollywoodu.

Ward měl firmu ve zrekonstruovaném starobylém domě v bývalé rezidenční části Sunset Boulevardu. Dům měl krásnou verandu, celou ze dřeva natřeného zářivými broskvovými a tyrkysovými odstíny. Barvy příliš neladily se dvěma vozidly televizních společností, která stála opodál.

Zaparkoval jsem na malém plácku u zubařské kliniky a čekal jsem. Do Wardova domu vešli dva lidé. jedním z nich byl zpravodajský reportér, kterého jsem poznal proto, že vypadal jako nějaký hejsek z pláže. Byli uvnitř snad tři minuty a pak zase vyšli a zůstali zldamaně stát u auta. Ward stále odmítal rozhovory. Možná, že tam ani nebyl.

Pak přijelo třetí auto. Vystoupili z něj dva mladíci. Jedním z nich byl Asiat s brýlemi v protáhlých černých obroučkách a druhý nakrátko ostříhaný blonďák. Asiat měl pár do bila odbarvených pramenů vlasů, takže připomínal punkera. Oba přistoupili k hejskovi a k jeho společníkovi a všichni čtyři se něčemu začali hlasitě smát, když zastavilo další auto a vystoupila z něj dívka v jasně žlutých letních šatech, s brýlemi ve tvaru kočičích očí a s botami na tak vysoké podrážce, že se v nich snad ani nedalo chodit. Otroci módy.

Přistoupil jsem k nim a přátelsky jsem se zašklebil, jako bych poznával kolegy z branže. „Jdete za Wardem, chlapi?“

Hejsek zavrtěl hlavou. „Nepustí nás k sobě. My si tu na něj ale počkáme.“

„Možná tam ani není.“

Dívka v kanárkových šatech prohlásila: „Ale je. Viděla jsem ho tam ráno jít.“

„Aha.“

Vykročil jsem přes ulici.

„Zapomeň na to, amigo“ řekla ta dívka. „Ani s tebou nepromluví.“

„Uvidíme.“

Z verandy vedly dveře do recepce. Kdysi tu byl nejspíš obývací pokoj. Všude se linula vůně čerstvé kávy, ale přebíjelo ji něco ještě sladšího. Měl se dojem, že si tu ke kafi dávají zákusky. Od skleněného pultu na mě podezíravě hleděla mladá žena v přiléhavých černých šatech s vestou. Na pultu stála malá tabulka s jejím jménem. Holly Miraová. „Přejete si?“

„Ahoj, Holly. Jsem Elvis Cole a jdu za panem Wardem.“ Podal jsem jí vizitku a ztlumil jsem hlas. „Jdu kvůli Karen Garcíové.“

Položila vizitku na pult, aniž by se na ni podívala. „Lituji. Pan Ward rozhovory neposkytuje.“

„Já nejsem reportér, Holly. Pracuji pro pozůstalé. Jistě chápete, že jsou zvědaví.“

Rysy jí poněkud změkly, ale vizitky se zatím ani nedotkla. „Pracujete pro pozůstalé?“

„Pro Garcíovy. Právník pana Garcíi se jmenuje Abbot Montoya. Můžete mu zavolat, jestli chcete.“ Vytáhl jsem vizitku, kterou jsem od Montoyi dostal, a položil ji vedle té své. „Řekněte, prosím, panu Wardovi, že by to pozůstalí ocenili. Slibuji, že ho nepřipravím o moc času.“

Holly si obě vizitky prohlédla a ostýchavě se na mě usmála. „Vy jste vážně soukromý detektiv?“

Snažil jsem se nasadit výraz ztělesněné skromnosti. „Jak vidím, jsem první exemplář svého druhu, se kterým jste se setkala.“

Usmála se poněkud uvolněněji. „Čeká sice hovor, ale určitě vás přijme.“

„Díky, Holly.“

Dvě minuty nato vyšel za Holly do recepce Riley Ward. Teď držel obě vizitky on. Měl na sobě košili barvy červeného vína zapnutou až ke krku, šedé kalhoty a italské mokasíny stejné barvy. Ani dokonalé oblečení však nedokázalo zamaskovat jeho napětí. „Pan Cole?“

„Přesně tak. Vážím si toho, že jste mě přijal, uvážíme-li, co se stalo.“

Nervózně ohýbal vizitky. Vypadal, že se necítí dvakrát příjemně. „To se musí zažít. Je to jako noční můra.“

„To vám věřím.“

„Víte, my jsme ji jenom našli, a teď je z Genea zabiják. On to ale prostě nebyl. Prosím vás, řekněte jim to. Vím, že mi nebudou věřit, ale on to neudělal.“

„Ano, pane, řeknu jim to. Já tu ale nejsem kvůli panu Dershovi. Snažím se zbavit pozůstalé jistých starostí, pokud mi rozumíte. Ohledně těla.“ Dlouze jsem se zahleděl na Holly a doufal jsem, že pochopí, že rodinné starosti se lépe projednávají mezi čtyřma očima.

Ward přikývl. „Dobrá. Tak půjdeme raději ke mně do kanceláře.“

Byla to prostorná místnost s mohutným psacím stolem, čalouněnou pohovkou a křesly. Na úzkém pultu za stolem byly vystavené fotografie atraktivní ženy a dvou dětí s vystouplými zuby. Ward mi pokynul k pohovce. „Mohu vám nabídnout kávu?“

„Ne, díky.“

Vyhlédl z okna a podíval se po novinářských autech. Pak si sedl do křesla tak, aby viděl na vystavené fotografie. „Brzy se z nich zblázním. Vlezli za mnou až domů. Když jsem ráno přišel, byli už i tady Je to šílené.“

„Chápu.“

„Teď musím ztrácet čas s právníkem, a chudák Gene je na tom mnohem hůř.“

„Ano, pane, to je.“ Připravil jsem si notes, jako bych se chystal dělat si poznámky, předklonil jsem se a rozhlédl se kolem sebe, jako by stěny měly uši. „Pane Warde, to, co vám řeknu… tedy byl bych rád, kdybyste to nikde neopakoval, ano? Pozůstalí by vám za to byli vděční. Pokud to pustíte do světa, může to narušit vyšetřování.“

Ward na mě vrhl pohled plný nervozity a obav. Člověk skoro slyšel, jak přemýšlí a v duchu si říká: Co teď?

Čekal jsem.

Uvědomil si, že čekám na jeho reakci, a přikývl. „Tak dobrá. Ano, samozřejmě.“

„Pozůstalí se domnívají, že policie je v případě pana Dershe vedle. Nejsme ani zdaleka přesvědčeni o tom, že jdou po tom pravém.“

V očích mu svitl záblesk naděje a já jsem si okamžitě připadal jako gauner.

„Samozřejmě že ne. Gene by to nedokázal.“

„Souhlasím. Proto také pozůstalí… zkrátka zahájili jsme vlastní vyšetřování, pokud mi rozumíte.“

Přikývl. Jako by už viděl východisko pro svého přítele Genea.

„Proto mám pár otázek, chápete?“

„To si pište. Pomůžu vám, jak jen budu moct.“

Teď působil vysloveně dychtivě. Jako by byl celý žhavý skutečně mi pomáhat.

„Fajn. Výborně. Souvisí to s důvodem, proč jste sešli ze stezky.“

Zamračil se a najednou už tak dychtivě nevypadal. „Chtěli jsme vidět jezero.“

Usmál jsem se jako ztělesněné přátelství.

„No, já vím, ale když jsem si přečetl protokoly z vašich výslechů, zajel jsem si k jezeru a prošel si to tam s policií.“

Ward zkřivil rty a podíval se na hodinky. „Holly, ten zatracený právník ještě nevolal?“

„Ještě ne, Riley!“ ozvala se.

„Našel jsem kus pásky, který policie použila k označení místa, kde jste sešli z hlavní cesty. Je tam hodně hustý podrost.“

Ward zkřížil paže na prsou a zamračil se ještě víc. Teď mu moje přítomnost očividně nebyla příjemná. „Nerozumím vám. O tohle mají pozůstalí starost?“

„Jen mě prostě zajímá, proč jste ze stezky sešli právě tam. Jsou tam i vhodnější místa k sestupu.“

Riley Ward na mě plných třicet sekund bez hnutí upřeně hleděl. Jen jednou si olízl rty a přemýšlel přitom tak usilovně, že jsem si dokázal živě představit, jak se mu žhaví závity. „Víte, my jsme to neprobírali. Chci tím říct, že jsme nezkoumali, kudy vede nejsnazší cesta dolů. Prostě jsme šli.“

„O deset metrů dál už byl podrost mnohem řidší.“

„Chtěli jsme sejít k jezeru, tak jsme to udělali.“ Prudce vstal, přešel ke dveřím a znovu zavolal na Holly: „Zkus se s ním spojit, prosím tě! Tohle čekání už se nedá vydržet!“ Vrazil obě ruce do kapes, ale zase je vytáhl a zamával jimi. „Koho zajímá, proč jsme ze stezky sešli zrovna tam? Může na tom vůbec nějak záležet?“

„Jestliže jste z ní sešli, protože vám někdo nahnal strach, pak na tom může záležet opravdu hodně. Mohl to totiž být vrah.“

Ward zamžikal a pak se náhle uvolnil. Jako by to, co jej trápilo, ustoupilo až někam daleko za obzor. V koutcích úst mu začal pohrávat úsměv. „Ne, lituji. Nikdo nám nenahnal strach. Nikoho jsme totiž neviděli.“

Předstíral jsem, že si to zapisuji.

„Takže Gene prostě jen navrhl, abyste právě tam sešli k jezeru, a tak jste šli? Nic jiného v tom nebylo?“

„To je všechno. Sám bych byl rád, kdybychom tam nahoře byli někoho potkali, pane Cole. Zvlášť teď. Je mi toho děvčete líto. Rád bych vám nějak pomohl, ale nemám jak. Kéž bych mohl pomoct Geneovi.“

Civěl jsem do notesu, jako bych už věděl, že v něm něco chybí. Poklepal jsem na něj tužkou. „No, a nemohlo to mít nějaký další důvod?“

„Nevím, jak to myslíte.“

„Neexistoval nějaký důvod, proč jste tu stezku opustili právě na tom konkrétním místě?“ Podíval jsem se na něj. „Třeba jste chtěli dělat něco, co nikdo jiný neměl vidět.“

Riley Ward zbledl jako stěna.

Ve dveřích se objevila Holly. „Riley, máš na telefonu pana Mikklesona.“

Ward sebou škubl, jako by dostal tyčí. „Díky bohu! To je můj právník, pane Cole. Opravdu si ten hovor musím vzít.“ Zašel za psací stůl a zvedl sluchátko. Spasen zvonkem.

Schoval jsem si notes a vyšel za Holly ze dveří.

„Děkuji vám za váš čas, pane Warde. Opravdu vám děkuji.“

Zaváhal s rukou na mluvítku.

„Pane Cole, prosím vás, vyslovte za mne pozůstalým moji hlubokou soustrast. Gene té dívce neublížil. On jenom chtěl být užitečný.“

„Řeknu jim to. Díky.“

Následoval jsem Holly recepcí až ke vchodovým dveřím. Reportéři pořád ještě postávali na ulici. Už tam stála čtyři auta.

„Vypadá jako příjemný chlapík,“ řekl jsem jí.

„Ach, Riley je bezvadný.“

„Nejspíš se mu nemůžu divit, že je nervózní, co?“

Holly mi přidržela dveře a přinutila se ke slabému úsměvu. „Víte, musí teď odpovídat na spoustu choulostivých dotazů.“

Podíval jsem se na ni. „Jak to myslíte, choulostivých?“

„Riley a Gene jsou velice blízcí přátelé.“

Teď se zase zadívala ona na mě.

„Velice blízcí.“

Vykročil jsem na verandu, ale ona zůstala uvnitř.

„Bližší než jen kámoši, co spolu chodí na túry?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

„Bavíme se o opravdové blízkosti?“

Vyšla za mnou ven a zavřela za sebou dveře. „Riley netuší, že my to víme, ale jak by to chtěl utajit? Gene se do něj zbláznil, hned jak k němu poprvé přišel do kanceláře, a šel po něm jako zběsilý.“

„Jak dlouho už to trvá?“

„Moc dlouho ne. Riley chodí s Genem na tyhle procházky třikrát týdně, ale my víme své.“ Když to říkala, povytáhla obočí a pak se naklonila dovnitř a ohlédla se přes rameno, aby se ujistila, že nikdo neposlouchá. „Kéž by mě nějaký pěkný chlap taky takhle uháněl.“

Obdařil jsem ji svým nejsvůdnějším úsměvem. „Vím o jednom, co by se do vás dokázal zbláznit docela snadno, Holly.“

Zamrkala na mě obrovskýma očima. „Myslíte?“

„Mám přítelkyni, Holly. Je mi líto.“

„No, kdybyste se někdy rozhodl pro změnu…“ Nedopověděla, věnovala mi svůj zatím nejmilejší úsměv a couvala dovnitř.

„Holly?“

Usmála se na mě.

„Neříkejte nikomu jinému to, co jste právě prozradila mně, ano?“

„Je to jenom mezi námi.“ Pak se dveře zavřely a Holly zmizela.

Sestoupil jsem z verandy půvabného starobylého domu a přešel jsem přes ulici k autu. Reportéři i kameramani ze mě nespouštěli zrak. Ten hejsek, co mi připomínal surfaře, se tvářil naštvaně. „Hej, mluvil s vámi Ward?“ křikl na mě.

„Ani náhodou. Ale dovolili mi zajít si u nich na záchod.“

Všichni si sborově oddechli a hned vypadali klidněji. Svět jim nejspíš zase připadal jistější.

Posadil jsem se za volant, ale nenastartoval jsem. Vyšetřování případu je jako cesta životem. Člověk může jít, nekoukat napravo nalevo a dřít jako mezek, ale najednou se něco stane a svět už nikdy není takový, za jaký jste ho dřív považovali. Najednou všechno vidíte jinak, jako by svět změnil barvy, zakryl věci, které tam dřív byly, a odhalil to, co byste jinak neviděli.

Kdysi jsem znal jistého policistu, který měl za sebou šestnáct let služby, byl a vlastně i dnes to je dobrý a slušný člověk, byl ženatý a za celou dobu nebyl ani jednou nevěrný, měli tři děti, srub u Velkého medvědího jezera a šťastný, spokojený život, dokud jednoho krásného dne svoji rodinu neopustil a neoženil se s jinou. Když mi to vyprávěl, řekl jsem, že jsem vůbec netušil, že mají doma nějaké problémy, a on mi odpověděl, že žádné neměli. Jeho žena byla úplně zničená a můj přítel se cítil strašlivě provinile. Zeptal jsem se ho tak, jak se přátelé ptají, co se stalo. Jeho odpověď byla prostá a hrozná zároveň. „Zamiloval jsem se,“ řekl. Tu druhou poznal ve frontě u bankovní přepážky a během jediného rozhovoru se mu svět zpřevracel naruby a už nikdy nebyl jako dřív. Zaslepen láskou.

Myslel jsem na Rileyho Warda, na tu ženu a na dvě děti na fotografiích u něj v kanceláři. Napadlo mě, že i on byl možná zaslepen, a najednou už mi ty nesrovnalosti v jeho a Dershově výpovědi o tom, jak se to u jezera seběhlo, i to, proč Riley Ward působil plachým a zaraženým dojmem, připadaly naprosto srozumitelné, i když to nemělo nic společného s teoriemi poldů nebo soukromých detektivů, kteří jsou už moc dlouho v branži, než aby viděli nezkresleně.

Dersh s Wardem ze stezky sešli v tom hustém podrostu proto, aby je neviděli jiní výletníci. Nechtěli něco vidět. Naopak – nechtěli být viděni.

Šli dolů ke břehu právě proto, že byl neschůdný a určitě neměli tušení, že tam na né čeká mrtvola Karen Garcíové, kvůli níž si budou muset vybájit historku, kterou zdůvodní, proč se ocitli na tak nevhodném místě. Lhali, aby chránili každý svůj vlastní svět, ale teď se jejich strachem začala krmit mnohem horší a větší lež.

Seděl jsem v autě, bylo mi líto Rileyho Warda, který měl ženu, dvě děti a tajného milence, a nakonec jsem si zajel do kanceláře zavolat Šamanthě Dolanové.

Kancelář už byla zalita nazlátlým odpoledním sluncem, když jsem se dovolal. Nijak zvlášť mi to nevadilo. Pomalu jsem dopíjel druhou plechovku piva a vážně jsem se zamýšlel nad tím, že si dám třetí. Téměř celý den jsem strávil vyřizováním pošty, placením účtů a civěním do prázdna. Už jsem zkusil povídat si i s budíkem, ale zatím neodpovídal. Možná to chtělo ještě pár piv.

Dolanová řekla: „Ta vaše kočka má manýry jako Scarlett O'Harová, proboha. Jak to můžete vydržet?“

„Dnes ráno jsem si zajel za Wardem. Měla jste pravdu. Lhali.“

Dopil jsem pivo a zašilhal po malé chladničce. Měl jsem si otevřít další, než jsem zavolal.

„Jsem jedno velké ucho.“

„Ward s Dershem sešli ze stezky, protože jsou to milenci.“

Neřekla na to nic.

„Dolanová?“

„Jsem tady. To vám řekl Ward? Prozradil vám, že kvůli tomu lezli do houští?“

„Ne, Dolanová, to mi neřekl Ward. Má ženu a dvě děti a podle mě by udělal skoro všechno, aby se to nedozvěděli.“

„Nepřehánějte.“

„Dozvěděl jsem se to od člověka, který u něj pracuje. Byl to jen běžný rozhovor, Dolanová, a stačilo mi dvacet minut, abych zjistil, jak se věci mají. Mám pocit, že jste se při zjišťování podrobností o osobním životě svědků zrovna nepřetrhli.“

„Říkám vám, abyste nepřeháněl.“

Slyšel jsem jen její dech. Nejspíš zrovna tak poslouchala ona můj.

„Jste v pohodě?“ zeptala se pak.

„Jsem vytočený kvůli Dershovi. A taky mě štve, že se tohle všechno dostane ven a ublíží to Wardově rodině.“

„Nechcete si někam zajít na skleničku?“

„Dolanová, já jsem zvyklý uklidňovat se po svém.“

Chvíli neříkala vůbec nic. Přemýšlel jsem o dalším pivu, ale neotevřel jsem je. Měl jsem pocit, že na mě budík vyzývavě civí.

„Chtěla jsem vám zavolat,“ řekla pak Dolanová.

„Proč?“

„Našli jsme Edwarda Deege.“

„Ví nčco?“

„Jestli něco věděl, nám už to může být stejně jedno. Je mrtvý.“

Opřel jsem se a pohlédl prosklenými dveřmi ven. Někdy tam sleduji racky, jak poletují kolem nebo se nechávají unášet větrem, ale teď byla obloha prázdná.

„Našli ho nějací dělníci v kontejneru u jezera,“ řekla Dolanová. „Vypadá to, že ho někdo ubil k smrti.“

„Vy nevíte, jak se to stalo?“

„Nejspíš se dostal do křížku s jiným bezdomovcem. Víte, jak to mezi nimi chodí. Možná ho někdo okradl nebo vlezl do popelnice někomu jinému. Pracují na tom lidé z okrsku Hollywood. Je mi líto.“

„Co uděláte s Wardem?“

„Naznačím něco Stanu Wattsovi a nechám ho, aby za tím šel. Stan je dobrý chlap. Bude se snažit postupovat tak, aby to nezasáhlo Wardovo okolí.“

„Fajn.“

„Je to Dershova jediná šance.“

„Fajn.“

„Určitě se vám na tu skleničku nechce?“

„Určitě. Možná někdy jindy.“

Když Dolanová konečně znovu promluvila, byl její hlas velice tichý.

„Víte co, pane Nejlepší?“

„Copak?“

„Vy nemáte strach jenom o Warda.“

Zavěsila a nechala mě na pochybách o tom, co tím vůbec myslela.

20

Téhož dne

Bolest ho pálí v celém těle tak, jako ho pálila kůže, když býval jako dítě bit. Pálí tak, že se mu nervy pod kůží svíjejí jako električtí červi prolézající mu svalstvem. Někdy to bývá tak silné, že se musí zakousnout do ruky, aby neřval.

Nejde o nic jiného než o sebeovládání.

Dobře to ví.

Když se umíte ovládat, nikdo vám nemůže ublížit.

Pokud nad sebou máte kontrolu, doplatí na to ti ostatní.

Zabiják natáhne do první stříkačky dianabol, steroidní preparát z methandrostenolonu, který si opatřil v Mexiku, a vstříkne si jej do pravého stehna. Další stříkačku naplní somatropinem, syntetickým růstovým hormonem rovněž z Mexika, který byl vyroben pro aplikaci u skotu. Tuto stříkačku vyprázdní do levého stehna a vychutnává si pálivý pocit, který vpich pokaždé provází. Před hodinou spolkl dvě tablety androstenu, aby podpořil tělesnou produkci testosteronu. Počká ještě několik minut a pak zalehne na kulturistickou lavici a cvičí tlaky vleže, dokud jeho svalstvo nezačne trpět a úplně neselže. Teprve pak skončí. Co bolí, to sílí, a on musí získat sílu, velikost a moc, protože má před sebou další vraždu.

V nástěnném zrcadle obdivuje své nahé tělo a zatíná svaly. Sleduje jejich hru, vykreslené břišní svalstvo i tetování, které kresbu svalů ještě zvýrazňuje. Krása. Nasadí si tmavé brýle. Teď je to ještě lepší.

Zabiják si lehne na lavici a čeká, až mu začnou chemikálie proudit cévami. Těší ho, že policie konečně objevila tělo Edwarda Deege. Byla to součást jeho plánu. Po nálezu mrtvoly budou totiž vyslýchat obyvatele okolí. Pak bude objeven důkaz, který nastražil, a i to patří k jeho plánu. K plánu, který vypracoval se stejnou důkladností, s jakou pracuje na svém těle a na pomstě.

Zdůrazňuje si, jak je důležité být trpělivý.

Vojenské bojové příručky připomínají, že žádný plán akce nepřečká první kontakt s nepřítelem. Je třeba být přizpůsobivý. Je nutné připustit vývoj plánu.

Jeho plán se změnil už několikrát. Jednu z těch změn představoval i Edward Deege. A další změny ještě nastanou. Kupříkladu Dersh. Všechna ta pozornost soustředěná na Dershe ho popuzovala, dokud si neuvědomil, že by se mohl stát součástí plánu stejně jako Deege. Jako by ho náhle osvítilo poznání. V jediném báječném okamžiku došlo prostřednictvím Dershe ke změně plánu. Už mu nešlo o smrt, nýbrž o doživotní vězení. O pokoření. O zostuzení.

Přizpůsobivost je základ všeho.

Přizpůsobuje a mění se i on sám. Všichni jej považují za klidného a nesmírně uzavřeného člověka.

Je tím, čím potřebuje být.

Zabiják relaxuje a nechává své myšlenky volně plynout. Nesměřují však k Dershovi ani k plánu na pomstu, nýbrž se vracejí zpátky k onomu hroznému dni. Mělo ho to napadnout. Neustále se k tomu dni vrací, jako by sám sebe mučil. Bylo by sice lepší pořád pracovat na zdokonalování plánu než tonout v utrpení, ale utrpení bylo po spoustu let to jediné, co měl. Utrpení ho vlastně stvořilo.

Cítí, jak se mu do očí derou slzy, které nesměl nikdy nikdo spatřit, a pevně zavírá oči. Pod tmavými skly brýlí mu kanou trpké krůpěje nepříjemných vzpomínek.

Cítí rány. Řemen do něj buší, až mu cit v kůži zcela otupí. Pěsti dopadají na ramena a na záda. Řve, prosí a pláče, ale lidé, kteří ho nejvíc milují, jsou zároveň lidmi, kteří ho nejvíc nenávidí. Domovu se žádné jiné místo nevyrovná. Útěk. Chůze. Cesta autobusem. Uniká z místa, kde laskavost a krutost jsou jedno a totéž, a kde nelze rozlišit lásku od hnusu. Právě je venku na večeři, když se k němu přibližuje laskavý muž, který vytuší jeho bolest. Dotýká se jeho ramena. Zabiják slyší slova útěchy a přátelství. Ten člověk o něj projevuje zájem. Cítí uklidnění. Uvolnění přichází docela samo. A také láska, závislost, zrada, msta a lítost.

Na ten den si vzpomíná až neskutečně živě. Vidí jasně každý jeho okamžik, jako by mu kdosi zpomaleně promítal film jeho života. Každý záběr je ostrý a zřetelný, barvy výrazné a zářivé. Byl to den, kdy mu ti, které nenáviděl, vzali toho muže. Vzali mu ho, zničili ho a nakonec ho zabili. Ten den se do jeho mysli zapsal tak, že si z něj ještě po těch letech a po všech změnách pamatuje každý okamžik.

Spoustu let byl na dně, dokud nad sebou nezískal kontrolu. Ovládl své pocity i svůj život. Zvládl sám sebe, uzavřel se a připravil se na to, co musí udělat.

Slzy přestávají kanout a on otevírá oči. Otře si obličej a posadí se.

Sebeovládání.

Už zase se ovládá.

Jeho ztráta musí být odčiněna, a on má konečně prostředky, kterými dosáhne odplaty. Už není slabý ani bezmocný.

Už ví, jak se pomstí tomu, kdo mu nejvíc ublížil, i všem, kdo v tom jeli s ním.

Zabíjí je jednoho po druhém, protože pomstychtivost je zosobněná droga, a on je teď ten nejhorší závislák, jaký kdy chodil po ulicích tohoto města.

V armádě se tomu říká „oddanost věci“.

V oddanosti své věci nemá sobě rovného.

Všichni za to zaplatí.

Vstává z lavice a zatíná před zrcadlem svaly, dokud nemá kůži pevně napjatou, žíly se nezačnou nadouvat jako provazy a jasně červené šípy na ramenou nezáří jako krvavé blesky.

Dersh.

Pikeův sen

Běží stranou všech cest, protože je to tak těžší. Odumřelé větve padlých stromů mu odírají nohy jako spáry sápající se po něm ze země. Zahnědlé listí, které pokrývá lesní půdu, je kluzké, a když obíhá a přeskakuje stromy, pahýly a prohlubně, musí dbát na udržování rovnováhy. Nemůže běžet v ustáleném tempu, protože musí přelézat vývraty a přeskakovat padlé kmeny, ale právě proto běží tudy. Příručka tělesné přípravy příslušníka námořnípěchoty, kterou si koupil v antikvariátě, tento způsob běžeckého tréninku označuje jako „fartlek styl“. Název i myšlenka pocházejí z výcviku švédských horských myslivců. Tento styl se stal základem legendárního překážkového výcviku námořní pěchoty. Příručka tvrdí, že tvrdý muž se rodí jen z tvrdého tréninku.

Joe Pike, čtrnáct let.

Zbožňuje vůni zimního lesa i mír, který panuje v jeho duši, když je sám. Tráví tu tolik času, kolik jen může. Čte si ve své příručce, uvažuje o ní a trénuje. Příručka se mu stala biblí. Vyčerpání mu působí radost, a když se potí, má pocit úspěchu. Joe se rozhodl, že v den svých sedmnáctých narozenin vstoupí do řad námořní pěchoty. Myslí na to každý den a každou noc o tom sní. Už se vidí, jak stoji v pozoru v polní uniformě nebo jak se plíží asijskou džunglí ve válce, která zuří na druhém konci světa (ačkoli mu je teprve čtrnáct a tato válka pravděpodobně brzy skončí). Vychutnává si tisíce různých představ, v nichž figuruje jako mariňák, ale většinou to vždycky začíná i končí myšlenkou na nástup do autobusu, který jej odveze pryč od jeho otce. Svoji vlastní válku má tady. Doma. Ta, co probíhá ve Vietnamu, nemůže být o nic horší.

Joe je na svůj věk stále dost vysoký a ramena mu začínají růst i do šířky. Doufá, že když bude v šestnácti vypadat starší, mohl by matku přesvědčit, aby zfalšovala doklady, a on by tak mohl k námořní pěchotě nastoupit dřív. Mohla by to pro něj udělat.

Jestli bude ještě žít.

Joe se blíží ke konci své trasy a bičuje se k ještě vyššímu tempu. Jeho dech se sráží v chladném vzduchu, ale on je mokrý potem a zimu necítí, přestože má na sobě jen červené sportovní šortky, zelené tričko bez rukávů a kotníčkové plátěnky. Běžel téměř hodinu proti proudu potoka, pak se obrátil a teď už má za sebou skoro celou cestu zpátky. Náhle zaslechl hlasitý chechtot a zastavil se. Potok vede pod svahem, po němž se dá vystoupit na štěrkem vysypanou silničku, a Pike si nahoře u silnice povšiml dvou chlapců a děvčete, kteří začali po vyšlapané stezce sestupovat svahem dolů k potoku.

Vklouzl mezi stromy.

Byli starší nežJoe. Chlapci byli i vyšší a Joea napadlo, že by to mohli být studenti čtvrtého ročníku střední školy, kterou on navštěvuje prvním rokem. V tom případě by jim mělo být kolem sedmnácti.

Vyšší z chlapců měl hrubou zarudlou tvář s jizvami po akné. Sestupovalprvní a odhrnoval nízké větve stromů. Nesl batoh. Druhý chlapec šel až vzadu. Měl dlouhé vlasy jako hippie a povislý knír, který vypadal směšně, ale ramena i stehna měl mohutná. Ze rtů mu visela cigareta. Dívka měla postavu, kterou Joeovi připomínala obrovskou hrušku. Nejvýraznější na ní byla široká zadnice. Obličej měla jako koblihu a Joea v něm upoutaly její oči. Byly jako dvě úzké škvírky a vypadaly zle. Dívka nesla malý kanystr, jaký Joe používal k doplňování benzinu do sekačky, a smála se. „Nemusíme dojít až do Afriky, Daryle. Nikdo tu není.“

Když vyslovila to jméno, Joe chlapce s batohem poznal. Daryl Haines býval studentem jejich střední školy, než ho vyhodili. Teď dělá na čerpací stanici Shell. Chvíli pracoval v potravinách, ale byl přistižen, jak krade z pokladny, takže ho propustili. Muselo mu být nejméně osmnáct, možná víc. Jednou tankoval do Pikeových kingswooda, ale pan Pike si všiml, že benzin pocákal lak. Řádil tehdy jako pominutý. Od té doby, jakmile se u pumpy objevil kingswood, se Daryl stáhl do bezpečné vzdálenosti a pan Pike si tankoval sám. Jednou Daryla Joeovi ukázal se slovy: „Ten kluk je obyčejnej sráč.“

Joe slyšel, jak Daryl říká: „Jenom klid, brouku. Já vím, kam jdeme.“

Dívka se znovu zasmála a škvírky jejích očí teď vypadaly ještě hůř. Měla v nich cosi ďábelského. „Nebudu na tu zábavu čekat celej den, Daryle. Rozhodně nejen kvůli tomu, že máš nasráno v gatích.“

Chlapec, který šel vzadu, napodobil ústy neslušný zvuk. Cigareta se mu přitom třásla mezi rty.

Daryl se prudce zastavil a otočil se. „Chceš nakopat prděl, tykriple?“

Oslovený mladík rozhodil ruce. „Ale prosím tě, člověče! Nic jsem tím nemyslel!“

„Kriple!“

Teď vyrazila stejný zvuk ta dívka a dívala se přitom na hippieho.

Daryla to uklidnilo a pokračoval po stezce dál.

Joe chvíli počkal, než ho minuli, a pak se vydal za nimi. Postupoval opatrně a dával si načas, aby se vyhnul větvím a výhonkům. Kde to bylo možné, vyhýbal se spadanému listí, a kde to nešlo, pomalu vsouval špičky bot pod šustivou vrstvu, aby přenesl váhu na měkkou vlhkou zem vespod. Pike strávil v lese tolik času, že už se tu naučil dokonale pohybovat. Uměl i sledovat a nenápadně pozorovat jelena, který se sem chodil pást. Těšilo ho, že s lesem srostl natolik, že je neviditelný. Jednou ho do lesa za jejich domem pronásledoval otec, ale Joe mu unikl a otec ho nenašel. Skrýt se znamenalo dostat se do bezpečí.

Nešli už daleko.

Daryl vedl svoji společnost proti proudu na nevelkou mýtinu. Bylo to oblíbené místo mládeže z okolí, která tu pořádala své pitky. Všude kolem byla stará ohniště a válely se tu plechovky odpiva. „Konečně!“ prohlásila ta dívka. „Vyndej to a představení může začít!“

Chlapec s cigaretou v ústech řekl něco, co Joe neslyšel, a zasmál se. Chichichi. Jako buzerant.

Daryl položil batoh na zem a vytáhl malou černou kočku. Popadl ji za zátylek a za zadní nohy se slovy: „Bůh tě chraň, jestli mě škrábneš, ty zmetku.“

Pike vklouzl do koryta potoka a plížil se po rozměklém břehu blíž. Zvíře bylo sice dospělé, ale malé, takže jej napadlo, že to musí být kočka, a ne kocour. Krčila se v Darylově sevření a žluté oči měla rozšířené strachem. Vyděsila ji cesta v batohu, lidé kolem, ale i prostředí lesa. Kočky nemají rády neznámá místa, kde by je mohlo potkat nebezpečí. Zvíře naříkavě zamňoukalo. Joeovi se zdálo, že to zní velice smutně. Kočka měla jen jedno ucho a Pike přemýšlel, jak asi přišla o to druhé.

Dívka odšroubovala uzávěr kanystru a usmívala se při tom, jako by právě něco vyhrála. „Pořádně ji polej, Daryle!“

Mladík s cigaretou v ústech prohlásil: „Mělas vzít radši benzin,“

„Terpentýn je lepší!“ rozkřikla se. „Copak to nevíš?“

Říkala to s takovým přesvědčením, jako by něco takového dělala už stokrát. Pike si pomyslel, že je to docela možné.

Poprvé za celé dvě hodiny, co byl v lese, pocítil Joe Pike chlad. Oni se to zvíře chystali upálit. Chtěli vidět, jak hoří, slyšet jeho nářek a dívat se, jak se kroutí a svíjí, než zemře.

„Dej mi ten kanystr,“ řekl Daryl. „Dělej, sakra, než mě ta bestie kousne!“

Přidržel kočku u země co nejdál od sebe a chlapec s cigaretou vzal kanystr a pocákal kočku terpentýnem. Když do černé srsti dopadly první kapky, kočka se nahrbila a pokusila se vykroutit.

„Chci ji zapálit sama,“ prohlásila dívka. Oči se jí odporně zaleskly.

„Hlavněproboha nezapal taky mě,“ řekl Daryl.

Mladík s cigaretou vytáhl z kapsy košile krabičku zápalek, přičemž jich většinu rozsypal po zemi. Dívka jednu zvedla a pokoušela se ji škrtnout o zip na džínsech.

„Dělej, kruci!“ křikl Daryl. „Nebuduji držet věčně!“

Joe Pike civěl na oba chlapce a na tu odpornou holku. Hrudník se mu prudce zdvíhal a zase klesal, jako by pořád ještě běžel.

Když se první zápalka zlomila, děvče vyhrklo: „Do prdele!“

Sebrala ze země další, a když s ní škrtla o zip, vzplála jasným plamenem.

„Bezva!“ zvolal chlapec s cigaretou.

„Pospěš si,“ řekl Daryl.

Joe vytáhl z bláta spadlou větev. Byla dlouhá asi metr a skoro deset centimetrů tlustá. Mlaskavý zvuk, který při vytahování vydala, přinutil ty tři k ohlédnutí. To už Joe vystoupil z koryta potoka.

Mladík s cigaretou uskočil a zavrávoral. „Hele!“

Všichni tři na Joea chvilku zírali. Pak ale překvapení pominulo.

Zápalka dívce popálila prsty. Upustila ji. „Do prdele, vždyť je to jenom nějakej spratek!“

„Vypadni, zasránku, než ti nakopu prděl!“ zašklebil se Daryl.

Kočka se pořád ještě kroutila. Joe ucítil pach terpentýnu.

„Nechji být.“

„Jdi do hajzlu, zmetku!“ prohlásila ta dívka. „Dívejse, jak bude kmitat.“ Sehnula se pro další zápalku.

Joe doufal, že se prostě seberou a odejdou. Myslel si, že kočku pustí a zmizí, protože byli přistiženi. Postoupil o pár kroků vpřed. „Nedovolím vám tu kočku upálit.“

Daryl se podíval na klacek, pak na Joea, a usmál se. „Vypadáš, že už ti tu prděl někdo nakopal, ty srágoro. Jestli chceš, můžeš mít monokl i na druhý straně. Já z tebe tu drzost vykopu.“

Mladík s cigaretou se rozesmál.

Joe měl kolem levého oka rudozelené podlitiny. Následek výprasku, který mu otec uštědřil před šesti dny. Napadlo ho, že by ho nejspíš mohli zmlátit i tihle kluci, ale pak mu došlo, že už byl bit tolikrát, že na nějakém dalším výprasku zas tolik nezáleží. Přišlo mu to k smíchu. Měl pocit, že každou chvíli vyprskne, ale navenek se to projevilo jen škubnutím koutku úst.

Kočka na něj upřela zoufalý pohled a Joea napadlo, že když ho otec bije, dívá se možná stejně.

Přistoupil k Darylovi blíž. „Jenom sráč může ubližovat bezmocný malý kočce.“

Daryl se znovu usmál a mrkl na děvče. „Zapal ji, k sakru. Pak tomu kreténovi rozkopu prděl.“

Další zápalka vzplála a dívka se rozběhla ke kočce.

Svět před Joeovýma očima ustoupil někam do pozadí, jako by se na něj díval obráceným dalekohledem. Připadal si absolutně klidný a vyrovnaný, když zdvihl ruku s klackem a vší silou se po Darylovi rozmáchl. Daryl vykřikl, překvapen, že si ten kluk opravdu něco dovolil, a vyskočil, aby čelil ráně. Kočka si uvědomila, že je náhle volná, vyrazila a zmizela mezi stromy.

„Uteče!“ zařvala dívka Jako by přišla o nejlepší část představení, na kterou se tolik těšila.

Joe prudce udeřil větví, ale ta byla zpola zetlelá a s prasknutím se zlomila o Darylovo předloktí.

Daryl se na Joea vrhl a začal mu do obličeje a do hrudi bušit pěstmi. Vzápětí se za Pikeovými zády ocitl ten druhý a zaútočil na něj vší silou. Joe cítil, jak na něj dopadají rány, ale sotva cítil bolest. Jako by se skrýval kdesi uvnitř sebe sama. Malý chlapec sám v lese, sledující nějaký děj, který se odvíjí, aniž by se jej jakkoli dotýkal.

Tlusté děvče zapomnělo na své zklamání a začalo poskakovat a mávat rukama se sevřenými pěstmi, jako by fandilo fotbalovému mužstvu, jež právě vstřelilo vítěznou branku. „Zab ho! Zab toho parchanta!“

Joe stál mezi oběma staršími chlapci a zběsile se oháněl pěstmi. Mladík s cigaretou jej tvrdě udeřil kamsi za pravé ucho, a když se Joe otočil, aby ránu vrátil, kopl ho Daryl zezadu pod koleno. Joe upadl.

Daryl se svým společníkem se nad ním sklonili a dál mu obličej, hlavu, záda i paže zasypávali ranami, ale on pořád nic necítil.

Byli to velcí kluci, ale jeho otec byl větší.

Byli silní, ale otec měl větší sílu.

Joe se obrátil a zvedl se na kolena. Ještě když vstával, cítil jejich údery a kopance.

Daryl Haines jej neustále mlátil do obličeje. Joe se snažil rány vracet, ale většinou na větší chlapce nedosáhl neboje minul.

Pak mu některý z nich podrazil nohy a Joe znovu upadl.

Daryl Haines jej kopal, ale otcovy kopance bývaly tvrdší.

Joe se posta vil.

Dívka stále ještě hidákala, ale když se Joe znovu vztyčil, na tváři Daryla Hainese se objevil podivný výraz. Mladík s cigaretou ztěžka dýchal, unaven z tolika ran, které už tomu dítěti zasadil, a paže mu ochable visely podél těla. I Daryl sotva popadal dech a díval se na Joea, jako by nevěřil svým očím. Ruce už měl pokryté stopami krve.

„Dej mu, Daryle!“ zaječelo děvče. „Dej mu pořádně!“

Joe se na Daryla vrhl s úmyslem vyškrábat mu oči, ale netrefil se a padl na bok.

Daryl nad ním stál a z rukou mu kapala Joeova krev. „Zůstaň ležet, kámo.“

„Umlať ho, Daryle! Nepřestávej!“

„Zůstaň ležet.“

Joe si s námahou klekl. Snažil se zaostřit na Daryla zrak, ale ten se mu ztrácel v zarudlé mlze. Joe si uvědomil, že mu do očí kape krev.

„Máš rozum? Zůstaň ležet!“

Joe vstal a udeřil tak prudce, jak jen mohl.

Daryl uhnul a vyrazil pěstí. ZasáhlJoea přímo do špičky nosu. Joe uslyšel i ucítil prasknutí a věděl, že mu Daryl právě zlomil nos. Ten zvuk už jednou slyšel.

Upadl a okamžitě se znovu pokoušel vstát.

Daryljej popadl za tričko a sraziljej k zemi. „Ty sráči! Co si myslíš?“

Mladík s cigaretou ho chytil za bok jako do svěráku. „Vypadneme, kamaráde. Už mě to nebaví.“

„Zbiju tě,“ prohlásil Joe. Rty měl rozbité, že sotva mluvil.

„Je konec!“

Joe se snažil ze země Daryla zasáhnout, ale rána šla o dobrých třicet centimetrů vedle.

„Je konec, kurva! Máš dost!“

Joe se znovu pokusil Daryla uhodit, ale tentokrát minul snad o metr.

„Není konec… dokud nevyhraju.“

Daryl o krok ustoupil a ve tváři neměl nic než surový vztek. „Jak chceš, ty pitomče. Já jsem tě varoval.“

Zdvihl nohu, rozpřáhl se a vší silou Joea kopl. Joe ucítil, jak mu mezi nohama explodoval celý svět. Pak ho obklopila tma prostoupená mžitkami.

Slyšel je odcházet, nebo se mu to alespoň zdálo. Připadalo mu, že než se mu podařilo poprvé se pohnout, uplynuly celé hodiny, a když si konečně klekl, les kolem něj byl tichý. V tříslech cítil strašlivou bolest a bylo mu na zvracení. Sáhl si na obličej. Když se podíval na ruce, byly celé od krve. I tričko měl zacákané zasychající krví. Krev měl i na pažích.

Po několika dalších minutách znovu ucítil pach terpentýnu, a pak spatřil jednouchou kočku, která na něj zírala zpod shnilých větví padlého kmene.

„Nazdar, kočičko,“ řekl Joe Pike.

Zvíře zmizelo.

„To je v pohodě, holka. Už je to v pohodě.“

Napadlo ho, že ji nejspíš vyděsil.

Zamyslel se nad tím, proč neměl strach on.

Za chvíli se zvedl a odešel domů.

O tři dny později dostal Daryl poštou jakousi obálku. Zamračil se na ni a prohlásil: „Do prdele s tím.“

Bylo za pět minut osm večer a Daryl seděl na čerpací stanici u automatu na kávu. Jindy by si byl spokojeně vychutnával klid před koncem směny, ale teď cítil vztek kvůli té obálce. Bylo to předvolání od mizerné armády, která ho vyzývala, aby se dostavil k odvodu.

Daryl Haines, kterému už bylo osmnáct let a neměl možnost využít přepychu žádosti o odklad kvůli studiu, byl přesně ten typ, který armáda potřebovala. Pěšák jako vymalovaný. V sobotu ho čekala cesta autobusem do města. Tam se mu nějaký všivý vojenský doktor bude šťourat v zadku a v hubě, aby ho mohli odlifrovat do Vietnamu.

„Je to v prděli,“ prohlásil Daryl.

Možná by měl požádat o zařazení k letectvu.

Darylův starší bratr Todd tam už sloužil. Měl teplý flek u zásobování letectva na základně poblíž Saigonu a tvrdil, že to není tak zlé. Říkal, že se většinou jen poflakuje, když se mu chce, dá si trávu, a když má chuť, zašoustá si s nějakou rákosnicí. Pětadvacet centů za číslo. Jeho mladšímu bratrovi to připadalo jako hotový Disneyland, ale pak ho napadlo, že při své smůle bude nejspíš někde vláčet kvér a dělat ze sebe terč.

„Nasrat na to.“

V osm hodin Daryl zhasl světla, vypnul stojany, zamkl stanici a zamířil do města. Měl sto chutí zastavit se někde v baru. V osmnácti je sice člověk dost starý na to, aby mohl zabíjet žluťochy, ale ještě ne dost na to, aby si mohl dát pivo, když na něj dostane chuť.

Napadlo ho, že by mohl svůj smutek utopit mezi nohama Candy Crowleyové, jestli tu tlustou krávu vůbec někde potká. Už se mu to málem povedlo v neděli, když si ta pitomá děvka vzala do hlavy, že upálí tu kočku. Člověku někdy zůstával rozum stát nad tím, kam chodí na tyhle nápady. Vypadalo to ale, že ji to alespoň pořádně vzruší, takže doufal, že jí ho tam snad konečně strčí, a bylo by to tak určitě dopadlo, nebýt toho pitomého smrada, který jim to překazil. Zase jeden kretén. Ten kluk dostal největší výprask, jaký se kdy Darylu Hainesovi podařilo někomu uštědřit, a stejně neutekl. Neřval, ani když mu Daryl nakopal koule. Podle toho, jak ten kluk bojoval, by si člověk myslel, že je ta kočka jeho, ale Daryl ji ukradl své sousedce, staré paní Wilburové.

Člověku prostě zůstává rozum stát.

Daryl o tom pořád ještě přemýšlel, když se ozval ten hlas: „Daryle.“

„Jo?“

Zpoza rozložitého azalkového keře vystoupil chlapec s obličejem oteklým a plným podlitin. Přes nos měl velký kus náplasti a rty i levé obočí mu pokrývaly černé stehy připomínající kolejnice.

Daryl, který si připadal oprávněně podrážděný kvůli tomu předvolání, řekl: „Jesti chceš nášup, ty parchante, tak jdeš akorát. Jedu do Vietnamu.“

Na toho kluka to ale zjevně neudělalo žádný dojem. Místo odpovědi měl najednou v rukou baseballovou pálku a praštil jí Daryla do levého kolene, jako by právě prováděl rozhodující odpal.

Daryl Haines zařval a upadl. Měl pocit, jako by mu někdo do kolene zarazil vrtačku a začal s ní otáčet. Popadl se za nohu a stále ještě vyl, když se ten kluk rozpřáhl znovu. Daryl viděl, jak pálka klesá, zdvihl ruce, a vzápětí jako by měl vrtačku zaraženou v pravé paži. „Kristapána, přestaň!“ zařval. „Přestaň! Dost! Už mě nemlať!“

Chlapec odhodil pálku stranou a upřeně se na něj zadíval. Obličej měl úplně bezvýrazný, a to Daryla vyděsilo ještě víc než všichni rákosníci, co jich ve Vietnamu bylo.

Ten kluk pak Daryla kopl ze strany do hlavy. Pak ještě jednou, a nakonec se nad ním sklonil a třikrát ho rychle za sebou uhodil do obličeje. Darylovi se zatmělo před očima a neviděl nic než mžitky na černém pozadí. Potom se pozvracel.

„Daryle?“

„Nee…“

„Není konec, dokud nevyhraju.“

Daryl vyplivl chuchvalec krve. „Vyhrál jsi. Kristepane, vyhráls! Vzdávám se!“

Chlapec o krok ustoupil.

Daryl brečel tak zoufale, že si připadal jako malé dítě. Ten kluk mu zlomil nohu i ruku. Strašlivě to bolelo.

„Daryle.“

„Kristepane, prosím tě, už mě nebij7“ Děsila ho představa, že se do něj to dítě znovu pustí.

„Jak jsi mohl chtít ublížit něčemu tak slabému?“

„Ježíšmarjá, nech mě!“

„Jestli to ještě někdy zkusíš, Daryle, najdu si tě a zabiju tě. Ta kočka by tě zabila sama, kdyby mohla, ale neměla na to. Tak já tě zabiju místo ní.“

„Přísahámpři Bohu, že už to neudělám! Přísahám!“

Kluk sebral pálku a odcházel.

Když Darylovi o dvanáct týdnů později vytáhli poslední stehy a sundali sádru, vojenští lékaři konečně provedli přezkoumání jeho zdravotního stavu. Daryl Haines byl uznán trvale neschopným vojenské služby kvůli zchromlému levému koleni.

Do Vietnamu nemusel.

A nikdy už se nepokusil upálit kočku.

21

Když Pike otevřel oči, byl okamžitě vzhůru, jako by bylo časné odpoledne a ne dvě hodiny ráno. Spánek už po snu nepřišel, takže vstal a natáhl si šortky a tričko. Napadlo ho, že by si mohl zkusit číst, ale po takových snech obvykle trénoval. Cvičení zabíralo lépe.

Obul si modré běžecké boty značky Nike a kolem pasu si připnul opasek s ledvinkou. Nenamáhal se s rozsvěcením. Ve tmě se pohyboval s naprostou jistotou. Před lety mu vojenští lékaři u námořní pěchoty řekli, že jeho vynikající noční vidění je způsobeno vysokou hladinou vitaminu A a „rychlým rhodopsinem“, což prý znamená, že pigment v sítnici, který reaguje na zbytkové světlo, je mimořádně citlivý. Říkali tomu kočičí oči.

Vyšel ven a ovanul jej chladný noční vzduch. Protáhl se, aby si uvolnil svalstvo zadní strany stehen. I když často naběhal čtyřicet mil týdně, měl svaly díky dlouholetému cvičení jógy a bojových sportů uvolněné. Reagovaly dokonale. Posunul si ledvinku u pasu, přeběhl dvůr, prošel hlavními dveřmi a vyběhl na ulici. V ledvince měl klíče a malou černou berettu ráže .25. Jeden nikdy neví.

Většinou běhal právě v tuto dobu. Měl alespoň klid. Město bylo tiché. Když chtěl, mohl běžet prostředkem ulice nebo parkem či přes golfové hřiště. Měl rád pocit, že má pod nohama trávu a hlínu, a věděl, že tyto pocity jsou odezvou jeho mládí.

Běžel na západ po Washington Boulevardu směrem k oceánu. První čtvrt míle běžel volně, aby se tělo zahřálo, a pak začal zrychlovat. Vzduch byl chladný a v ulicích se válela přízemní mlha. Pohlcovala světlo a zakrývala hvězdy, což Pikeovi vadilo. Rád sledoval jednotlivá souhvězdí a orientoval se podle nich. Bývaly doby, kdy na tom u námořní pěchoty závisel jeho život, a on měl rád jistotu, kterou mu pohyb nebeských těles poskytoval. Dvakrát nebo třikrát do roka vyrážel se svým přítelem Elvisem Golem tábořit nebo lovit do odlehlých končin, a tehdy pokaždé zkoušeli, jestli se ještě dokážou orientovat podle Slunce, Měsíce a hvězd. Sám pak Pike do vzdálených a neznámých míst vyrážel mnohem častěji. Už dávno pochopil, že kompas i satelitní navigační systémy mohou selhat. Člověk se musel dívat sám. Jen na sebe se mohl plně spolehnout.

Před jeho vnitřním zrakem se začaly míhat jednotlivé obrazy z jeho dětství, ženy, které poznal, muži, které viděl umírat, a ti, které sám zabil. Viděl svého přítele a společníka Elvise Colea i lidi, které zaměstnával při svých obchodech. Někdy o těch představách uvažoval, jindy je zase nechal zmizet.

Běžel po Washington Boulevardu až do míst, kde se ve Venice stáčel na sever, a pak zahnul na Oceán Avenue, odkud už slyšel příboj, dorážející na pláž pod skaliskem.

Na Santa Monica Pier zrychlil tempo. Proběhl kolem nákupních vozíků a přístřešků bezdomovců před obchodním střediskem a natáhl krok, jak se dostával do svého obvyklého tempa, jímž uběhl deset mil za hodinu. Kolem pobřežních hotelů už se řítil jako blesk a vychutnával si vrcholné tempo, které zpomalil do volného běhu až před zábradlím na okraji útesu. Zpomalil ještě víc a k zábradlí, od něhož sledoval moře, už došel volným krokem.

Díval se na lodi zářící jako hvězdy nad temným obzorem. Vítr ho šimral po zádech, jak teplé moře přitahovalo vzduch z vnitrozemí. Nad jeho hlavou šustily uschlé listy palem. Kolem projelo osamělé auto a zmizelo ve tmě.

Po útesu, který se tyčil nad vodou, se táhly zelené trávníky a pod palmami vedly cyklistické cesty. Po jeho pravé ruce to zašustilo v křoví a on věděl, že je tam nějaká dívka, ještě než ji uviděl.

„Nejseš Matt?“

Vypadala nejistě, ale nezdálo se, že by měla strach. Mohlo jí být nanejvýš něco málo přes dvacet, krátké vlasy měla sluncem úplně vybělené a velikýma hnědýma očima na něj s očekáváním hleděla. Na rameni měla zavěšený odřený zelený batůžek.

„Jseš Matt?“

„Ne.“

Zatvářila se sice zklamaně, ale byla úplně klidná, jako by ji ani nenapadlo, že by měla mít z cizího muže na tak opuštěném místě strach. „Myslela jsem si to. Já jsem Trudy.“

„Joe.“

Obrátil se znovu ke světlům na obzoru.

„Ráda tě poznávám, Joe. Já taky utíkám pryč.“

Znovu si ji krátce prohlédl a uvažoval o tom, proč zvolila právě tato slova, ale pak se znovu zadíval na lodě.

Trudy se nahnula přes zábradlí a snažila se dohlédnout přes okraj skaliska na Palisades Beach Road pod nimi. Nevypadala na to, že by chtěla odejít. Pike si pomyslel, že už by mohl běžet dál.

„Jseš skutečný?“ zeptala se.

„Ne.“

„Já si nedělám legraci. Chci to vědět.“

Natáhl k ní ruku.

Trudy se ho dotkla prstem a pak ho popadla za zápěstí, jako by tomu prvnímu doteku nevéřila.

„Víš, mohls být jen nějaké vidění nebo tak něco. Občas vidění mívám. Někdy si ledacos jen představuju.“

Když Pike nereagoval, řekla: „Změnila jsem názor. Už si nemyslím, že utíkáš pryč. Ty běžíš spíš za něčím.“

„To je taky vidění? Nebo něco, co si představuješ?“

Upřeně se na něj zahleděla, jako by musela přemýšlet o tom, co to bylo, a pak zavrtěla hlavou. „Jen jsem to vypozorovala.“

„To jo.“

Na okraji srázu, kam ještě dopadalo světlo, se objevili tři kojoti, kteří sem vyšplhali zdola, z Palisades Beach Road. Dva začali větřit kolem kontejneru na odpadky, kterých byl park plný. Třetí se rozběhl přes Oceán Avenue a zmizel. Vypadali jako hubení šediví psi. Mrchožrouti.

„Je to zvláštní, že tyhle divoké bestie dokážou žít tady ve městě, co?“

„Divoké bestie jsou všude.“

Trudy se na něj znovu usmála. „No, to byla fakt filozofie.“

Oba kojoti náhle zpozorněli a zadívali se k severu těsně před tím, než Pike zaslechl vytí kojoti smečky. Ten zvuk se nesl po větru z hor a Pike odhadl, že smečka má osm až dvanáct členů. Oba kojoti u kontejneru se na sebe podívali, pak zvedli čenichy a začali větřit. Ještě jste v bezpečí, pomyslel si Pike. Smečka byla vzdálena nejméně tři míle odsud.

„Strašný zvuk,“ řekla dívka.

„Znamená to, že mají potravu.“

Nadhodila si batůžek. „Žerou lidem jejich mazlíčky. Vylákají psa pryč od domova a pak ho obklíčí a roztrhají ho na kusy.“

Pike věděl, že je to pravda, ale zůstával klidný. „Musí z něčeho žít.“

Vytí přešlo ve vysoký jekot. Oba kojoti u kontejneru ztuhli.

Dívka se odvrátila na druhou stranu. „Teď už něco chytili. Už to zabíjejí.“

Její pohled byl prázdný. Pikea napadlo, že vypadá úplně nepřítomně, jako by byla duchem někde jinde. Pomyslel si, že je možná s tou smečkou.

„Roztrhají svoji kořist na kusy a někdy když krev potřísní některého z nich, spletou si ho se svou obětí a zabijou i příslušníka svého druhu.“

Pike přikývl. Lidé dělají totéž.

Vytí náhle ustalo a dívka jako by se znovu probrala. „Ty toho moc nenamluvíš, co?“

„Ty mluvíš dost za nás oba.“

Dívka se zasmála. „Jo, asi jo. Doufám, že jsem tě neuhranula, Joe. Někdy se to se mnou lidem stává.“

Joe zavrtěl hlavou. „Zatím ne.“

Z bulváru Wilshire sem zahnul černý minivan a blížil se po Oceán Avenue. Kužel jeho dálkových světel po nich sklouzl. Vůz zastavil uprostřed ulice nedaleko místa, kde přes ni přeběhl kojot.

„To musí být Matt,“ prohlásila Trudy. „Ráda jsem si s tebou popovídala, běžící muži.“

Nadhodila si batůžek a rozběhla se k autu. Chvíli s někým mluvila skrz okénko na straně spolujezdce, pak se dveře otevřely a ona nastoupila. Auto nemělo ani poznávací značky, ani převozní číslo, ačkoli svítilo novotou typickou pro vůz, který právě vyjel z autosalonu. Během několika sekund bylo pryč.

„Sbohem, běžící děvče,“ hlesl Pike.

Ohlédl se k odpadkovým kontejnerům, ale kojoti už zmizeli. Vrátili se nejspíš zpátky do hor. Divoké bestie ztracené v temnotě.

Pike se opřel o zábradlí, aby si protáhl lýtka, a pak se po Wilshire Boulevardu rozběhl zpátky do vnitrozemí.

Běžel hlouběji do tmy, pryč od lidí i aut, a vychutnával si samotu.

Amanda Kimmelová nahlas pronesla: „Svatá prostoto!“

Osmasedmdesátiletá Amanda Kimmelová, která díky své vrásčité kůži připomínala vybledlou rozinku, cítila, jak ji levá noha svědí, jako by ve všech těch vráskách běhali švábi. Sledovala dva detektivy, kteří se vyplížili z domu, jejž používali ke sledování Eugenea Dershe, a odjeli. Znechuceně zavrtěla hlavou. „Ti dva idioti jsou tu nápadní jako pěst na oko, viď, Jacku?“

Jack neodpovídal.

„V ‚Havajským pekle‘ by je nenechali hlídat ani zatoulané děti. Poslali by je šupem zpátky na pevninu, rychlejc, než šoustají krysy.“

Amanda Kimmelová si přitáhla k televizi těžkou pušku Ml Garand a usadila se v ušáku. Televize byla jediný zdroj světla, který tu směl svítit. Amanda žila ve tmě jako krtek, aby viděla na všechny ty policisty, reportéry a čumily, kteří se tu začali hemžit od chvíle, kdy se rozneslo, že jejich soused pan Dersh je maniak. To se musí stát zrovna jí, aby hned vedle bydlel nějaký Jack Rozparovač.

„Je to k posrání, co, Jacku?“ zeptala se Amanda.

Jack neodpovídal, protože mu předtím ztlumila televizi.

Amanda Kimmelová sledovala každou noc na kanálu Nick-at-Nite reprízy seriálu Havajské peklo. Měla dojem, že hlavní hrdina Jack Lord je ten nejlepší policista, jaký kdy existoval, a Havajské peklo že je ten nejdokonalejší televizní seriál o policii, jaký se kdy podařilo natočit. Někdo má Chucka Norrise, jiný zase Jimmyho Smitse. Amanda měla svého Jacka Lorda.

Pohodlně se opřela, pořádně si lokla skotské a přátelsky poplácala pušku. Její druhý manžel ji přitáhl domů asi před milionem let z války proti Japončíkům a schoval ji pod postel. Nebo to byl ten první? Garand byl těžký jako telegrafní sloup a skoro stejně dlouhý, ale když se tu teď motalo tolik cizinců a vedle bydlel vraždící maniak, musela se přece Amanda jako správná americká žena začít starat o bezpečnost sama.

„Je to tak, Jacku?“

Jack se ušklíbl a ona hned věděla, že určitě souhlasí.

Během několika málo dnů po té překvapivé zprávě prošla okolím jejich domu celá procesí. Projížděla tu auta plná buranů a čumilů s otevřenými hubami. Spousta pitomců se tu fotografovala před Dershovým domem. Reportéři s kamerami a mikrofony zvysoka kašlali na to, jaký dělají kravál a koho tím ruší. Jednoho zmetka ze stanice Channel 2 dokonce přistihla, jak se přes její růže pokouší dostat k Dershovi na dvůr. Přestože mu sprostě vynadala, šel pořád dál, takže pustila hadici a pořádně toho parchanta zmáčela.

Po několika dnech davy zvědavců a novinářů opadly, protože se policie stáhla a dala se do vyšetřování jinde, takže už tu nebylo nač se dívat. Jen civilní policejní auto pořád stálo před Dershovým obydlím, odjíždělo, když odjížděl on, a zase se s ním vracelo. Jediní, kdo neodcházeli, byli policisté, kteří obsadili prázdný vedlejší dům a střídali se v něm po čtyřiadvaceti hodinách. Amanda reportéry podezírala, že o policistech v tom domě vůbec nevědí, což bylo podle ní jen dobře, protože ti policajti nadělali dost kraválu sami. Podařilo se jim vzbudit ji pokaždé, když se střídali. Kvůli té noze a všemu tomu svinstvu kolem spala velice špatně.

„Být starý je peklo, co, Jacku? Člověk se pořádně nevyspí, nevysere a už vůbec si nezašoustá.“

Jack Lord právě pořádně praštil do nosu tlustého Havajce. Jo, Jack by určitě uznal, že být starý je peklo.

Amanda dopila zbytek ze sklenice a zašilhala po láhvi. Napadlo ji, že je nejvyšší čas si dolít, když se zvenku ozvalo bouchnutí dveří auta, a ona si pomyslela: „To jsou zase ti mizerní policajti. Zase tu budou dělat binec!“ Nejspíš si zapomněli v tom baráku cigarety.

Amanda vypnula televizi a přitáhla si garanda k oknu. Pomyslela si, že by těm parchantům měla pořádně vynadat za to, že ji nenechají spát. Ale nebyli to policajti.

Ve světle měsíce a pouliční lampy viděla toho muže docela dobře, i když její oči měly za sebou osmasedmdesát let služby a ona měla břicho plné whisky. Sešel z hlavní třídy do spojovací uličky k Dershovu domu, a rozhodně to nebyl ani policista, ani réportér. Byl to mohutný chlapík v modrých džínsech a v tričku bez rukávů. Kolem pasu měl něco připevněného. Přestože bylo už po půlnoci a byla tma jak v kočičí řiti, ten cvok měl sluneční brýle.

Hned ji napadlo, že to musí být nějaký zločinec, nejspíš lupič nebo násilník, a tak zdvihla garanda, aby na toho parchanta zamířila, ale než se jí podařilo opřít si pušku o okenní rám, ten chlap zmizel za živým plotem a už se neobjevil.

„Do prdele! Koukej vylízt, ty parchante!“

Čekala.

Nic se nedělo.

„Sakra!“

Amanda Kimmelová opřela pušku pod oknem, vrátila se ke křeslu, nalila si další dávku skotské a ochutnala. Možná to byl nějaký Dershův přítel (mužské návštěvy míval v kteroukoli denní či noční hodinu, a ona dobře věděla, co to znamená), nebo to mohl být prostě jen nějaký noční čumil (bůh ví, že jich tu bloumaly spousty a mnozí byli ustrojení ještě pitoměji než tenhle).

Pak ji z křesla nadzvedlo krátké ostré třesknutí. Znělo zatraceně blízko.

Amanda sice ten zvuk nikdy v životě neslyšela, ale věděla velice dobře, co to bylo.

Výstřel.

„Do prdele, Jacku! Myslím, že ten parchant nebyl vůbec žádný čumil!“

Amanda Kimmelová se vrhla k telefonu, zavolala policii a oznámila, že Eugene Dersh byl právě zavražděn mužem, který měl na rukou vytetované červené šípy.

Část druhá

22

Ranní žár přinášel z kaňonu vůni divokých šalvěji. V dálce se ozvalo tlumené hřmění, připomínající dunění těžkých bomb shazovaných za obzorem. O válce už jsem nepřemýšlel celá léta, takže jsem si jen přetáhl přikrývku přes hlavu.

Lucy se ke mně přitulila. „Někdo je za dveřmi.“

„Cože?“

Přitiskla ke mně obličej a její dlaň sklouzla po mém boku. Suché teplo její ruky mi dělalo dobře. „Za dveřmi.“

Někdo zaklepal.

„Ješté není ani sedm.“

Přitulila se blíž. „Vezmi si zbraň.“

Natáhl jsem si šortky a tričko a šel jsem se dolů podívat, kdo nás to tak časně poctil návštěvou. Kocour se staženýma ušima se krčil u dveří a syčel. K čemu by mi byl dobrman, když mám takového hlídače?

Na prahu stáli Stan Watts a Jerome Williams. Vypadali, že už jsou nějakou dobu vzhůru. Watts drtil v zubech mátovou žvýkačku.

„Co vy tady děláte?“

Bez odpovědi vešli dovnitř. Sotva to udělali, kocour nahrbil hřbet a zavřeštěl.

„Tomu říkám kocour,“ prohlásil Williams.

„Radši si na něj dejte pozor. Kouše.“

Williams ke kocourovi přistoupil blíž. „Prdlajs, mě mají kočky rády. Uvidíte.“

Natáhl k němu ruku. Kocour se naježil a vřeštění nabylo hlasitosti policejní sirény. Williams spěšně ucouvl.

„Neměl nějaké problémy s černými?“

„Ten měl problémy s každým. Je sedm ráno, Wattsi. Přiznal se snad Dersh? Identifikovali jste už vraha?“

Watts polkl kus žvýkačky. „Jenom bychom rádi věděli, kde jste byl dneska v noci. Máme pár otázek.“

„Ohledně čeho?“

„Ohledně toho, kde jste byl.“

Znovu jsem se podíval na Williamse a naše pohledy se střetly.

„Byl jsem tady, Wattsi. Oč jde?“

„Můžete to dokázat?“

„Ano, může,“ ozvala se Lucy. „Ale nemusí.“

Všichni tři jsme se otočili. Lucy stála u zábradlí na patře v mém bílém froté županu, který jí byl očividně příliš velký.

„Lucille Chenierová,“ představil jsem ji. „A tohle jsou detektivové Watts a Williams.“

„Byla jste tu s ním?“ zeptal se Watts.

Lucy se sladce usmála. „Myslím, že na to nemusím odpovídat.“

Watts jí ukázal služební odznak.

„Tak teď vím stoprocentně, že odpovídat nemusím.“

„Nejdřív ta kočka…,“ zavrčel Williams.

Watts pokrčil rameny. „Snažili jsme se být slušní.“

Lucyin úsměv zmizel. „Slušní budete, ať chcete nebo ne, a pokud nemáte příkaz k zadržení, musíme vás požádat, abyste odešli.“

„No dobře, prokristapána,“ zabručel Williams.

„Lucy je právnička, Wattsi, takže se nás nepokoušejte oblafnout. Byl jsem tady. Šli jsme s Lucy nakoupit k Ralphovi a pak jsme si udělali večeři. Stvrzenka z obchodu bude nejspíš v odpadcích. V půjčovně Blockbuster jsme si půjčili videokazetu. Ještě je v přehrávači.“

„A co váš kámoš Pike? Kdy jste ho viděl naposledy?“

Lucy sešla ze schodů a postavila se vedle mě s pažemi zkříženými na prsou. „Neodpovídej mu, dokud ti neřekne, proč se ptá, a možná bys neměl odpovídat ani potom. Už mu prostě neodpovídej na žádné otázky.“ Upřeně se na mě podívala a její pohled byl vážný. „Teď k tobě mluví právník, je ti to jasné?“

Rozhodil jsem bezmocné rukama. „Slyšel jste, Wattsi. Takže mi buď řekněte, co se děje, nebo račte odejít.“

„V noci byl zastřelen Eugene Dersh. Obvinili jsme z toho Joea Pikea.“

Vytřeštil jsem na něj oči. Pak jsem úkosem pohlédl na Williamse.

„Děláte si legraci?“

Nedělali.

„To je Krantzova práce? Ano?“

„Očitá svědkyně ho viděla vcházet do domu. Bude se provádět identifikace mezi dalšími osobami.“

„To je blbost. Pike nikoho nezabil.“ Začínal jsem se dostávat do varu. Lucy mi položila ruku na rameno.

„Chcete mi říct, že tu byl v noci s vámi?“ zeptal se potichu Watts.

Lucy se postavila přede mě. „Chystáte se pana Colea zatknout?“

„Ne, madam.“

„Postupujete teď na základě nějakého písemného soudního rozhodnutí?“ Právnička jako vyšitá.

„Chtěli jsme si jen promluvit, to je všechno.“ Podíval se přes její rameno na mě. „My si nemyslíme, že s tím máte něco společného. Jen jsme chtěli zjistit, co víte.“

Lucy zavrtěla hlavou. „Tento rozhovor je u konce. Pokud nehodláte zatknout jeho nebo mě, tak odejděte, prosím.“

Sotva jsem za nimi zamkl dveře, zazvonil telefon.

Lucy to zvedla dřív, než jsem k němu došel. „Kdo volá, prosím?“

Dokonale se vžila do role ochránkyně. Pořád to byla má přítelkyně a žena, kterou jsem miloval, ale teď mi připomínala tygřici chránící svého partnera. Se skloněnou hlavou se plně soustředila na to, co z telefonu uslyší.

Nakonec mi podala sluchátko. „Nějaký Charlie Bauman. Říká, že prý zastupuje Joea jako obhájce ve věcech trestních.“

„Jo.“

Charlie Bauman pracoval jako státní návladní a zabýval se případy federálního rozsahu, dokud mu nedošlo, že když bude lidi, které se dosud snažil dostávat za mříže, hájit, vydělá pětkrát tolik. Měl kancelář v Santa Monice, tři exmanželky a – když jsem to naposledy počítal – osm dětí. Na alimentech zaplatil víc, než jsem já vydělal za rok, a už párkrát mě i Joea zastupoval.

„Co je to k sakru za ženskou?“ zeptal se.

„Lucy Chenierová. Je to moje přítelkyně. Taky právnička.“

„Kristapána, to bude sekernice. Už jsi slyšel o Joeovi?“

„Zrovna tu byli dva policajti. Jediné, co vím, je, že Dershe zavraždili a že mají očitou svědkyni, která do toho Joea namočila. Co se to k čertu děje?“

„Víš o tom něco?“

„Ne, nevím o tom vůbec nic.“ Podráždilo mě už jen to, že se zeptal.

„Dobře, dobře. Čum na cestu, kokote! Kristepane!“ Zaslechl jsem troubení klaksonů. Charlie volal z auta. „Jedu zrovna na Parker Center. Policajti čekají jen na identifikaci, aby ho mohli zajistit.“

„Chci být u toho.“

„Na to zapomeň. Nikdy tě k tomu nepustí.“

„Jedu tam, Charlie. Budu u toho. Myslím to vážně.“

Bez dalších řečí jsem zavěsil. Lucy mě s vážnou tváří sledovala.

„Elvisi?“

Byl jsem ve válce. Viděl jsem před sebou ozbrojené chlapy a střetl jsem se s lidmi mnohem silnějšími, kteří dělali co mohli, aby mě dostali, ale nevzpomínám si, že bych se někdy bál víc. Roztřásly se mi ruce.

„Elvisi?“ oslovila mě znovu Lucy. „Je ten chlap dobrý?“

„Charlie je dobrý.“

Pořád mě sledovala, jako by po čemsi pátrala.

„Joe to neudělal,“ prohlásil jsem.

Přikývla.

„Joe to neudělal. A Dersh Karen nezabil. Joe to ví. Nezabil by Dershe.“

Lucy mě políbila na tvář. V jejím pohledu byla laskavost, která mě znepokojovala.

„Zavolej mi, až budeš vědět víc. A pozdravuj Joea.“

Vrátila se nahoru. Díval jsem se za ní, dokud nezmizela.

Na Parker Center se podezřelí zapisují a zajišťují v přízemí. Pár minut po tom, co jsem se ohlásil, vyběhl z šedých kovových dveří Charlie.

„Stihls to na poslední chvíli. Ještě pět minut a prošvihl bys to.“ Charlie Bauman je o půl hlavy menší než já, má hubenou poďobanou tvář a pronikavé oči. A smrdí jako popelník plný vajglů.

„Můžu vidět Joea?“

„Až později. Půjdeme dovnitř. Bude tam ta svědkyně. Je to nějaká starší dáma. Necháš policajty pracovat bez ohledu na to, jak bude vypovídat.“

„Já vím, Charlie.“

„Jen ti to připomínám. Ať bude vypovídat jakkoli, neříkej nic. Ani ty, ani já s ní nemůžeme mluvit, nemůžeme se jí na nic ptát ani pronášet žádné poznámky, jasné?“

„Jasné.“ Charlie vypadal nervózně a mně se to vůbec nelíbilo.

Během rozhovoru jsme kráčeli vykachličkovanou chodbou. Na jejím konci jsme vešli do prostorné místnosti, stejné jako běžná kancelář kdekoli jinde, jen s tím rozdílem, že tady visely plakáty znázorňující následky řízení pod vlivem alkoholu.

„Už jsi měl možnost s ním mluvit?“

„Jen chvíli, ale stačilo to, abych zjistil hlavní důvod jeho zadržení. Víc si o tom řekneme potom.“

Zastavil jsem ho. Za námi právě dva detektivové postavili jakéhosi černocha před stativ s fotoaparátem. Vypadalo to, jako by ho chtěli vyfotografovat na řidičský průkaz, ale tenhle chlapík tu nejspíš nebyl kvůli jeho prodloužení. Na rukou měl pouta a oči rozšířené strachem. Pořád jen opakoval: „JSOU TOJENOM KECY! VŠECHNY TY ŽVÁSTY O TŘECH RANÁCH JSOU JENOM KECY.“

„Charlie, mají na něj vůbec něco?“

„Uvidíme, až jestli ho ta svědkyně identifikuje a oni vyplní příkaz k zadržení. Je stará, a tihle staří svědci jsou často zmatení. Když budeme mít štěstí, ukáže na někoho jiného, a za chvíli jsme všichni doma.“

Vůbec mi neodpověděl na mou otázku.

„Tak mají na něj něco?“

„Už sem povolali asistenta státního návladního. Až dorazí, všechno nám řekne. Já nevím, co na něj mají, ale nevolali by ho sem, kdyby si nebyli jisti, že mají pohromadě všechno, co potřebují k zadržení.“

Z přilehlé chodby vyšel Krantz se Stanem Wattsem. Krantz nesl šálek kávy, Watts třímal hned dva.

„Oukej, Krantzi,“ řekl Charlie. „Jestli jste připraveni, můžeme začít.“

Podíval jsem se na Krantze. „Co chcete na Joea hodit?“

Krantz vypadal klidnější než kdykoli předtím. „Jako by se v něm konečně rozhostil mír. Jestli chcete, můžu vám ukázat Dershovo tělo.“

„Já nevím, co se stalo Dershovi. Jenom vám říkám, že ať to bylo cokoli, Joe to neudělal.“

Krantz povytáhl obočí a podíval se na Wattse. „Tady Stan mi řekl, že jste byl dnes v noci doma s jistou ženou. Nebo se snad vyjádřil nepřesně?“ Podíval se na mě. „Byl jste s Pikem?“

„Vy víte, jak to myslím.“

Krantz si pofoukal kávu a usrld. „Ne, Cole, to tedy nevím. Ale vím něco jiného. Ve tři patnáct dnes v noci byl muž, na kterého se hodí Pikeův popis, spatřen, jak vchází na dvůr Dershova domu. Vzápětí byl Dersh zastřelen jediným výstřelem do hlavy střelou ráže .357 Magnum. Mohla to být taky osmatřicítka, ale podle toho, jak se mu roztrhla hlava, bych se vsadil, že se nemýlím. Kulku už máme. Uvidíme, co z ní zjistíme.“

„Máte nějaké otisky prstů nebo jiné hmatatelné důkazy, že to byl Joe? Anebo to vyšetřování vedete stejně jako v Dershově případě a jdete cestou nejmenšího odporu?“

„Asistent státního návladního všechno vysvětlí Pikeovu obhájci. Vy jste tu jen jako pozorovatel, Cole. Nezapomínejte na to, prosím.“

Za našimi zády se náhle vynořil Williams a oznámil, že je všechno připraveno.

Krantz na mě sebevědomě kývl. „Tak si půjdeme poslechnout svědkyni.“

Vedli nás kolem šesti cel předběžného zadržení do zšeřelé místnosti, kde čekal policista v uniformě se dvěma detektivy a scvrklou vrásčitou ženskou, které muselo být hodně přes sedmdesát. Watts jí podal šálek kávy. Usrkla a zkřivila obličej.

Charlie mi pošeptal: „Amanda Kimmelová. To je ta svědkyně.“

„Jste připravena, paní Kimmelová?“ zeptal se Krantz. „Chcete se posadit?“

Zamračila se na něj. „Chci to už mít hlavně za sebou a vypadnout. Nerada chodím na ajnclík někde, kde to neznám.“

Stěna před námi byla tvořená dvěma skleněnými tabulemi, za nimiž byla úzká místnost. Byla tak prudce osvětlená, že to až oslepovalo. Krantz zdvihl telefon, cosi do něj řekl, a za půl minuty se dveře v pravé stěně té místnosti otevřely. Černý policista s postavou kulturisty přivedl šest mužů. Joe Pike šel jako třetí. Ze zbylých pěti byli tři běloši a dva Hispánci. Čtyři z mužů byli stejně vysocí jako Joe nebo menší a jeden byl vyšší. Jen jeden z nich měl džínsy a tričko bez rukávů jako Joe, a to malý Hispánec s vyzáblými pažemi. Další tři na sobě měli kalhoty s laclem, sportovní šponovky, obyčejné kalhoty a trička s delším či kratším rukávem. Úplně všichni měli nasazené sluneční brýle. Kromě Joea byli všichni policisté.

Naklonil jsem se k Charliemu. „Myslel jsem, že mají být oblečeni stejně jako Joe.“

„Podle zákona to musí být jen podobné, a každý si to může vyložit po svém. Uvidíme. Možná to zapracuje v náš prospěch.“

Když se všech šest mužů postavilo vedle sebe na stupínek, Krantz řekl: „Z druhé strany sem není vidět, paní Kimmelová. Nemusíte mít strach. Jste v naprostém bezpečí.“

„Já seru na to, jestli mě viděj nebo ne.“

„Je mezi těmi muži ten, kterého jste viděla vcházet na dvůr Eugenea Dershe?“

„Jo, tenhle,“ prohlásila Amanda Kimmelová.

„Který paní Kimmelová?“

„Ten třetí.“

Ukázala na Joea Pikea.

„Jste si jistá, paní Kimmelová? Dobře si je prohlédněte.“

„Je to on. Vím, co jsem viděla.“

„Do prdele,“ zašeptal Charlie.

Krantz na něj úkosem pohlédl, ale Charlie se díval na – paní Kimmelovou.

„Dobrá, ale musím se vás zeptat znovu,“ prohlásil Krantz. „Říkáte tedy, že jste toho muže číslo tři viděla jít spojovací uličkou vedle vašeho domu a vcházet na dvůr Eugenea Dershe?“

„Jo. Přesně tak. Takový ksicht si člověk zapamatuje. A taky ty pracky.“

„Je to tedy ten muž, kterého jste popsala policejní hlídce?“

„Jo, k sakru. Viděla jsem ho docela dobře. Koukněte se na to tetování.“

„Výborně, paní Kimmelová. Detektiv Watts vás teď odvede ke mně do kanceláře. Děkuji vám.“

Krantz se na ni ani nepodíval, když to říkal. Upřeně sledoval Joea. Nedíval se ani na mě, ani na Charlieho nebo Williamse či kohokoli jiného v místnosti. Ani se neohlédl, když paní Kimmelová odcházela. Aniž by z Pikea spustil oči, sáhl po telefonu.

„Nasaďte podezřelému pouta a přiveďte ho sem, prosím.“

Podezřelému.

Obrovský policista Joeovi nasadil želízka a přivedl ho do pozorovací místnosti.

Krantz sledoval, jak na Pikeových zápěstích zavírají ocelové náramky, a díval se, jak přichází. Když byl Pike konečně mezi námi, sundal mu Krantz brýle, složil je a schoval si je do kapsy. Pro Krantze teď v místnosti kromě něj a Pikea nikdo jiný nebyl. Nikdo jiný ani neexistoval, na nikom jiném nezáleželo, nikdo jiný nestál za pozornost. To, co se chystalo, pro něj znamenalo úplně všechno. Existovala pro něj jen jediná věc.

„Joe Pikeu, jste zatčen pro podezření z vraždy Eugenea Dershe,“ prohlásil.

23

Krantz sám vyplnil všechny formuláře, vzal Joeovi otisky prstů a vyfotografoval si ho. Oddělení vražd z hollywoodského okrsku se sice pokoušelo si ten případ ponechat, protože Dershova vražda spadala do jejich rajónu, ale Krantz si zajistil, aby to vcucla černá díra oddělení vražd a loupeží. Souvisí to prý s vyšetřováním Dershe. Vzájemně se prolínající případy se tomu říká. Chtěl prostě Pikea.

Chvíli jsem jen civěl před sebe. Seděl jsem u prázdného stolu se Stanem Wattsem a přál jsem si, abych mohl s Pikem mluvit. Jednu chvíli ještě pospáváte v posteli a vzápětí se díváte, jak vašeho přítele zatýkají pro vraždu. To jdou hned všechny pocity stranou a člověk se přinutí myslet. Amanda Kimmelová sice Joea identifikovala mezi ostatními předvedenými, ale co to vůbec znamenalo? Jen to, že viděla muže, jenž byl Joeovi podobnější než ti ostatní, kteří byli ke srovnávací identifikaci použiti. Víc bych se dozvěděl, kdybych si s Joem mohl promluvit. A taky kdybych si mohl poslechout asistenta státního návladního. Až budu védčt víc, budu moci začít něco podnikat.

Pořád jsem si to v duchu opakoval, protože jsem věděl, že tomu buď uvěřím, nebo začnu nahlas řvát.

„Jsou to jenom kecy, Wattsi, a vy to víte,“ řekl jsem.

„Vážně?“

„Pike by toho chlapa nezabil. Nemyslel si, že měl ty vraždy na svědomí.“

Watts na mě hleděl bez jakéhokoli výrazu. Seděl už takhle se spoustou lidí, kteří mu tvrdili, že něco neudělali, a přitom to nebyla pravda.

„Aco bude dál, Stane? Masový vrah je mrtev, takže ohlásíte slavné vítězství a vyrazíte na koblihy?“

Wattsův výraz se vůbec nezměnil. „Já chápu, že jste podrážděný kvůli svému příteli, ale neměl byste si mě plést s Krantzem. Já vám klidné vypláchnu hubu pěstí.“

Konečně mě a Charlieho zavedl do hovorny, kde čekal Joe. Místo džínsů a trička měl na sobě modrý vězeňský oblek s nápisem VYŠETŘOVACÍ VAZBA POLICIE LOS ANGELES. Seděl s propletenými prsty a oči měl klidné jako horská jezera. Byl to nezvyk, vidět ho bez slunečních brýlí. Spočítal bych na prstech, kolikrát se mi to poštěstilo. Má neuvěřitelně modré oči. Mžoural, jak nebyl zvyklý na světlo.

Vzdychl jsem si. „Po světě běhá tolik lidí, které je třeba zabít, a ty si musíš vybrat zrovna Dershe.“

Pike se na mě podíval. „To byl vtip?“

Divím se, že mi ještě nikdo nevymyslel přezdívku „Trapas“.

„Než začneme, nechceš něco k jídlu?“ zeptal se ho Charlie.

„Ne.“

„Fajn, takže to vezmeme popořádku. Tvůj případ dostal na starost asistent státního návladního Robby Branford. Znáte ho?“

Oba jsme jen zavrtěli hlavou.

Je to rovný chlap. Jde sice za případem jako pitbul, ale není to podrazák. Za chvíli je tu, takže budeme mít možnost zjistit, co chce předložit soudci. Obžaloba bude vznesena dnes odpoledne. Spadá do pravomoci městského soudu. Nechají si tě zatím tady a těsně před tím tě převezou do budovy trestního soudu. Tam by to nemělo trvat déle než hodinu, maximálně dvě. Branford přednese řeč, uvede důkazy a soudce se rozhodne, jestli existují přijatelné důvody k tomu, aby uvěřil, že ten chlap, co odpráskl Dershe, jsi právě ty.

I když na tebe soudce uvalí vazbu, neznamená to, že jde o důkaz tvé viny. „Jen se prostě ukáže, že je přesvědčen o důvodech, pro které stojí za to postoupit případ soudu. Když to dopadne takhle, budeme žádat o kauci. Jasné?“

Pike přikývl.

„Zabil jsi Dershe?“

„Ne.“

Když to vyslovil, vydechl jsem si. Pike to musel slyšet, protože se na mé podíval. Zacukalo mu v koutku úst.

„Oukej, Joe,“ řekl jsem.

Nezdálo se, že by to na Charlieho udělalo nějaký dojem. Slzy dojetí mu tedy rozhodně nekanuly. Ostatně, už to musel slyšet nejmíň miliónkrát. Jsem nevinen. „Dershova sousedka tě právě identifikovala při předváděčce. Říká, že tě dnes v noci těsně před tím, než byl Dersh zavražděn, viděla vcházet k němu na dvůr.“

„To jsem nebyl já.“

„Byls tam v noci?“

„Ne.“

„Kdes byl?“

„Běhat.“

„Tys byl v noci běhat?“

„To on dělá normálně,“ prohlásil jsem.

Charlie se na mě zamračil. „Ptal jsem se snad tebe?“ Otevřel notes, aby si mohl dělat poznámky. „Tak od začátku. Povídej, cos dělal celý večer. Začít můžeš, řekněme, od sedmi hodin.“

„V sedm jsem jel do obchodu. Zůstal jsem tam do čtvrt na osm. Pak jsem jel domů a udělal si večeři. Doma jsem byl od osmi. Sám.“

Charlie si poznamenal jména Joeových zaměstnanců a jejich domácí telefonní čísla. „Dobrá. Jel jsi domů a udělal sis večeři. Cos dělal potom?“

„Deset minut po jedenácté jsem šel spát. Vzbudil jsem se těsně po druhé a šel jsem si zaběhat.“

Charlie si cosi čmáral. „Ne tak rychle. Cos dělal mezi osmou a jedenáctou?“

„Nic.“

„Jak to myslíš, nic? Díval ses na televizi? Půjčil sis videokazetu?“

„Sprchoval jsem se.“

„Nesprchoval ses snad celé tři hodiny, kristapána! Četl sis? Možná jsi volal někomu z přátel, nebo telefonoval někdo tobě? Nepral sis věci?“

„Ne.“

„Kromě toho sprchování jsi přece něco dělat musel, sakra! Mysli!“

Pike se tedy zamyslel.

„Přemýšlel jsem.“

Charlie se dal znovu do psaní. Viděl jsem, jak se mu pohybují rty, a odečítal jsem mu z nich: PŘEMÝŠLEL.

„Fajn. Takže ses najedl, osprchoval ses a pak jsi ‚přemýšlel‘ až do doby, než sis šel lehnout. Vzbudil ses chvíli po druhé a šel sis zaběhat. Povídej, kudy jsi běžel.“

Joe začal popisovat trasu. Teď už jsem si dělal poznámky i já. Chystal jsem se projít si tu trasu béhem dne a pak ještě ve stejnou dobu, kdy byl běhat, abych se podíval po někom, kdo ho mohl vidět.

„Zastavil jsem se na útesu na Oceán Avenue mezi Wilshirem a San Vicentem. Tam, odkud je vidět na moře. Mluvil jsem tam s nějakou holkou. Jmenovala se Trudy.“

Pike ji popsal.

„Žádné příjmení?“ otázal se Charlie.

„Neptal jsem se. Měla schůzku s nějakým Mattem. Pak přijel černý minivan. Byl to nový dodge bez poznávací značky a bez převozního čísla. Vzadu měl na skle ochrannou fólii. Nastoupila a odjeli. Ať tam seděl kdokoli, musel mě vidět.“

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se.

„Na útes jsem se dostal asi deset minut před třetí. Ve tři už jsem zase běžel dál.“

Charlie povytáhl obočí. „S těmi časy jseš si jistý?“

„Ano.“

„Ta stará dáma slyšela výstřel jen asi patnáct minut nato. Od pobřeží ses k Dershovi za tu chvíli nemohl dostat ani náhodou. Žádným způsobem. Dokonce ani ve tři ráno ne.“

Charlie přikývl. Bylo vidět, že o tom přemýšlí a má radost. „Fajn. To už by nám mohlo pomoct. Možná nám pomůže i ta holka. Taky jsi při tom běhání mohl natrefit na spoustu potencionálních svědků.“ Pohlédl na mě. „Začneš na tom dělat?“

„Ano.“

Někdo zabouchal na dveře a Charlie křikl: „Dál!“

Ve dveřích se objevila Williamsova hlava. „Je tu asistent státního návladního.“

„Hned jsme tam.“

Když Williams zavřel dveře, zeptal se Joe: „A co ta kauce?“

„Máš svou firmu. Máš dům. To všechno nám bude k dobru, až se budu snažit přesvědčit soudce, že neutečeš. Ale protože jde o vraždu, bude záležet na jejich důkazech. Branford si určitě od té staré dámy hodně slibuje, ví však – stejně jako soudce – že výpověď očitého svědka je ten nejméně spolehlivý důkaz, jaký se vůbec dá použít. Jestli nemá nic jiného než tu svědkyni, nejsme na tom tak zle. Prostě jen čekej a ničeho se neboj, jasné?“

Pike na mě upřel pohled svých klidných modrých očí a já bych v tu chvíli dal nevímco za to, abych věděl, co se za nimi odehrává. Vypadal docela pokojně, jako by ho už v životě potkaly mnohem horší věci, a nic z toho, co se tu mohlo stát, je nemohlo překonat. Dokonce ani teď ne. Ani když byl obviněn z vraždy.

„Nezapomeň na Karen,“ řekl mi.

„Nezapomenu, ale teď jde hlavně o to dostat tě ven. Edward Deege je mrtev. Našli ho zavražděného.“

Pike naklonil hlavu na stranu. „Jak se to stalo?“

„Dolanová říká, že to vypadá na běžnou pouliční rvačku, ale vyšetřuje to hollywoodský okrsek.“

Pike pouze přikývl.

„Zkusím najít tu Trudy.“

„Já vím.“

„Neměj strach.“

„Nemám.“

Vytáhl jsem z kapsy košile sluneční brýle a podal jsem mu je. Šlehl po nich pohledem.

„Krantz by mi je stejně vzal.“

„Tak honem, proboha,“ přerušil nás Charlie Bauman. „Nemáme na to celý den.“

Schoval jsem tedy brýle a vyšel za Charliem ven.

Robert Branford byl vysoký chlapík s ohromnýma rukama a naježeným obočím. Čekal na nás v hale, odkud nás zavedl do zasedací místnosti, kde už v čele dlouhého stolu seděl Krantz.

V rohu byla televize a videopřehrávač a na stole ležela tenká hromádka spisů a zápisníky. Televize byla puštěná, ale obrazovka nabízela pouze zrnění. Zajímalo by mě, na co se dívali.

Ještě dřív, než za námi zapadly devře, se Charlie zeptal: „Tak co, Robby, už jsi mluvil s tou svou svědkyní?“

„S paní Kimmelovou? Zatím ještě ne. Sejdu se s ní až po vznesení obžaloby.“

„Raději by ses na ni měl podívat clřív.“

„Pročpak, Charlie? Má snad tři hlavy?“

Charlie naznačil pohyb, jako by do sebe hodil panáka. „Ráda si přihne. Kristepane, Krantzi, nechápu, jak jste mohl při té identifikaci stát tak blízko ní. Málem to se mnou seklo, když kolem mě prošla.“

Branford sáhl do aktovky a z jednotlivých obálek začal vytahovat papíry. Otočil se ke Krantzovi a povytáhl obočí.

Krantz kupodivu přikývl. „Pije.“

Charlie se posadil ke stolu, aniž by se obtěžoval otevírat aktovku. „Řekl ti Krantz o tom garandu? Jestli pojedeš k ní domů, měl bys nejdřív vystrčit bílou vlajku, než vylezeš z auta.“

„Řekl jsem mu to, Baumane,“ promluvil Krantz. „Jak to s tím souvisí?“

Charlie rozhodil rukama jako nevinnost sama. „Jen jsem chtěl mít jistotu, že Robby ví, do čeho se pouští. Osmasedmdesátiletá notorička, která míří z okna ‚em jedničkou‘ na každého, kdo projde kolem. Až tohle předneseš u soudu, bude to vypadat fakt dobře.“

Branford se zasmál. „Jistě, Baumane. Máš samozřejmě na mysli jenom moje dobro.“ Branford vytáhl z aktovky tenký svazek papírů a podal ho Charliemu. „Tady je výpověď paní Kimmelové a záznam hlášení hlídky, která přijela po jejím telefonátu. Z laboratoře ještě nic nemáme, ale jakmile něco dostaneme, opatřím ti kopii.“

Charlie nepřítomně prolistoval papíry. „Díky, Robby. Doufám, že seženeš kromě paní Kimmelové ještě něco, co bys mohl soudu nabídnout.“

Branford se upjatě usmál. „Seženu, ale začneme u ní. Máme očitou svědkyni, která tvrdí, že se tvůj mandant pohyboval na místě činu, a určila ho při srovnávací idenifikaci. Kromě toho máme pozitivní výsledky stěrů, které prokazují, že Pike před nedávnem použil střelnou zbraň.“

„Pike má obchod se zbraněmi. Střílí každý den, co ho znám,“ prohlásil jsem.

Krantz se pohodlně opřel. „Jo. A dneska se prostě trefil až moc dobře.“

Charlie ho ignoroval. „Laboratoř už potvrdila, že byla vražedná kulka vypálena z Pikeovy zbraně?“

„Laboratoř jeho zbraně teprve zkoumá.“

„Víte vůbec, kolik jsme toho u něj našli?“ vyjel Krantz. „Dvanáct krátkých zbraní, čtyři brokovnice a osm pušek, z toho čtyři plně automatické útočné pušky. Z tohohle chlapa by zastánci kontroly vlastnictví zbraní měli fakt radost.“

Charlie naznačil, že nemá moc času. „Jo, jo, jo, a každá ta zbraň je legálně držená. Tomu se říká přání otcem myšlenky, Robby. Mezi těmihle zbraněmi tu vražednou nenajdeš.“

Branford pokrčil rameny. „Pravděpodobně ne, ale na tom tolik nezáleží. Je to bývalý policista. Ví toho dost, aby se vražedné zbraně včas zbavil. Má alibi?“

Teď se zatvářil znechuceně zase Charlie. „Pike byl v Santa Monice. U oceánu.“

„Výborně. Poslouchám.“

„Právě hledáme svědky.“

Branfordovi se nepodařilo zcela ovládnout úsměv. „A jediné, co chceš po mně, je, abych ti věřil.“ Posadil se na židli poblíž svých spisů a opřel se. Možná si to předtím s Krantzem nacvičovali. „Pokud jde o motiv, máme tady Karen Garciovou. Pike považoval Dershe za vraha své přítelkyně. Byl v centru vyšetřování a nemohl přenést přes srdce, že všichni vědí, že to udělal Dersh, ale policie nemůže sehnat důkazy.“

„Jejich vztah skončil už před lety,“ prohlásil jsem. „Promluvte si s jejím otcem a ověřte si to.“

„Co na tom záleží? Když jde o ženské, chovají se chlapi jako cvoci.“

Branford vytáhl z aktovky další obálku a hodil ji na stůl.

„Kromě toho máme co dělat s poměrně labilní osobností, co? Podívej se do jeho záznamů. Vidíš, v kolika přestřelkách byl zapletený? Vidíš, kolik zabil lidí? Máme co do činění s člověkem, který se k řešení svých problémů nerozpakuje použít smrtící zbraň.“

Sledoval jsem Krantze. Přikývl pokaždé, když Branford přišel s nějakou indicií, ale všechno dohromady to moc neznamenalo. Ale Krantz vypadal sebejistě a spokojeně, jako by ho vůbec nevyváděla z míry pochybná váha takzvaného zázemí podezřelého. Dokonce i Branford vypadal pobaveně, jako by věděl, že na nás ještě nic moc nevybalil.

„Pořád jsem ještě nepochopil, jak jste přišli zrovna na Joea.“

Oba se na mě podívali.

Pak Branford řekl: „To ta stará dáma.“

„Ona zná Joea osobně? Zavolala 911a řekla, že viděla, jak se uličkou plíží Joe Pike?“

Krantz uvolnil paže zkřížené na prsou a předklonil se. „Tak si dejte dohromady dvě a dvě, Sherlocku. Kolik chlapů v tričku bez rukávů, s tetováním a slunečními brýlemi běhá po nocích venku?“

„Třeba někdo, kdo se snaží vypadat jako Joe Pike, Sherlocku.“

Krantz se zasmál. „Ale prosím vás, Cole! Člověk nemusí být zrovna Einstein, aby mu to došlo!“

Charlie schoval papíry, které mu Branford podal, do své aktovky a vstal. „Je to slabota, pánové. Fakticky slabota. Já se sem ženu, čekám, že mi předložíte nějaké opravdové důkazy, jako například Pikeovy otisky prstů na klice u dveří Dershova domu, a dozvím se, že jediné, co proti němu máte, jsou vaše pochybnosti o přiměřeném množství zbraní v jednom bytě. To je hodně chabé, Robby. Tu starou dámu za chvíli přesvědčím, že viděla Santa Clause, a soudce se ti vysměje do očí.“

Robby Branford se najednou zatvářil strašlivě škrobeně. „No, je tu ještě něco. Chcete se na to podívat?“

Nečekal, až mu někdo z nás odpoví. Přistoupil k videu a stiskl tlačítko pro přehrávání.

Modravá zrnící obrazovka byla vystřídána němými barevnými záběry sledovací kamery, zaměřené na zadní trakt domu. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že to je Dershův dům. Já jsem ho ale viděl jen zpředu.

„Je to záznam sledování Dershova domu,“ oznámil Krantz. „Vidíte to datum tady dole?“

Čas a datum byly v levém dolním rohu obrazovky. Podle data to byly záběry pořízené tři dny před pohřbem Karen Gardové. Toho dne jsem se dozvěděl pravdu o pěti obětech. Byl to den, kdy se byl Pike podívat na Dershe.

Viděli jsme velký záběr na okno do Dershovy pracovny a uvnitř dvě rozmazané postavy. V jedné jsem rozeznal Eugenea Dershe, v té druhé jen nějakého dalšího muže.

„To není Pike,“ prohlásil jsem.

„Ne, to není. Dávejte pozor a sledujte okraj domu až v těch místech, kde je vidět ulice.“

Krantz poklepal na levý horní roh obrazovky. Byla tam vidět část Dershovy příjezdové cesty a za ní ulice.

Krantz stiskl knoflík a záběry se zpomalily. O pár sekund později se v obraze objevila kapota červeného džípu Cherokee. Když se ukázala i kabina, Krantz stiskl tlačítko pro zastavení obrazu.

„Tohle ale je Pike,“ prohlásil pak.

Charliemu vyprchala barva z tváří a ústa se mu sevřela do tenké tmavé čárky.

Obraz poskakoval záběr po záběru. Joeova hlava se otočila. Pak se Joe podíval na dům. A pak zmizel.

„Až tohle uvidí porota, dá si to dohromady se vším ostatním, co máme, a bude si myslet přesně to, co si myslíme my. Pike si to tam byl očíhnout a připravoval se na vraždu.“

Robby Branford strčil ruce do kapes. Vypadal, že je sám se sebou a se svými důkazy spokojen. „Teď už to vypadá docela jinak, co, Charlie? Řekl bych, že tvůj klient půjde sedět.“

Charlie Bauman mě vzal za paži a prohlásil: „Jdeme. Půjdeme ven a promluvíme si o tom.“

Charlie mě držel za paži, dokud jsem ho v hale nesetřásl. „Není to tak, jak to vypadá. Bylo to tři dny před pohřbem Karen Gardové. Pike si tam zajel, jen aby se na Dershe podíval.“

„Nemluv tak nahlas. Proč by se měl jezdit dívat na Dershe?“

„Ten den jsem se dozvěděl o dalších zavražděných a o tom, že Krantz Dershe podezírá.“

„Takže Pike si chtěl prověřit podezřelého?“

„Jo. Tak se to dá říct.“

Charlie mě zavedl k výtahům a důkladně se rozhlédl, aby se ujistil, že nablízku není nikdo, kdo by nás mohl slyšet. „Jel si tam s Dershem promluvit? Zeptat se ho, jestli to udělal?“

„Ne. Prostě se na něj chtěl jenom podívat.“

„On se na něj jen díval?“

„Chtěl si na vlastní oči ověřit, jestli mu Dersh připadá jako vrah.“

Charlie si vzdychl a zavrtěl hlavou. „Už se vidím, jak tohle vysvětluju porotě:‚Musíte pochopit, dámy a pánové, že můj klient je zatracené médium, a proto se snažil telepaticky zjistit, jestli je Dersh vrahem nebo ne.‘“ Znovu si vzdychl. „Tohle pro nás začíná vypadat opravdu, ale opravdu špatně.“

„Bude se to probírat už při čtení obžaloby?“

„Jasně že se to bude probírat. Podívej se, už teď ti můžu s jistotou říct, že Joe bude zadržen a předán soudu. Bude to muset vydržet. Náš problém teď není soudce rozhodující o obžalobě. Náš problém bude porota.“

„A co kauce?“

„Já nevím.“ Charlie vytáhl z kapsy saka krabičku cigaret a jednu si strčil do úst. Byl nervózní.

Policista, který šel zrovna kolem, řekl: „Tady by se nemělo kouřit. Je to budova města.“

Charlie si zapálil. „Tak mě zatkněte.“

Policista se zasmál a kráčel dál.

„Podívej se, Elvisi, já porotě nebudu povídat, že Pike chtěl toho chlapa jenom vidět. Vymyslím si něco lepšího, ale stejně to pořád vypadá špatně.“ Podíval se na hodinky. „Za pár minut ho povezou do budovy trestního soudu. Zajedu tam a ještě před čtením obžaloby si s ním promluvím.“

„Sejdeme se tam.“

„Ne, nesejdeme. Ty teď začneš hledat tu holku, co se s ní Pike potkal u moře. Když budeš sedět v jedné místnosti se mnou, nejsi nám nic platný.“

Dveře výtahu se otevřely a my jsme vstoupili dovnitř. Tam už stály dvě ženy a jeden chlap se značnou nadváhou. Menší z žen podrážděně zavětřila, když spatřila cigaretu. „Tady se nesmí kouřit.“

Charlie vyfoukl mračno kouře a rozehnal ho mávnutím ruky. „Omlouvám se. Hned to zahodím.“

Nezahodil nic.

„Jak moc je to špatné, Charlie?“

Bauman zhluboka potáhl z cigarety a vyfoukl směrem k té ženě strašlivý oblak dýmu.

„Už jsi někdy slyšel něco o nedostatečné obhajobě?“

24

Když jsem vycházel z Parker Center, hlasy lidí kolem mě zněly vzdáleně a tlumeně. Svět se změnil. Karen Garcíová i Eugene Dersh byli najednou pryč. Policie se domnívala, že masový vrah je po smrti, ale i když to nebyla pravda, nijak na tom nezáleželo.

Pro mě existoval jen Joe za mřížemi a nutnost zachránit ho.

Celé odpoledne jsem strávil na cestách po šestimílové trase, kterou Pike v noci běžel, a zastavoval jsem se v obchodech, o nichž jsem si myslel, že by mohly fungovat nepřetržitě. Když jsem dojel až k místu na Oceán Avenue, kde se Pike setkal s tou dívkou, nechal jsem auto stát a šel jsem dál pěšky. Park byl plný skupinek bezdomovců, z nichž někteří spali ve slunečním žáru rozložení na dekách, jiní spolu v hloučcích debatovali a další měli plné ruce práce s prohledáváním kontejnerů na odpadky. Když spali, budil jsem je, když se bavili, přerušoval jsem je, a všech jsem se ptal, jestli neznají Trudy nebo Matta, nebo zda v noci neviděli běhat kolem muže se slunečními brýlemi. Téměř všichni horlivě přisvědčovali a všichni nejspíš lhali. Podle jednoho byla Trudy vysoká a hubená, podle dalšího zase malá a tlustá, jeden mi dokonce tvrdil, že měla jen jedno oko. Běžec byl podle nich buď černoch, který sháněl orgány bezbranných nešťastníků, nebo tajný vládní agent na noční obchůzce. Zvlášť ochotně se ke spolupráci stavěli schizofrenici. Nestihl jsem si skočit ani na oběd.

Prošel jsem každý hotel na Oceán Avenue, zjišťoval jsem si jména zaměstnanců noční směny, a když jsem byl konečně hotov, chvátal jsem domů, abych začal s telefonováním. První objížďka Joeovy trasy mi zabrala téměř pět hodin a zanechala ve mně pocit, že jsem toho moc nedokázal.

Vražda Eugenea Dershe byla stěžejním tématem odpoledních zpráv na všech televizních kanálech ve městě. Policie prozradila Joeovo plné jméno a označila ho za hlavního podezřelého. Na jednom programu se objevila jeho fotografie s titulkem BDĚLÝ MSTITEL. Všichni oznamovali, že Dersh byl hlavním podezřelým v případu nedávné série vražd a že zdroj „z vyšších míst losangeleské policie“ tvrdí, že vyšetřování poběží dál, ačkoli se nepočítá s identifikací dalšího podezřelého. Během zpráv se vrátil domů kocour a díval se se mnou.

Deset minut před pátou zazvonil telefon, a když jsem ho zvedl, uslyšel jsem hlas Charlieho Baumana: „Čtení obžaloby právě skončilo. Je v base.“

Znělo to dutě.

„A co kauce?“

„Žádná nebude.“

Připadal jsem si otupělý a vyčerpaný, protože mé hektické tempo si začínalo vybírat svou daň.

„Další jednání bude u Nejvyššího soudu asi za měsíc. Můžu to tam s tou kaucí znovu zkusit. Možná se soudce přikloní na naši stranu. Tenhle to neudělal.“

„Co bude teď?“

„Dalších pár dnů bude Joe na Parker Center a pak ho převezou do ústřední mužské věznice. Strčí ho do bezpečného křídla, protože je to bývalý policajt, takže v tomhle směru nemusí mít strach. Z čeho ale strach mám, je jeho obhajoba. Našel jsi už někoho, kdo ho tu noc viděl?“

„Zatím ne.“ Pak jsem mu vyprávěl, jak jsem strávil den.

„Proboha, kolik jmen máš na seznamu?“

„Dvě stě čtrnáct jen mezi hotelovým personálem a zaměstnanci obchodů.“

„No nazdar. Pracuješ rychle.“

Mně to tak nepřipadalo.

„Podívej se, odfaxuj ten seznam ke mně do kanceláře. Zítra se na to podívá moje sekretářka. Ty budeš dál šlapat chodník.“

„Já ty telefony vyřídím.“

Charlie zaváhal. Když znovu promluvil, byl jeho hlas klidný „Nehraj na mě machra, Elvisi.“

„O čem to mluvíš?“

„Už je po šesté. V obchodech se zavírá a noční směna ještě nenastoupila. Komu chceš volat?“

Sám jsem nevěděl.

„Prozatím je Joe v pohodě. Teď máme čas. Nech nás to udělat, jasné?“ Mluvil se mnou jako s malým klukem, který ztratil nejlepšího kamaráda, a otcovsky mi vysvětloval, že když budu klidný, všechno bude v pořádku.

„Odfaxuju ti to, Charlie.“

„Dobře. Promluvíme si zítra.“

Když jsem zavěsil, odeslal jsem seznam, vyndal z chladničky pivo a vzal si ho na verandu. Vzduch byl ještě horký, ale obloha nad kaňonem byla jasná. Dva jestřábi se vznášeli v dlouhých líných okruzích. Jako by viseli ve vzduchu. Trpělivě nakláněli hlavy ze strany na stranu, jak pátrali po hraboších a syslech. Často jsem je takhle vídal kroužit celé hodiny. Trpěliví lovci mívají úspěch. Charlie měl pravdu. Ve výcvikovém středisku rangers ve Fort Benningu v Georgii nás učili, že panika zabíjí. Chlapi, kteří přežili tři války za sebou, nás přesvědčovali o tom, že když člověk zpanikaří, přestane přemýšlet, a jakmile nepřemýšlí, zemře. Seržant Zim nás každý den nechal běhat pět mil s třicetikilovou plnou polní, s plnou zásobou střeliva a s „em šestnáctkami“. Mezi jednotlivými dávkami jsme museli křičet: „Mou nejnebezpečnější zbraní je mozek! Říká to seržant Zim a seržant Zim se nikdy nemýlí! Seržant Zim je Bůh! Děkujeme ti, Bože!“

Když je člověku osmnáct, udělá to na něj dojem.

„Jasně, ty idiote,“ řekl jsem si. „Mysli.“

Jestli Amanda Kimmelová viděla muže oblečeného jako Joe, se slunečními brýlemi a s tetováním, jako má Joe, pak si na Joea někdo hraje. Joea bych nejlépe očistil ne tím, že najdu Trudy nebo Matta, ale tím, že objevím právě tohohle člověka. Zatím jsem měl ale jen to, čím se nejspíš nemohl pochlubit nikdo jiný – absolutní víru v to, že Joe Pike mluví pravdu. Nepochyboval jsem o něm. Nikdy bych o něm nepochyboval. Klidné mohli mít videonahrávku, na které Joe do toho domu vchází, ale kdyby ukázal na obrazovku a prohlásil, že to není on, věřil bych mu.

Člověk pracuje s tím, co má, a já jsem neměl nic než víru. Strašná spousta lidí už zjistila, že to stačí.

Je třeba hledat styčné body.

Krantz to dělal také tak. Hledal lidi, kteří měli motiv k zabití Dershe. Myslel si, že Pikeovým motivem byla Karen. Stejný motiv měl i Frank García. Ten měl navíc peníze na to, aby Dershe nechal zabít, ale nehodil by to na Joea. Znamenalo to tedy, že je tu ještě někdo další, a já jsem si lámal hlavu tím, jestli má ten někdo nějaký styčný bod s Dershem, nebo ho jenom využil jako prostředku k dosažení cíle. K tomu, aby dostal Pikea. Možná tu vůbec nešlo o Dershe, nýbrž o Joea.

Vrátil jsem se dovnitř pro poznámkový blok, znovu jsem vyšel ven a načrtl si časovou osu. Od Kareniny vraždy až do chvíle, kdy byl Dersh prohlášen za podezřelého, uplynulo šest dnů. Od tohoto prohlášení do jeho vraždy uplynuly pouhé tři dny. Snažil jsem se představit si člověka, který má na Pikea pifku, jak se dívá na televizi. Nenávidí ho, a přestože nikdy v životě neslyšel ani o Karen Garcíové, ani o Eugeneu Dershovi, sotva to uvidí, okamžitě se mu rozsvítí. Když sejmu Dershe, dostanu Pikea! A to všechno v rozmezí pouhých tří dnů.

Trochu přitažené za vlasy.

Znamenalo to, že neznámý musel o Dershovi vědět ještě dřív, než ho znalo celé město, a měl čas si všechno promyslet. Kromě toho všichni v L. A. věděli, že policie Dershe nepřetržitě sleduje. Tenhle záhadný chytrák ale vyrazil do akce až po tom, co bylo sledování odvoláno. To mi vrtalo hlavou.

Odnesl jsem pivo dovnitř, vylil jsem ho a vrátil jsem se na verandu. Jestřábi pořád ještč kroužili. Původně jsem si myslel, že loví, ale možná si jen vychutnávali létání. Domníval jsem se, že hledají kořist, ale třeba se jen hledali navzájem a těšili se ze společnosti toho druhého v závratné výšce nad zemí. Zamilovaní jestřábi.

Leckterý vztah je úplně jiný, než se na první pohled zdá.

Došel jsem k názoru, že vrahem musí být někdo, kdo má vztah jak k Joeovi, tak k Dershovi. Joe měl k Dershovi vztah stejný jako Frank – spojovala je Karen. Možná, že vraha sjoem spojovala také ona.

Zašel jsem dovnitř, našel jsem si telefonní číslo Samanthy Dolanové a zavolal jsem jí.

„Ale ne! Pan Nejlepší osobně!“ řekla, když mě uslyšela.

Měl jsem dojem, že je opilá.

„Jste v pořádku, Dolanová?“

„Kristepane, mohl byste mi říkat Samantho?“

„Samantho.“

„Nejspíš voláte kvůli svému kámošovi, co? Nebo si chcete jen tak zaflirtovat?“

„Jde o Joea.“

„Jsem z kola venku. Copak si nevzpomínáte? Vyrazili mě z vyšetřovací skupiny, nevím, co Krantz dělá, a ani mě to nezajímá. Ale podle toho, co jsem slyšela, by se to Pikeovi dalo docela dobře přišít.“

„Já vím, že toho na něj Branford má hodně, ale říkám vám, že to Pike neudělal.“

„Ale no tak. Vždyť jste tam nebyl, nebo snad ano? Neviděl jste to.“

„Znám ho, a to stačí. Pike by nevrazil k Dershovi do domu uprostřed noci a neodpráskl by ho. To není jeho styl.“

„A jaký styl vraždy by tedy použil, když ho tak dobře znáte?“

„Pike by to udělal a nikoho by ani nenapadlo, že by to mohl být on. Jeho oběť by prostě zmizela. Jeden den by tu ještč byla a druhý den by po ní nebylo ani stopy, a vy byste si marně lámala hlavu tím, co se stalo, Dolanová. Takhle by to udělal Pike, a věřte mi, že byste tělo nikdy nenašli. Pike je nejnebezpečnější člověk, jakého znám, a znám jich dost. Nemá sobě rovného.“

Dolanová na to neřekla nic.

„Dolanová? Jste tam ještě?“

„Něco mi říká, že byste mohl být taky pěkně nebezpečný.“

Neodpověděl jsem. Ať si myslí co chce.

Dolanová vzdychla. „Tak dobře, pane Nejlepší. Co chcete?“

„Ať Dershe zabil kdokoli, mohl by mít s Joem spojitost přes Karen Garcíovou, čímž se dostáváme zpátky do doby, kdy dělal Pike u hlídkové služby policie. Jeho partnerem byl nějaký Abel Wozniak.“

„Jistě. Policajt, kterého Pike zabil.“

„Takhle to říkat nemusíte, Dolanová.“

„Tohle se jinak říct nedá.“

„Chci zjistit, jestli se kolem něj tehdy nepohyboval nékdo, kdo by mohl Pikea nenávidět natolik, že by zabil Dershe jen proto, aby to na Joea mohl hodit. Budu potřebovat záznamy a složky a bez pomoci se k nim nedostanu.“

Zase mi neodpověděla.

„Dolanová?“

„Jste na špatné adrese, chápete? Já už jsem i bez toho po krk v průšvihu.“

Zavěsila.

Zavolal jsem jí znovu, ale nechala telefon vyvěšený. Nejspíš měla moc práce. Další půlhodinu jsem to zkoušel po pěti minutách. Pořád moc práce.

„Do prdele.“

Dvacet minut nato jsem seděl u stolu v jídelně a přemýšlel o tom, že Dolanové zkusím zavolat znovu, když vešla Lucy. Svlékla si plášť, zula boty a zamířila k chladničce, aniž by se na mě podívala.

„Předpokládám, že o Joeovi už jsi slyšela,“ řekl jsem.

„Sledovala jsem to v práci. Měli jsme své lidi u čtení obžaloby.“

„Aha.“

Nepřišla mě políbit. Zatím se na mě ani nepodívala.

*řv

„Chceš něco jíst?“

Zavrtěla hlavou.

„Nebo by sis dala trochu vína?“

„Možná za chvilku.“

Jen civěla do chladničky.

„Co se stalo?“

Ještě chvíli tam hleděla a pak zavřela dvířka.

„Spoustu věcí jsem o Joeovi vůbec nevěděla.“

Cítil jsem, jak se mě neodbytně znovu zmocňuje všechno to napětí předešlého dne.

„Viděla jsem tu nahrávku, kterou Branford zdůvodňoval svůj protest proti kauci. Mluvil taky o všech těch přestřelkách, kterých se Joe zúčastnil, a o lidech, které zabil.“

Napětí přešlo v bodavou bolest.

„Považovala jsem Joea za silného, klidného chlapa, za tvého nejlepšího přítele, ale teď mám pocit, že jsem ho vůbec neznala. Mrzí mě, že jsem se to dozvěděla. Mrzí mě, že se znám s člověkem, který byl schopen takových věcí.“

„Ty víš, že se k tobě chová slušně a s respektem. Víš, že je hodný na Bena a že je to můj nejlepší přítel.“

V očích jí prokmitl záblesk nejistoty a obav. „Proboha, Branford říkal, že zabil čtrnáct lidí!“

Pokrčil jsem rameny. „To se dá zvládnout v L. A. zrovna tak jako kdekoli jinde.“

„Mně to jako velká legrace nepřipadá.“

Měl jsem chuť něco s tou bolestí udělat, ale nedalo se proti ní podnikat vůbec nic. Chtěl jsem ještě jednou zavolat Dolanové, ale neudělal jsem to. „Ti lidi, které zabil, se snažili zabít jeho, mě nebo prostě někoho, koho chtěl Joe chránit. Není to žádný pistolník. Nikdy nespáchal nájemnou vraždu ani nikoho nezabil bez důvodu. Když už zabíjel, znamenalo to, že se dostal do situací, které to vyžadovaly. Zrovna tak jako já. Možná, že je něco nedobrého v nás obou. To tím chceš naznačit?“

Lucy přistoupila ke dveřím, ale neprošla jimi. „Ne, to neříkám. Jenom je toho na mě trochu moc najednou. Omlouvám se. Nechtěla jsem být taková.“ Přinutila se k úsměvu, ale byl strnulý. „Neviděla jsem tě celý den a chyběl jsi mi. Kvůli tomu, co jsem slyšela o Joeovi, jsi mi chyběl ještě víc. Já jen prostě nevím, co si mám myslet. Četla jsem dokumenty, které Branford předložil soudu, a to, co jsem se z nich dozvěděla, mě vyděsilo.“

„S tím se právě počítalo, Lucy. Proto Branford ty dokumenty použil při argumentaci proti kauci. To ty přece dobře víš.“

Měl jsem chuť vstát a jít k ní, ale nemohl jsem. Toužil jsem po tom víc než po čemkoli jiném. Napadlo mě, že ona možná zrovna tak touží, abych to udělal, nebo to chce udělat sama, ale i jí v tom cosi brání.

„Elvisi?“

„Co je?“

„Zabil Joe toho člověka?“

„Ne.“

„Jseš si tím jistý?“

„Ano. Ano, jsem si jistý.“

Přikývla, ale její hlas zněl slabě a jakoby z velké dálky.

„Já si nejspíš tak jistá nejsem. Myslím, že by to udělat mohl. Možná si dokonce myslím, že to byl opravdu on.“

Chvíli jsme tam jen beze slova stáli. Pak jsem odešel do obývacího pokoje a pustil rádio. Do kuchyně už jsem se nevrátil.

Seděl jsem na gauči a díval se ven na tmavnoucí oblohu. Uvědomil jsem si, že tam, kde Joe Pike tráví dnešní noc, jsou vidět jen zdi.

Zajímalo by mě, nač se v tu chvíli dívá vrah.

Číslo šest

Horký vítr od oceánu zanáší zápach veřejných záchodků až tam, kde se pod mohutným oleandrem skrývá vrah. MacArthur Park je v tuto noční dobu tichý. Vynikající čas pro lov.

Vraha přemáhá vzrušení z toho, jak mu všechno vychází. Speciální vyšetřovací skupina si ještě nepropojila těch pět vražd žádným společným vodítkem, okrsek Hollywood začíná sbírat důkazy ve věci vraždy Edwarda Deege, a zabití Dershe se ukázalo jako mimořádně vhodně zvolený tah.

Joe Pike je ve vězení a zůstane tam, dokud mu nějaký na doživotí odsouzený grázl nevrazí železnou tyč mezi žebra.

Pak bude všechno, jak má být.

Vrah se usmívá, jen na to pomyslí. Neusmívá se často. Naučil se to od Pikea. Studoval jeho rysy a chování dlouho. Pike. Člověk, kterého nenávidí víc než kohokoli jiného. Tohle je ale mimořádná chvíle a spousta nenávisti tu najde svůj ventil.

Pike. Vždycky se dokonale ovládá.

Pike. Vždycky je absolutně nad věcí.

Pike, který mu všechno vzal a pak mu poskytl smysl života.

Pomstychtivost je zosobněná droga.

Jediný zádrhel by mohla představovat ta Trudy. Vrah udělal všechno, co mohl, aby se před někým, jako je ona, ochránil. Sledoval Pikeův dům, ujistil se, že je Pike sám, čekal, dokud se všude nezhaslo, a pak čekal ještě déle, aby měl jistotu, že Pike bude spát, až se vydá zabít Dershe. Vrah má podezření, že žádná Trudy neexistuje a že si to Pike vymýšlí, ale není si jistý a domnívá se, že bude možná muset najít Trudy sám. Mohl by její jméno zadat do počítače Národního ústředního identifikačního systému nebo FBI. A kdyby ho náhodou někdo v hledání předběhl, bude to vědět včas. Pak se s ní vypořádá.

Hlavní dřinu už má ale za sebou. Stačí jen pozabíjet ten zbytek a stoprocentně zajistit, aby byl Pike usvědčen.

To znamená připravit se na Pikeova partnera Elvise Colea.

Pitomé jméno.

Vrah zrovna uvažuje o tom, jak by rhohl Colea vyřídit, když zaslechne blížícího se Jesuse Lorenza a sevře v ruce pažbu pistole ráže .22, jejíž hlaveň upevnil do umělohmotné láhve od chlorového bělidla. Nemůže být pochyb o tom, že je to Lorenzo. Měří metr padesát, na nohou má červené lodičky na deseticentimetrovém podpatku a na sobě červené, těsně přiléhající saťénové šaty a platinovou paruku. Vrah ho sledoval při pohybu po MacArthur Parku šest nocí. Čekal na tuto chvíli.

Když Jesus Lorenzo zmizí na pánských záchodcích, vrah vyjde z úkrytu pod oleandrem a jde za ním. Kolem není živá duše. Nikdo není ani uvnitř na toaletách. Vrah to ví, protože už je tady skoro dvě hodiny.

Plán pokračuje.

Budeš platit, ty parchante. Pomsta je ta nejúžasnější droga.

25

Můj další den s Lucy začínal ránem plným opatrného váhání, které ve mně zanechávalo nepříjemný pocit. Do našeho vztahu vstoupilo něco nového a ani jeden z nás nevěděl, jak se s tím vypořádat. Spali jsme společně, ale nemilovali jsme se. Ačkoli ještě vypadala, že spí, myslel jsem si, že to hraje. Chtěl jsem s ní mluvit o Joeovi. Chtěl jsem, aby z něj neměla žádné nepříjemné pocity, ale nevěděl jsem, jestli je to vůbec možné. Když jsem se konečně rozhodl jít k věci, musela odejít do práce.

Když odcházela, zeptala se mě: „Uvidíš se dneska s Joem?“

„Ano. Nejspíš později.“

„Pozdravoval bys ho ode mě?“

„Jistě. Mohla bys jít se mnou a navštívit ho taky.“

„Musím do práce.“

„Jasně. Já vím.“

„Ale možná se mi to podaří.“

„Luce?“

Podívala se na mě.

„Ať je Joe jakýkoli, já jsem úplně stejný.“

Tohle nejspíš slyšet nechtěla.

„Myslím, že nejvíc mi vadí to, že tobě tyhle věci nevadí. Bereš je jako něco docela běžného, ale nic běžného to není.“

Nevěděl jsem, co říct, aby to nevyznělo alibisticky, takže jsem raději neřekl nic.

Lucy za sebou zavřela dveře a odešla do práce.

Další krásný den ve městě andělů.

Napadlo mě, že bych mohl zatelefonovat sekretářce Charlieho Baumana a říct jí, co už jsem zvládl, ale pravděpodobně ještě nebyla v kanceláři. Věděl jsem, že jí to Charlie může říct sám, ale chtěl jsem se toho ujmout. Rovněž jsem chtěl kontaktovat jak FBI, tak státní policii, abych dosáhl zpřístupnění jejich databanky, kde se evidují pohřešované a uprchlé děti. Chtěl jsem zjistit, jestli se mi nepodaří získat nějaké stopy alespoň zadáním křestních jmen Trudy a Matt, a také jsem se chtěl podívat do hlášení o ukradených vozidlech. Možná bych tam mohl objevit černý minivan dodge. Rozhodl jsem se, že nejdřív zavolám Dolanové. Zvedl to Williams.

„Zdravíčko, Williamsi. Je tam Dolanová?“

„Proč vás to zajímá?“

„Chci s ní mluvit.“

„Ještě jsem ji neviděl. Chcete vědět, co řekl Krantz?“

„Nejspíš se mi to nebude líbit, co?“

„Krantz tvrdí, že jste v tom nejspíš namočený s tím parchantem Pikem. Říká, že jestli vás do toho dokáže zaplést, možná si na křeslo sednete s Pikem spolu.“ Uchechtl se, když to říkal.

„LIele, Williamsi.“

„Co?“

„Jste ten nejbělejší černoch, jakého jsem kdy viděl.“

„Jděte do prdele, Cole.“

„Vy taky, Williamsi.“

Zavěsil jsem a napadlo mě, že jestli se ten den bude vyvíjet ještě trochu líp, pojde mi dneska kocour.

Zrovna jsem šel po schodech nahoru, abych si dal sprchu, když někdo zazvonil u dveří. Byla to Samantha Dolanová. Vypadala, že má kocovinu.

„Zrovna jsem vám volal.“

„Byla jsem tam?“

„Víte co, Dolanová? Dneska není zrovna nejvhodnější den na vtípky.“

Prošla kolem mě opět bez pozvání a nakoukla do kuchyně. Měla na sobě džínsy a modrý svetr navlečený přes obyčejné bílé tričko. Oči jí zakrývaly oválné italské sluneční brýle. Tričko pod tmavým svetrem jasně svítilo. „No jo, dobře, já mám taky někdy takovéhle dny. Vy jste vůbec nespravil ty dlaždičky.“

„Nechci být hrubý, ale co tady děláte?“

„Bojíte se, že panička začne žárlit?“

„Udělejte mi tu radost a neříkejte jí ‚panička‘. Dost mě to sere.“

„Jak chcete. Mohla bych dostat džus nebo vodu? Trochu mi vyschlo v krku.“

Odvedl jsem ji do kuchyně a nalil dvě sklenice mangové šťávy. Když jsem jí jednu podal, sundala si sluneční brýle. Oči měla podlité krví a já jsem z ní ucítil závan tequily. „Ježíšmarjá, je osm ráno, Dolanová. To už jste se stihla namazat?“

V zarudlých očích šlehl vzteklý záblesk. „A i kdyby, máte dojem, že vám do toho něco je?“

Jenom jsem omluvně zdvihl ruce.

Dolanová si znovu nasadila tmavé brýle.

„Přemýšlela jsem o tom, co jste mi říkal včera večer. O tom, že by vrah mohl mít s Pikem nějakou spojitost přes Gardovou. Možná, že by na tom mohlo něco být, ale z kanceláře jsem se s vámi o tom nemohla bavit ani omylem.“

„Znamená to, že mi pomůžete?“

„Znamená to, že si o tom chci promluvit.“

Do průlezu ve dveřích nahlédl kocour. Když už byl polovinou těla uvnitř, zarazil se a upřeně se na Dolanovou zadíval.

Zamračila se na něj. „Na co to sakra čučíš?“

Kocour naklonil hlavu ke straně a nespouštěl z ní zrak.

„Co je to s ním?“

„Nejspíš je zmatený. Jediný člověk na světě, kterého má kromě mě rád, je Joe Pike. Možná to dělají ty brýle.“

Dolanová se zamračila ještě víc. „Tomu říkám poklona. Takže mě si pletou s metrákovým hrdlořezem bez koz a s palicí na ježka.“

Dolanová si sundala brýle a vypoulila na kocoura oči.

„Je to takhle lepší?“

Kocour naklonil hlavu na opačnou stranu.

„Proč tu hlavu drží takhle divně?“

„Někdo ho postřelil.“

Dolanová si přidřepla a natáhla ruku.

„Nedělejte to, Dolanová,“ varoval jsem ji. „Kouše.“

„Šaman tho.“

„Samantho.“

Kocour zavětřil. Přistoupil k ní blíž a zavětřil znovu.

„Mně tak zlý nepřipadá.“

Podrbala ho po hlavě a dopila šťávu.

„Vždyť je to jenom pitomá kočka.“

Vytřeštil jsem oči nejdřív na kocoura a pak na ni. Za ta léta už zatnul drápy do spousty lidí, ale nikdy nikomu kromě mě a Joea Pikea nedovolil, aby se ho dotkl.

„Co je?“ zeptala se.

Znovu jsem zavrtěl hlavou. „Nic.“

Vytáhla z kapsy krabičku tvrdých marlborek. „Vadilo by vám, kdybych si zapálila?“

„Jo, vadilo. Jestli bez toho nemůžete vydržet, můžeme jít na verandu.“

Vyšli jsme ven. Ve vzduchu se ještě pořád držel našedlý opar jako včera, ale už začínal řídnout. Dolanová přistoupila k zábradlí a zahleděla se do kaňonu. „Pěkné. Tady by člověk chvíli vydržel.“

Zapálila si marlborku a vyfoukla ohromný oblak kouře, aby ten opar trochu obohatila. Vypadalo to vyzývavě.

„Tak co jste přes noc vymyslela?“ zeptal jsem se.

„Když došlo k té Wozniakové a Pikeově nehodě, ještě jsem u policie nebyla. Stan Watts ale ano. Zeptala jsem se ho na to. Vy víte, co se stalo?“

„Vím.“

Děvčátko jménem Ramona Ann Escobarová bylo viděno, jak odchází z parku s mužem, na kterého seděl popis známého pedofila a výrobce dětské pornografie Leonarda DeVillea. Pike s Wozniakem se dozvěděli, že byl DeVille spatřen, jak vchází do motelu IslanderPalms, a jeli to tam prošetřit. Když vešli do pokoje, Ramona tam nebyla. Pike o tom se mnou nikdy nemluvil, ale z novinových článků jsem si pamatoval, že Wozniak, který měl doma také malou holčičku, se podle všeho bál, že DeVille tomu dítěti ublížil. Vytáhl zbraň a DeVillea uhodil. Pike měl dojem, že by Wozniak mohl podezřelého ohrozit na životě, a tak zakročil. Strhla se potyčka, během níž vyšla z Wozniakovy zbraně rána a Wozniak po zásahu zemřel. Oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí zahájilo vyšetřování, ale nevzneslo proti Pikeovi žádné obvinění.

V článcích, které jsem četl, už se ale nepsalo o tom, že ačkoli nebyl Pike oficiálně z ničeho obviněn, téměř všichni policisté mu za Wozniakovu smrt dávali vinu a nenáviděli ho o to víc, že Pike Wozniaka zabil při obraně zmetka, jako byl postrach dětí Leonard DeVille.

„Takže jestli hledáte někoho, kdo má na Pikea pifku, můžete začít s několika tisícovkami policistů.“

„Tomu nevěřím.“

„Bavíme se tu o nenávisti, přítelíčku. U policie pořád ještě slouží lidi, co Pikea nenávidí za to, co se stalo s Wozniakem.“

„Zamyslete se nad tím, co říkáte, Dolanová. Vy vážně věříte tomu, že nějaký řadový policista chová k Pikeovi takovou nenávist, že by byl ochoten zabít nevinného Dershe jen proto, aby ho dostal?“

„Nevinného říkáte vy. To je vaše teorie, ne moje. Jesti si některý z těch kovbojů myslel, že Dersh je mnohonásobný vrah, možná ho napadlo, že vezme dvě mouchy jednou ranou. A pokud to náhodou nebyl polda, tak se můžeme bavit o těch dvou třech stovkách grázlů, které Pike dostal do lochu. I to je slušný výběr podezřelých.“

Rozhodil jsem rukama. „Takhle se na to nedá dívat, Dolanová. Tady existuje taková spousta možností, že když se budu snažit o všech přemýšlet, můžu rovnou sedět doma na zadku a čekat, až Krantz dosáhne svého.“

„Myslím, že byste to nevydržel.“

„Vy ano?“

Usmála se. „Ne. Kristepane, to slunce už zase pálí.“

Svlékla si svetr a přehodila ho přes opěradlo židle. Na boku měla k pásku džínsů připnuté pouzdro se SIG-Sauerem a její opálené paže působily dojmem síly. Bílé tričko odráželo tolik světla, že jsem musel přimhouřit oči.

„Musím se držet toho, co znám, a to je Wozniak a Karen Garcíová. Jde mi o to, jak se ti tři poznali. Potřebuji zjistit všechno jak o Wozniakovi, tak o DeVilleovi, i o tom, co se stalo v tom motelovém pokoji. Chci zprávu o té nehodě, balistický protokol a všechno, co mají na oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí.“

Ještě než jsem domluvil, už vrtěla hlavou. „Na dokumentaci z vnitřních záležitostí můžete rovnou zapomenout, to vám řeknu už teď. Ta je utajovaná. K tomu byste potřeboval soudní příkaz.“

„Potřebuji Wozniakovu osobní složku i složku s případem DeVille. Budu si muset promluvit s Joem a co nejvíc z něj vytáhnout.“

„Nemáte pocit, že toho chcete trochu moc, člověče?“

„Co můžu dělat jiného?“

Zhluboka potáhla z cigarety. „Nejspíš nic. Budu muset zavolat několika lidem. Pravděpodobně to chvíli potrvá.“

„Vážím si toho, že to pro mě uděláte, Samantho.“

Opřela se lokty o zábradlí a zahleděla se do kaňonu. „Stejně nemám nic lepšího na práci. Víte, co mi dal Bishop na starost? Zajišťování povinného dohledu nad případy loupeží z loňského roku. Víte, co to je?“

„Ne.“

„Ke každému nevyřešenému případu se musíme jednou za tři měsíce vrátit, aby byl považován za ‚živý‘. Takže zavoláte detektivovi, který to vyšetřoval, zeptáte se ho, jestli se nedozvěděl něco nového, on řekne, že ne, a vy to dáte do zápisu. Zvládnul by to každý mizerný úředníček. A pokaždé, když Bishopa potkám, jen vrtí hlavou a vyhne se mi.“

Nevěděl jsem, co na to mám říct.

Dokouřila cigaretu a hodila nedopalek do sklenice od šťávy.

„Je mi to líto, Samantho.“

Podívala se na mě. „Vám nemá čeho být líto.“

„Dostal jsem vás do situace, kterou speciální vyšetřovací skupina považuje za narušení vyšetřování, a už se zase pokouším o něco podobného. Omlouvám se vám za to. Já bych ale Krantzovi neřekl, že o tom všem vím, ani o tom rozhovoru, který jsme to ráno vedli u vás v autě.“

„Všechno by nakonec vyplavalo na povrch, přítelíčku. Teď se sice pohybuju na tenkém ledě, ale kdybych tenkrát zalhala a oni by na to přišli, už by se nade mnou zavřela voda. Jak jsem řekla – když polezu do dostatečného množství prděli, možná mě Bishop nechá žít.“

Přikývl jsem.

Uhnula pohledem. „Připadám si jako notorička.“

„Kvůli tomu, že jste do sebe ráno kopla pár panáků?“

„Kvůli tomu, že mám chuť na dalšího.“

Znovu se na mě upřeně zadívala.

„Já nechlastám kvůli tomu průseru v práci, vy chytráku.“

Podíval jsem se na ni a napadlo mě, že za mnou vůbec nemusela jezdit. Stačilo přece, aby zavolala. Pak jsem si uvědomil, že zazvonila sotva pár minut po Lucyině odchodu.

Opírala se o zábradlí. Protáhla se v zádech a bílé tričko se ještě víc napnulo. Vypadala dobře. Všimla si, že se na ni dívám, a přesunula váhu z nohy na nohu tak, aby se jí při tom zavrtěl zadek. Odvrátil jsem zrak, ale dalo mi to dost práce. Myslel jsem na Lucy.

„Elvisi.“

Zavrtěl jsem hlavou.

Dolanová ke mně přistoupila blíž, položila mi ruce kolem krku a políbila mě. Chutnalo to po cigaretách, tequile a mangu, a já jsem dostal chuť políbit ji taky. Možná jsem to i udělal.

Pak jsem sundal její ruce ze svého krku.

„Nemůžu, Samantho.“

Prudce ustoupila o krok dozadu. Zrudla jako krocan, pak se otočila a proběhla domem ven. Za okamžik už jsem slyšel zaburácení motoru a kvílení pneumatik.

Dotkl jsem se svých rtů a ještě dlouho jsem zůstal stát na verandě. Přemýšlel jsem.

Pak jsem šel dovnitř a zatelefonoval Charliemu Baumanovi.

26

Charlie bez jakýchkoli poznámek poslouchal, když jsem mu vysvětloval, proč chci mluvit s Pikem.

Když jsem skončil, prohlásil: „Návštěvy jsou od desíti, ale musím zjistit, jestli ho dneska ráno nepřevážejí do ústřední mužské věznice. Zavolám tam a ozvu se ti, až budu něco vědět.“

Kocour seběhl ze schodů a díval se, jak stojím u telefonu a čekám. Zašel se podívat do pokoje pro návštěvy, pak se vrátil do obýváku a znovu se na mě podíval.

„Odešla,“ řekl jsem mu.

Složil se na bok a začal se lízat mezi nohama. Inu, kocour.

Nemohl jsem zapudit myšlenky na Dolanovou a už jen to, že jsem na ni myslel, ve mně vyvolalo tak ostrý pocit viny, jaký jsem nezažil od doby, kdy jsem poprvé zabil člověka. Viděl jsem ji před sebou, jak se opírá o zábradlí a vzápětí se ke mně tiskne. Ještě jsem cítil pachuť po cigaretě z jejích rtů. Zašel jsem do kuchyně, vypil sklenici vody, ale tu chuť se mi spláchnout nepodařilo. Láska, kterou jsem cítil k Lucy, se střetla s něčím zběsile divokým, a já jsem zatoužil po Lucyině přítomnosti. Chtěl jsem ji držet v náručí, říkat jí, jak ji miluju, a slyšet od ní totéž. Zatoužil jsem po její něze a lásce. Ze všeho nejvíc jsem ale toužil po tom, aby mě opustila chuť na Samanthu Dolanovou, jen jsem nevěděl, jak toho dosáhnout. Připadal jsem si jako po nevěře.

Chvíli jsem civěl z okna v kuchyni, pak jsem umyl sklenici, uklidil jsem ji a přinutil se myslet na to, co musím udělat.

Charlie zavolal za čtyři minuty a řekl mi, že se sejdeme v jedenáct hodin v hale na Parker Center.

Zbylý čas jsem využil k pátrání po Trudy. Zatelefonoval jsem na evidenci motorových vozidel a nechal jsem si projet všechny nové černé minivany, převáděné nebo registrované v posledních dvou měsících. Bylo tam osmadvacet záznamů. Zeptal jsem se, jestli mi to mohou odfaxovat, ale dozvěděl jsem se, že ne, že to musejí poslat poštou. Úřad v akci. Pak jsem strávil téměř dvě hodiny telefonováním s FBI a státní i městskou policií. Většinu toho času jsem pročekal se sluchátkem na uchu, ale dozvěděl jsem se, že za poslední tři měsíce nebyl ukraden žádný černý minivan vyrobený v uplynulém roce. Nechal jsem si projet soudní počítačové databáze, díky nimž se už podařilo nalézt řadu uprchlíků po celé zemi a které obsahují i údaje o pohřešovaných nebo unesených dětech. Požádal jsem o zadání jmen Trudy a Matt. Když se mě úředníci ptali, proč to chci, neříkal jsem, že je to kvůli Pikeovi. Prohlásil jsem, že pracuji pro jejich rodiče. Všichni hned byli ochotnější, ale vždycky to skončilo stejně. Dověděl jsem se, že bez zadání příjmení mám jen minimální šanci na získání nějakých užitečných informací.

Na Parker Center jsem vyrazil včas, a když jsem zatáčel k parkovišti, zapátral jsem mezi kuřáky před budovou po Dolanové. Nebyla tam a mě napadlo, jestli už se pokouší získat pro mě ty složky, které potřebuji, nebo jestli se o to vůbec bude snažit. Pak jsem si ale uvědomil, že se po ní možná dívám z úplně jiného důvodu, a pocit viny mi byl stejně nepříjemný jako chuť hořké kávy.

I když jsem přijel brzy, Charlie Bauman už na mě čekal v hale. „Vypadáš strašně,“ řekl mi. „Co se stalo?“

„Nic, sakra.“

„No, přesně tohle tedpotřebuju. Optimismus především.“

Obtloustlý polda s brunátným obličejem nás zavedl do hovorny. Seděli jsme beze slova asi pět minut, než Joea přivedli. Měl na sobě modrou kombinézu, u které si ohrnul rukávy. Žíly na zápěstích a předloktích měl naběhlé, jako by zrovna cvičil, když pro něj přišli.

Přivedl ho stejný černý policista s pažemi vzpěrače, který ho vedl na identifikaci. „Budeš se chovat slušné?“ zeptal se ho.

„Ano.“

Pike měl pouta na zápěstích i na kotnících. Policista mu sejmul náramky z rukou a strčil si je do kapsy.

„Na nohou ti je musím nechat.“

Pike přikývl. „Dík aspoň za ty ruce.“

Když policista odešel, usmál jsem se. Joe už nemžoural. Zvykl si na světlo.

„Našel jsi Trudy?“ zeptal se mě.

„Zatím ne.“

„Tak jak to, žes mi odsud ještě neprostřílel cestu?“

„Proč to dělat jednoduše, když to jde i složitě? Radši si zjistím, kdo to na tebe ušil.“

Charlie se předklonil, jako by se chtěl vrhnout přes stůl. „Colea napadlo, že ten, kdo odpráskl Dershe, k tobě má nějaký vztah přes Karen Garcíovou. Možná je to dokonce tentýž člověk, který ji zabil.“

Pike se na mé podíval. Zdálo se mi, že v jeho pohledu bleskla zvědavost, ale u něj člověk nikdy neví.

„Ať Dershe zabil kdokoli, nenávidí tě tak, že se snaží vypadat jako ty, a dokonce podle tvého vzoru používá třistasedmapadesátku,“ řekl jsem. „Znamená to, že tě zná, nebo si přinejmenším dal práci s tím, aby se o tobě co nejvíc dozvěděl.“

Pike přikývl.

„Jestli tě ale tak nenávidí, proč čekal až doteď a proč zabil Dershe jen kvůli tomu, aby tě dostal do basy? Proč po tobě nešel rovnou?“

Pikeovi zacukalo v koutku. „Protože nemůže.“

Charlie obrátil oči v sloup. „Měl jsem si vzít holínky. Z těch chlapáckých keců se tu za chvíli budeme brodit po kolena v testosteronu.“

Vyložil jsem Pikeovi všechno, co mě napadlo, když jsem si maloval časovou osu, i všechny shody náhod, na které jsem přišel. „On o tobě přemýšlel, Joe. Ještě dřív, než se provalilo to s tím Dershem. Možná ještě před tím, než byla zavražděna Karen. Nechce tě zabít. Chce tě potrestat. Ten člověk v sobě dlouho pěstoval zášť a teď našel způsob, jak si na tobě zchladit žáhu. Proto mě napadlo, jestli s tebou nemá nějakou spojitost přes Karen.“

Pike sklonil hlavu a jeho klidné modré oči byly najednou ještě neproniknutelnější.

„S Karen to nemusí mít nic společného. Zatkl jsem dvě stovky lidí.“

„Kdyby to byl jen tak někdo, proč by po tobě vyjel zrovna tady a teď? Jestli je to člověk, který se ti jinak nepřipletl do života, máme tu docela slušnou shodu náhod, a té se mi moc nechce věřit.“

Charlie vycenil zuby ve vlčím úsměvu a přikývl. Začínal chápat. „To máš sakra pravdu.“

„Leonard DeVille,“ řekl Pike.

Muž, kterého Joe s Wozniakem zatýkali ten den, kdy Wozniak zahynul:

„Kdo?“ zeptal se Charlie.

Vysvětlili jsme mu to.

„DeVille byl i u toho, ale taky jsem se díky němu seznámil s Karen,“ řekl Joe. „S Wozem jsme začali pátrat na základě hlášení o podezřelém pedofilovi, které podala právě ona. Woz si myslel, že by to mohl být DeVille.“

„Možná by to mohl být on,“ prohlásil Charlie.

Joe zavrtěl hlavou. „DeVille zemřel ve věznici. Dva roky před koncem trestu ho podřízl nějaký násilník z Osmnácté ulice.“ Gauneři, kteří se vyžívali v ubližování dětem, ve vězení obvykle dlouho nepřežili.

„Dobře,“ řekl jsem. „A co Wozniak? Možná bychom se mohli něčeho dopátrat přes něj.“

„Ne.“

„Přemýšlej o tom.“

„Woz je taky mrtvý, Elvisi. Tady není o čem přemýšlet.“

Ozvalo se dvojí důrazné zaklepání na dveře a Charlie křikl: „Dále!“

Byli to Krantz a Robby Branford.

Krantz se zamračil, když si všiml Charlieho cigarety. „Tady se nekouří, Baumane.“

„Omlouvám se, detektive. Hned to zahodím.“ Znovu zhluboka potáhl a vyfoukl kouř směrem k Branfordovi. „Chceš si s mým klientem promluvit beze mě, Robby?“

Branford znechuceně rozehnal mračno kouře.

„Zavolali mě, když se dozvěděli, že jsi tady. Kdybys tu nebyl, zatelefonoval bych ti. To svinstvo tě zabije, Charlie.“

„Jo,“ odvětil Charlie.

Výraz jejich tváří se mi nelíbil a Charliemu zjevně také ne.

„Tak co je?“ zeptal se Charlie. „Mám zrovna jednání s klientem.“

Robby Branford vytáhl útlý kožený notes a mrkl do něj. „Dnes ráno v sedm dvacet dva byl na veřejných záchodcích v MacArthur Parku nalezen mrtev transvestita Jesus Lorenzo. Byl zabit jediným výstřelem z dvaadvacítky, v ráně byly nalezeny částečky bílé umělé hmoty. Odhadnutá doba smrti přibližně tři hodiny ráno.“

Zaklapl notes, odložil jej stranou a podíval se na Pikea.

„Přesně den po tom, co jste zabil Dershe.“

Opřel jsem se o opěradlo židle a zadíval se na Krantze. „Takže Dersh nezabil ani Karen Gardovou, ani nikoho jiného.“

„Co to má k sakru společného s námi?“ zeptal se Charlie Bauman. „Z toho chcete Pikea obvinit taky?“

Branford zavrtěl hlavou. „Ne, z toho ne. Když někdo vezme zákon do vlastních rukou, aby se pomstil, je to zlé, ale ještě horší je, když to zbodá a zabije nesprávného člověka.“

„Pike nikoho nezabil,“ prohlásil Charlie.

„Rozhodnutí necháme na porotě. Ještě předtím jsem vás ale chtěl informovat.“

„O čem?“

„Při jednání u Nejvyššího soudu budeme argumentovat mimořádnými okolnostmi. Budu žádat trest smrti.“

Všiml jsem si tiku pod Charlieho levým okem. „To jsou kecy, Robby.“

Branford pokrčil rameny: „Dershovi příbuzní by s tebou možná nesouhlasili. Po obědě si chci s tvým klientem promluvit. Když už jsi tady, mohli bychom si domluvit čas.“

Upřeně jsem se díval na Krantze. Neuhnul.

„Chystáte se Krantze obvinit ze zavinění smrti nevinného člověka?“

Branford vyšel beze slova na chodbu, ale Krantz zůstal stát ve dveřích.

„Jo, Dersh byl omyl a já s tím budu muset žít,“ řekl. „Ale pořád mám Pikea.“

Vyšel ven a zavřel za sebou.

Nedělní odpoledne u Wozniakových

Pike řekl: „Drž se.“

Devítiletá Evelyn Wozniaková sevřela jeho natažené paže tak pevně, jak jen mohla.

„Vsaďse, že mě neuzvedneš! Jsem moc velká!“

„Uvidíme.“

„Neupusť rně!“

Joe ji zdvihl a s napjatými pažemi se s nípomalu zatočil. Evelyn zavýskla.

„Evie, řekni matce, žepotřebuju víc vody na podlévání,“ zavolal od grilu Abel Wozniak. „A pospěš si, než to zatracený kuře spálím.“

Pike postavil Evelyn na zem a udýchané zčervenalé děvčátko se rozběhlo do domu. Joe s Ábelem už před chvílí přenesli do stínu krytého patia piknikový stůl a Karen s Paulette zašly dovnitř pro prostírání a pití. Joe se posadil na zahradní židli pod velký slunečník a usrkl piva. Abel na druhé straně trávníku šťouchl do kuřete a zaklel, když se spálil o žhavý uhlík.

Joe vždycky obdivoval zahradu Wozniakových. Abel s Paulette ji stále udržovali. Bydleli stejně jako spousta dalších rodin policistů ve skromném domku v San Gabrielu a na domě i zahradě se dost nadřeli. Bylo to ale znát, a Joe k nim na tyhle nedělní sedánky chodil vždycky rád.

Abel začal znovu proklínat žhavé uhlí a křikl směrem k domu, že by konečně potřeboval tu vodu. Pak zakryl gril a šel si sednout k Joeovi. Vzal si pivo. Nebylo to dnes zdaleka jeho první.

„Už ses rozhodl?“ zeptal se Joe.

„Jdi do prdele. Vůbec nevíš, o čem mluvíš.“

Abel zíral na proužek kouře, který stoupal z mřížky grilu.

„Sledoval jsem tě, Wozi. Viděl jsem tě s Tipem a lapeni. A taky s tou holkou. Vím, v čem jedeš.“

Wozniak vytáhl cigaretu z krabičky, která ležela na zemi vedle židle, a zapálil si. Pak se zeptal: „Proč tohle hergot děláš?“

„Nemůžu to připustit.“

„Jsem tvůj parťák, do prdele!“

Joe dopil pivo a prázdnou láhev postavil na trávník. Z domu vyšly Karen a Paulette. Karen nesla obrovskou mísu bramborového salátu a Paulette láhev s rozprašovačem na podlévání a tác s příbory a ubrousky. Abel si vzal vodu, podlil kuře a vrátil se na místo. Obě ženy se daly do přípravy stolu.

„To zasraný kuře vypadá jako kus hovna,“ zabručel Wozniak.

„Myslím to vážně, Wozi. Nebudu to trpět donekonečna.“

Woz nervózně odklepl popel z cigarety. „Mám svoje závazky.“

„Právě proto ti dávám na vybranou.“

Wozniak se k němu naklonil, až málem převrátil židli. „Ty si myslíš, že mi to dělá dobře? Myslíš si, že chci, aby to takhle bylo? Připadám sijako v kleštích, kurva!“

Karen Joea obdařila na dálku zářivým úsměvem a Joe jí zamával. I Paulette se usmála a mávla na ně. Nemohly slyšet, o čem si muži povídají.

„Já vím, Wozi, snažím se ti s tím pomoct.“

„Ale hovno.“

„Nemáš na vybranou.“

Wozniak se podíval po ženách a pak se obrátil k Joeovi. „Nemysli si, že nevím, jak o ní přemýšlíš.“

Pike se na něj upřeně zahleděl.

Wozniak přikývl. „Viděljsem, jak se na Paulette díváš. Taková kočka jako Karen, a ty mi koukáš po manželce.“

Pike vstal a z výšky pohlédl na svého partnera.

„Dáš výpověď, Wozi. A měl by sis pospíšit.“

„Já tě varuju, ty parchante. Jestli toho nenecháš, jeden z nás zdechne.“

Paulette s Karen přistoupily ke grilu a zamračily se na kuře. Paulette zavolala: „Ábele! Mám dojem, že to kuře je po smrti!“

Abel Wozniak se na Joea ještě chvíli upřeně díval a pak se vrátil ke grilu.

Pike za nimi hleděl, ale za chvíli už před sebou viděl pouze Paulette. Jako by se všechno kolem propadalo do mlhy, až zůstala jen ona.

Takovou prázdnotu cítil naposledy, když byl ještě dítě.

27

Když jsem odjížděl z Parker Center, venku bylo ještě víc kuřáků. Všichni sledovali přijíždějící reportéry. Podle množství policajtů na chodníku jsem nabyl dojmu, že jich uvnitř nemohlo moc zůstat, ale jeden nikdy neví. Samantha Dolanová ani Stan Watts mezi nimi nebyli. Polovina civilistů na chodníku patřila nejspíš do oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí. Většina z nich nekouřila. Pravděpodobně jen špiclovali kuřáky.

Zamířil jsem na kryté parkoviště a hledal jsem BMW Když jsem ho našel, vrátil jsem se do haly a zavolal Dolanové z automatu. Zvedla to při druhém zazvonění.

„Dolanová.“

„To jsem já.“

„Podívejte se, teď mám plno práce. Nechci se s vámi vybavovat.“

„Jsem dole a chci s vámi mluvit. Potřebuji ty složky.“

Ztlumila hlas. „Připadám si teď docela trapně, copak to nedokážete pochopit? Obvykle nedělám… nedělám to, co jsem udělala dneska ráno.“

„Jo. Já to beru. Sám si připadám dost blbě.“

„Vy nejste ten odmítnutý“

„Už někoho mám, Samantho. Říkal jsem vám to.“ Měl jsem pocit, že to říkám, jako bych se musel ospravedlnit.

„Paničku.“

„Takhle jí neříkejte. Lucy je taky tvrdá a mohla by vám nakopat zadek.“

Dolanová na to neřekla nic.

„To měl být vtip, Dolanová.“

„Já vím. Nic jsem neříkala, protože se směju.“

„Aha.“

„Možná bych si tó s ní mohla rozdat. Pak by se vidělo, která z nás by se udržela dýl na nohou.“

„Zjistila jste něco o těch složkách, co jsem chtěl?“

„O tom teď vážně nemůžu mluvit. Víte už o té nové oběti?“

„Byl jsem u Pikea, když tam přišli Branford s Krantzem. Neseběhla byste dolů k autu? Vážně teď potřebuju vaši pomoc, ale nerad bych, abyste do toho pletla něco, co vůči mně snad cítíte, ať už je to cokoli.“

Když konečně odpověděla, zněl její hlas mrazivě. „Myslím, že to zvládnu. Počkejte pět minut.“

„Samantho.“

Už ale zavěsila.

Dolanová stála u vjezdu do garáží a sledovala reportérské vozy. Nekouřila, ale kousek od ní ležel rozšlápnutý nedopalek. Nejspíš jsem jí narušil kuřáckou siestu. Žádné složky s sebou nepřinesla.

„To bude něco pro ně,“ prohlásila.

„Jo. Jak je vám?“

Upřela na mě chladný pohled. „Myslíte jako jestli moje ego přežilo to vaše odmítnutí nebo jestli truchlím nad ztracenou sebeúctou?“

„Vý si prostě pořád musíte hrát na tvrďáka, co?“

Otočila se a zamířila k bavoráku. Následoval jsem ji.

„Tak dobře. Zatím jsem zjistila, že Wozniak zemřel tak dávno, že už na Rampartu nebudou mít jeho složku. Nejspíš už to poslali do státního archivu.“

„V počítači z ní nic není?“

„Jsme u losangeleské policie, pane Nejlepší. Tady se na počítače sere.“

Přikývl jsem.

„Oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí má vlastní archiv i vlastní správní procedury, kterými je třeba projít, když se jim chcete podívat na záznamy. Na to zapomeňte. Státní archiv je ale něco jiného. To zkusit můžeme.“

„Fajn.“

„Mluvila jsem s jedním svým známým detektivem z Rampartu. Řekl mi, že v případě DeVillea to bude prakticky to samé. Protože zemřel ve vězení, detektivové vyšetřující sexuálně motivované zločiny, kteří měli jeho případ na starosti, jeho složku zapečetili a poslali do archivu. Mohli bychom si ji vyžádat z archivu státního návladního, ale to nebude třeba.“

„Vy víte, jak se k těm archivovaným složkám dostat jinak?“

„Jsem tam skoro každý den kvůli povinnému dohledu, ale nemůžeme tam jen tak přijít a tu složku si vyžádat. Chápete to?“

„Tak co budeme dělat?“

„Ukradneme to. Jdete do toho?“

„Ano.“

„To jsem ráda, že se mnou půjdete alespoň do něčeho.“

Archiv losangeleské policie je umístěn ve staré budově z červených cihel, stojící v průmyslové zóně jižně od nákladového nádraží. Cihly vypadaly značně sešle a mě napadlo, že by budova neobstála při inspekci zaměřené na rizika ohrožení zemětřesením, pokud by nebyla majetkem policie. Byla to přesně ta stavba, v níž strávíte nejvíc času doufáním, že nedojde k většímu otřesu půdy.

Dolanová zaparkovala BMW v dostatečné vzdálenosti od ostatních aut a pak mě vedla obyčejnými šedými dveřmi do krátké chodby.

„Je tu horko,“ řekl jsem.

„Nejspíš bude zase stejné mizerné vedro jako včera. Podívejte se, udělejte mi tu radost a nic neříkejte. Já zvládnu mluvení za nás oba.“

Neodpověděl jsem jí.

„Prosím?“

„Nemám přece nic říkat.“

„Nezkoušejte na mě hrát chytráka. Moc vám to nejde.“

Za nízkou přepážkou seděl tlustý úředník a četl si v nějakém časopise. Jmenovka na pultu oznamovala, že se jmenuje Sid Rogin. Mohlo mu být už kolem šedesátky, řídké chomáčovité vlasy jen chabě maskovaly postupující pleš a jeho vzhled doplňovalo skleněné oko. Když spatřil Dolanovou, rozzářil se a odložil časopis. Potil se, přestože vedle něj běžel na plné obrátky malý stolní ventilátor. Ten působil docela směšně. Víc by člověka osvěžila čivava vrtící ocasem.

„Nazdar, Sammy! Tak co to bude dneska? Pořád tě honí do toho povinného dohledu?“ Řekl to s nádechem soucitu, jako příslušník střední vrstvy, který se musí dívat na to, jak jemu rovného někdo nutí dělat práci pro černé.

Dolanová jej obdařila zářivým úsměvem. Čekal bych od ní, že když ji někdo osloví „Sammy“, odpráskne ho na místě. „Jo, je to pořád to samý. Musíme se podívat po složce zemřelýho policisty a pachatele, kterýho vyšetřoval, nějakýho Leonarda DeVillea. Ten už je taky po smrti.“

Rogin k ní po pultu posunul evidenční sešit. „Jména a čísla služebních průkazů. Z jaké doby má ten případ být?“

Vytáhla propisku a podívala se na mě. „Já to vyřídím, nenamáhejte se.“ Řekla Roginovi, kdy DeVille zemřel.

„Budete si ty složky odnášet?“

„Pokud je vůbec najdeme, tak ne. Jen si opíšeme pár údajů.“ Znovu mu věnovala oslnivý úsměv. „Napadlo mě, že by se tady můj parťák mohl podívat po tom policajtovi a já bych hledala pachatele. Ušetřili bychom si tak čas.“

„Fajn. Pojďte.“

Šli jsme za ním řadou vzájemné propojených místností, lemovaných po stěnách regály plnými zaprášených lepenkových krabic.

„Jak se jmenoval ten policista?“

„Stuart Vincent.“

„Vincent“ mu hláskovala.

„Dobře. Policisté jsou v tomhle patře. My budeme kvůli tomu pachateli muset do prvního poschodí.“

„Nevadí.“

Náledovali jsme Rogina uličkami mezi regály a mě napadlo, že všechny ty krabice vypadají jako malé hrobky.

Zahnuli jsme za roh do oddělení označeného písmeny T-Z. „Takže máte možnost, hledejte pod ‚V‘ jako Vincent,“ řekl Rogin. Písmenem „V“ bylo označeno šest krabic. Vytáhl mi jednu, na níž stálo „Vi“. „Chcete se do té složky jen podívat?“

Dolanová na mě mrkla a přikývla.

„Přesně tak,“ prohlásil jsem.

Rodin zvedl víko krabice a vytáhl tlustou složku převázanou motouzem. Zamračil se. „Je to strašně tlusté, Sammy. Budete si to číst celé?“

„Já vím, že máš plno práce, Side. Mrzí mě, že tě takhle zdržujeme.“

„Ale ne, proto se neptám. Jen bych nerad, aby vás tu viděl někdo shora.“

Dolanová povytáhla obočí a ztuhla. „No, Sidney, jestli chceš, tak já zajedu na Parker Center a zařídím, aby to šéf vytelefonoval.“ Nechala větu doznít a upřeně se na něj dívala.

„AIe ne, sakra, to nemusíš. Já jen, že bych měl být vpředu a hlídat.“

„Než se vrátíte z prvního patra, budu hotov,“ prohlásil jsem. „Stihnu to.“

„Jste si jistý?“

„Rozhodně.“

Dolanová pleskla Sida po rameni a její úsměv byl ještě zářivější než předtím. „Tak jdeme, Side, ať jsme z toho vedra venku.“

Dokud mi nezmizeli z očí, předstíral jsem, že mě nezajímá nic než Vincent, a pak jsem si v uličce našel písmeno „W“. Bylo jím označeno hned dvanáct krabic. „Wo“ bylo na osmé a deváté.

Mohli jsme sice požádat rovnou o Wozniakovu složku a nechat to zapsat, ale nechtěli jsme, aby existoval písemný záznam, který by Dolanovou dával do spojitosti s tím, co jsme dělali. Měla už tak dost problémů a já jsem nechtěl, aby jich měla ještě víc, kdyby něco nevyšlo.

Vytáhl jsem si Wozniakovu složku a zasunul jsem obě krabice zpátky na místa.

Osobní složka Ábela Wozniaka byla příliš tlustá na to, abych si ji mohl strčit za kalhoty, ale mě stejně většina záznamů nezajímala. Vytáhl jsem si seznam jeho partnerů, s nimiž jezdil ještě před Pikem, čísla jejich služebních průkazů, a pak jsem si nalistoval záznamy ze začátku jeho služebnho poměru. Vytáhl jsem list uvádějící jména důstojníků, kteří měli na starosti jeho výcvik. Wozniak byl špičkový polda. Dvakrát dostal medaili Cti, a kromě ní jsem našel půl tuctu záznamů o velitelské pochvale za spolupráci se školami a problémovou mládeží. Seznam jeho zatčení zabíral několik stránek. Vždycky tam bylo uvedeno jméno zatčeného, datum zadržení a jeho důvod. Tyhle stránky jsem vytrhl, složil a schoval do saka. Další část složky byla tvořena záznamy o disciplinárních řízeních. Vůbec jsem neměl v úmyslu se do nich dívat, kdybych nezjistil, že Abel Wozniak byl šest týdnů před smrtí dvakrát předvolán oddělením pro vyšetřování vnitřních záležitostí. Předvolání podepsal detektiv tohoto oddělení, jistý Harvey Krantz.

„A sakra,“ řekl jsem.

Žádné další informace ohledně tohoto vyšetřování jsem nenašel. Byla tam jen poznámka, že šetření bylo ukončeno, a příslušné datum.

Krantz.

I tuhle stránku jsem si vytrhl a schoval k ostatním.

Hlas Dolanové se ke mně blížil uličkou. „Kámo, doufám, že už jsi hotov,“ ozvala se. „My jsme to už vyřídili.“

Nastrkal jsem zbytky složky zpátky do desek a ty jsem zastrčil mezi krabice. Pak jsem si pospíšil zpět k regálu označenému písmenem „V“. Právě jsem bral do ruky Vincentovu složku, když se na rohu objevila Dolanová s Roginem.

„Našel jsi, cos hledal?“ zeptala se mě.

„Jo. A ty?“

Zavrtěla hlavou. Podezřele pomalu.

„DeVilleova složka tu není.“

Povytáhl jsem obočí. „A kde je?“

Rogin mávl rukou. „Nejspíš se v ní už hrabal někdo jiný. Chcete, abych se podíval do záznamů?“

„Kdyby vám to nevadilo,“ řekl jsem. „Možná bych dotyčnému mohl zavolat a zjistit, co potřebujeme.“

Šli jsme za ním zpátky k přepážce a čekali, zatímco se hrabal v krabici s malými kartotéčními lístky. Poškrábal se na hlavě, zkontroloval si jakási čísla, která měl zapsaná v malém notýsku, a zamračil se. „Sakra, tady to nikde není. Kdyby si to někdo odnášel, měl bych tu o tom záznam, ale ten tu nemám.“

„Dá se nějak zjistit, jak dlouho je to pryč?“

„Bez toho záznamu ne. Není to k posrání?“

Dolanová na mě zase mrkla a zatahala mě za rukáv.

„Možná, žes to jenom založil někam jinam, Side. O nic mimořádně důležitého nejde.“

Když jsme přicházeli k autu, prohlásila: „Na náhody nevěřím.“

„Myslíte, že tu složku někdo sbalil?“

„Myslím si jenom to, že nevěřím na náhody. Kopii ale pořád ještě sehnat můžeme. Úřad státního návladního má vlastní archiv všech případů, které pod něj spadaly. Můžu si tu kopii vyžádat.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Pár dnů. Nebuďte otrávený, pane Nejlepší. Co jste sehnal vy?“

„Mám pár jmen, seznam jeho zatčení, ale taky něco navíc.“ Řekl jsem jí o tom záznamu o disciplinárním řízení, který dokazoval, že byl Wozniak vyšetřován, i o tom, že vyšetřujícím důstojníkem byl Krantz.

Jen hvízdla. „To jsou ale vnitřní záležitosti, příteli. Krantze se jen tak zeptat nemůžeme.“

Nastoupili jsme do auta. Kůže na sedadlech byla tak rozpálená, že mi málem propálila kalhoty. Dolanová nadzvedla zadek ze sedačky.

„Neměla jsem si kupovat auto s černými sedadly.“

Nastartovala motor a pustila klimatizaci, ale rychlost nezařadila.

Vytáhl jsem ukradené listy a znovu jsem se do nich podíval. Zběžně jsem přejel pohledem záznamy o zatčeních, ale nakonec jsem se zase vrátil k zápisům o dvou setkáních s Krantzem kvůli disciplinárnímu řízení. Byla tam i data. „Když nemůžu získat složky ani se zeptat Krantze, možná bych se mohl zeptat někoho jiného.“

Natáhla ruku po papírech. „Tohle nic neznamená.“

„Ne. Tohle ne.“

„Nedozvíte se z toho, jestli byl z něčeho podezřelý on sám, nebo jestli se ho jen vyptávali na někoho jiného.“

„Jasně.“

Podala mi papíry nazpátek, zamyslela se a pak vytáhla mobilní telefon a vyťukala číslo.

„Moment.“

Volala na tři čísla, mluvila skoro dvacet minut a dvakrát si dělala poznámky do notesu. „Tenhle člověk by vám možná mohl pomoct. Byl detektivem na vnitřních záležitostech, když tam sloužil Krantz.“

„Kdo je to?“

Podala mi lístek ze zápisníku. „Mike McConnell. Teď už je v důchodu a bydlí někde v Sierra Madre. Tady je jeho číslo. Má pícninářskou farmu.“

„Cože má?“

„Pěstuje trávu.“

„Já vím, co to znamená.“

„Nebyla jsem si jistá. Někdy jste pitoměj.“

Sešlápla plyn až na podlahu, pneumatiky si hrábly, a za chvíli jsem byl zpátky u svého vozu.

28

Sierra Madre je poklidné místo na úpatí pohoří San Gabriel na východ od Los Angeles. Vzrostlé košaté stromy tu lemují ulice a pořád ještě tu spatříte děti na kolech, které se nemusejí bát, že je zastřelí nějaký šílenec z projíždějícího auta. Městečko působí mírumilovným venkovským dojmem, který Los Angeles ztratilo, když vedoucí místa na radnici obsadili stavitelé. Právě tady natáčel Don Siegel exteriéry filmu Zloději těl. Nikde jsem nezahlédl jediného tlusťocha, ačkoli jsem se důkladně rozhlížel. O kus dál na západ v L. A. jich je plno.

Pícninářská farma Mikea McConnella leží na rozlehlé pláni v blízkosti vodní nádrže Eaton Canyon. Nádrž byla už před lety vypuštěna a okolní pozemky byly pronajaty farmářům a pěstitelům, kteří je dokázali dobře využít. Plochy, které zůstaly ležet ladem, se staly rájem leteckých modelářů. Všude kolem byly nedozírné pláně pokryté křovinami a usychající trávou, ale zavlažované pozemky zářily pestrými květy a svěží zelení zemědělských plodin a pícnin.

Odbočil jsem z vydlážděné ulice a pokračoval po štěrkové silnici, jež se vinula zelenými loukami porostlými jetelem, vojtěškou a spoustou trav, které jsem neznal. Louky se ježily vývody zavlažovačích zařízení, z nichž tryskala voda, a vzduch páchl po hnojivu. Čekal jsem, že přijedu k nějaké vodárenské stanici, ale místo toho jsem narazil na rozlehlý dvůr s karavanem a obrovskou plechovou halou, obklopenou vytáhlými eukalypty. Nic moc.

Na korbě dodávky značky Ford seděli tři Hispánci, cpali se sendviči a něčemu se smáli. Byli ušpinění od práce na lukách a dohněda opálení. Když jsem zastavil a vystoupil z auta, nasadili zdvořilý úsměv. Pod otevřenými dveřmi dodávky ležel hubený hnědý pes. I on se na mě podíval.

„Seňor McConnell?“ zeptal jsem se.

Ten nejmladší z nich pokývl směrem ke karavanu. Kousek od něj stál pod stromy poslední model Cadillaku Eldorado. „Je uvnitř. Mám vám ho přivést?“

„To je v pořádku, díky.“

Když se po štěrku rozezněly mé kroky, McConnell vyšel ven. Bylo mu asi kolem šedesáti, na nohou měl těžké pracovní boty a přes khaki kalhoty mu viselo obrovské břicho. Rozepnutá pestrobarevná havajská košile ho plně odhalovala, jako by se jím chlubil. V ruce držel tmavou láhev piva Negro Modelo, ale mně podal volnou pravici. „Mike McConnell. Vy jste pan Cole?“

„Ano, pane. Říkejte mi Elvis, prosím.“

Zasmál se. „Nevím, jak bych to s vážnou tváří dokázal.“

Co se na to dalo říct?

„Pozval bych vás dovnitř, ale je tam ještě větší horko než tady. Dáte si pivo? Mám jenom tyhle mexický sračky. Americký už došlo.“

„Ne, pane, díky.“

Ve dveřích karavanu se objevila štíhlá Flispánka, které nemohlo být víc než dvacet. Zamračila se na něj. Měla na sobě jen tenké bavlněné šaty a byla bosa. Jasně, říkal přece, že uvnitř je ještě větší horko.

„Kam zase jdeš? Nechci zůstávat sama,“ zakňourala Španělsky.

McConnell se zatvářil pohoršené. „Říkal jsem ti přece, že budu za chvíli zpátky,“ odpověděl jí stejnou řečí.

Vyplázla na něj jazyk a trucovitě zalezla zpátky. Chlapi na korbě dodávky do sebe významně dloubli.

McConnell omluvně pokrčil rameny. „Je ještč mladá.“

Zavedl mě ke stolku z eukalyptového dřeva, který stál ve stínu stromu. Upil piva. Znak námořní pěchoty a kotva na jeho předloktí byly už tak zašlé, že vypadaly jako inkoustová šmouha. „Dnes večer posílám do San Marina nějakému Číňanovi trávu z pětiny hektaru. Tenhle druh už vám dodat nemůžu, ale mám dvanáct dalších, jakou máte představu?“

Podal jsem mu vizitku. „Obávám se, že jsem k vám nebyl upřímný, pane McConnelle. Omlouvám se, ale potřebuju se vás zeptat na jedno vyšetřování, které probíhalo pod vaším dohledem. Doufám, že budete ochoten o něm se mnou mluvit.“

Přečetl si pozorně vizitku a odložil ji na stůl. Sáhl si dozadu za kalhoty, jako by chtěl vytáhnout kapesník, ale místo něj se mu v ruce objevila malá černá pistole ráže devět milimetrů, browning. Sice na mě nenamířil, ale z ruky ji nepustil.

Chlapi na dodávce strnuli v půli sousta.

„Ta lež nebyla nejlepší začátek, chlapče. Máte zbraň?“

Snažil jsem se nedívat se na pistoli. „Ano, pane. V levém podpaží.“

„Tak ji levou rukou vyndejte. Jen dvěma prsty. Jak se jí dotkne víc prstů, zmáčknu to.“

Udělal jsem, co mi řekl. Dvěma prsty.

„Přesně takhle ji budete držet. Dál od těla, jako by vám smrděla. Teď docouvejte k autu, hoďte ji tam a vraťte se.“

Námezdní dělníci na korbě se skrčili jako plavci na startovním bloku, připraveni vrhnout se dolů, kdyby se začalo střílet. Urazili ze Zacatecas na jihu dlouhou cestu a určitě se nechtěli nechat odprásknout kvůli nějaké všivé trávě.

Hodil jsem zbraň na přední sedadlo a vrátil se ke stolku.

„Nepřijel jsem vám dělat problémy, pane McConnelle. Potřebuju jen odpovědět na pár otázek. Ze zkušenosti vím, že když se lidem do telefonu představím jako detektiv, málokdy je najdu doma, když dorazím na domluvenou schůzku. Nemohl jsem si dovolit nenajít zrovna vás.“

McConnell přikývl.

„Tu pistoli tady nosíte pořád?“

„Byl jsem třicet let u policie, z toho pětadvacet na vnitřních záležitostech. Vyšetřoval jsem policajty, kteří měli blíž k pouličním hrdlořezům, a nadělal jsem si spoustu nepřátel. Pár už se jich pokoušelo na mě vyzrát.“

Myslím, že na jeho místě bych zbraň nosil taky.

„Snažím se něco zjistit o zemřelém policistovi jménem Abel Wozniak. Byl vyšetřován v době, kdy jste působil na vnitřních záležitostech, ale já nevím proč, ani co z toho vzešlo. Vzpomínáte si na něj?“

Pokynul rukou, ve které svíral pistoli. „Co kdybyste mi nejdřív řekl, proč vás to tak zajímá?“

Detektiv třetí třídy ve výslužbě, Mike McConnell, pak bez jakéhokoli výrazu tváře naslouchal mému vyprávění o Dershovi a Pikeovi. jestli o případu, který hýbal celým městem jen pár mil na západ odsud, něco věděl, nedal to na sobě znát. Takoví už policajti jsou. Když jsem poprvé pronesl joeovo jméno, blýsklo mu v očích, ale až do chvíle, kdy jsem řekl, že vyšetřujícím detektivem byl Harvey Krantz, se u něj neprojevila žádná další reakce.

Pak se jeho větrem ošlehaný obličej roztáhl do zlého úšklebku.

„Posránek Krantz! Byl jsem u toho, když si ten podrazák nadělal do kalhot!“ Ta vzpomínka mu udělala tak dobře, že se ústí hlavně posunulo trochu stranou. Chlapi na dodávce si okamžitě oddechli a vzápětí už muchlali papírové sáčky od jídla a lezli do kabiny. Představení bylo u konce a nastal čas vrátit se do práce.

„Tak Pike je teď váš společník?“ zeptal se McConnell.

„Přesně tak.“

„Kvůli Pikeovi si tenkrát Krantz nasral do gatí.“

„Ano, pane. Já vím.“

McConnell se zasmál. „Málem jsem se podělal taky, když Krantze chytil pod krkem. Byl sakramentsky rychlý. Zvedl Posránka ze země jako loutku. Pokud si dobře vzpomínám, je to bývalý mariňák. Já taky.“

Zamyslel jsem se nad tím a napadlo mě, jaké ponížení musel asi Krantz cítit. Poškodilo to jeho kariéru a přezdívky už se nikdy nezbavil.

„Vzpomínáte si, proč Krantz Wozniaka vyslýchal?“

„Ale jistě. Wozniak byl zapletený do série vloupaček.“

Řekl to lhostejně, jako by o nic nešlo, ale když jsem to uslyšel, ztuhl jsem jako socha.

McConnell pokýval hlavou. „Jo, je to pravda. Krantz se mu dostal na stopu přes dvojici mexikánských překupníků z Pacoimy. Byli to takoví zakrslíci. Jmenovali se Reena a Uribe. Říkali jsme jim Tip a Tap, protože to byli zrovna takoví mrňousové. Napadlo nás, že jim Wozniak předává informace o obchodech, kde přestal fungovat alarm, nebo kde kvůli nemoci vypadl strážný, nebo tak něco. Oni tam pak hned poslali pár lidí, kteří obchod vybrali. Většinou šli po autodílech, rádiích a podobných věcech.“

„Takže říkáte, že Wozniak měl máslo na hlavě?“

„Jo.“

„Chcete vážně říct, že partner Joea Pikea byl spoluviníkem v sérii vloupání?“

Vyptával jsem se ho, jako bych špatně slyšel a chtěl mít jistotu.

„No, ten případ nebyl ještč tak daleko, abychom ho mohli obvinit, ale docela to na něj sedělo. Když zemřel, mohli jsme ve vyšetřování pokračovat, ale rozhodl jsem se nechat to být. Byla tu jeho manželka a děti, tak proč je do toho zatahovat? Krantzovi se to moc nelíbilo. Chtěl jít dál a dostat Pikea.“

„Protože ho Pike ztrapnil?“

McConnell se zrovna chtěl znovu napít piva, ale zarazil se a vážně se na mě podíval.

„Ale vůbec ne. Harvey byl přesvědčen o tom, že Pike v tom má taky prsty.“

Někdy člověk slyší věci, o kterých by raději nevěděl, věci tak vzdálené jeho zkušenostem a tak cizí, že má pocit, jako by se probudil rovnou do krváku od Stephena Kinga.

„Tomu nevěřím.“

McConnell pokrčil rameny. „Většina lidí si myslela to, co vy. Všichni se domnívali, že Krantz jde po Pikeovi kvůli tomu, že ho přinutil nadělat si do gatí. Krantz mi ale řekl, že je opravdu přesvědčen, že v tom Pike taky jede. Neměl sice žádné důkazy, ale nechápal, jak by někdo mohl s Wozniakem celé dny jezdit a o ničem nevědět. Tenkrát jsem mu řekl, že kdyby strávil víc času u hlídkové služby a nesnažil se najít si co nejrychleji teplý flek, věděl by, že to možné je. Je to stejné jako v manželství. S někým můžete strávit celý život, a nemusíte ho vůbec znát.“ Ohlédl se do luk. Dodávka zastavila u řídicí stanice zavlažování. Dva starší Hispánci u ní začali cosi kutit, ale ten nejmladší začal pobíhat pod sprškou tryskající z jednoho vývodu, poskakoval a mával rukama jako blázen.

McConnell se odsunul od stolku. „Co tam ten zmetek dělá?“

Zakřičel něco Španělsky, ale ti chlapi ho neslyšeli. Ve dveřích karavanu se znovu objevila dívka, zvědavá, proč tak huláká. Vypadala stejně ohromeně jako McConnell.

McConnell začal prohledávat kapsy. Nakonec vytáhl klíče od cadillaka. „Parchant! Budu tam muset zajet.“

„Potřebuju ještě pár minut, pane McConnelle. Proč byl Krantz přesvědčen, že v tom Pike jede, když neměl žádné důkazy? Jen proto, že jezdili v jednom autě?“

„Harvey nevěřil Pikeově verzi toho, co se stalo v tom motelovém pokoji. Myslel si, že mezi nimi došlo k roztržce kvůli vyšetřování a že Pike dostal strach, aby ho Wozniak neshodil. Krantz se je skutečně pokoušel rozeštvat, aby mluvili jeden proti druhému. Byl si jistý, že Pike Wozniaka zavraždil, aby ho umlčel.“

„Vy tomu věříte?“

„No, nikdy jsem nevěřil, že se dozvíme, co se v tom pokoji doopravdy stalo. Wozniak se přestal ovládat a praštil DeVillea. To víme jistě, protože DeVille i Pike vypovídali stejně. O tom, co se dělo od chvíle, kdy DeVille upadl do bezvědomí, víme jen to, co nám řekl Pike, a nedá se říct, že by úplně všechno dávalo smysl. Pike byl mladý, silný a teprve před nedávnem se vrátil od mariňáků, takže ovládal karate a bůhví co všechno ještě. Nezdá se mi, že by mu dělalo problémy Wozniaka zpacifikovat. Krantz si myslel, že na nás Pike šije boudu, a měl možná pravdu, ale co jsme mohli dělat? Na tom se obvinění postavit nedalo.“

Nelíbilo se mi nic z toho, co jsem tady slyšel. Začínal jsem být podrážděný a nejvíc mě rozčilovalo, že McConnell neustále kouká po těch chlapech na louce. Teď už se pod sprchou zavlažování motali všichni tři.

„Tak to už je vážně moc,“ prohlásil McConnell.

„Myslíte si, že měl Krantz pravdu?“

McConnell zase něco Španělsky zakřičel, ale dělníci ho pořád neslyšeli.

Obešel jsem ho a postavil se před něj, aby se musel dívat na mě, ne na ně.

„Měl Krantz pravdu?“

„Krantz nezjistil nic, na čem by se dalo postavit obvinění. Měl jsem dojem, že jedné tragédie bylo až dost, takže jsem mu řekl, aby to nechal plavat. A to se taky stalo. Podívejte, mrzí mě, že vám nemůžu pomoct, ale musím tam jet. Ti pitomí parchanti se tam koupají v mých penězích.“

Vykročil a chtěl mě obejít, ale já jsem ho popadl za ruku a vykroutil mu z ní zbraň. Nečekal to, ten pohyb trval maximálně desetinu sekundy.

McConnelovy oči se rozšířily a on ztuhl na místě.

„A co ti dva překupníci? Myslíte, že by Pikea mohl chtít dostat některý z nich?“

„Pro ty dva Wozniak neznamenal žádné ohrožení. Reena zdrhnul zpátky do Tijuany, protože se zapletl do rvačky s nějakým feťákem. Uribe byl zastřelen při potyčce u benzinové pumpy.“

„Wozniak měl ve složce záznamy o pěti disciplinárních trestech, dvakrát byl postaven mimo službu pro použití nadměrně síly. Sedm stížností, přičemž pětkrát si stěžoval pedofil nebo pasák dětských prostitutek. Víte, kterýž informátorů dal Wozniakovi tip na DeVillea?“

McConnelův pohled zabloudil ke zbrani a pak se vrátil ke mně.

„Ne. Wozniak jich měl pravděpodobně několik. Právě proto měl tak vynikající výsledky při hlídkové službě.“

„Jak bych to mohl zjistit?“

„Na okrsku se vede evidence registrovaných informátorů. Musí se to dělat kvůli ochraně policistů. Nevím ale, jestli na Rampartu ještě povedou Wozniakovu složku, protože už je to dávno.“

McConnel se podíval přes mé rameno do luk a znovu zavrtěl hlavou. „Chcete mě zastřelit, sakra, nebo mě necháte pracovat? Podívejte se, jak tam plýtvají vodou.“

Pohlédl jsem na zbraň a pak jsem mu ji podal. Cítil jsem, jak se červenám.

„Omlouvám se. Ani nevím, proč jsem to udělal.“

„Polibte mi prděl.“

Vykročil ke cadillaku. Když se dostal ke dveřím, obrátil se ke mně, ale už nevypadal navztekaně. Spíš smutně.

„Podívejte, já vím, co to je, když se váš společník dostane do potíží. Chci, abyste věděl, že jsem nikdy nevěřil tomu, že má Pike s těmi vloupačkami něco společného. Ani si nemyslím, že Wozniaka zavraždil. Kdybych si to myslel, šel bych po něm. Nemyslím si to.“

„Díky, pane McConnelle. Omlouvám se.“

„Jo. V pořádku.“

McConnell nasedl do auta a vyrazil do luk.

Vrátil jsem se ke svému vozu, vložil zbraň zpátky do pouzdra, posadil jsem se za volant a chvíli jsem přemýšlel. Pach hnojivá byl teď ještě silnější. Z vodní tříště, v níž poskakovali ti Mexikáni, vystupovala duha. Cadillac smykem zabrzdil za dodávkou a vyskočil z něj rozzuřený McConnell. Okamžitě začal řvát. Chlapi nechali poskakování a vrátili se k práci. McConnell vypnul vodu a bylo po divadle.

Seděl jsem dál, znovu jsem si přečetl zprávu o nehodě a vyhledal jsem si její úvod: Na základě hlášení nejmenovaného informátora vstoupili policisté Wozniak a Pike do pokoje číslo 205 motelu Islancler Palms.

Čím déle jsem tam seděl, tím víc mě začínal zajímat ten nejmenovaný informátor a to, co by mohl vědět. Nejspíš toho moc nebylo, ale když se nemáte čeho chytit tak jako já, spoléháte se i na tyhle výstřely naslepo.

Prošel jsem si svoje poznámky a narazil na zmínku o vdově po Wozniakovi. Paulette Renfroová.

Možná, že Wozniak své ženě vyprávěl o své práci, třeba o tom informátorovi něco věděla. Možná by mi mohla něco říct i o Harveym Krantzovi a o tom, jak zmizela složka Leonarda DeVillea.

Člověk prostě hledá souvislosti.

Nastartoval jsem, otočil vůz a zamířil zpátky na dálnici. Tráva na lukách za mnou už musela být v odpoledním žáru napůl spálená. Ze země vystupovala pára jako mlha z pekla.

29

Když přijíždíte do Palm Springs, to první, co vidíte, jsou dinosauři. Při průjezdu průsmykem Banning Pass, sto mil na východ od L. A., v místech, kde hory San Bernardino a San Jacinto vytvářejí bránu do náhorních pouští Coachella Valley, už vidíte indiánskou rezervaci Morongo. Kousek od dálnice se tyčí sochy apatosaura a tyranosaura, které tam musel postavit nějaký génius, když ho v poušti postihl úpal. Stály tam dávno před tím, než si Michael Crichton vymyslel Jurský park. Před lety to bylo to jediné, co tu bylo k vidění. Monstrózní kreatury v životní velikosti, které vypadaly, jako by tady, v pouštním žáru, zamrzly v prostoru a čase. Za pár šestáků mohl člověk zajít až k nim a udělat si snímek, aby měl co poslat domů. Koukni, mámo, byli jsme v Kalifornii. Ti dinosauři už tam stojí spoustu let, ale pořád se ještě stává, že v Cabazonu vrazí do baru nějaký ochlasta nebo feťák a přísahá při všem, co je mu svaté, že viděl v poušti nějaké příšery.

Pár mil za dinosaury jsem z dálnice odbočil na státní silnici a podél úpatí hory San Jacinto jsem zamířil do Palm Springs.

Během zimních měsíců je Palm Springs plné turistů, výletníků a zimomřivců, kteří utíkají z Kanady před zimou. Teď, v polovině června, však město sotva dýchalo. Jeho puls nebyl ani znát. Připomínalo chřadnoucí, vyčerpané zvíře, čekající u krajnice na smrt. Po turistech nebylo ani památky a přes den by vylezl na slunce jen sebevrah.

Zastavil jsem u obchodu se suvenýry a koupil si mapu okolí. Našel jsem si místo, kde podle udané adresy měla bydlet Paulette Renfroová, a vyrazil jsem přímo na sever přes poušť. Před chvílí jsem míjel dinosaury a teď jsem projížděl mezi stovkami lesklých větrných elektráren, jejichž obrovské tenké lopatky se líně otáčely a kradly větru energii. Připadal jsem si jako v nějakém vědeckofantastickém filmu.

Palm Springs je městem penzionů, víkendových domů a hotýlků pro paničky, co se starají hlavně o to, aby měly pořádně načesaného pudla, ale lidé, kteří ho udržují při životě, bydlí v menších periferních čtvrtích, jako je Cathedral City na jihu nebo North Palm Springs, ležících v místech, jimž se říká „špatná strana dálnice“.

Paulette Renfroová bydlela v malém úhledném domku na úpatí hor hned nad dálnicí, s výhledem na větrné elektrárny. Domek byl omítnutý béžovým štukem a střechu měl z červených tašek. Uvnitř běžela předimenzovaná klimatizace, kterou jsem slyšel až na silnici. Dole v Palm Springs si lidé mohou dovolit zavlažování trávníků, ale tady se kolem domku rozkládaly miniatury pouště, osázené jen rostlinstvem, které moc vláhy nevyžadovalo. Všechny peníze tu vráželi do klimatizace.

Zaparkoval jsem na krajnici a vykročil po příjezdové cestě kolem ohromné kvetoucí palmy s listy připomínajícími obrovské meče. Na slunci se blýskal zbrusu nový Volkswagen „Brouk“ a za ním stála v garáži Toyota Camry. Návštěva.

Když jsem zazvonil, přišla mi otevřít vysoká, atraktivní žena. Měla na sobě drahé šaty a byla nalíčená, jako by se někam chystala vyrazit nebo se právě odněkud vrátila.

„Paní Renfroová?“ zeptal jsem se.

„Prosím?“ Měla dokonalý chrup a krásný úsměv. Byla o nějakých pět nebo šest let starší než já, což ale pořád ještě znamenalo, že musela být mladší než Abel Wozniak.

„Jmenuji se Cole. Jsem soukromý detektiv z Los Angeles. Potřeboval bych si s vámi promluvit o Ábelu Wozniakovi.“

Ohlédla se dovnitř, jako by ji cosi znervózňovalo. „Teď na to vážně není vhodná chvíle. Kromě toho Abel zemřel už před lety. Nevím, jak bych vám mohla pomoci.“

„Ano, madam, já vím. Jsem ale přesvědčen, že byste mi mohla odpovědět na pár otázek ohledně případu, na němž pracoval těsně před svou smrtí. Je to velice důležité. Jedu za vámi zdaleka.“ Někdy zabere, když se chováte dostatečně pateticky.

Za jejími zády se objevila mladší žena. „Kdo je to, mami?“ zeptala se.

Paulette Renfroová řekla, že vyvětráme všechen chládek zevnitř, a pozvala mě dál, ale netvářila se nijak nadšeně. To by ostatně udělala většina lidí. „To je moje dcera Evelyn. Evelyn, tohle je pan Cole. Je z Los Angeles.“

„Musím dokončit to stěhování.“ Znělo to otráveně.

„Zdravím vás, slečno Renfroová.“ Podal jsem jí ruku, ale Evelyn si jí ani nevšimla.

„Jmenuji se Wozniaková. Renfro je její omyl.“

„Evie, prosím tě.“

„Nebude to trvat déle než deset minut,“ řekl jsem. „Slibuji.“

Paulette Renfroová pohlédla nejdřív na hodinky a pak na svoji dceru. „No, pár minut si snad najdu. Mám ale ještě práci a za necelou hodinu mám dohodnutou prohlídku domu. Pracuji v realitní kanceláři.“

„Nepotřebuju tvou pomoc,“ prohlásila Evie. „Potřebuju si sem jen přenést zbytek věcí.“

Evie Wozniaková vyšla z domu a přibouchla za sebou dveře. V obličeji připomínala asi tak dvacetileté vydání své matky, ale tam, kde Paulette byla štíhlá a dobře formovaná, byla její dcera opuchlá a tlustá. Její rysy ještě podtrhoval výraz, jímž celému světu sdělovala, že jí většina věcí kolem leze na nervy.

„Zdá se, že jsem něco narušil,“ řekl jsem. „Omlouvám se.“

Paní Renfroová vypadala unaveně. „Vždycky je co narušit. Má problémy s přítelem. Pořád má problémy s přítelem.“

Dům byl upravený a půvabný. Obrovská prosklená stěna skýtala výhled do kraje a příjemný dojem umocňoval pohodlný nábytek ve stylu amerického Jihozápadu. Obývací pokoj přecházel na jedné straně do jídelny kombinované s kuchyní a na straně druhé do haly, z níž se nejspíš vcházelo do dalších pokojů. Oknem jsem viděl malý bazén, jehož hladina se modravě třpytila. Prosklenou stěnou bylo vidět přes dálnici až k větrným elektrárnám, jejichž lopatky se pořád pomalu otáčely, a ještč dál na jihu se rýsovalo Palm Springs.

„Je tu krásně, paní Renfroová. Vsadím se, že Palm Springs odsud v noci vypadá nádherně.“

„To ano. Ty větrné elektrárny mi ve dne svým pomalým pohybem připomínají oceán a Palm Springs vypadá v noci jako nějaké město z Pohádek tisíce a jedné noci.“

Zavedla mě k pohodlné pohovce, z níž měl člověk nejlepší výhled.

„Mohu vám nabídnout něco k pití? Při tom horku, co je venku, si člověk musí hlídat přísun tekutin.“

„Díky. Vodou nepohrdnu.“

Obývací pokoj byl malý, ale volné místo uprostřed a úsporné rozmístění nábytku vyvolávaly dojem většího prostoru. Nepočítal jsem s tím, že bude mít Paulette Renfroová na Joea Pikea nějaké milé vzpomínky, ale když jsem čekal, až přinese vodu, všiml jsem si v knihovně mezi spoustou pohárů z kuželek malé zarámované fotografie. Paulette Wozniaková na ní stála se svým manželem a s Pikem u hlídkového policejního vozu, zaparkovaného před skromným domkem. Měla na sobě džínsy a bílou pánskou košili s ohrnutými rukávy a s cípy svázanými do uzlu na způsob podprsenky.

Joe Pike se usmíval.

Přistoupil jsem až ke knihovně a upřeně jsem na tu fotografii zíral.

Nikdy jsem neviděl usmívajícího se Pikea. Za celá ta léta, co jsem ho znal, se to nestalo ani jednou. Viděl jsem tisíce snímků z doby, kdy sloužil u mariňáků, fotografie z lovu, rybaření nebo táboření, snímky s přáteli, ale neusmíval se nikde.

A tady jsem narazil na fotografii jejího bývalého manžela a muže, který ho zabil. A Joe se na ní usmívá.

„Tady máte tu vodu,“ ozvala se za mými zády Paulette Renfroová.

Vzal jsem si od ní sklenici. Sobě přinesla vodu také.

„Ten vlevo je Abel. Bydleli jsme v Simi Valley.“

„Paní Renfroová, Joe Pike je můj přítel,“ řekl jsem jí.

Chvíli se na mě jen beze slova dívala a sklenici držela oběma rukama. Pak zamířila k pohovce. Posadila se jen na okraj, jako ptáče na větev.

„Nejspíš vám připadá nesmyslné, že jsem si ten snímek nechala.“

„Mně nikdy nic nepřipadá nesmyslné. Lidé prostě mají své důvody.“

„Četla jsem o tom svinstvu, co se děje v Los Angeles. Nejdřív Karen, a teď je ještč Joe obviněný z vraždy toho muže. Myslím si, že je to ostuda.“

„Vy jste Karen Gardovou znala?“

„Joe s ní v té době chodil, víte? Byla to krásná a milá dívka.“ Znovu se podívala na hodinky a pak jako by se najednou rozhodla. „Říkáte, že jste s Joem přátelé?“

„Ano, madam. Máme spolu detektivní agenturu.“

„Vy jste také bývalý policista?“ Jako by si chtěla povídat o Joeovi, ale nevěděla, jak do toho.

„Ne, madam. Já jsem byl vždycky na volné noze.“

Znovu se podívala na tu fotografii, jako by to potřebovala nčjak vysvětlit. „Víte, to, co se stalo Ábelovi, je už dávno, pane Cole. Byla to strašná, příšerná nehoda a nevěřím, že je z toho někomu ještě hůř než Joeovi.“

„Ještě hůř je z toho tvému dítěti, matko,“ ozval se hlas Evelyn Wozniakové. „Protože mi zabil tátu.“

Prošla kuchyní s obrovskou lepenkovou krabicí.

Paulette ztuhly rysy. „Potřebuješ pomoct?“

Evelyn prošla obývacím pokojem a zamířila do chodby, aniž by se namáhala s odpovědí.

„Evelyn to má těžké,“ řekla Paulette. „Teď se právě stěhuje zpátky domů. Přítel, co ji opustil, sebral jejich peníze na nájem a ona přišla o byt. To je tím typem mužů, které vyhledává.“

„Byli si s otcem hodně blízcí?“

„Ano. Abel byl dobrý otec.“

Přikývl jsem. Zajímalo by mě, jestli něco věděla o Krantzově vyšetřování. A zrovna tak by mě zajímalo, jestli věděla o Reenovi, Uribeovi a o vloupačkách.

„Já budu za chvíli opravdu muset jít. Co tedy chcete vědět?“

„Chci vědět, co se toho dne stalo.“

Paulette ztuhla. Nijak zvlášť znatelně, ale já jsem si toho všiml.

„Proč vás to tak zajímá?“

„Protože si myslím, že se někdo snaží na Joea hodit vraždu Eugena Dershe.“

Zavrtěla hlavou, ale ztuhlost ji neopouštěla.

„Nemám ani tušení, pane Cole. Můj manžel se mnou o své práci nemluvil.“

„Toho dne, kdy zemřel, dostal s Joem tip od jednoho ze svých informátorů na možné místo pobytu toho DeVillea. Věděla byste, o koho se mohlo jednat?“

Paulette Renfroová vstala a najednou už nevypadala, že by byla nějak zvlášť ochotná pomáhat mi. Působila na mě spíš nejistě a podezíravě.

„Ne, je mi líto.“

„Nemluvil s vámi o takových věcech, nebo si nevzpomínáte?“

„Nerada o tom dni mluvím, pane Cole. Nevím o tom nic, nevím nic o práci svého manžela ani o ničem, co s tím souviselo. Nikdy mi nic neřekl.“

„Prosím vás, zkuste se na chvilku zamyslet, paní Renfroová. Moc by mi pomohlo, kdybyste mi řekla to jméno.“

„Jsem si jistá, že jsem ho nikdy neslyšela.“

Její dcera už se vracela z pokoje. Tentokrát nesla prázdné krabice a ramínka na šaty.

„Máš všechny svoje věci?“ zeptala se Paulette Renfroová.

„Vracím se ještě pro zbytek.“

„Potřebuješ peníze?“

„Jsem v pohodě.“

Evelyn Wozniaková prošla obývacím pokojem a přibouchla za sebou dveře. Zase.

Paulette Renfroová sevřela čelisti. „Máte děti, pane Cole?“

„Ne, madam.“

„To máte štěstí. Teď už ale musím jít. Je mi líto, že jsem vám nemohla pomoct víc.“

„Mohl bych vám zavolat, kdybych si vzpomněl na něco, nač bych se potřeboval zeptat?“

„Nemyslím si, že vám budu platná víc než teď.“

Doprovodila mě ke dveřím a já jsem vykročil zpátky do toho vedra. Dál se mnou nešla.

Evelyn čekala u svého auta. Nasadila si malé sluneční brýle, ale přesto mhouřila oči před sluncem. Čekala na mě v tom příšerném vedru. Krabice a ramínka už měla složené v autě.

„Nechtěla o něm mluvit, co? Myslím o mém otci.“

„Moc ne.“

„Ona o tom dni mluvit nebude. Nikdy o něm nemluví, pokud nejde o obhajobu toho chlapa.“

„Joea?“

Evie pohlédla k větrným elektrárnám, ale jen pokrčila rameny. Nejspíš vůbec nevnímala, nač se dívá.

„Chápete to? Ten parchant jí zabije manžela, a ona si nechá tu zapráskanou fotku! Vždycky jsem na ni čmárala. Už jsem ten rámeček roztřískala tolikrát, že to ani nemůžu spočítat.“

Neříkal jsem nic a ona se po mně konečně ohlédla.

„Vy jste jeho přítel, co? Přijel jste, protože se mu snažíte pomoct.“

„Ano.“

„Víte o tom, že mého otce vyšetřovali? Z vnitřních záležitostí?“

„Jo, vím to.“

„Snažila se to přede mnou utajit. A taťka taky.“ Taťka. Jako by jí pořád bylo deset let. „Přitom k nám přicházeli ti chlapi až domů a vyslýchali ji, takže jsem to slyšela. Slyšela jsem taky, jak na otce kvůli tomu ječí. Dovedete si představit, jaké to pro dítě je?“

Napadlo mě, že dovedu, ale nic jsem neříkal.

„Ona o tom prostě mluvit nebude. Bude se raději bavit o čemkoli jiném, jen ne o tomhle, a přitom je to to nejdůležitější, co mě kdy v životě potkalo. Zničilo mi to celej můj zasranej život.“

Stáli jsme na betonové příjezdové cestě a já jsem měl pocit, že je to stejné, jako kdybychom stáli na jasně bílé pláži. Rozpálený beton mi propaloval podrážky. Chtěl jsem se pohnout, ale ona vypadala, jako když se chystá říct něco, co se jí neříká snadno, a mě napadlo, že když se pohnu, zaplaším její odhodlání.

„Chci vám něco říct, když jste jeho přítel. Ten člověk mi zabil tátu. Připadalo mi to, jako by se mi zbortil svět, tak moc jsem svýho tátu milovala, a neexistuje nic, co by mi udělalo větší radost, než ublížit tomu mizernýmu hajzlovi, co mě o něj připravil.“

Pikeovi.

„Ale je tu něco, co bych chtěla ještě víc.“

Čekal jsem.

„Ona dala všechny taťkovy věci do nějaké úschovny. Víte, do takového toho sklepa k pronajmutí.“

„Víte kam?“

„Budu to muset zjistit. Nevím, jestli se tam najde něco užitečného, ale vy se přece snažíte zjistit, co se tenkrát stalo, ne?“

Souhlasil jsem, ale zároveň jsem jí řekl, že se snažím ještč o jiné věci. „Snažím se taky pomoct Joeu Pikeovi. Chci, abyste to věděla, Evelyn.“

„To mě nezajímá. Já jen chci znát pravdu o svém otci.“

„A co když je ošklivá?“

„Chci to vědět. Nejspíš dokonce počítám s tím, že to nic hezkýho nebude, ale chci vědět, proč zemřel. Chci to celej ten svůj svinskej život. Možná právě proto jsem pořád tak otrávená.“

Nevěděl jsem, co na to říct.

„Nemyslím si, že to byla nehoda. Podle mě ho váš přítel zavraždil.“

Přesně totéž si myslel i Krantz.

„Když vám pomůžu a vy zjistíte pravdu, řeknete mi to?“ naléhala.

„Když to chcete vědět, tak ano.“

„Řeknete mi pravdu? Ať bude jakákoli?“

„Jestli chcete.“

Otřela si nos. „Mám dojem, že když ji budu znát, budu konečně moct jít dál, víte?“

Chvíli jsme tam jen tak stáli a pak jsem ji objal. Byli jsme na slunci tak dlouho, že když jsem jí položil dlaně na záda, měl jsem pocit, jako bych hrábl do ohniště.

Díval jsem se na větrné elektrárny, které pokrývaly celou nedozírnou pláň pouště a otáčely lopatkami v nikdy neustávajícím větru.

Po chvíli Evie Wozniaková odstoupila. Znovu si utřela nos. „To je pitomost. Vůbec vás neznám a vykládám vám svoje celoživotní tajemství.“

„To už tak někdy chodí.“

„Jo. Myslím, že byste mi měl dát telefon.“

Podal jsem jí vizitku.

„Zavolám vám.“

„Fajn.“

„Jí to ale nemůžete říct, jasné? Kdyby se to dozvěděla, nedovolila by to.“

„Neřeknu.“

„Je to naše malé tajemství.“

„Přesně tak, Evie. Naše malé tajemství.“

Rozjel jsem se zpátky dolů a Palm Springs jsem nechal daleko za sebou. Ve žhavém vzduchu se tetelilo jako fata morgána.

Muž činu

Cela byla metr dvacet široká, dva a půl metru dlouhá a stejně vysoká. V rohu byl záchod bez mísy a z betonové zdi jako keramický nádor trčelo umyvadlo. Obojí bylo téměř skryto za jediným kavalcem. Jasně svítící zářivky u stropu byly zajištěně ocelovými rošty, aby si tu nějaký sebevrah nemohl přivodit elektrický šok. Matrace byla ze speciálních umělých vláken, která nebylo možné roztrhat ani přeřezat, a rám kavalce byl svařený s roštem matrace. Žádné šrouby, žádné nýty, nic, co by se dalo oddělit. Tento jediný kavalec byl výsadou prezidentského apartmá mezi celami vyšetřovací vazby. Tato cela byla vyhrazena hollywoodským osobnostem, zástupcům médií a bývalým policistům, kteří se dostali na nesprávnou stranu katru.

Joe Pike ležel na kavalci a čekal na převoz do ústřední mužské věznice, která se nacházela deset minut cesty odsud a skýtala přístřeší dvaadvaceti tisícům vězňů. Vlasy měl ještě mokré po důkladném umytí, které si dopřál v umyvadle po cvičení, ale stejně měl pocit, že si potřebuje zaběhat. Cítit v tváři slunce a vítr a po hrudi stékající pot. Toužil po vnitřním míru, který mu tělesná námaha poskytovala, i po jistotě, že dělá dobře, když trénuje. Zdaleka ne všechny činnosti s sebou přinášely jistotu dobré věci, ale běhání mezi ně rozhodně patřilo.

Bezpečňostní dveře na konci chodby se otevřely a na opačné stranč katru se objevil Krantz. Něco nesl.

Dlouho na Pikea zíral, než řekl: „Nejsem tady, abych tě vyslýchal. O právníka se nestrachuj.“

Pike se nestrachoval.

„Na tohle jsem čekal dlouho, Joe. Musím si to vychutnat.“ Joe. Jako by byli přátelé.

„Vypadá to s tebou špatně. S Dershem ses zmýlil.“

Pike promluvil tak potichu, že to Krantze donutilo přistoupit blíž.

„Já vím. Kvůli Dershovi se cítím špatně, ale podařilo se mi část viny hodit i na federály. Slyšel jsi o tom, že Dershova rodina už vznesla obvinění? Dva bratři, jeho matka a snad nějaká sestra, se kterou se dvacet let neviděl. Přilezli kvůli pozůstalosti.“

Pike přemýšlel o tom, co je to s Krantzem, že se sem přišel pást pohledem.

„Obviňují město, policii, prostě všechny. Bishop se šéfem mě nemohou vyhodit, vypadalo by to, že policie přiznává, že udélala něco špatně, takže všichni tvrdíme, že jsme se jen řídili pokyny FBI.“

„Měli by vyhrát, Krantzi. Odpovědný jsi ty.“

„Možná ano, ale oni obviňují taky tebe. Spoušť jsi stiskl ty.“

Na to Pike neodpověděl.

Krantz pokrčil rameny. „Ale máš pravdu. Je to se mnou špatné. Tak za rok, až se všechno uklidní, na mě možná dojde. Přeloží mě někam na okrsek. To nevadí. Byl jsem u policie pětadvacet let. Možná se mi povede u ní vydržet třicet let, když neseženu něco lepšího.“

„Proč jsem teď tady, Krantzi? Protože jsem tě ponížil?“

Krantz zrudl. Pike poznal, jak se snaží tomu zabránit, ale už se stalo.

„Já jsem tě nezničil, Krantzi. O to ses postaral ty sám. To lidi, jako jsi ty, nikdy nepochopí.“

Krantz vypadal, že o tom přemýšlí. Nakonec pokrčil rameny. „Ano, kvůli tomu ponížení, ale taky proto, že si to zasloužíš. Zavraždil jsi Wozniaka a prošlo ti to. Ale teď jsi tady a já si ten pohled vychutnám.“

Pike se posadil. „Já jsem Woze nezavraždil.“

„Jel jsi s ním v těch vloupačkách. Věděl jsi, že ho chci dostat, a bylo ti jasné, že dostanu i tebe. Měl jsi strach, Pikeu, a tak ses rozhodl Wozniaka odstranit, protože jsi nemorální vražedný šílenec, který se nerozpakuje zmařit lidský život, když mu o něco jde. Zrovna tak ses nerozpakoval, když jsi měl zlikvidovat Dershe.“

„Vyšetřuješ to už takovou dobu, a nic jiného tě nenapadlo? Ty si vážně myslíš, že jsem Woze v tom pokoji zavraždil, abych ho umlčel?“

Krantz se usmál. „Nemyslím, žes ho zabil ze strachu, aby tě neprozradil, Pikeu. Myslím, žes ho zabil proto, že jsi chtěl jeho ženu.“

Pike vyvalil oči.

„Měl jsi s ní přece něco, ne?“

Pike spustil nohy z kavalce. „Vůbec nevíš, o čem mluvíš.“

Krantz se znovu usmál. „Jak říká ten tvůj svinskej přítelíček, jsem detektiv. Pátral jsem. Sledoval jsem ji, Pikeu. Viděl jsem tě s ní.“

„Jsi na omylu zrovna tak jako s Dershem. Jsi na omylu úplně ve všem.“

Krantz souhlasně přikývl. „Jestli máš alibi, ven s ním. Pokud můžeš dokázat, že jsi Dershe neoddělal, osobně požádám Branforda, aby stáhl obvinění.“

„Ty dobře víš, že by to k ničemu nebylo.“

„Nebylo by to k ničemu, protože jsi to udělal, Pikeu. Máme tě natočeného, jak slídíš kolem jeho domu. Máme tu starou dámu, která tě identifikovala mezi ostatními. Máme už laboratorní výsledky, podle nichž jsi střílel, a víme o tvém vztahu s tou dívkou. A máme taky tohle.“

Krantz konečně Pikeovi ukázal, co přinesl. Byl to revolver zabalený v plastikovém sáčku.

„Tohle je třistasedmapadesátka Magnum. Laboratoř prokázala, že kulka, která zabila Dershe, vyšla právě z ní. Je to vražedná zbraň, Pikeu.“

Joe na to neřekl nic.

„Je úplně čistá. Žádné otisky, všechna čísla byla odstraněna, takže nemůžeme zjistit, odkud pochází. Našli jsme ji ale ve vodě u Santa Moniky, přesně tam, kde ses údajně vybavoval s tou holkou. To znamená, že ta zbraň patří tobě.“

Pike hleděl na sáček a pak se podíval na Krantze. Napadlo ho, že se zbraň na místě, které ve své výpovédi uvedl, objevila skutečně zajímavou náhodou.

„Mysli, Krantzi. Proč bych přiznával, že jsem tam byl, kdybych tam zahodil zbraň?“

„Protože tě někdo viděl. Nejspíš jsi ji tam šel zahodit, udělals to, ale někdo tě pak uviděl. Nejdřív jsem ti to s tou holkou nevěřil, ale možná v tomhle mluvíš pravdu. Třeba tě tam viděla a ty ses bál, že ji najdeme a usvědčíme tě ze lži, pokud to popřeš. Takže ses snažil krýt.“

Pike se znovu podíval na plastikový sáček. Věděl, že policisté často podezřelým předkládají nejrůznější věci, o kterých jim navykládají lži ve snaze získat doznání.

„Není to jenom bouda?“

Krantz se klidně a sebevědomě usmál. Pikeovi ten úsměv připadal podivně vřelý. „Žádná bouda. Můžeš se zeptat Baumana. Asistent státního návladního ho o tom právě informuje. Dostal jsem tě, Joe. V případě Wozniak jsem na tebe nemohl, ale teď jsem tě dostal. Branford žvaní o nějakých zvláštních okolnostech, ale myslím, že to bude zbytečné, takové štěstí, abys dostal smrtící injekci, mč ani nemůže potkat.“

„Já jsem tam tu zbraň nehodil, Krantzi. Musel ji tam hodit nčkdo jiný.“

„To je tedy zvláštní shoda náhod, Joe, že jste ty i ta zbraň byli na stejném místě.“

„Znamená to, že znal moji výpověď. Přemýšlej o tom.“

„Přemýšlím jedině o tom, že na usvědčení toho máme až dost. Charlie ti řekne to samé.“

„Ne.“

„Bauman už připravuje obhajobu. Tohle ti určitě neřekl, vid? Já vím, že Baumanovi tvrdíš, že žádnou obhajobu nepotřebuješ, a on s tebou naoko souhlasí, jako by ti to baštil, ale on není žádný idiot. Charlie je chytrý. Nechá té v ústřední mužské věznici sedět půl roku v naději, že o té holce, kterou jsi údajně viděl, říkáš pravdu, ale pokud se nenajde, budeš muset jeho obhajobu přijmout. Podle mého tě Branford nechá odejít s dvaceti lety a s možností prominutí části trestu. Tak se před veřejností očistíme od ostudy, jak jsme to zbodali s Dershem. Dvacetiletý trest s možností prominutí zbytku bude znamenat, že si odsedíš nějakých dvanáct let. Jak se ti to líbí?“

„Já do kriminálu nepůjdu, Krantzi. Rozhodně ne za něco, co jsem neudělal.“

Krantz se dotkl mříží. Pohladil chladnou ocel prsty, jako by to byla jeho milenka.

„Teď jsi uvnitř a taky tam zůstaneš. A jestli budeš tak hloupý, aby ses nechal postavit před porotu, a já si myslím, že se to může stát, protože máš tvrdou palici, zůstaneš tam po zbytek života. A to je moje práce, Pikeu. Moje. Jsi můj, a to jsem ti chtěl říct. Proto jsem přišel. Abych ti řekl, že jsi můj.“

Černý strážný s mohutnými pažemi prošel chodbou a zastavil se vedle Krantze. „Je čas na cestu, Pikeu. Stoupni si doprostřed.“

Krantz se obrátil k odchodu, ale ještě se otočil. „Jo, ještě něco. Slyšel jsi už o tom, že jsme toho bezdomovce našli mrtvého?“

„Deege?“

„Jo, tak se jmenoval. Musela to být zábava, když ti říkal, že Karen zastavilo stejné auto, jako máš ty, a řídil ho chlap, který vypadal stejně jako ty, viď?“

Pike vyčkával.

„Někdo mu rozdrtil krk a hodil ho do kontejneru v jedné z těch uliček pod jezerem.“

Pike vyčkával dál.

„Nějací výrostci tam nahoře viděli červený džíp Cherokee, Joe. Stál uprostřed ulice a čekal. Bylo to tu samou noc, kdy byl zabit Deege. Taky viděli řidiče. Hádej, koho poznali za volantem?“

„Mě.“

„Je to čím dál tím lepší.“

Krantz se na Pikea naposledy podíval, pak se obrátil a odešel.

Ze začátku byli na stejné chodbě ještě dva vězňové. Jeden neustále vyrážel opičí skřeky a Pike si ho v duchu překřtil na Opičáka, zatímco druhý se pyšnil neuvěřitelně hlasitými plyny a vyhazoval z cely vlastní výkaly za neustálých výkřiků: „Já jsem plynař!“

Nakonec oba odvezli a strážného s obrovskými pažemi Pike pojmenoval Krotitel.

Když se Pike postavil do středu cely, Krotitel mávl kamsi do chodby. Strážní už nepoužívali klíče. Zámky cel byly elektronicky ovládány ze strážnice na konci bloku. Za přepážkou z neprůstřelného skla tam seděly dvě policistky. Když jim Krotitel dal znamení, stiskly tlačítko a dveře Pikeovy cely se s tupým klapnutím otevřely. Pikea napadlo, že to zní stejně jako zapadnutí závěru pušky.

Krotitel k němu přistoupil s pouty v ruce. „Na cestu ti klepeta na nohy dávat nebudu, ale tohle mít musíš.“

Pike nastavil zápěstí.

Když mu Krotitel nasadil pouta, oslovil jej: „Díval jsem se na tebe, jak tady cvičíš. Kolik děláš dřepů?“

„Tisíc.“

„A kolik kliků?“

„Dvě stovky.“

Krotitel spokojeně zachrochtal. Byl to obrovský chlap s nadměrně vyvinutým svalstvem paží, ramen a hrudníku, které mu napínalo uniformu tak, že byla těsná jako jeho vlastní kůže. Jen málokterý vězeň si troufl mu vzdorovat a ještě méně jich mohlo doufat v úspěch.

Krotitel zatahal za pouta, aby se ujistil, že pevně drží, a odstoupil.

„Já nevím, jestli jsi tu za toho Dershe poprávu nebo ne. Řekl bych, žes to pravděpodobně udělal, ale kdyby mně nějaký parchant odprásknul holku, taky bych zapomněl, že nosím tuhle placku. To prostě chlap musí.“

Pike neřekl nic.

„Vím, že jsi bývalý polda, a slyšel jsem o tom svinstvu, který provázelo tvůj odchod. Mně na tom nezáleží. Jen jsem ti chtěl říct, že jsem měl možnost pár dní tě sledovat a připadáš mi jako docela rovný chlap. Hodně štěstí.“

„Díky.“

Policistky je vypustily z vězeňského bloku do šedé chodby a Krotitel Pikea vedl po schodech dolů do čekárny. Tam už bylo pět dalších věžňů. Všichni byli připoutaní ke speciálním plastovým židlím, přišroubovaným k podlaze. Byli to tři malí Hispánci s tetováním, označujícím příslušnost k pouličnímu gangu, a dva černoši. Jeden byl starý a zjevně sedřený, druhý byl mladší a chyběly mu přední zuby. U dveří se mezi sebou vybavovali tři městští strážníci, ozbrojení dlouhými obušky a slzným plynem. Bezpečnostní opatření pro případ potíží.

Když Krotitel přivedl Pikea dovnitř, mladší z černochů na něj upřel zrak a šťouchl do svého staršího soukmenovce. Ten ale nereagoval. Mladý černoch byl přibližně stejně velký jako Pike. Tetování, které si přinesl z předchozích trestů, nebylo na jeho tmavé kůži téměř vidět. Ze strany měl na krku klikatou jizvu po noži, jako by mu kdysi někdo podřízl hrdlo.

Krotitel Pikea připoutal k židli a vzal si od strážníků desky na spisy.

Pike zůstal nehybně sedét, díval se do prázdna a přemýšlel o Krantzovi a o tom, co mu řekl. Mladý černoch s jizvou se po něm neustále ohlížel. Pike zaslechl, že ho ten starší oslovuje Rollinsi.

Za čtvrt hodiny bylo všech šest vězňů uvolněno z míst a seřazeno do řady. Strážníci je vyvedli na podzemní parkoviště a nechali je nastoupit do šedé vězeňské dodávky. Když nastupovali zadními dveřmi, hlídali je dva strážníci s připravenými mossbergy. Třetí seděl za volantem s nastartovaným motorem. Motor potřebovali kvůli klimatizaci.

Uvnitř dodávky byla sedadla pro řidiče a spolujezdce oddělena od zadního prostoru stejně silným drátěným pletivem, jaké pokrývalo i okna. V zadní části byly k oběma stěnám připevněny lavice tak, aby si sedící vězňové hleděli do obličeje. Dodávka byla upravena pro dvanáct vězňů, takže když jich dnes jel jen poloviční počet, měli všichni spoustu místa.

Když nastoupili, strážník Montana každému poklepal na rameno a řekl mu, na kterou stranu se má posadit. Jeden z Hispánců mu špatně porozuměl, takže strážník musel vstoupit dovnitř a přesunout ho, čímž se všechno zdrželo.

Rollins seděl přímo proti Pikeovi a nepokrytě si ho prohlížel.

Pike jeho pohled opětoval.

Rollins ohrnul rty, aby Pikeovi ukázal širokou díru zející v místech, kde měl mít zuby.

„Nádhera,“ řekl Pike.

Při běžné hustotě provozu měla jízda do ústřední mužské věznice trvat asi dvanáct minut. Když se usadil i šestý vězeň, strážník Montana na ně křikl přes pletivo: „Poslouchejte! Žádné mluvení, žádné přesedání, žádné triky, je to jen kousek, takže na mě nikdo nebude zkoušet kecy o tom, že musí na záchod.“

Zopakoval to ještě Španělsky, pak řidič zařadil rychlost a vyjel z podzemní garáže ven.

Ujeli přesně dva bloky, když se Rollins k Pikeovi naklonil.

„Tys byl polda, že jo, ty parchante?“

Pike se na něj sice díval, ale jako by ho neviděl. Pořád ještč myslel na Krantze a na případ, který se kolem něj pomalu, ale jistě začíná stahovat. Jeho mysl se nacházela úplně jinde než v této dodávce.

Rollins šťouchl do druhého černocha, který vypadal, že by byl raději kdekoli jinde. „Jo, je to von. Na tyhle sráče mám čuch. Slyšel jsem, jak si vo něm povídali.“

Pike zatkl stovku mužů, jako byl Clarence Rollins, a s dalšími pěti stovkami se musel utkat. Stačilo mu, aby se na Rollinse podíval, a věděl, že strávil ve vězení podstatnou část života. Věznice mu byla domovem. Svět mimo ni byl jen místem, kam vyrážel, než se zase vrátil domů.

„Tak co, ty árijskej parchante? Na takový, jako seš ty, mám obzvlášť žízeň. Něco ti řeknu, ty hovado – mně je u prdele, jestli jsi zabil nějakýho jinýho parchanta. Já jsem jich oddělal tolik, že už to ani nespočítám, a ze všeho nejvíc mě serou zasraný policajti, jako seš ty. Koukni se…“

Rollins si vyhrnul rukáv a ukázal Pikeovi vytetované srdce s číslem 187 a nápisem Policie L. A. Číslo 187 byl policejní kód pro vraždu.

„Víš, co to znamená, ty hajzle? Sto osmdesát sedm? Znamená to, že já jsem zabiják svinskejch policajtů, jasný? Dej si na mě bacha!“

Rollins se zjevně na něco připravoval. Dalo se to předvídat stejně jistě jako směr rozjetého nákladního vlaku, který se na člověka vyřítí ze zatáčky, ale Pike se nenamáhal tím, aby mu věnoval pozornost. Viděl se v lese za domem, v němž prožil dětství, cítil svěží vůni letního listí a vlhké hlíny u potoka. Vnímal parné horko, jaké jej obklopovalo ve vietnamském Song Be, když mu bylo osmnáct, a slyšel hlas svého nadrotmistra, který na něj řval přes pahorky zarostlé suchými křovisky ve výcvikovém táboře Camp Pendleton. Tolik si přál, aby ten hlas patřil jeho otci. Na jazyku cítil chuť zdravého, čistého potu první dívky, se kterou se miloval, hrdé farmářské dcerky Dianě. Pocházela z upjaté rodiny, která si Joea ošklivila, a tak ji všichni přiměli, aby se s ním přestala scházet.

„Proč nic neřekneš, ty parchante? Radim ti, abys mi odpověděl, ty hajzle, když na tebe mluvím, jinak tě to bude mrzet! Seš tu se mnou v pasti!“ Sotva to dořekl, blýskla se mu v ruce dlouhá úzká čepel břitvy, kterou měl Rollins schovanou v ponožce.

Všichni lidé i místa, na něž Pike myslel, byli najednou kdesi daleko, a pro Pikea existoval jen prostor dodávky, on a muž proti němu. Připadal si stejně klidný jako les za domem jeho rodičů.

„Ne,“ zašeptal Pike. „Ty jsi v pasti se mnou.“

Clarence Rollins překvapeně zamrkal a pak se vší silou odrazil a vrhl se s napřaženou břitvou proti Pikeovu hrudníku.

Pike nechal čepel proletět kolem svých rukou, popadl Rollinse za zápěstí a všechnu sílu a rychlost jeho útoku usměrnil tak, aby mu vykroutil břitvu z ruky. Nadrotmistr Aimes by měl radost.

Rollins byl velký a silný chlap, a tak se mu na předloktí přenesla značná síla. Loketní a vřetenní kost praskly jako mokré větve a rozervaly svalstvo, žíly i tepny, jak se jejich ostré okraje prodraly kůží ven.

Clarence Rollins zařval.

Strážníci Frank Montana a Lowell Carmody při prvním zařvání nadskočili a zvedli mossbergy. Všichni tři Hispánci se nahrnuli k přepážce mezi oběma prostory vozidla, takže bylo dozadu špatně vidět, ale Rollinse, který se zmítal v uličce, jako by jej něco kousalo, přece jen zahlédli.

Řidič křikl: „Co se tam vzadu kurva děje?“

Carmody zařval: „Nechte toho! Všichni zpátky na místa!“

Pike byl na zemi v uličce s Rollinsem, který se převracel, zmítal a točil dokolečka. Ječel vysokým, bezmála ženským hlasem, když metr vysoký gejzír krve začal kropit celý zadní prostor dodávky.

„Do prdele! Pike ho oddělá!“ řekl Montana.

Snažil se stejně jako Carmody zamířit brokovnicí přes hlavy tří Hispánců. Montana zahulákal: „Jdi od něj, Pikeu! Mazej na místo, kurva!“

Mexikáni spatřili brokovnice a okamžitě se klidili z cesty, přičemž se stále pokoušeli vyhýbat se tryskající krvi. Pravděpodobně se báli AIDS.

Pike zvedl ruce od Rollinsova těla a zacouval zpátky na místo.

Clarence se ale zmítal, převracel a řval dál, jako by měl celé tělo v ohni.

„Drž hubu, Rollinsi!“ křikl Montana. „Co se to tam ksakru děje?“

Starší z černochů vykřikl: „Je zraněný, copak to nevidíte?“

„Přestaň s tou habadůrou a vrať se zpátky na místo, Rollinsi!“ rozeřval se Montana. „Co to tam do prdele děláš?“

„On vykrvácí!“ křikl druhý černoch. „To je krev, jestli to nevidíte!“

Rollins pořád ještě vyl a krev stříkala úplně všude. Druhý černoch se krčil na lavici a snažil se uhýbat před rudou sprchou.

„Já mu můžu pomoct,“ řekl Pike. „Umím zastavit krvácení.“

„Kurva, zůstaň na místé!“

Carmody se podíval pletivem důkladněji. „Do prdele, on to nehraje. Jde z něj krve jako z vola. Musel ho podříznout některej z těch parchantů.“

Starší z černochů křikl: „Nikdo ho nepodříznul! To mu udělaly jeho vlastní kosti! Má zlomenou ruku, nebo to snad nevidíte?“

Montana už to ale viděl, přesto, jak sebou Rollins zmítal. Kosti vypadaly jako narůžovělá slonovina.

Řidič prohlásil, že do věznice už je to jen deset minut cesty, ale sotva to dořekl, uvázli v husté dopravní zácpě. Dodávka neměla maják ani sirénu, takže neexistovala možnost, jak přimět okolní vozy, aby uhnuly z cesty.

Starý černoch hulákal: „Deset minut? To si děláte prděl! Ten chlap potřebuje zastavit krvácení! My tu žádnej pásek ani nic takovýho nemáme! To ho necháte vykrvácet?“

„Kurva,“ prohlásil Montana. „Fakt budeme muset začít něco dělat.“ V duchu viděl, jak jim ten parchant vzadu vykrvácí, a všichni tři budou čelit obvinění z neposkytnutí pomoci.

Nařídil řidiči, aby vysílačkou nahlásil, v jaké situaci se ocitli, a aby požádal o sanitku. Brokovnici i pistoli nechal u Carmodyho, protože nechtěl některého z těch bastardů vzadu pokoušet zbraní, a natáhl si vinylové rukavice. Byl stoprocentně přesvědčen o tom, že ten zmetek má AIDS. Nejspíš už ho mají všichni tihle sráči, pomyslel si.

„Kryj mě, do prdele!“ řekl Carmodymu.

Carmody všem nařídil, aby zůstali na svých místech. Zoufale se snažil, aby byl jeho hlas slyšet přes Rollinsovy steny a skřeky. Pokaždé, když krev stříkla směrem k Mexikánům, nadskočili svorně jako slepice na hřadu.

Montana oběhl dodávku, odemkl dveře a nahlédl dovnitř. Kristepane, pomyslel si. Krev už byla úplně všude.

„Uklidni se, Rollinsi. Pomůžu ti.“

Rollins se prudce obrátil na záda jako při breaku, vykopl nohama do vzduchu a řval dál. Montana si pomyslel, že pan Stoosmdesátsedmička je jen obyčejný mizerný fracek.

Pike seděl vlevo, starý černoch vpravo a Mexikáni se krčili až vpředu u přepážky, v levém rohu. Carmody držel brokovnici v ponosu a řidič si ji rovněž připravil.

„Vytáhni toho parchanta ven a zamkni ty svinský dveře,“ řekl Carmody. „Postarat se o něj můžeme venku.“

Tomu se dalo říkat plán.

„Chcete pomoct?“ zeptal se Pike.

„Zůstaň na tý lavici a ani se nehni, kurva!“

Montana vlezl do dodávky a snažil se současně sledovat vězně a zvládnout Rollinse.

Rollins se stále zmítal na podlaze a krev Montanovi postříkala kalhoty. Pak se zraněný vrhl uličkou směrem k Hispáncům. Všichni tři nadskočili na lavici před Carmodyho.

„Kurva, Rollinsi! Jestli máš AIDS, tak tě zabiju, ty parchante! Přísahám, že tě zabiju vlastníma rukama!“

Montana se prodral uličkou kolem Pikea a starého černocha až tam, kde se tři Hispánci snažili odkopnout hysterického Rollinse.

Zatnul zuby, zaklel, popadl Rollinse za nohu a narovnal se, aby ho vytáhl uličkou ven, když náhle Carmody se řidičem začali řvát: „Uhni! Uhni! Utíká!“

Obě brokovnice mířily přímo na Montanu.

Frank Montana ucítil, jak mu žaludek sevřela ledová pěst strachu, vrhl se na podlahu, prudce se obrátil a viděl, jak Joe Pike proskočil otevřenými dveřmi.

30

Prosklené mrakodrapy Los Angeles se rýsovaly v údolí jako ostrov v moři. Mezi jednotlivými budovami přeskakovaly odrazy zapadajícího slunce, takže západ města zářil oranžovým svitem, orámovaným narudlou oblohou. Dálnice připomínala proud lávy posetý červenými světélky, ženoucími se za sluncem. Na město padal soumrak.

Když přijíždíte k mému domu a dojedete do Mulhollandu na vrcholu kopce, musíte ostře zahnout na Woodrow Wilson Drive. Ten se klikatí mezi stromy až k místu, kde z něj odbočuje příjezdová cesta ke mně domů. Na Mulhollandu jsou všude široké odstavné pruhy, které jsou návštěvníky okolních domů často využívány k parkování, takže odstaveným autům obvykle nevěnuji pozornost. Dnes tam ale stál jediný hranatý sedan, obsazený jedním mužem a jednou ženou. Když jsem se po nich podíval, okamžitě odvrátili tváře. Klidně si mohli rovnou rozsvítit neon s nápisem POLICAJTI.

Pět minut nato jsem zastavil v chladném přítmí přístřešku pro auto, vystoupil jsem a hned jsem věděl, co tam policajti dělají.

Joe Pike se ve tmě se založenýma rukama opíral o kuchyňskou linku, kocour seděl vedle něj a civěl na něj jako na svátý obrázek.

„Překvapení,“ řekl Joe.

To, že byl u mě v domě, bylo zcela normální a přirozené, jenže venku nestál jeho džíp a Joe by měl podle všeho být momentálně ve vězení. Měl na sobě volnou bavlněnou košili se vzorem malých hnědých delfínů vyskakujících z moře. Rukávy zakrývaly jeho rudé tetování a okraje košile volně splývaly přes džínsy. Už zase měl sluneční brýle, i když stál v přítmí kuchyně.

Stiskl jsem vypínač.

„Nerozsvěcuj.“

Zase jsem zhasl.

„Předpokládám, že tě nedostal ven Charlie, nebo ano?“

„Pomohl jsem si sám.“

Obešel jsem všechna okna, zatáhl závěsy a sklopil žaluzie.

„Jsem doma. Vypadalo by to divně, kdyby se tu nesvítilo.“

Přikývl a rozsvítili jsme.

„V Mulhollandu u odbočky na Woodrow Wilson stojí auto. Je tu ještě něco, o čem nevím, nebo mi konečně začneš vyprávět, proč jsi k sakru utekl?“

„Nad Nichols Canyonem stojí další auto. Třetí bude nejspíš dole na výjezdu z Hollywoodu. Dvě auta stojí u mého bytu a další u obchodu.“

„Dřív nebo později mě sem přijdou vyslechnout.“

„To už budu pryč.“

„Máš kam jít? Máš jak se tam dopravit?“

V koutku úst mu zacukalo, jako bych byl ten největší pitomec, když se takhle ptám.

„Můj dům pravděpodobně sledují taky. Možná tu ještč nebyli, když ses dostal dovnitř, ale měli dost času, aby se sem dostali. Odejít můžeš, teprve až se úplně setmí. Za tmy se dostaneš až do Hollywoodu, aniž by si tě všimli.“

Přikývl.

„Kristepane, Joe, proč?“

„Bylo lepší dostat se ven, Elvisi. Krantz už toho má proti mně dost. I když jsem to neudělal, má s čím vyrukovat a mohl by vyhrát. Venku se můžu očistit. Tam mě měli v rukou. Nejsem zvyklý dělat někomu obětního beránka.“

Pak mi řekl, co se stalo. Během řeči vzal kocoura do náruče a mě napadlo, že jsou chvíle, kdy i tvrdí chlapi potřebují cítit tlukoucí srdce.

Když mi řekl, že vražedná zbraň se našla na místě, kde se setkal s tou dívkou, prohlásil jsem: „To tam narafičili.“

„Někdo to narafičit musel. Jinak by to byla zase jedna náhoda za druhou. Už jsi slyšel o Deegeovi?“

„Je po smrti.“

„Zavraždili ho. Nějaké děti zahlédly červený Cherokee právě tam, kde se to stalo. Za volantem prý viděly chlapa, který vypadal jako já.“

Zíral jsem na něj. Cítil jsem potřebu něco říct, ale nevěděl jsem co. Zabředali jsme stále hlouběji.

„Dokonale to do sebe zapadá. Zabil jsem Dershe. Zabil jsem Deege. Za chvíli to bude vypadat, že jsem zabil všechny.“

„Až na Lorenza. Byl jsi už v base, když ho zabili.“

Pike pokrčil rameny, jako by si myslel, že si i tak najdou způsob, jak mu to přišít.

„Krantz tě nenávidí,“ prohlásil jsem. „Všechny nitky vedou ke Krantzovi.“

„Všechny nitky vedou ke mně, Wozovi a DeVilleovi. Krantz se do toho jen připletl. Stejně jako Karen.“

„Možná nejde jen o Karen a Dershe,“ řekl jsem. „Možná s tím osudným dnem nějak souvisí všech šest obětí. Před Dershem jsme hledali vraha, který má na svědomí pět lidí. Nenechával žádné vzkazy, neposílal anonymy, ale ve všech pěti případech použil stejný postup. Znamená to, že chce, aby policajti věděli, že to všechno dělá on.“

„Demonstrace síly.“

„Je to jeho způsob, jak na ně dělat dlouhý nos. Vraždy jdou tři měsíce po sobě, nikdo nenachází žádnou souvislost a všechno ukazuje na masového vraha. Co když to ale žádný masový vrah není? Co když postupuje na základě přesně vypracovaného plánu?“

Pike přikývl.

„Snažil jsem se sehnat DeVilleovu složku, ale zmizela. Vím, že jste ho s Wozniakem našli díky informátorovi, takže jsem si vytáhl i Wozniakovu složku, ale nic v ní nebylo. Ty víš, kde tu informaci získal?“

„Ne. Woz měl svoje lidi všude po obchodech.“

„Zajel jsem za jeho vdovou, ale ta taky nic nevěděla.“

Pike přestal hladit kocoura.

„Tys byl za Paulette?“

„Teď se jmenuje Renfroová. Nechtěla se mnou o tom mluvit, ale její dcera je ochotná nám pomoct.“

Pike se na mě dlouhou dobu jen díval a pak pustil kocoura z náručí. Přinesl z kuchyně dvě piva, jedno mi podal a ze svého trochu odlil na kuchyňskou linku. Kocour okamžitě přiskočil.

„Je to už dávno, Elvisi. Paulette nech být.“

„Možná by nám mohla pomoct.“

V tu chvíli zahnulo na příjezdovou cestu auto a Joe zmizel v obýváku. Já jsem to auto ale poznal.

„To je Lucy.“

Otevřel jsem dveře do kuchyně a nechal ji vejít. Nesla velkou tašku s jídlem a dvoje šaty zabalené v igelitu. Nejspíš jela ze svého bytu. Obličej měla popelavý a pohybovala se rychlými krátkými krůčky. Vypadala nervózně. Kocour krátce zasyčel a zmizel průlezem ve dveřích ven.

„Radši na mě vůbec nemluv. Něco se stalo. Joe utekl ze zajišťovací vazby.“

„Já vím. Je tady.“

Když jsem zavřel dveře, Joe vyšel z obýváku.

Lucy strnula uprostřed kuchyně a upřeně se na něj zadívala. Nezdálo se, že by z něj měla nějakou radost.

„Co sis myslel?“ zeptala se.

„Nazdar, Lucy.“

Odložila kabelku a tašku s nákupem na linku, ale šaty nepoložila. V obličeji se jí zračila tvrdost. Už nebyla nervózní, ale vzteklá. „Víš, co to bylo za pitomost?“

Joe neodpovídal.

„Ušili na něj boudu, Luce. Já nevím, jestli bylo zrovna tohle to nejchytřejší, ale už se stalo.“

Lucy po mně šlehla pohledem a v obličeji měla zlobu, která mi nedělala dobře. „Tohle neobhájíš. Abyste nebyli na pochybách, můžu vás oba ujistit, že tohle rozhodně nebylo chytré.“ Znovu se obrátila k Joeovi. „Už jsi mluvil se svým právníkem?“

„Zatím ne.“

„Řekne ti, aby ses sám přihlásil. Měl bys to udělat.“

„Ani náhodou.“

Lucy se otočila ke mně. „Tys v tom měl prsty?“

Stírala nás jako matka rozzlobená na své dva malé syny a mně se to líbilo čím dál tím míň.

„Ne, prsty jsem v tom neměl. Co je s tebou? Proč jsi tak podrážděná?“

Obrátila oči v sloup, jako bych byl úplný idiot, pak hodila šaty přes nákup a zeptala se mě: „Můžeme si promluvit?“

Vykročila přes obývák.

Když jsme byli od Joea tak daleko, jak jen to šlo, zeptal jsem se: „Myslíš, že by ses mohla tvářit alespoň trochu povzbudivěji?“

„Za tohle vás povzbuzovat nebudu a nedělal by to ani nikdo jiný.“

„Já za to nečekám povzbuzení ani pochvalu. Prostě se s tím snažím vypořádat. Co mám podle tebe dělat? Vykopat ho ven? Zavolat policajty?“

Lucy zavřela oči, jak se pokoušela se uklidnit, a pak je znovu otevřela. Její hlas byl teď vyrovnaný a rozvážný.

„Poslední tři hodiny jsem strávila ve strachu o něj i o tebe. Snažila jsem se ti dovolat, ale nešlo to. Podle mě v tom jedeš s ním. Hrajete si tu na partyzány. Když skočí ze skály, skočíš taky?“

Nadechl jsem se, ale zarazila mě zdviženou rukou.

„Víš vůbec, že jeho pobyt tady ohrožuje podle kalifornských zákonů tvoji licenci? Ukrýváš uprchlíka. To je těžký zločin.“

„Je tady, protože pokud máme tu včc vyřešit, musíme pracovat společně. On Eugenea Dershe nezavraždil.“

„Tak ho nech, ať to dokáže u soudu.“

„Abychom to mohli dokázat, potřebujeme důkaz! Zatím má státní návladní kupu indicií a my je nemáme jak vyvrátit. Budeme muset najít člověka, který Dershe doopravdy zabil, a já si už teď myslím, že je to tatáž osoba, která má na svědomí Karen Garcíovou a těch dalších pět mrtvých.“

Lucy měla pevné sevřené rty a obličej stažený do tvrdé masky, protože tohle zrovna slyšet nechtěla.

„Tady je to pro něj nebezpečné, Lucy. On to ví a já to vím taky. Nezůstane tu, ale nemůže odejít, dokud se úplně nesetmí.“

„A co když ti policie zaklepe právě teď na dveře? Co když přijdou s příkazem k domovní prohlídce?“

„Tenhle problém budeme řešit, až nastane.“

Odstoupila ode mě.

„Ty nejsi jediný, kdo je tu ohrožený.“

Najednou měla hlas i obličej jako z ocele. „Já nejsem Joeův obhájce. Dokud tu s tebou bydlím, je moje licence k provozování právní praxe ohrožena. A co je ještč horší, to, co se tu děje, by mohlo zpochybnit moji způsobilost k Benově výchově v případě, že by si Richard zažádal o svěření do své péče.“

Ohlédl jsem se po Joeovi a pak jsem se znovu otočil k Lucy.

Upírala na mé chladný zrak bez jakýchkoli emocí.

„Když tu Joe zůstane, musím odejít.“

„Odejde hned, jak se setmí.“

Zavřela oči a pak to pomalu a pečlivě vyslovila znovu.

„Když tu Joe zůstane, musím odejít.“

„Nechtčj to po mně, Lucy.“

Ani se nepohnula.

„Nemůžu po něm chtít, aby teď odešel.“

Kdysi dávno jsem byl někde úplně jinde těžce zraněn a nemohl jsem se dostat nikam, kde by mi poskytli lékařské ošetření. Drobné kousky žhavé oceli mi rozervaly záda, tepny i tkáně uvnitř a jediné, co jsem mohl dělat, bylo čekat na záchranu. Pokoušel jsem se zastavit krvácení, ale nedosáhl jsem si na rány. Kalhoty i košili už jsem měl prosáklé krví a země pode mnou se změnila v rudé bláto. Tenkrát jsem tam ležel a uvažoval jsem, jestli opravdu vykrvácím. Jak mi z těla unikala krev, minuty se vlekly jako hodiny a čas se nakonec zpomalil tak, až jsem měl pocit, že ten strašlivý okamžik, kdy jsem to schytal, potrvá věčně.

Čas se vlekl stejně jako teď.

Lucy a já jsme stáli u krbu, ani jeden z nás nic neříkal, jen jsme se dívali jeden na druhého trpícíma očima. Nebo možná ty oči ještě dost netrpěly.

„Miluju tě,“ řekl jsem.

Lucy přešla obývákem zpátky do kuchyně, sebrala svoje šaty, vyšla ven a odjela.

„Měl bys jet za ní,“ řekl mi Joe.

Vůbec jsem ho neslyšel přicházet, ani jsem nevnímal, že mi položil ruku na rameno. Předtím byl v kuchyni a najednou stál vedle mě.

„Jestli je to kvůli mně, půjdu.“

„Až bude tma, budeš mít větší šanci.“

„Šanci mám takovou, jakou si ji udělám.“

Přistoupil ke stolu, přitáhl si židli, posadil se a byl tak potichu, že jsem neslyšel jediný zvuk. Možná jsem pátral po jiných zvucích. Kocour se vrátil a vyskočil si na stůl, aby mu byl co nejblíž.

Vrátil jsem se do kuchyně a nahlédl do tašky, kterou Lucy přinesla. Lososové řezy, brokolice a sáček nových brambor. Večeře pro dva.

Z jídelny se ozval Joeův hlas: „Od té doby, co tě znám, jsem tě měl za moudrého člověka.“

Pike byl jen neurčitý obrys ve stínu a tam, kde by měl mít ruce, jsem viděl pohybující se kocouří hlavu.

„Jak to sakra myslíš?“

„Ty jsi moje rodina. Mám tě rád, ale někdy se chováš jako trouba.“

Odložil jsem potraviny stranou a vykročil ke gauči. „Jestli něco chceš, posluž si.“

Za dvě hodiny už byla naprostá tma. Za tu dobu jsme si dohodli další postup, Joe vyšel z kuchyňských dveří a vyklouzl do tmy.

Pak už jsem byl doopravdy sám.

31

Seděl jsem na gauči v prázdném domě, cítil nepříjemnou nejistotu, jako bych ztratil nčco cenného, a přemýšlel jsem o tom, že mě ten pocit možná neklame. Po chvíli jsem zatelefonoval Lucy. Ozval se mi záznamník.

„To jsem já. Jsi tam?“

Jestli tam byla, nezvedla to.

„Luce, musíme si o tom promluvit. Zvedla bys ten telefon, prosím?“

Když to pořád nezvedala, zavěsil jsem a vrátil jsem se na gauč. Ještě chvíli jsem tam seděl a pak jsem vstal a otevřel velké prosklené dveře, abych vpustil dovnitř zvuky noci. Odněkud zvenčí mě sledovala policie, ale co na tom teď záleželo? Byla to ostatně jediná společnost, kterou jsem měl.

Namočil jsem si jeden lososový plátek do piva, udělal jsem si z něj sendvič a dal jsem se vstoje v kuchyni u telefonu do jídla.

Lucy Chenierová tu se mnou strávila necelý měsíc. Změnila celý svůj život, aby se sem mohla přestěhovat, a teď šlo všechno do háje. Děsilo mě to. Rozpor mezi námi nevznikl proto, že každý z nás měl rád jiné filmy, nebo proto, že bych byl hrubý k jejím přátelům. Bylo to tím, že mi dala na vybranou mezi sebou a Joem, a měla pocit, že jsem si vybral Joea. Nejspíš měla pravdu, ale nevěděl jsem, co s tím. Kdyby mě před tu volbu postavila znovu, rozhodl bych se stejně, a nebyl jsem si vůbec jist, co to vypovídá jak o mně, tak o nás dvou.

Kdosi rázně zabušil na vchodové dveře. Napadlo mě, že je to policie, a svým způsobem jsem se vlastně nemýlil.

Na prahu se s rukama v bok kymácela Samantha Dolanová. Byla zlitá pod obraz.

„Zbyla vám ještě nějaká ta tequila?“

„Teď není nejvhodnější doba, Samantho.“

Pokusila se kolem mě protáhnout jako posledně, ale tentokrát jsem neuhnul.

„Copak, večer plný vášní s paničkou?“

Nehýbal jsem se. Táhla z ní tequila. Ten pach byl tak silný, jako by se jí chlast odpařoval snad i z pórů.

Dolanová se na mč dívala svým typickým tvrdým pohledem, ale pak její oči změkly. Zavrtěla hlavou a veškerá arogance byla najednou tatam. „Já bych taky radši přišla v jinou dobu, pane Nejlepší. Jenže Bishop mě vyrazil. Přeložil mě z vražd a loupeží.“

Ustoupil jsem ze dveří a pustil ji dovnitř. Připadal jsem si zbabělý a docela maličký. Měl jsem pocit, že to, co se jí stalo, je moje vina. Moc pěkně se to nakupilo na vinu, kterou jsem pociťoval vůči Lucy.

Vytáhl jsem láhev Cuervo 1800 a nalil na pár prstů do sklenice.

„Víc.“

Přilil jsem.

„Vy si se mnou nedáte?“

„Měl jsem už pivo.“

Dolanová usrkla tequily zhluboka se nadechla a pomalu vypustila vzduch.

„Kristepane, to je žrádlo.“

„Kolik už jste jich měla?“

„Ještě málo.“ Povytáhla obočí. „Nepohádal jste se s přítelkyní?“

„S kým?“

„No o vašem kocourovi asi nemluvím, chytráku. S paničkou.“ Dolanová pokynula rukou se sklenicí směrem ke kuchyni. „Na lince vám leží kabelka. Nejste teď jediný detektiv v baráku.“ Uvědomila si, co řekla, a znovu se napila. „No, vlastně možná jo.“

Lucyina kabelka zůstala ležet kousek od chladničky, kde si ji odložila, když přinesla ty tašky. Šaty si odnesla, na kabelku zapomněla.

Dolanová se opět napila a opřela se o linku. „Pike udělal chybu. Když s ním budete mluvit, měl byste mu vysvětlit, že pro něj bude lepší, když se sám přihlásí.“

„To neudělá.“

„Takhle nedokáže, že je nevinný.“

„Řekl bych, že si myslí, že když se ho nesnaží očistit policie, bude to muset zkusit sám.“

„Možná bychom se o tom neměli bavit.“

„Možná.“

„Chtěla jsem prostě jen říct, že to nevypadá dobře.“

„Nebudeme se o tom bavit.“

Oba jsem tam jen tak stáli. U strýčka Colea nebyla už dlouho taková sranda. Zeptal jsem se jí, jestli se nechce posadit. Když přisvědčila, přesunuli jsme se do obývacího pokoje. Tequila šla s námi.

„To s Bishopem mě mrzí.“

Dolanová zamyšleně zavrtěla hlavou.

„Pike sloužil u policie ještě těsně před tím, než jsem k ní nastoupila já,“ řekla pak. „Víte, co měl za rajón?“

„Rok si odsloužil v Hollenbecku, než přešel na Rampart.“

„Já jsem začala v západním okrsku. Tenkrát ještě nesloužilo tolik ženských jako dneska a ta hrstka, co nás tam byla, vždycky vyžrala to největší svinstvo.“

Vypadala, že se potřebuje vypovídat, tak jsem ji nechal mluvit. Byl jsem spokojený, že mám svoje pivo.

„Hned při mé první službě, sotva jsem vylezla z akademie, jsme jeli k jednomu domu, kde jsme našli dvě nohy, co tam čouhaly ze země.“

„Lidské nohy?“

„Jo. Lidský nohy, co tam trčely rovnou ze země.“

„Bosé?“

„Jo, Cole. Co kdybyste mě to nechal dopovědět? Takže tam za barákem trčely ze země dvě bosý lidský nohy. Tak jsme to ohlásili, přišel náš instruktor a povídá: ‚Jo, máte pravdu, jsou to nohy.‘ Jenom jsme pořád nevěděli, jestli k nim patří taky tělo. Víte, třeba tam bylo, ale třeba si je tam prostě někdo jenom tak zasadil.“

„A pokoušel se z nich vypěstovat kukuřici.“

„Nesnažte se být vtipný. Vtipnost je jedna z mnoha věcí, co vám nejdou.“

Přikývl jsem. Mně to připadalo ohromně vtipné, ale je fakt, že jsem měl něco upito.

„Takže tam tak stojíme nad těma nohama, nemůžeme se jich dotknout, dokud lidi ze soudního neudělají svoji práci, ale ti nám volají, že se tam nedostanou dřív než ráno. Instruktor říká, že ty nohy bude muset někdo hlídat. Chápete, nemohli jsme je tam přece nechat samotné. Takže nám nařídil, abychom to s mým parťákem ohlídali.“

„Jasné.“

Dorazila zbytek tequily ve sklenici a posloužila si z láhve, aby mohla dokončit své vyprávění.

„Pak ale přišla hláška o nějakým poplachu a instruktor vzkázal mému parťákovi, že by tam měl vyrazit. Ať prý u těch nohou nechá tu holku.“

„Holku.“

„Jo, to jako mě.“

„Já jsem to pochopil, Samantho.“

Dala si další lok a vytáhla cigarety.

„Tady se nekouří.“

Zamračila se, ale cigarety schovala.

„Takže odjeli a já jsem tam zůstala úplně sama s nohama, co trčely za barákem ze země, a bylo to docela strašidelné. Uplynula hodina, pak další… Pořád se nevraceli. Zkusila jsem je dohonit rádiem, ale neozývali se mi. Pěkně mě to nadzvedlo. Strašně. Už byli pryč tři hodiny. Pak jsem uslyšela ten nejpříšernější zvuk, co znám. Takové děsivé sténání!“

„Co to bylo?“

„Mezi palmami se tam najednou začal vznášet nějaký duch. Obrovská bílá příšera, která vřískala: ‚Óóóó, chci svoje nohy!‘ Dovedete si představit, jak mi začal běhat mráz po zádech? Bylo to hrozné!“

„Ale nepovídejte. To byl ten váš parťák v prostěradle, ne?“

„Ne, byl to instruktor. Snažil se tu holku vyděsit.“

„A co jste udělala?“

„Vytáhla jsem bouchačku a zařvala jsem: ‚Ani hnout, tyzkurvysynu! Policie!‘ Pak jsem vypálila všech šest nábojů rovnou do něj, tak rychle, jak jen to šlo.“

„Dolanová! Vy jste toho chlapa oddělala?“

Usmála se na mě. Byl to krásný úsměv. „Ne, chytráku. Věděla jsem, že na mě ti parchanti dříve nebo později něco zkusí, takže jsem pořád nosila slepé.“

Zasmál jsem se.

„Instruktor sebou bacil o zem, schoulil se do klubíčka, hlavu si přikryl rukama a ječel, abych nestřílela. Vyhodila jsem prázdné nábojnice, došla jsem k němu a zeptala jsem se ho: ‚Hele, Sargi, tomuhle se říká pěší hlídka?‘“

Zasmál jsem se znovu, ale Dolanová se zhluboka nadechla a zavrtěla hlavou. Přestal jsem se smát.

„Sam?“

Oči jí zrudly, ale podařilo se jí potlačit slzy. „Dala jsem do té práce všechno. Ani jsem se nevdala a neměla děti. A teď je všechno v háji.“

„To se proti tomu nemůžete odvolat? Nedá se s tím vůbec nic dělat?“

„Mohla bych požádat o slyšení před vyšetřovací komisí, ale jestli to udělám, vyrazí mě nadobro. Bishop zatím jen chce, abych vypadla z vražd a loupeží. Tvrdí, že už mě nepovažuje za týmového hráče. Prý už mi nevěří.“

„Mrzí mě to, Samantho. Opravdu mě to moc mrzí. Co bude dál?“

„Administrativní průtahy. Dokud mi neurčí nové místo, mám dovolenou. Řekla bych, že mě šoupnou někam na okrsek. Třeba někam na jih.“ Podívala se na sklenici a mně se najednou zdálo, jako by ji překvapilo, že je prázdná.

„Když nic jiného, tak jste alespoň pořád u policie.“

V jejím pohledu se objevilo cosi jako laskavost. Jako by před sebou měla retardovaného fakana. „Vám to ještě nedošlo, Cole? Ať mě dají kamkoli, vždycky to bude sestup dolů. Vraždy a loupeže jsou špička. Je to stejné, jako byste hrál první ligu a pak jste musel odejít někam na farmu do Dolních Kotěhůlek. Kariéra končí. Už vás čeká jenom zabíjení času, dokud vás nedonutí úplně to vzdát. Už si dokážete představit, co to pro mě znamená?“

Nevěděl jsem, co na to říct.

„Celá ta moje svinská kariéra donutila i chlapy, jako je Bishop, aby mě nechávali hrát první housle, a teď nemám ani prd.“ Podívala se na mě. „Bože, jak já tě chci.“

„Sam,“ hlesl jsem.

Znovu zvedla ruku a zavrtěla hlavou.

„Já vím. To ta tequila.“

Pohlédla do prázdné sklenky a vzdychla si. Postavila ji na stůl a založila si paže na prsou, jako by nevěděla, co si má počít sama se sebou. Zamžikala, protože se jí už zase zalily oči slzami.

„Elvisi?“

„Co je?“

„Objal byste mě?“

Nehýbal jsem se.

„Nemyslela jsem to tak. Prostě potřebuju, aby mě někdo objal, a nikoho jiného nemám.“

Postavil jsem pivo, přisedl jsem si k ní a objal jsem ji.

Samantha Dolanová mi opřela obličej o hrudník a za chvíli jsem měl košili promáčenou slzami. Pak odstoupila a přejela si dlaněmi obličej. „Je to směšné.“

„Není, Samantho.“

Popotáhla a znovu si otřela oči. „Jsem tady, protože nemám nikoho jiného. Všechno, co jsem měla, jsem dala té svinské práci, a teď mi zbyl jenom chlap, co je zabouchnutý do jiné. To je směšné, abyste věděl.“

„Nikdo se vás neprosil, Samantho.“

„Chci tě, sakra! Chci s tebou spát!“

„Psst.“

Otřela se mi prsem o paži. „Chci, abys mě miloval.“

„Psst.“

„Nech toho, krucifix!“

Přejela mi prsty po stehně. V příšeří pokoje se jí leskly oči. Vzhlédla ke mně a byla už tak blízko, že jsem její dech vnímal jako jemné mravenčení po tváři. Byla pěkná, zajímavá a přitažlivá, a já jsem ji chtěl. Chtěl jsem ji držet a toužil jsem po tom, aby ona držela mě. Kdybych vyplnil její prázdnotu, možná by ona mohla vyplnit tu mou.

Přesto jsem ale řekl: „Nemůžu, Dolanová.“

Pak se otevřely dveře do kuchyně. Vydaly zvuk, který působil v tuto chvíli naprosto cize a nepatřičně.

V kuchyni stála Lucy. Ruku měla ještě na klice, zírala na nás a v očích měla strašlivou bolest.

Vstal jsem.

„Lucy.“

Lucy Chenierová popadla kabelku, která ležela na lince, vyšla z kuchyně a práskla za sebou dveřmi.

Venku se vzápětí ozvalo zařvání prudce nastartovaného motoru. Pak už jen skřípal jeden rychlostní stupeň za druhým.

Pneumatiky zahvízdaly a prudce se protočily na štěrku.

Dolanová se svezla zpátky na gauč a řekla jen: „Ale do prdele.“

Bolest v mém srdci zesílila natolik, že jsem si připadal jako pouhá dutá skořápka, kterou může každou chvíli rozdrtit tlak okolního vzduchu.

Rozjel jsem se za ní.

Lucyin lexus stál před jejím domem a v motoru to ještě pocvakávalo, když jsem vystoupil. V jejím bytě se svítilo, ale světlo pronikající kolem zatažených závěsů nepůsobilo nijak přívětivě. Nebo jsem měl možná jenom strach.

Stál jsem tam na ulici, civěl jí do oken a poslouchal cvakání v motoru jejího auta. Opřel jsem se zadkem o blatník a rukama o kapotu. Cítil jsem, jak je teplá. Jedny schody do prvního patra, a jak se to člověku může zdát daleko.

Když jsem tam došel, tiše jsem zaklepal.

„Luce?“

Otevřela dveře a bez jakékoli dramatičnosti se na mě podívala. Plakala a slzy smutku vypadaly jako okénka nad studánkou bolesti.

„Dolanová za mnou přijela, protože dostala padáka. Je do mě zamilovaná, nebo si to alespoň myslí, a chtěla být se mnou.“

„Vždyť mi to nemusíš vysvětlovat.“

„Řekl jsem jí, že s ní nemůžu být. A že miluju tebe. Říkal jsem jí to, zrovna když jsi přišla.“

Lucy ustoupila ze dveří a pozvala mě dál. Krabice byly odsunuté ke stěnám a nábytek rozestavěný.

„Vyděsil jsi mě,“ řekla.

Přikývl jsem.

„Nemyslím tím tu Dolanovou. Myslím to předtím. Zlobím se na tebe, Elvisi. Ublížil jsi mi.“

Joe.

„Změnila jsi svůj život, abys tu mohla žít, Luce. Máš strach z Richarda a z toho, co se stane s Benem. Kvůli mně se ale bát nemusíš. Nemáš zapotřebí pochybovat o tom, co je mezi námi, co k tobě cítím nebo co pro mě znamenáš. Jsi moje všechno.“

„Tím si teď nejsem tak jistá.“

Najednou jsem měl pocit, jako by mi celý svět ujel pod nohama a já se vznášel ve vzduchu, aniž bych měl nad sebou jakoukoli kontrolu. Zdálo se mi, že mě sebemenší vánek převrátí, a nemohl jsem dělat nic než se tomu poddat.

„Kvůli Joeovi?“

„Kvůli tomu, že jsi ochoten ohrozit všechno, co je pro mě důležité.“

„Chceš, abych zavolal policajty a udal ho?“ V hlase jsem měl větší napětí, než jsem si byl ochoten přiznat.

Zavřela oči a vztáhla ruku.

„Mám pocit, že se na mě taky zlobíš.“

„Nemám rád ultimata, Luce. Vůbec se mi nelíbí ten pocit, že si mám vybírat mezi tebou a Joem. Nelíbí se mi ani to, že ke mně Dolanová chodí, protože nemá kam jinam jít. A vadí mi i to, co se teď mezi námi děje.“

Zhluboka se nadechla a pak pomalu vypouštěla vzduch. „V tom případě jsme nejspíš zklamaní oba.“

Přikývl jsem.

„Kvůli tomu jsem ale neurazila dva tisíce mil.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Miluješ mě?“ zeptal jsem se.

„Miluju, ale nevím, co si o tobě mám zrovna teď myslet. Vlastně nevím, co si mám myslet o všem kolem.“

Znělo to tak definitivně a odhodlaně, že jsem si pomyslel, že jsem musel něco přeslechnout. Pozorně jsem se jí zahleděl do očí a snažil jsem se tam najít něco, co jsem jí nepostřehl v hlase, ale pokud tam něco vůbec bylo, nenašel jsem to. Toužil jsem po citové očistě. Její vyrovnaná odměřenost způsobila, že mi někde u bránice opět zatápala ta ledová ruka.

„A co si z toho mám vybrat já, Luce?“

„Potřebuji si o nás dvou popřemýšlet.“

„Dobře, máme problém. Je ale opravdu takový, že musíš zpochybňovat všechno, co k sobě cítíme?“

„Pochopitelně že ne.“

„Když o nás ale potřebuješ přemýšlet, tak to neznamená nic jiného. Jeden problém ale přece nezpůsobí, že už k sobě nepatříme.“

Rozhlédl jsem se po těch krabicích kolem. Útržky jejího života. Nevyvíjelo se to tak, jak jsem doufal. Zatím jsem neslyšel nic z toho, po čem jsem toužil. Ani to, že jsem řekl, co jsem chtěl, mi moc uspokojení nepřineslo.

Lucy vzala moji ruku do dlaní.

„Řekl jsi, že jsem změnila svůj život, abych tu mohla žít. Tím, že tu žiju, se ale mění taky tvůj život, a ta změna neskončila tím, že jsem přijela. Pořád ještě probíhá.“

Objal jsem ji. Stáli jsme tam v objetí, ale nejistota nás dělila jako nepropustná stěna.

Po chvíli se mi vymanila z náruče. Už neplakala. Teď vypadala odhodlaně.

„Miluju tě, ale dnes v noci tu zůstat nemůžeš.“

„Jseš si tím jistá?“

„Ne. Nejsem si jistá vůbec ničím. V tom je právě ten problém.“

Znovu mě vzala za ruku, jemně mě políbila na prsty a požádala mě, abych šel.

Oběť

Zabiják si vbodne injekční jehlu do přední strany stehna a vstříkne si do svalu dvojnásobek obvyklé dávky dianabolu. Bolest v něm vyvolává zuřivost a ta způsobuje, že mu kůže zrudne, jak se mu zvedne krevní tlak. Vrhne se na lavici, popadne činku a začne cvičit.

Sto padesát kilogramů.

Spustí si činku na hrudník, vytlačí ji nahoru, spustí, vytlačí. Osm opakování v jedné sérii nelidského herkulovského úsilí, které nijak neoslabuje jeho vztek.

Sto padesát svinských kilogramů.

Zdvihne se z lavice a prohlíží se v zrcadle ve svém ubohém malém pronajatém bytě. Naběhlé svaly, vzedmutý hrudník, vztekem zrůzněný obličej. Uklidni se. Začni se ovládat. Zažeň vztek a skryj před celým světem, co je v tobě.

Obličej se zklidňuje, až je docela bezvýrazný.

Staň se Pikem, abys Pikea porazil.

Zabiják se pomalu uklidňuje, vydýchá se a posadí se na lavici.

Pikeův útěk všechno změnil, stejně jako Cole a ta čubka Dolanová. Když teď ví, že po něm někdo pase, bude se Pike snažit zjistit, o koho jde. Cole a Dolanová už se pokusili získat DeVilleovu složku. To je zlé, ale on také ví, že se jim to nepodařilo. Bez té složky nemohou nalézt stopu, která by vedla až k němu, ale už se blíží a zabiják musí uznat, že k jeho identifikaci nemají vůbec daleko.

Teď musí jednat. Rozhodl se jít rovnou ke konečnému cíli a nic ho nesmí zastavit. Pike je sám a jde na vlastní pěst.

Má jen Colea, na kterého se může spolehnout. Cole musí jít z cesty. Musí mít o čem přemýšlet, aby neměl čas na Pikeovu záchranu.

Zabiják je přesvědčen o tom, že Dolanová byla jako vyšetřovatelka vždycky přeceňována, takže s ní si hlavu neláme. Cole je ale něco docela jiného. Setkal se s ním, poznal ho a studoval ho. Cole je nebezpečný. Je to bývalý voják. Pořád ještě nosí na krku identifikační známku Rangers. A je to zkušený vyšetřovatel. Na první pohled nevypadá nijak nebezpečně, ale spousta policistů ho respektuje. Slyšel jednoho ostříleného detektiva, jak říká svému kolegovi, aby se nenechal zmást těmi průpovídkami a řvavými barevnými košilemi, protože Cole snese všechno, s čím na něj vyrukujete, a pořád vám ještě stačí nakopat zadek. Tento názor bere zabiják vážně.

Když připravujete lest proti nepříteli, vždycky hledáte nějakou jeho využitelnou slabou stránku.

Cole má přítelkyni.

A ta přítelkyně má dítě.

32

Sešel jsem ze schodů, které mi zase připadaly nekonečné, a sedl jsem si do auta. Napadlo mě, že bych měl nastartovat, ale všechno šlo jaksi mimo mě. Snažil jsem se mít na Lucy alespoň vztek, ale nešlo to. Pokusil jsem se vyvolat v sobě vůči ní zášť, ale jen jsem si pak připadal trapně. Seděl jsem v otevřeném autě na ztichlé ulici, dokud se nahoře nezhaslo, ale nehnul jsem se z místa ani potom. Chtěl jsem být prostě blízko ní, i když byla nahoře v bytě a já tady dole v autě. Valnou část noci jsem se snažil přijít na to, jak se všechno mohlo tak rychle pokazit. Možná, že lepší detektiv by na to přišel.

Když jsem konečně odjel, byla už obloha spíš světle fialová než černá. Bezmyšlenkovitá jednotvárnost řízení auta v plíživé ranní dopravní špičce mi připadala důvěrně známá a uklidňující. Když jsem dorazil domů, Dolanová už byla pryč. Na kuchyňské lince mi nechala vzkaz. Stálo na něm: „Jestli chcete, promluvím si s ní.“

Umyl jsem sklenice z včerejšího večera, uklidil jsem tequilu a zrovna jsem vykročil nahoru, abych si dal sprchu, když zazvonil telefon.

Otočil jsem se k němu a rozbušilo se mi srdce. Nechal jsem ho ještě jednou zazvonit, nadechl jsem se a přikývl jsem.

Zvedl jsem ho při třetím zazvonění a snažil jsem se, aby můj hlas nezněl jako po uběhnutí deseti mil.

„Lucy?“

„Proč jste nezavolal?“ zeptala se Evelyn Wozniaková.

„O čem to mluvíte?“

„Včera jsem vám nechávala na záznamníku vzkaz. Říkala jsem, že máte zavolat v kteroukoli dobu.“

Záznamník jsem kontroloval, ještě když byl u mě Pike, ale žádný vzkaz na něm nebyl. Podíval jsem se na něj znovu, ale opět tam nebylo nic.

„Fajn. Takže jste mě dohonila.“

Evelyn mi řekla, jak se dostanu do skladiště v North Palm Springs, jehož služeb využila její matka. Podařilo se jí získat duplikát klíče, který mi nechala v obálce u správce přímo na místě. Zeptal jsem se jí, jestli chce být u toho, až budu prohledávat věci jejího otce, ale prohlásila, že se bojí toho, co by mohla najít. To jsem dokázal pochopit. I já jsem se bál.

Když domluvila, zeptal jsem se: „Evelyn, řekla jste něco z toho v tom svém vzkazu?“

„Něco ano. Nadiktovala jsem vám tam název toho skladiště. Jsem si jistá, že to byl váš záznamník a ne někoho jiného, jestli máte na mysli tohle. Kdo jiný by měl na záznamníku nahrané sdělení, že jsem se dovolala k nejlepšímu detektivovi na světě?“

Zavěsil jsem, šel jsem nahoru, převlékl se a rozjel se do Palm Springs. Přemýšlel jsem o tom, jestli si Pike ten vzkaz poslechl a jestli ho smazal.

A proč.

Když jsem myslel na Pikea, nemusel jsem přemýšlet o Lucy.

Dvě hodiny a deset minut nato už jsem sjížděl z dálnice a začal se proplétat mezi větrnými elektrárnami. V poušti už zase panovalo vedro a byla tu cítit vysychající hlína.

Skladiště bylo tvořeno shlukem bílých baráků ze škvárobetonových tvárnic, umístěných v pustině a obehnaných drátěným plotem s ohromnými plechovými vraty. Hned u brány se na jednom z baráků skvěl nápis NEJNIŽŠÍ CENY ŠIROKO

DALEKO. Protože široko daleko nebylo vůbec nic, dala se tato záruka dodržovat nejspíš docela snadno.

Klíč mi dala tělnatá žena s kůží jako vysušený pergamen. Kancelář měla docela malinkou, ale ve zdi byl zabudovaný tak obrovský ventilátor od Westinghouse, že by dokázal ochladit řeznickou lednici. Jel na plné obrátky a foukal přímo na ni. Pořád jako by to nestačilo.

„Budete tam dlouho?“ zeptala se mě.

„Nevím. Proč?“

„Bude tam horko,“ odvětila. „Dejte si pozor, ať to s vámi nesekne. Jestli tam omdlíte, nepokoušejte se mě pak žalovat.“

„Nebojte se.“

„Varuju vás. Mám tu výbornou vodu. Jen dolar padesát za láhev.“

Raději jsem si jednu láhev koupil, abych jí zavřel klapačku.

Skladovací box Paulette Renfroové byl až vzadu. Každý barák byl tvořen jen škvárobetonovou zdí, z níž uvnitř vybíhaly další stěny z vlnitého plechu. Baráky neměly dveře, takže se jen vstoupilo do jakéhosi výklenku a z něj se pak vcházelo do jednotlivých skladišťátek.

Podle zašlého povrchu zámku jsem usoudil, že sem Paulette chodila jen velice zřídka, pokud vůbec někdy, ale klíč tam šel hladce. Otevřel jsem dvířka a přede mnou se otevřel prostor velikosti obyčejné skříně. U stěn byly navršeny krabice nejrůznějších velikostí a kromě nich tu ležely i staré elektrické ventilátorky a kufříky. Pak už jsem si všiml jen dvou lamp.

Věci, které nebyly v krabicích, jsem odložil stranou, a pak jsem vynesl ven i krabice. Když jsem je měl venku všechny, začal jsem prohledávat nejdříve ty starší. Právč tam jsem našel ty zápisky, na které si vzpomínala i Evelyn Wozniaková. Její otec si vedl pracovní poznámky ve stylu denního záznamníku. Poznamenával si postřehy o začínajících policistech, které zaškoloval, o pachatelích, které zatkl, i o dětech, kterým se snažil pomoci. U všeho byla data a jednotlivé listy byly sepnuty do sedmi malých tlustých kroužkových šanonů. Byl jsem si jist, že nejdůležitější pro mě budou ty poslední.

Sedm šanonů jsem odložil stranou a začal jsem se probírat tím, co v krabicích zbylo. Snažil jsem se najít nčco, co by mi bylo jakkoli prospěšné, ale jediné Ábelovy věci, které jsem objevil, byla služební čepice v plastikovém sáčku, dárková kazeta se služebním odznakem a dvě zarámované velitelské pochvaly z doby, kdy dostal vyznamenání za odvahu. Bylo mi divné, že i ty pochvaly skončily tady v krabici, ale nakonec – Paulette se znovu provdala. Nejspíš už ani nevěděla, kde jsou.

Zrovna jsem všechno vracel zpátky do krabic, když se za mnou ve dveřích mihl stín a ozval se hlas Joea Pikea: „Chtěl jsem tu být dřív než ty.“

Ohlédl jsem se po něm, ale pak jsem pokračoval v úklidu.

„Ty se dáš snadno předběhnout.“

„Našel jsi něco?“

„Wozniakovy poznámky.“

„Už jsi je pročetl?“

„Tady je na to moc horko. Vezmu si je někam, kde je příjemněji.“

„Chceš nějak pomoct?“

„Jistě.“

Odnesl krabice, které už se mi podařilo znovu naplnit, zpátky do boxu. Zavřel jsem poslední dvě a jednu po druhé jsem mu je podal.

„Tys vymazal vzkaz od Evelyn?“

Přikývl.

„Proč?“

„Chtěl jsem mít jistotu, že tady nenajdeš nic, co by ublížilo Paulette.“

„Já hledám něco, co by pomohlo tobě.“

„Já vím. Třeba budeme mít štěstí.“

„Ale možná je tam i něco, co Paulette ublíží.“

Pike přikývl.

Připadal jsem si, jako když se hrabu v cizích albech.

„Jak jsi ublížil Karen Garcíové, Joe?“

Pike uložil poslední krabici, zamířil ke dveřím a zahleděl se do pouště, jako by čekal, že tam něco uvidí. Jediné, co jsem mimo něj viděl já, byly jen další škvárobetonové baráčky plné lidských vzpomínek.

„Karen tě milovala, ale tys miloval Paulette.“

Pike přikývl.

„Chodil jsi s Karen, ale byl jsi zamilovaný do manželky svého parťáka.“

Otočil se ke mně. Plochá skla tmavých brýlí mi neumožňovala zjistit, jestli se za nimi něco odehrává.

„Paulette byla vdaná. Pořád jsem čekal, že to, co k ní cítím, pomine, ale nic se nedělo. My jsme spolu nic neměli, Elvisi. Fyzicky nic. Woz byl můj kamarád. Ale nemohl jsem si pomoct. Snažil jsem se chodit s jinými, abych to přehlušil, ale láska nepřichází a neodchází, jak se ti to hodí. Ta prostě buď je, nebo není.“

Zíral jsem na něj a myslel na Lucy.

„Co je?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Jak už víš, Krantz si myslel, že je Wozniak zapleten do série vloupaček.“

„Ano.“

„Byla to pravda.“

Jen jsem se na něj díval.

„Krantz si myslí, že jsem Woze zavraždil kvůli Paulette.“

„A bylo to tak?“

Pikeovi to zacukalo v koutku úst a obrátil se ke mně. „Ty tomu věříš?“

„To musíš ty vědět líp. Krantz si taky myslí, že do těch vloupaček jsi byl zapletený s Wozem. Nevěřím ani tomu.“

Pike se odvrátil a zamračil se. „Jak to můžeš vědět?“

Rozhodil jsem rukama.

„Jasně.“

Zhluboka se nadechl a zavrtěl hlavou. „Neměl jsem o tom ani páru. Jezdil jsem s Wozem pořád a nevěděl jsem vůbec nic, dokud si Krantz nepromluvil s Paulette a nevyděsil ji. Zeptala se na to Woze, ten to popřel a ona se zeptala mě. Tak jsem na to přišel. Sledoval jsem Woze a viděl jsem ho s Tipem a Tapem. Přivedl nějakou holku do jiného stavu a uklidil ji do bytu v El Segundo. Platil to z toho, co dostal od Tipa a Tapa za informace o obchodech, které se daly snadno vybrat. Krantz na to přišel. Jen to nemohl dokázat.“ Přesně tak to říkal McConnell.

„Tys to Paulette řekl?“

„Jen něco. Všechno ne. Byl to její manžel, Elvisi. Měli spolu dítě.“

„Tak co se stalo?“

„Řekl jsem mu, že musí dát výpověď. Dal jsem mu na vybranou. Měl dost času na to, aby si to rozmyslel. Tak to mohlo zůstat jen mezi námi. A proto zemřel.“

Napadlo mě, že Krantz měl možná v mnoha věcech pravdu.

„Co se v tom motelu stalo, Joe?“

„Nechtěl dát výpověď, ale nedal jsem mu už možnost volby. Nechtěl jsem ho vydat Krantzovi, ale nemohl jsem připustit, aby zkorumpovaný policista sloužil dál. Rozhodl jsem se, že když neodejde, řeknu to Paulette a seberu Tipa a Tapa.“

„Ti by to na něj hodili.“

„Kdyby dal výpověď, já už bych si k nim našel nějakou cestu, ale k tomu nikdy nedošlo. Dostali jsme hlášení o té pohřešované holčičce a DeVilleovi a Woz zjistil, kde by mohl být. Když jsme tam přijeli, Woz už byl nervózní. Pak to nezvládl a praštil DeVillea zbraní. Myslím, že si jen dodával odvahu, protože už věděl, co udělá. Bylo to kvůli mně, kvůli té pasti, do které se dostal, a kvůli tomu, jak z ní hodlal uniknout.“ Pike se na chvilku odmlčel, ale pak znovu pokračoval: „Nandal to DeVilleovi, a když jsem ho od něj odstrčil, obrátil zbraň proti mně.“

„Tys ho zastřelil v sebeobraně?“

„Ne. Nezastřelil bych ho. Ani jsem nevytáhl zbraň.“

Zíral jsem na něj.

„Věděl, že miluju jeho ženu i že ona miluje mě. Jeho kariéra byla v háji, a kdyby se Krantzovi podařilo dát dohromady důkazy, šel by do kriminálu. Někteří lidé prostě neunesou všechnu tu tíhu. Zlomí se a udělají pak všechno, aby se toho tlaku zbavili.“

„Abel Wozniak se zabil sám?“

Pike si sáhl na bradu. „Přiložil si ji rovnou sem a stiskl spoušť. Vstřel byl pod bradou, výstřel v temeni.“

„Proč jsi to vzal na sebe?“ zeptal jsem se, ale odpověď jsem tušil dřív, než něco řekl.

„Muselo se to nějak vysvětlit. Kdybych řekl pravdu, Krantz by z toho udělal případ a Wozniak by byl označen za těžkého zločince, takže by Paulette s dcerou přišly o všechno. Možná že by se na Parker Center chytili za nos a nechali by jim to, ale jak jsem to mohl vědět? Kdyby Wozniak skončil jako sebevrah, nedostaly by žádnou pojistku. Tehdy se pojistka nevyplácela, když se člověk odpráskl sám.“

„Takže jsi to vzal všechno na sebe.“

„DeVille se musel každou chvíli probrat. Věděl jsem, že bude vypovídat o tom, jak ho Woz sejmul. To se mi nakonec hodilo. Řekl jsem, že jsme se začali rvát a při tom že se to stalo. Zapadalo to do DeVilleovy výpovědi a vysvětlovalo to Wozovu smrt.“

„Jenomže z tebe udělali odpadlíka kvůli tomu, žes zavinil smrt svého partnera při obraně pedofila.“

„Člověk dělá, co může.“

„Dozvěděla se Paulette pravdu?“

Pike civěl do zdi. „Kdyby to věděla, řekla by to policii. I kdyby to pro ni mělo znamenat ztrátu důchodu a pojistky.“

„A neměla se snad rozhodnout sama?“

„Rozhodl jsem za nás za všechny.“

„Takže ona neví, že se její manžel 2astřelil.“

„Ne.“

Pike tam jen tak stál a já jsem si pomyslel, že tahle ochrana ženy, kterou miloval, na vlastní pěst a potajmu, je přesně v jeho stylu, i když ho to připravilo o jakoukoli naději na to, že by ještě někdy mohl doufat v její lásku.

Pike tu tíhu mohl unést.

A také ji unesl.

„Takže tě policajti celé ty roky nenáviděli pronic zanic,“ řekl jsem.

Pike naklonil hlavu na stranu a mně se zdálo, že tmavá skla brýlí i v tom přítmí skladištního baráku zasvítila.

„Kdepak zanic. Za všechno.“

„No dobře. A co teď s tím?“

„Pořád ještě dostává vdovský důchod. Chci mít jistotu, že ať tu najdeme cokoli, nebude to na to mít vliv.“

„I kdyby ti to mohlo nějak pomoct?“

Pikeovi už zase škublo v koutku. „Nezašel jsem tak daleko, abych nakonec couvl.“

„Tak se na to pojedeme podívat.“

Dvě a půl hodiny jsme proseděli v restauraci UDennyho hned u dálnice, kde jsme popíjeli čaj a listovali v poznámkách. Nezdálo se, že by to obsluhujícímu personálu nějak vadilo. Při tom vedru moc hostů neměli.

Začali jsme s posledním šanonem a postupovali nazpět. Osm stránek v něm chybělo, ale zbytek tam byl a dokonce byl i čitelný. Wozniakovy záznamy byly často plné zkratek, ale brzy jsem do nich pronikl.

Náhle jsem si všiml, že se Pike při čtení zarazil. „Co je?“ zeptal jsem se ho.

Když neodpovídal, naklonil jsem se blíž a zjistil jsem, co ho zarazilo.

„JPike je ostrý hoch. Bude z něj dobrý policajt.“

Pike si šanon znovu přitáhl a četl dál.

Spousta poznámek se týkala Wozniakových zatčení, našli jsme i spoustu odkazů na trestné činy, pachatele a svědky. Nejspíš je uváděl pro případ, že by se mu mohly hodit v budoucnu. Hodně toho napsal o dětech z ulice, kterým se snažil pomáhat. Ať se později stalo cokoli, Wozniak se upřímně pokoušel pomáhat lidem, protože přísahal „chránit a sloužit“.

Ve všech sedmi šanonech byla pouze tři jména použita v takové souvislosti, že by se z ní dalo usuzovat na to, že šlo o informátory. Pro nás nejspíš připadal v úvahu jen jeden z nich, protože se o něm Wozniak zmiňoval pět měsíců před svou smrtí.

Přečetl jsem tu poznámku Pikeovi.

„Tohle si poslechni:‚Narazil jsem na čtrnáctiletého Laurence Sobeka. Živí se pouliční prostitucí. Dost žvaní, takže by to mohl být dobrý zdroj. Zjištěn kontakt se Strejčkem. Identifikace? Ten kluk je úplně v hajzlu. Zkusit přitáhnout.‘“ Vzhlédl jsem. „Co to znamená zkusit přitáhnout?“

„Dostat ho do nějakého záchranného nebo výchovného programu. Woz na tom dělal.“

„A kdo je to Strejček?“

Pike zavrtěl hlavou.

Zíral jsem na popsanou stránku.

„Mohl by to být DeVille?“

Pike se zamyslel. „Možná. K němu by to sedlo.“

„Jo.“

„Možná.“

„Vzpomínáš si na toho Laurence Sobeka?“

„Ne.“

„Napadá tě z toho ještě něco?“

Pike znovu zavrtěl hlavou.

„Takže nám to bude muset stačit.“

Zaplatili jsme a odnesli šanony do aut. Vzal jsem si s sebou ten, v němž byla zmínka o Laurenci Sobekovi.

„Jak tě najdu?“

„Zavolej do obchodu a řekni, že mě potřebuješ sehnat. Budu mít u sebe pager.“

„Fajn.“

Stáli jsme v pouštním vedru a sledovali náklaďáky, které se kolem nás řítily po dálnici. Za námi, kam až oko dohlédlo, se točily lopatky větrných elektráren. Pike měl kaštanově hnědý Ford Taurus s oregonskou poznávací značkou. Přemýšlel jsem o tom, kde ho vzal. Když jsem se konečně otočil, viděl jsem, že se na mě dívá.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Já to zvládnu. Neboj se o mě.“

Zatvářil jsem se jako Fíumphrey Bogart. „Co, já a bát se?“

„Tebe něco žere.“

Napadlo mě říct mu o sobě a o Lucy, ale neudělal jsem to.

„Starej se o sebe, Joe.“

Podal mi ruku a pak jsme vyjeli každý svou cestou.

33

Když jsem dorazil domů, bylo už pozdě, ale stejně jsem zavolal Dolanové. Zkusil jsem jí telefonovat domů celkem dvakrát a pokaždé jsem jí nechal vzkaz na záznamníku, ale do rána se mi neozvala. Napadlo mě, že je na Parker Center a vyklízí si stůl, ale když jsem vytočil její přímou linku, zvedl to Stan Watts.

„Nazdar, Stane. Tady je Elvis Cole.“

„No, co je?“

„Je tam Dolanová?“

„Ta tu skončila, kámo. Díky vám.“

Jako bych se ho na to ptal.

„Myslel jsem, že by tam mohla být.“

„Ne, není tady.“

Watts zavěsil.

Znovu jsem zkusil zatelefonovat Dolanové domů, ale když se opět ozval pouze záznamník, sbalil jsem Wozniakovy poznámky a rozjel se k ní.

Samantha Dolanová bydlela v bungalowu v Sierra Bonita jen pár bloků nad Melrose Plače. V téhle čtvrti bydlí daleko víc umělců než policistů.

Když jsem zaparkoval za jejím BMW zaslechl jsem až do auta hudbu, která zněla z domu. Sneaker Pimps. A strašně nahlas.

Nepřišla otevřít ani po zazvonění, ani po klepání, a když jsem zkusil dveře, zjistil jsem, že jsou zamčené. Zabušil jsem mnohem důrazněji. Napadlo mě, jestli není po smrti, a že bych se měl pokusit dostat se nějak dovnitř, když vtom se dveře konečně otevřely. Dolanová na sobě měla seprané tričko s nápisem METALLICA, džínsy a byla bosa. Oči měla podlité krví a smrděla jako čerstvě rozlitá tequila.

„Dolanová, vy máte problémy s chlastem.“

Popotáhla, jako by jí teklo z nosu. „Přesně tohle dneska potřebuju. Rady do života.“

Prošel jsem kolem ní dovnitř a vypnul muziku. Obývací pokoj byl veliký, vévodil mu krásný krb a podlaha byla z dobrého tvrdého dřeva, ale panoval v něm značný nepořádek. Ten mě překvapil. Velký gauč trůnil proti dvěma křeslům a u něj stála téměř prázdná láhev tequily Perfidio Anejo. Uzávěr skončil bůhvíkde. Na televizi se skvěl pohár ze soutěže losangeleské policie v akční střelbě. Celý pokoj páchl po cigaretách. „Proč jste se mi neozvala?“ zeptal jsem se jí.

„Nekontrolovala jsem si záznamník. Koukněte se, jestli chcete, abych promluvila s vaší přítelkyní, já to udělám. Mrzí mě, co se večer stalo.“

„Zapomeňte na to.“

Hodil jsem jí desky s Wozniakovými poznámkami.

„Co je to?“ Sebrala z podlahy krabičku cigaret, jednu si zapálila a vyfoukla oblak, jako když se Vesuv probouzí k životu.

„Poznámky Ábela Wozniaka.“

„Toho Pikeova parťáka?“

„Přečtěte si ty stránky, co jsem označil.“

Zamračila se, znovu zhluboka potáhla z cigarety a dala se do čtení. Zalistovala stránkami a pak začala číst od místa, které jsem vyznačil. Když skončila, pohlédla na mě. Na cigaretu už zapomněla.

„Vy si myslíte, že ten kluk byl v kontaktu s DeVillem?“

„Víme jen tolik, že byl ve spojení s Wozniakem. Kontaktoval ho někdo, komu se říkalo Strejček. Jestli to byl DeVille, pak je DeVille spojovacím článkem mezi Sobekem a Karen Gardovou.“

Dolanová zamrkala. „Takže podle vás Dershe zabil Sobek.“

„Podle mě možná zabil všechny. Krantz a federálové se honili za masovým vrahem, ale možná, že je tenhle kluk něco trochu jiného, Dolanová. Nejdřív jsem si myslel, že je spojovacím článkem Wozniak, ale ty vraždy s Wozniakem možná nemají vůbec nic společného. Myslím si, že mohou mít souvislost s DeVillem.“

Rozmrzele zavrtěla hlavou a zamračila se ještě víc. „Patřila jsem k týmu, který se snažil najít nějakou souvislost, na to už jste zapomněl? Nic jsme nenašli.“

„A zaměřili jste se na DeVillea?“

Mávla rukou, ve které držela cigaretu. „Proč bychom to sakra dělali?“

„Já nevím, Dolanová. Nevím, proč jste nic nenašli, ale DeVilleovu složku jste si vyžádala z archivu státního návladního, je to tak? Měli bychom se do ní podívat a zjistit, co se dá.“

Znovu potáhla z cigarety a chvíli civěla do oblaku kouře. Bylo na ní vidět, jak usilovně přemýšlí, zvažuje všechny možnosti a jejich důsledky. Pro ni to znamenalo možnost dostat se zpátky. Kdyby přišla s něčím, co by případ posunulo kupředu, mohla by zůstat na vraždách a loupežích a zachránit si kariéru.

Odsunula gauč, vykročila k telefonu a zavolala Stana Wattse. Zeptala se ho, jestli jí nepřišlo něco z archivu státního návladního. Když zavěsila, řekla jen: „Dejte mi pět minut.“

Sprcha a oblékání jí zabraly ne pět, ale skoro dvacet minut.

Když se znovu objevila, řekla: „Přeparkujte si auto, pojedeme mým.“

„Ani náhodou, Dolanová. Podělal bych se strachy.“

„Přeparkujte si to mizerné auto, nebo vám do něj nacouvám.“

Ještě jsem ani znovu nezaparkoval a motor bavoráku už řval.

Cestou na Parker Center jsme toho moc nenamluvili. Oba jsme si svoje myšlenky nechávali pro sebe. Zastavila na zákazu parkování hned před vchodem, zakázala mi čehokoli se dotýkat a vrazila dovnitř. Za deset minut se znovu objevila s DeVilleovou složkou.

„Nesral jste se do rádia, že ne?“

„Ne, nesral jsem se do ničeho.“

O blok dál jsme zajeli na malé parkoviště. Dolanová prolistovala složku a jednotlivé stránky postupně odhazovala na podlahu.

„Co je to?“

„Právnické kecy. Z toho se moc nedozvíme. Potřebujeme vyjádření detektivů k případu.“

Vyšetřováním případu byl pověřen Krakauer, detektiv druhé třídy z oddělení pro vyšetřování sexuálně motivovaných trestných činů okrsku Rampart. Dolanová mi řekla, že ve vyjádření detektiva k případu bývá zahrnut veškerý důkazní materiál využitý při vyšetřování, včetně svědeckých výpovědí, indicií a záznamů z výslechů. Je tam zkrátka všechno, co detektiv během vyšetřování nasbíral.

Když Dolanová konečně oddělila právnické kecy, vzala si polovinu vyjádření detektiva a mně podala druhou. „Dejte se do čtení,“ nařídila mi. „Vyšetřování bude rozdělené podle osob a dat.“

Doufal jsem v nalezení nějakého náznaku, že byl Sobek v kontaktu s DeVillem a že byl snad i informátorem, který poslal Pikea a Wozniaka do toho motelu ten den, kdy Wozniak zemřel, ale většina toho, co jsem četl, se týkala Ramony Ann Escobarové. Byly tam zaznamenané výslechy jejích sousedů, recepčního z motelu a jejích rodičů, a našel jsem i přepis Ramoniny výpovědi, v níž popisovala, jak jí DeVille dával deset dolarů za to, aby se svlékla. Ramoně Ann Escobarové bylo sedm let. Moc příjemně mi při tom čtení nebylo, ale přemohl jsem se v naději, že narazím na Sobekovo jméno.

Pořád ještě jsem hledal, když jsem vedle sebe zaslechl tiché: „A do prdele.“

Dolanová byla bledá a nedokázala se ani pohnout.

„Co je?“

Podala mi seznam svědků, ve kterém byla uvedena jména lidí, kteří si na DeVillea stěžovali. Seznam byl dlouhý a já jsem zpočátku nechápal, proč se do něj mám dívat, až mi Dolanová ukázala jedno jméno přibližně v polovině sloupce.

Karen Garcíová.

Dolanová mi s popelavě bledým obličejem řekla: „Čtěte dál.“

Byli tam všichni. Všech pět předchozích obětí a nakonec i ta poslední: Jesus Lorenzo. Dersh tam nebyl, ale to byla výjimka.

Dolanová na mě zírala. „Vy jste měl pravdu. Ti chudáci mu nepřišli pod ruku náhodou. Je mezi nimi souvislost. On zabíjí všechny, co pomohli odrovnat Leonarda DeVillea.“

Vzmohl jsem se pouze na přikývnutí.

„Možná jste opravdu nejlepší detektiv na světě, kurvafix.“

Proti DeVilleovi skutečně svědčila pouze jedna ze šesti obětí. Byl to Walter Semple, jenž DeVillea viděl v parku, ze kterého zmizela ta dívenka. Ti ostatní byli podle Dolanové jen „masa“. Byli to lidé, které Krakauer vyslýchal, protože podali oznámení o podezření na sexuálně motivovanou trestnou činnost proti člověku, o němž se Krakauer domníval, že by to mohl být DeVille. Nikdo z nich už ale neměl přímou souvislost s případem, v němž byl DeVille nakonec vyšetřován.

Když jsme pročítali zbývající stránky složky, Dolanová dýchala stále rychleji. Našli jsme i záznam o jednotlivých DeVilleových odsouzeních, v němž se objevilo i několik jeho přezdívek. Jedna z nich byla „Strejček“.

„Je to Sobek,“ prohlásil jsem. „Musí to být Sobek. Musíme s tím za Krantzem. Je nutné varovat další lidí z toho seznamu.“

„Ještě ne. Potřebuju toho víc.“

„Jak to myslíte, víc? Tohle znovu otevře celý případ. Je to naprostý zlom.“

„Spojuje to Sobeka s DeVillem, ale nijak to nedokazuje, že vraždil právě on. Když jim najdu vraha, Bishop mě bude muset zase pustit zpátky.“

„Ale vždyť už toho máte dost, Dolanová. Našli jsme souvislost mezi těmi lidmi a máme stopu. Způsobíte zvrat v celém případu.“

„Potřebuju víc. Chci jim to hodit na stůl kompletní. Musí to být celé moje dílo, Cole. Pak ty palcové titulky Krantzovi omlátím o hlavu. Bishop nebude moct udělat nic jiného, než mě vzít zpátky do týmu.“

Zíral jsem na ni a napadlo mě, že bych po tom na jejím místě toužil úplně stejně. Možná jsem si to ale přál ještě víc než ona. Kdybychom dostali vraha, možná by to očistilo i Joea Pikea.

„Dobře, Samantho. Tak toho chlapa najdeme.“

Vrátili jsme se k ní domů. Telefonovala skoro dvě hodiny, ale dozvěděli jsme se, že Laurence Sobek není v žádné evidenci problémových dospělých osob a že neexistuje ani žádný záznam o jeho současném místě pobytu. Mohlo to znamenat jednu ze dvou věcí – buď se srovnal a žije spořádaným životem, nebo se před dovršením osmnácti let odstěhoval. Mohl být pochopitelně taky po smrti. Tak končí spousta kluků z ulice.

Zatímco Dolanová telefonovala, došel jsem si do kuchyně pro sklenici vody. Na chladničce měla pod magnety spoustu fotografií. Na některých pózovala s herečkou, která ji hrála v tom slavném seriálu. Dolanová vypadala, že by člověku dokázala nakopat zadek a docela by si to vychutnala, ale ta herečka mi připomínala spíš anorektičku závislou na heroinu. To je šoubyznys.

Byla tam i moje fotografie, kterou Dolanová pořídila na pohřbu Karen Gardové. Když jsem ji viděl, musel jsem se usmát.

Dopil jsem vodu a vrátil jsem se do obývacího pokoje, zrovna když pokládala telefon.

„Musíme do Rampartu,“ řekla.

„Proč?“

„Protože tam byl Sobek zatčen jako mladistvý. Tam budou vědět, ve které evidenci ho máme hledat. Možná ho budou mít evidovaného u sebe, ale je možné, že někoho čeká hledání ve spoustě papírů.“

„Myslím, že jste říkala, že je k tomu zapotřebí soudního příkazu.“

Otráveně se zamračila. „Já jsem Samantha Dolanová, vy idiote. Proberte se.“

A tahle ženská se mnou chtěla spát.

Budova policejního okrsku Rampart je vlastně jen obyčejný nízký barák z hnědých cihel na Rampart Street, jen pár bloků na západ od MacArthur Parku, kde se Joe Pike poprvé setkal s Karen Gardovou. Zaparkovali jsme na malém parkovišti za budovou, určeném pro personál, a vešli jsme zadním vchodem. Tentokrát mi Dolanová neřekla, abych byl zticha a nesnažil se hrát chytráka. Vypadat chytře na policejní stanici by bylo ostatně samo o sobě podezřelé.

Dolanová si razila cestu rovnou do oddělení pro vyšetřování mladistvých, které se velikostí zrovna pyšnit nemohlo. Tvořili je jen čtyři detektivové usazení v jednom rohu ošuntělé místnosti. Zatímco celé Parker Center a oddělení pro vyšetřování vražd a loupeží zvlášť bylo moderní a nové, kancelář detektivů na Rampartu působila zašle a titěrně, přičemž tento dojem ještě umocňoval starý nábytek, který vypadal stejně utahaně jako detektivové sami. Rampart byla oblast s vysokou kriminalitou a místní detektivové si mohli často ušoupat nohy, ale jen málokterý z jejich případů zaujal veřejnost a média. Tady se nepohyboval nikdo ve sportovním plášti za šest set dolarů. Nikdo tu nečekal, až za ním přiběhnou reportéři z hlavních zpravodajských pořadů. Většina lidí se tu prostě snažila přežít směnu.

Dolanová si vybrala nejmladšího detektiva v místnosti, ukázala mu služební odznak a představila se: „Samantha Dolanová, vraždy a loupeže.“

Mladík se jmenoval Murray, a sotva to uslyšel, vyletělo mu obočí tak vysoko, jak jen to šlo.

„My se určitě známe, že?“

Obdařila jej zářivým úsměvem. „Je mi líto, Murrayi. Nemyslím, že jsme se už někdy setkali. Nemyslíte ten televizní seriál?“

Murrayovi nemohlo být víc než nějakých šesta-sedmadvacet. Dolanová na něj očividně udělala dojem. „Jo. To o vás ten seriál natočili, ne?“

Dolanová se zasmála. Když jsem se o tom seriálu poprvé zmínil já, nesmála se, ale co naděláte. „Tihle lidi z Hollywoodu nemají ani páru o tom, co to ve skutečnosti znamená být detektiv. Rozhodně nevědí tolik, co my.“

Murray se usmál jako měsíček a mě napadlo, že jestli mu teď řekne, aby si lehl na záda a zaštěkal, nebude váhat ani chviličku. „Ale byl to pořádný případ, co jste na něm tenkrát dělala! Vzpomínám si, že jsem o něm četl. Povím vám, že všichni se zajímali jen o vás.“

„Tak už to na vraždách a loupežích chodí, víte? Dostáváme velké případy a o ty se média zajímají. Jinak to není nic jiného, než co děláte vy tady.“

Dolanové ta hraná skromnost zrovna moc nešla, ale třeba to byl jen můj dojem.

Murray se jí zeptal, co pro ni může udělat, a dozvěděl se, že by se Dolanová ráda podívala do starých složek o vyšetřování mládeže, ale že k tomu nemá soudní příkaz. Když se na Murrayově tváři objevila nejistota, zvážněla a naklonila se k němu. „Jde o případ z Parker Center. Velký případ, příteli. Opravdu velký.“

Murray přikývl a očividně už přemýšlel o tom, jak by bylo báječné dělat na opravdu velkých případech.

Dolanová se k němu naklonila ještě blíž. „Neuvažoval jste někdy o přestupu na vraždy a loupeže, Murrayi? Potřebujeme dobré poldy, kteří se vyznají v tlačenici.“

Murray si olízl rty. „Vy si myslíte, že byste za mě mohla ztratit slovo?“

Dolanová na něj mrkla. „Víte, snažíme se teď najít jednoho kluka, chápete? Zatímco bychom se probírali jeho složkou, vy byste možná mohl zkusit zjistit jeho současnou adresu, nemyslíte?“

Murray poočku pohlédl na ostatní detektivy. „Mému instruktorovi by se to asi moc nelíbilo.“

Dolanová se zatvářila zcela neutrálně. „Ale jděte. Tomu byste to přece vůbec nemusel říkat.“

Murray se na ni dlouze zahleděl a pak popadl telefonní seznam.

Zavrtěl jsem hlavou. „Vy jste tedy číslo, to vám řeknu.“

Dolanová se na mě podívala, ale teď už se neusmívala. „Ne dost velké číslo.“

„To všechno přijde.“

Zdvihla ruce, aby mě zarazila.

Za dvacet minut už jsme měli složku, dostali jsme k dispozici hovornu a Murray začal telefonovat na všechny strany.

Laurence Sobek byl ve věku dvanácti až šestnácti let předveden na okrsek celkem sedmkrát. Dvakrát to bylo kvůli drobným krádežím v obchodech, čtyřikrát kvůli kuplířství. Podle data narození mu teď už táhlo na třicítku. Abel Wozniak ho zatýkal dvakrát. Jednou hned při prvním přistižení při krádeži v obchodě, podruhé při druhém Sobekově případu kuplířství. Na posledním Sobekově registračním snímku, pořízeném v jeho šestnácti letech, jsme viděli hubeného kluka s povislým knírem, rousovitými vlasy a výraznou akné. Vypadal plaše a ustrašeně.

V té době bydlel se svou matkou Drusillou Sobekovou. Podle záznamů byla rozvedená a ani jednou si nepřišla svého syna vyzvednout, ani nezašla za policisty.

Dolanová se zamračila. „Typické.“

Ozvalo se jediné klepnutí na dveře a vešel Murray. Vypadal schlíple.

„Kalifornský řidičák nemá a nikdy neměl. Ani na telefonní společnosti o jeho jméně v životě neslyšeli. Vážně mě to mrzí, Samantho.“ Už viděl, jak se jeho šance na opravdu velké případy rozplývají v nedohlednu.

„Nedělejte si z toho hlavu, příteli. Moc jste nám pomohl.“

Ze záznamů jsme se dozvěděli, že Sobekova matka bydlela v jižní oblasti L. A. zvané Maywood.

„Pokud jeho matka ještě žije, možná bychom se mohli víc dozvědět od ní,“ řekl jsem. „Myslíte si, že se pořád zdržuje na stejné adrese?“

„To se dá snadno zjistit.“

Dolanová si udělala kopii fotografie a pak z Murrayova aparátu zavolala na telefonní společnost.

Zatímco telefonovala, Murray se přitočil ke mně. „Vážně si myslíte, že by se mi mohlo podařit dostat se na vraždy a loupeže?“

„Murrayi, už teď tam máte silného spojence.“

Tři minuty nato už jsme věděli, že matka Laurence Sobeka pořád ještě bydlí v Maywoodu.

Rozjeli jsme se tedy za Drusillou Sobekovou.

Detektiv Murray byl očividně zklamán, že nemůže s námi.

Drusilla Sobeková byla zakyslá ženština, která bydlela v titěrném domku v té části Maywoodu, kterou obývali převážně ilegální přistěhovalci z Hondurasu a Ekvádoru. Ti bydleli po dvaceti i více lidech a střídali se ve svých nuzných domcích na postelích tak, jak odcházeli na směny do pochybných zaměstnání, kde pracovali za menší než minimální mzdy. Drusilla nebyla tím, že tihle lidé obsadili celé její okolí, zjevně nikterak nadšena. A nijak se tím, podle svých slov, netajila ani před nimi.

Zlobně na nás hleděla ze dveří. Měla zamračený vrásčitý obličej. Byl jí takový kus, že vyplnila celý prostor vchodových dveří. „Nebudu tu stát celý den, krucinál. Když mě ti Mexikáni uvidí ve dveřích, můžou si ledacos domyslet.“

„Ti lidé jsou ze Střední Ameriky, paní Sobeková,“ řekl jsem.

„Koho to zajímá, sakra? Když to vypadá jako Mexikán a mluví to jako Mexikán, tak je to pro mé prostě Mexikán!“

„Snažíme se najít vašeho syna, paní Sobeková,“ řekla Dolanová.

„Můj syn je buzerantská šlapka.“

Přesně tak to řekla. Nic víc, nic méně.

Když nám paní Sobeková přišla otevřít, Dolanová jí ukázala služební odznak, ale dozvěděla se, že nás Drusilla dál nepustí. Prý nepouští dovnitř cizí lidi, a já jsem byl docela rád. Z domu se linul nakyslý zápach a ona sama čpěla tělesným pachem. Zenit péče o svoji hygienu už měla zřejmě dávno za sebou.

„Mohla byste nám dát jeho adresu nebo telefonní číslo, prosím?“ požádal jsem ji.

„Ne.“

„Nevíte, jak bychom ho mohli najít?“

Oči se jí zúžily, až byly v širokém obličeji drobounké a připomínaly prasečí očka. „Je na něj vypsaná nějaká odměna?“

Dolanová si odkašlala. „Ne, madam. Žádná odměna. Prostě mu jen potřebujeme položit pár otázek. Je to velice důležité.“

„V tom případě bude lepší, když půjdete o dům dál, dámo. Pro mě ta buzerantská šlapka neznamená ani dost málo.“

Pokusila se přibouchnout nám dveře před nosem, ale Dolanová do nich vsunula nohu a zabránila jí v tom. V levém oku jí přitom zacukalo.

„Hej! Co si k čertu myslíte, že děláte?“ vyjela na ni Drusilla.

Dolanová byla o něco málo vyšší než Drusilla Sobeková, ale o dobrý metrák lehčí. Přesto na ni zasyčela: „Jestli nezačneš spolupracovat, vykopu z tebe půlku toho špeku, ty tlustá krávo.“

Ústa Drusilly Sobekově se našpulila a pak nám ta ženská ustoupila ze dveří. Byla zjevně překvapena.

Nadechl jsem se, abych něco řekl, ale Dolanová varovně vztyčila prst a naznačila mi, abych držel hubu. Tak jsem ji držel.

„Kde najdeme Laurence Sobeka?“ zeptala se pak.

„Já nevím. Neviděla jsem ho tři nebo čtyři roky.“ Její hlas zněl teď tiše a už zdaleka ne tak výboj ně.

„Jaké bylo jeho poslední vám známé bydliště?“

„V San Francisku s ostatními buzeranty.“

„A tam bydlí i teď?“

„Já nevím. Fakt nevím.“ Spodní ret se jí zachvěl a mně se zdálo, že se každou chvíli rozpláče.

Dolanová se zhluboka nadechla a násilím se uklidňovala. „Dobře, paní Sobeková. Věřím vám. Přesto ale pořád potřebujeme najít vašeho syna a potřebujeme k tomu vaši pomoc.“

Spodní ret Drusilly Sobekově se zachvěl ještě výrazněji, brada se jí zkrabatila a po tváři se jí skoulela slza. „Nelíbí se mi, když se se mnou mluví tak hrubým způsobem. To není správné.“

„Měla jste někdy nějakou adresu nebo telefonní číslo svého syna?“

„Jo. Myslím, že měla. Už je to dávno.“

„Potřebuju, abyste se po tom podívala.“

Drusilla přikývla. Pořád ještě plakala.

„Taky potřebuju jeho novější fotografi. Máme jen registrační snímek z doby, kdy mu bylo šestnáct let. Máte nějakou jeho fotku z dospělosti?“

„Hmm.“

„Tak nám to připravte. My počkáme tady.“

„Hmm. Prosím vás, nepouštějte dovnitř ty Mexikány.“

„Ne, madam. Jclčte už.“

Drusilla se odšourala dovnitř a nechala otevřené dveře. Vyvalil se na nás oblak nakyslého zápachu.

„Kristepane, Dolanová, vy umíte být nepříjemná,“ řekl jsem.

„Ještě se divíte, že se jí kluk tak zvrhnul?“

Stáli jsme na žhnoucím slunci téměř čtvrt hodiny, než se Drusilla Sobeková konečně přišourala nazpátek s výrazem citlivého dítěte, které zklamalo své rodiče.

„Našla jsem tu starou adresu, na které bydlel s těmi teplouši. Mám taky fotku, co mi dal před dvěma lety.“

„Je to adresa do San Franciska?“

Přikývla a laloky pod bradou se jí roztřásly. „Jo, k těm teploušům.“

Podala Dolanové lístek s adresou i snímek. Ta ztuhla, sotva se na něj podívala. Myslím, že jsem ztuhl také. Adresu už jsme nepotřebovali.

Většího, silnějšího a staršího Laurence Sobeka s mnohem kratšími vlasy jsme oba znali.

Pracoval na Parker Center.

Závěrečná akce

Laurence Sobek, neboť toto je jeho pravé jméno, nikoli to, pod nímž vystupuje nyní, dokončuje připevňování černé fólie přes okna. Už důkladně zatemnil všechna kromě malého okénka v koupelně. Jediným vstupním otvorem pro světlo jsou vchodové dveře. V domku vzniklém z bývalé garáže je dusno k zalknutí.

Jakmile Sobek získal z archivu DeVilleovu složku, byl jeho plán prostý a jasný. Od toho okamžiku znal všechny, kdo pomohli detektivům pro vyšetřování sexuálně motivované trestné činnosti dostat Strejčka do vězení, kde zemřel. Věděl o každém, kdo podal nějakou stížnost nebo poskytl výpověď, a umožnil tak předhození Strejčka vězeňské sebrance jako obětního beránka. Sobek si vypracoval plán série vražd, aby využil výhody, kterou představovala slabá stránka systému policejního vyšetřování. Začal s bezvýznamnými občánky, kteří podali nepříliš konkrétní stížnost, aby si policie nemohla nic dát do souvislostí, a vytrvale postupoval blíž a blíž, aby už nebylo možné jej zastavit i v případě, že by speciální vyšetřovací skupině konečně došlo, co se vlastně děje.

Kvůli Coleovi a té čubce Dolanové teď bude muset ušetřit zbývající outsidery a bude muset zabít jen ty, kterým přisuzuje nejvčtší díl odpovědnosti. Detektiv pro vyšetřování sexuálně motivované trestné činnosti Krakauer zemřel na srdeční záchvat dva dny po odchodu do důchodu. (Naštěstí, protože Krakauer byl jediný, kdo měl alespoň nepatrnou možnost dát si do nějakých souvislostí jména prvních obětí.) Pike Strejčka zatkl, svědčil proti němu u soudu, a zatloukl mu tak poslední hřebík do rakve, ale Pike je nyní na útěku.

Tak další.

Když konečně zatemní celý byt, vytáhne Sobek ze skrýše ve skříni DeVilleovu složku spolu se zteřelými a zažloutlými novinovými články o DeVilleovč zatčení. Četl si je už tisíckrát. Tisíckrát se dotýkal zrnitých snímků, na nichž Strejčka vyvádějí v poutech z motelu. Opět se jich dotýká. Nenávidí Wozniaka, který si ho ten den našel v občerstvení Dunkin' Donut a dostal z něj všechno, co věděl. Ten parchant tě využívá, řekl mu tehdy Wozniak. To, co ti ten chlap dělá, je špatné, povídal. Pomoz mi, abych já mohl pomoct tobě.

Motel Islander Palms. Zatčení. Vězení. Smrt.

Sobek zavírá oči a odhání od sebe všechno, co nějak souvisí s jeho city k DeVilleovi. Studoval Pikea a hodně se toho naučil. Je nutné odvrhnout lidskost. Necítit nic. Jde jen o sebekontrolu. Když je člověk nad věcí, dokáže na sobě pracovat. Vyrůst. A dostat všechno pod kontrolu.

Sobek zavírá oči, zklidňuje svůj dech a vnímá vnitřní klid, který pramení pouze z jistoty. Obdivuje sám sebe v zrcadle – džínsy, sportovní boty značky Nike, šedé tričko s ustřiženými rukávy. Přejede si dlaní po kratičkém ježkovi a představuje si, že se nedívá na Laurence Sobeka, ale má před sebou Joea Pikea. Zatíná svaly. Rudé šípy, které si namaloval na ramena, jsou teď pryč, ale až bude po všem, nechá si je tam vytetovat natrvalo. Tře si šourek a vychutnává si ten pocit.

Kontrola.

Nasazuje si černé brýle.

Z úschovny důkazního materiálu na Parker Center odnesl dvouhlavňovou brokovnici ráže 12 se zkrácenými hlavněmi a má i krabici nábojů se čtyřkami broky. Kulturistickou lavici přitáhne do středu místnosti a brokovnici k ní připevní lepicí páskou. Omotá šňůru kolem knoflíku dveří a druhý konec uváže k oběma spouštím. Šňůra je napnutá tak, aby brokovnice vypálila v okamžiku, kdy se dveře otevřou. Pak Sobek natáhne oba kohoutky.

Zanechá na místě důkazy, které mají Cole a policie najít, a zmizí okénkem z koupelny. Sem se už nikdy nevrátí.

Laurence Sobek vyráží za další vraždou.

34

Dolanová od domu Drusilly Sobekové odstartovala jako na rychlostní zkoušce. Byla tak rozrušená, že se celá třásla. „Tak jsme toho kripla dostali. Celou tu dobu jsme ho měli kurva rovnou před nosem, ale dostali jsme ho.“

„Ne, Dolanová, ještě ho nemáme. Je načase seznámit s tím ostatní.“

Úkosem se na mě podívala a já jsem věděl, co si myslí. Ráda by tomu gaunerovi nasadila želízka sama a vrátila tak Krantzovi, Bishopovi i celé speciální vyšetřovací skupině jejich podtrh.

„To je přece přesně to, co jste chtěla, Samantho. Tohle vám pomůže dostat se zpátky do týmu, pokud ale Bishopa nenaserete víc, než už je.“

Moc se jí to nelíbilo, ale nakonec na to přistoupila. „Má denní směnu, takže je teď nejspíš na Parker Center. Hodím to Bishopovi na stůl osobně. Sehnali jsme složky a Wozniakovy poznámky. Dám to všechno rovnou Bishopovi. Na Krantze seru.“

„Jak myslíte. Musím si zavolat. Zastavte někde.“

„Vemte si můj mobil. Mám ho v kabelce.“

„Raději bych volal z automatu. Nebude to trvat dlouho.“ Podívala se na mě, jako bych se zbláznil. „Sobek tam teď je.“

„Potřebuju telefonovat, Dolanová.“

„Pikeovi?“

Jen jsem se po ní podíval.

„Věděla jsem to, do prdele.“

Prudce zahnula k nejbližší čerpací stanici. Bavorák jen o vlásek minul skupinu lidí, kteří se chystali nastoupit do autobusu. Zabrzdila u telefonních automatů a zůstala stát s běžícím motorem.

„Ať to netrvá celý den, krucinál.“

Udělal jsem to, co vždycky. Zavolal jsem Pikeova zaměstnance, dal jsem mu číslo do automatu a zavěsil jsem. Pike se ozval za necelé dvě minuty. Podle praskání ve sluchátku jsem poznal, že volá z mobilu.

„Měli jsme pravdu, Joe. Je to Sobek.“

„Už sedí?“

„Zatím ne. Chtěl jsem ti říct, že to teď jedeme oznámit Bishopovi. Když budeme mít kliku, přišijou mu i Dershe. Když ne, snad narazíme na něco, co jeho usvědčí a tebe očistí.“

„Prozradí to Woze.“

„Jo, to prozradí. Musíme předat Wozniakovy poznámky, abychom prokázali Sobekovo spojení s DeVillem a Wozniakem. Jakmile se to provalí, začnou se šťourat v tom, co se mezi vámi stalo v tom pokoji. Chtěl jsem tě jen varovat. Až budeme hotovi s Bishopem, zavolám Charliemu a pak pojedu za Paulette a Evelyn, aby byly připravené.“

„To nemusíš. Udělám to sám.“

Nevěděl jsem, co na to říct, ale usmál jsem se.

Dolanová zatroubila.

„Už je to dávno,“ řekl Pike. „Myslím, že je načase, abychom si promluvili.“

„Fajn, ale buď opatrný, dokud z té Dershovy vraždy neusvědčí toho chlapa. Pořád ještě je po tobě vyhlášeno pátrání, a my nevíme, co všechno z něj dostaneme.“

Když jsem se vrátil do auta, Dolanová prokličkovala čerpací stanicí, hodila myšku před autobus a vyrazila k Los Angeles River.

„Dolanová, už jste někdy někoho s touhle károu zabila?“

„Jestli máte strach, utáhněte si pás. Nic se vám nestane.“

Podíval jsem se na ni. Usmívala se. Myslím, že jsem se usmíval taky.

Když jsme dojeli k Parker Center, Dolanová se neobtěžovala zajížděním na parkoviště. Nechala auto na zákazu parkování hned před vchodem. Vběhli jsme dovnitř a služební průkaz Dolanové nám uvolnil cestu kolem strážného u vchodu. Rozhlížel jsem se a přemýšlel o tom, jestli tu Sobek někde nestojí. Vtom se otevřely dveře výtahu. Nebyl ani tam.

Když jsme vrazili na oddělení pro vyšetřování vražd a loupeží, Watts s Williamsem se neubránili udivenému výrazu, sotva nás spatřili. Dolanová se vřítila rovnou do Bishopovy kanceláře. Zastihla ho se sluchátkem na uchu.

„Máme toho vraha,“ prohlásila.

Znechuceně zakryl dlaní mluvítko. „Nevidíš, že telefonuju?“

Hodila mu na stůl fotografii Laurence Sobeka. „Jeho pravé jméno je Laurence Sobek. Takhle vypadal, když ho v šestnácti zabásli. Je to náš střelec, Gregu. Máme ho.“

Bishop řekl do telefonu, že se za pět minut ozve, a zavěsil. Naklonil se k fotografiím. Sobek nabral svalovou hmotu a změnil vzhled, ale když ležely oba snímky vedle sebe, bylo jasné, že jde o jednoho a téhož člověka.

„To je ten Woody, nebo jak se jmenuje.“

„Vy ho znáte jako Curtise Wooda,“ řekl jsem. „Pracuje tu jako civilní zaměstnanec. Rozváží vám tady poštu.“

Ve dveřích se objevili Krantz s Wattsem. Williams si za jejich zády stoupal na špičky, aby taky něco viděl.

„Nějaký problém, kapitáne?“ zeptal se Krantz.

Dolanová se zasmála. „Prosím tě, Krantzi. Jako bys mohl něco vyřešit.“

„Tvrdí, že tohle je náš střelec, Harvey.“ Bishop zamžoural nad fotografiemi. „Odkud ten registrační snímek máte?“

„Ze Sobekových záznamů z oddělení pro mladistvé,“ odpověděl jsem. „Tu novější fotku máme od Sobekovy matky.“

Ukázal jsem jim stránky okopírované z Wozniakových poznámek a strčil jsem jim až pod nos pasáže týkající se Sobeka, DeVillea a jejich vztahu. Pak jsem jim ukázal i kopii Sobekových záznamů z oddělení pro mladistvé. Ty dokazovaly, že byl Wozniak přítomen některým jeho zatčením.

Ještě jsem nedomluvil a Krantz už dělal ksichty, jako by kousl do shnilé mrkve. „Jediné, co to dokazuje, je to, že se nám tu někdo motá pod jiným jménem. A podle toho, co jste zjistili, si je nejspíš změnil legálně kvůli problémům, které měl v dětství.“

„Ne, Krantzi, my jsme toho zjistili víc.“

„Už jste našli souvislost mezi těmi šesti mrtvými, Harvey?“ zeptala se ho Dolanová.

Krantz se na ni podezíravě zahleděl. Bylo na něm vidět, že má na jazyku tvrzení o tom, že žádná souvislost neexistuje, ale věděl, že by se nezeptala, kdyby neměla v rukávu nějakou bombu. Raději se tedy obrátil ke mně: „Jakou spojitost s tím vším máte vy?“

„Jestli Sobek zabil těch šest lidí, má nejspíš na svědomí i Dershe.“

Krantz se zamračil na Bishopa. „Je to jen bouda. Kecy, kterými nás chce Cole oblbnout, aby zachránil Pikeovi kůži.“

Bishop se zatvářil pochybovačně, ale Stan Watts se očividně zamyslel. „Tak jak spolu ty vraždy souvisejí?“

„Leonard DeVille byl ten pedofil, kterého sebrali v motelu, když byl zabit Abel Wozniak,“ řekla Dolanová. „Wozniak s Pikem tam přijeli na základě informace, kterou pravděpodobně dostali od Sobeka, když hledali dívenku jménem Ramona Escobarová.“

Watts přikývl. „Na to si vzpomínám.“

„Cole postupoval směrem do minulosti od Dershe a řídil se tím, kdo by mohl mít motiv a proč by to chtěl hodit na Pikea.“

„Jsou to kecy,“ prohlásil znovu Krantz. „Toho chlapa zabil Pike.“

Bishop zvedl ruku a zamyslel se.

Watts se na mě podíval. „Jak jste se dostal k tomu DeVilleovi?“

„Nemyslel jsem si, že jde o spojení přes DeVillea. Byl jsem přesvědčen, že spojovacím článkem je Wozniak, ale ukázalo se, že se pletu.“

Dolanová pokračovala: „Snažili jsme se najít v archivu DeVilleovu složku, ale zmizela. Sobek se tam mohl vloudit a sebrat ji. Tuhle kopii jsem si vyžádala z archivu státního návladního. Tohle je seznam svědků z DeVilleovy složky. Je na něm všech šest obětí.“

Bishop na seznam svědků zíral téměř půl minuty bez jakéhokoli výrazu. Nikdo v místnosti se ani nepohnul. Pak řekl: „Je to pravda, do prdele. Je to fakt pravda. Je tady všech šest, do hajzlu.“

Když si seznam četl Krantz, Watts s Williamsem mu koukali přes rameno a Williams si tiše hvízdl.

„No, to už vypadá jinak,“ prohlásil Bishop. „Tohle už něco znamená, ale jak chcete Sobekovi ty vraždy dokázat?“

„Zatím máme jen to, co vidíte. Souvislosti. Vy musíte Sobeka předvést a zmáčknout ho. K domovní prohlídce a prohlídce jeho auta už máte důvodů víc než dost.“

Williams ještě pořád hleděl na seznam a vrtěl hlavou. „Parchant, kterýho potkávám každej den. Zrovna jsme se bavili o tom novým filmu s Brucem Willisem.“

Krantz bojovně vysunul bradu. Pomyšlení na to, že by měl dát zapravdu Dolanové a mně, ho muselo hrozně žrát, ale znal Bishopa a pochopil, že mu nic jiného nezbývá. „Dobře, kapitáne. Najdeme Sobeka nebo Wooda nebo jak se ten chlap doopravdy jmenuje a předvedeme ho. Příkaz k prohlídce si můžu vyžádat telefonicky a prohlídku uděláme, než skončí výslech.“

Bishop zvedl telefon. Dokud mluvil, nikdo nic neříkal, jen Stan Watts zachytil pohled Dolanové a mrkl na ni. Usmála se. Po pár minutách si Bishop cosi napsal a pak zavěsil. „Wood dneska nepřišel do práce. Ani včera a předevčírem.“

Krantz se na Dolanovou zlostně podíval. „Doufám, že jste neprovedli něco, čím byste ho vyplašili.“

„Vůbec jsme se k němu nepřiblížili, Harvey, a nikdo ho nemohl varovat. Jeho matku jsme viděli teprve před dvaceti minutami a ta ani neví, jak ho kontaktovat.“

„Teď nebudeme nikoho obviňovat, Harve,“ prohlásil Bishop. „Myslím, že Sam odvedla kus dobré práce.“

Krantz se uhlazeně a rádobypřátelsky usmál. Ještě pláštěnku a mohl se Bishopovi ponořit rovnou do řiti.

„Já jsem tě z ničeho neobviňoval, Samantho. Je to vážně dobrá práce. Opravdu.“ Otočil se k Bishopovi. „Teď bychom ale měli postupovat opatrně. Jestli se ukáže, že je to pravda, a já věřím, že ano, Samantho, pak máme co dělat s civilním zaměstnancem policie. Vraždil v době, kdy tu pracoval, a využíval k tomu naše informační zdroje. Když nebudeme opatrní, můžeme mít za chvíli na krku další veřejnou aféru. Potřebujeme porovnat jeho otisky. Měli bychom mít po ruce nějaké hmatatelné důkazy, možná bychom měli porovnat i časy vražd s dobou, kdy měl volno nebo nepřišel do práce, prostě něco takového. A pak už musíme jen doufat, že u něj doma najdeme něco hmatatelného.“

Podíval se nejdřív na Dolanovou a pak na ostatní, jako by se snažil uhrát pro sebe bod. Krantz opět nad věcí a v čele pelotonu.

„Jestli není tady, musíme ho najít, a to může chvíli trvat. Chtěl bych postupovat co nejrychleji, ale nechci o něj přijít jen proto, že nebudeme mít všechny potřebné podpisy nebo proto, že někde něco prosáklo.“ Když to řekl, podíval se Krantz na Dolanovou. Ta okamžitě zrudla.

Bishop si propletl prsty a přikývl. „Fajn. Jak chceš postupovat, Harvey?“

„Navrhuji, aby to zatím zůstalo jen mezi námi. My víme, oč jde, vezmeme si maximálně dva hlídkové vozy, ale rozhodně bych nedělal rozruch se zásahovou jednotkou. Kdyby něco nevyšlo, měli bychom tu okamžitě tisk. Nechci, aby něco tušil, dokud nebude sedět. Jestli nám unikne, tisk to všechno roztroubí a on nám proklouzne mezi prsty.“

„Fajn, Harvey, to nezní špatně. Zařiď to, jak myslíš, a začni hned.“

Krantz pleskl Stana Wattse po rameni a otočil se ke dveřím. Tvářil se jako Phil Marlowe, když jde za jistým cílem.

„Chci taky něco dělat,“ prohlásila Dolanová.

Všichni strnuli a podívali se na ni.

„Kapitáne, já jsem si to místo tady zasloužila. Chci ho. Chci být u toho, až ten parchant dostane klepeta.“

Krantz zaťal zuby a mírně pohodil bradou. Nejspíš měl svírání z toho, jak moc ji chtěl odmítnout, ale nespouštěl oči z Bishopa.

Bishop chvilku bubnoval prsty po desce stolu. Pak se opřel a přikývl. „Vyšetřovací skupinu vede Harvey, Samantho. Nikdy nenutím velitele, aby si bral někoho, koho nechce.“

Krantz rovněž přikývl a znovu vysunul bradu.

„Myslím si ale, že si zasloužíš druhou šanci. Co ty na to, Harve? Myslíš, že pro Dolanovou budeš mít místo?“

Bylo jasné, co Bishop chce, a Krantz musel v duchu soptit. Čelisti měl sevřené, ale dokázal lehce přikývnout. „Sejdeme se na parkovišti, Dolanová. Můžeš jet s námi.“

Když porada skončila, všichni vypochodovali ven. Stan Watts a dokonce i Williams Dolanovou poplácali po zádech a podali jí ruku. Jejich blahopřáni přijímala se širokým zářivým úsměvem, jiskřivýma očima a lehkým vzrušeným červenáním, které bralo dech. Samantha Dolanová byla krásná.

Už nikdy jsem ji tak šťastnou neviděl.

35

Když jsme se dostali k jejímu autu, Dolanová otevřela kufr a hodila mi neprůstřelnou vestu. „Tumáte. Možná vám bude menší, ale můžete si povolit popruhy.“

Přiložil jsem si ji k tělu a pak jsem ji dal zpátky do kufru. „Díky, ale ta barva mi nejde k pleti.“

„Jak myslíte.“

Dolanová si venku před autem klidně svlékla košili a na tělo jen v podprsence si navlékla druhou vestu. Viděli ji všichni lidé projíždějící nebo procházející po Los Angeles Street a stejně tak i všichni policajti z Parker Center, ale nezdálo se, že by jí to nějak zvlášť vadilo.

Všimla si, že se dívám, a chlípně se ušklíbla. „Jestli vidíte něco, co se vám líbí, poslužte si.“

Počkal jsem v autě.

Když se oblékla, usadila se za volant. „Dost jsem přemýšlela, sekáči, a musím vám něco vysvětlit. Čekat, až se rozhoupete, by asi nemělo smysl.“

Jen jsem se na ni díval.

„Nemyslete si, že to pro mě končí jen proto, že máte svou jižanskou krásku. Chci vás, a já vždycky dostanu to, co chci. Možná to vysvětlím i té vaší Scarlett. Mám v úmyslu vás od ní odlákat.“

Zavrtěl jsem hlavou a odvrátil se k oknu.

„Budu ta nejlepší, jakou jste kdy měl.“

„Dolanová, co kdybychom toho už nechali?“

Oči i hlas jí náhle změkly. „Já vím, že ji milujete. Budu prostě muset zařídit, abyste mě miloval víc.“

Pak se odvrátila a každý jsme se dívali na jinou stranu.

Mlčky jsme seděli a naslouchali šumění klimatizace, dokud z podzemních garáží nevyjeli v civilním autě Krantz s Wattsem.

V dalším voze je následovali Williams a Bruly. Dolanová stiskla tlačítko na malé černé vysílačce. „Jsem na příjmu.“

„Oukej,“ ozval se Wattsův hlas.

„Slyším,“ řekl Williams.

Zařadili jsme se za ně a vyjeli do ulic.

„Hele, Dolanová…,“ ozval jsem se.

„Hm?“

Civěl jsem na ni, dokud se na mě nepodívala.

„Moc se mi líbíte. Opravdu, věřte mi.“

Jemně se pousmála a kolem očí se jí při tom udělaly drobounké vějířky vrásek. Neodpověděla.

Plán byl jednoduchý. Pojedeme rovnou k Sobekovu bydlišti, prozkoumáme okolí, pak se stáhneme a rozhodneme se, co dál. Mezitím by měly dorazit dva hlídkové vozy z rampartského okrsku, které nás při zásahu v případě potřeby podpoří.

Když jsme míjeli obchodní středisko AM-PM dva bloky od Sobeková bydliště, Krantz zpomalil. „Až to prozkoumáme, sejdeme se tady u toho obchodu,“ ozvalo se vzápětí ve vysílačce.

Všichni potvrdili, že rozumějí.

„Dolanová, ty budeš postupovat z téhle strany a my se během pár minut připojíme. Williamsi, ty zahni a vezmi to od severu. Nebudeme tu dělat přehlídku.“

Dolanová dvakrát stiskla tlačítko na vysílačce, aby potvrdila, že rozumí, a podívala se na mě. „To je první rozumná věc, kterou jsem od toho tupohlavce slyšela.“

„Pravděpodobně to navrhl Watts.“

Dolanová se zasmála.

Williams zahnul do boční ulice a my s Dolanovou jsme pokračovali dál.

Laurence Sobek, známý též jako Curtis Wood, žil v domku vzniklém z přestavěné garáže, v zanedbané čtvrti necelou míli od Parker Center. Hned na kraji ulice stál malý domek připomínající patrovou hranatou krabici. Podél něj vedla příjezdová cesta dozadu k ještě menší krabici. To bylo Sobekovo obydlí. Na dvorku vedlejšího domku jsme viděli podsaditou Hispánku se třemi dětmi, které si hrály se zahradní hadicí. Okolí Sobeková bydliště bylo podobné místu, které obývala jeho matka. Byly tu všude řadové baráčky a starší nájemní domy, obývané převážně imigranty z Mexika a Střední Ameriky. Sobeková „rezidence“ vypadala sešle a smutně.

„Předpokládám, že to má dvoje dveře,“ řekl jsem. „Jedny budou na straně toho předního baráku a druhé z boku. Vypadá to, že má něco na oknech.“

„Vidíte někoho v tom předním domě?“

„Nemůžu to tvrdit stoprocentně, ale vypadá pustě.“

„Nikde nevidím auto.“

„Ani já. Může mu ale patřit některé z těch, co parkují na ulici.“

Minuli jsme Williamse s Brulym, kteří jeli proti nám, zahnuli jsme dvakrát doprava a vrátili se k obchodnímu středisku. Když jsme se tam dostali, už tam čekaly dva hlídkové vozy. Zastavili jsme vedle nich a nechali jsme běžet motor i klimatizaci. Williams dorazil asi půl minuty po nás a Krantz přijel za další minutu. Vystoupili jsme a šli k jeho autu.

„Po telefonu se nám podařilo získat povolení k prohlídce, takže tam můžeme vstoupit,“ řekl. „Stane, jak bys to provedl?“

Dolanová do mě rýpla loktem. Krantz už to zase nechával na Wattsovi.

„Nejdřív bych zajistil ten přední barák,“ řekl Watts. „Tu ženu s dětmi bych dostal pryč. Jedno hlídkové auto bych postavil k domu za Sobekovým barákem pro případ, že by chtěl zdrhnout zadem. My ostatní pak zajistíme dveře a okna. Když nepřijde otevřít, nevyrážel bych dveře, protože by poznal, že jsme tu byli. Mohli bychom zkusit odemknout, jestli to půjde. Když ne, raději bych vymáčkl okenní tabulku.“

„Jak se chcete k tomu domu přiblížit?“ zeptal jsem se.

Krantz se na mě zamračil. „Tyhle starosti nechte na nás.“

Watts mi přesto odpověděl: „Postupoval bych ve dvou skupinách. Jedna by šla po příjezdové cestě a druhá přes ten vedlejší dvůr k severu. I v tomhle ale platí, že se nechceme prozradit. Jestli není doma, bude nejlepší, když vůbec nezjistí, že jsme tu byli.“

Krantz udělil posádkám hlídkových vozů rozkazy, popsal jim Sobeka a rozdal kopie fotografií z osobního oddělení. Řekl jim, že pokud toho chlapa uvidí, mají počítat s tím, že je nebezpečný a jednat podle toho.

Když se uniformovaní vrátili do aut, obrátil se Krantz znovu k nám. „Máte všichni vesty?“

„Cole ne,“ řekla Dolanová.

Krantz pokrčil rameny. „Na tom nesejde. Bude čekat tady. Ty taky.“

„Co prosím?“

„Ty už dál nepůjdeš, Dolanová. Souhlasil jsem s tím, že tě vezmu s sebou, ale to je všechno. Tohle je operace speciální vyšetřovací skupiny a ty nejsi jejím členem.“

Dolanová se po Krantzovi vrhla takovou rychlostí, že ho to přinutilo uskočit, a Williams se vřítil mezi ně.

„Klid, Dolanová!“

„To nemůžeš, do prdele!“ rozkřikla se. „Toho chlapa jsme našli my dva s Colem!“

„Můžu, co chci. Tohle je moje operace.“

„Tohle je fakt podraz, Krantzi,“ vložil jsem se do toho. „Jestli to berete takhle, měl jste to říct na rovinu už před Bishopem.“

Krantz výbojně vysunul bradu. „Prozkoumal jsem místo zákroku a došel jsem k závěru, že bude pro úspěch operace lepší, když se jí zúčastní pouze příslušníci speciální vyšetřovací skupiny. Takhle bychom tam vtrhli jako malá armáda. Když u toho budete i vy s Dolanovou, polezeme jeden přes druhého a riziko, že bude někdo zraněn, se zvýší.“

Usmál jsem se na Wattse, ale ten upřeně hleděl do země. „Jasně. Jde vám hlavně o bezpečnost.“

Obličej Dolanové byl nehybný a tvrdý jako keramická maska, ale její hlas změkl. „Nedělej to, Harvey. Bishop řekl, že můžu jít.“

„Taky jsi šla. Jsi tady. Ale dál už nepůjdeš. Až bude místo zákroku zajištěno, můžeš tam přijít i se svým přítelem.“

Teď se s tou vysunutou bradou obrátil proti mně a já jsem se zamyslel nad tím, jaké by to bylo, kdybych ho do ní nakopal. Jako „příteli“ by mi to kopání udělalo vysloveně dobře.

„Proč to děláte, Krantzi?“ zeptal jsem se. „Bojíte se, že bude mít čárku k dobru za to, že dělá vaši práci?“

„Vy nám nepomůžete,“ řekl Watts.

Rozhodil jsem rukama a o krok jsem ustoupil. „Když mě tu nechcete, fajn, jdu od toho. Ale Dolanová si tady svoje místo zasloužila.“

Krantz se na mě zadíval a pak zavrtěl hlavou. „Je to od vás velice velkorysé, Cole, ale já kašlu na to, co chcete nebo nechcete. Pořád si myslím, že váš parťák zabil Dershe a že vy máte něco společného s jeho útěkem. Bishop může být ochoten to přehlédnout, já ne.“ Znovu se podíval na Dolanovou. „Věci se mají asi takhle – téhle skupině velím já. Jestli stojíš o jakoukoli šanci, a říkám ti jakoukoli, dostat se zpátky na vraždy a loupeže, tak si dřepneš na prděl do auta a budeš dělat přesně to, co ti řeknu. Je to jasné?“

Dolanová zbledla jako stěna. „Chceš, abych byla hodná holčička, Harvey?“

Krantz o krok ustoupil a přitáhl si vestu k tělu. Vypadal teď nafoukle a zdeformované jako pošramocený strašák do zelí. „Přesně to. Když budeš hodná, zajistím ti dokonce i nějakou tu čárku k dobru.“

Dolanová na něj jen zírala.

Krantz řekl ostatním, že pojedou všichni v jeho autě, a pak už nasedli a odjeli.

„Kristepane, to je kripl, Dolanová,“ řekl jsem. „Mrzí mé to.“

Podívala se na mě, jako bych mluvil z cesty, ale pak se usmála.

„Vy tu můžete sedět, jestli chcete, pane Nejlepší, ale já jdu zadem.“

Nemyslel jsem si, že je to dobrý nápad, ale můj názor v tu chvíli moc neznamenal. Nasedla do bavoráku, a já jsem si mohl jen vybrat, jestli tam budu čekat jako Krantzův poskok nebo pojedu s ní.

Krantz jel ulicí k příjezdové cestě, takže jsme se vydali zadem rovnou k místu, kde stál druhý hlídkový vůz. Oba uniformovaní policisté se opírali o blatník a pokuřovali. Čekali, až se jim Krantz ozve.

„Už se ozval Krantz?“ zeptala se jich Dolanová.

Odpověděli, že ještě ne.

„Fajn. My jdeme dovnitř. Čekejte tady na rozkazy.“

„Dolanová, tohle není rozumné,“ řekl jsem. „Jestli některého z vašich lidí překvapíme, ustřelí nám makovici.“ Myslel jsem při tom na Williamse, který vypadal tak nadržené, že by nejspíš střílel, kdyby za ním někdo jen kýchl.

„Řekla jsem vám, abyste si vzal vestu.“

Skvělé.

K Sobekovu obydlí zezadu přiléhal bungalow připomínající velikostí spíš chladničku. Doma nebyl nikdo kromě žlutého psa v úzkém drátěném kotci. Bál jsem se, že začne štěkat, ale jen zavrtěl ocasem a sledoval nás očima plnýma naděje.

Postupovali jsme s Dolanovou po cestě dozadu na dvůr, který byl od toho Sobeková oddělen drátěným plotem schovaným v přerostlých svlačcích. Přestavěná garáž byla blízko plotu a dala se odsud snadno pozorovat.

Dolanová na mě sykla, aby upoutala moji pozornost, a naznačila mi, že přelezeme plot.

Když jsme byli na druhé straně, rozdělili jsme se a každý jsme z jedné strany obcházeli domek. U oken jsem poslouchal a snažil se nahlédnout dovnitř, ale nedařilo se mi to. Byla zevnitř zakryta něčím, co vypadalo jako umělohmotné pytle na odpadky. To znamenalo, že něco skrývá, a mně se to líbilo čím dál tím míň.

Sešli jsme se kousek od vchodových dveří a ustoupili jsme stranou.

„Nic jsem uvnitř neviděl,“ zašeptal jsem. „Vy ano?“

„Všechna okna jsou stejná. Nic jsem neviděla ani neslyšela. Jestli to není náš člověk, tak to bude nejspíš upír. Zkusíme dveře.“

Na příjezdové cestě se objevil Krantz se Stanem Wattsem. Oba ztuhli, když nás uviděli. Krantz na nás vztekle mávl, abychom k němu přišli, ale Dolanová mu ukázala vztyčený prostředník.

„Podtrháváte si tím definitivně židli, Dolanová.“

„Sral mě už dost dlouho. Máte zbraň?“

„Jo.“

„Tak jdeme na ty dveře.“

Přistoupila ke dveřím a zaklepala stejně, jako klepeme na souseda, když potřebujeme nějakou drobnou výpomoc. Stál jsem metr od ní s připravenou zbraní a počítal jsem s tím, že jakmile Sobek otevře, namířím na něj.

Stan Watts vytáhl zbraň a spěchal ke mně. Krantz zůstal stát u předního domku. Slyšel jsem Williamse a Brulyho na vedlejším dvoře.

„Do prdele, Samantho,“ řekl Watts. Slyšel jsem ho ale jen já.

Dolanová zaklepala podruhé, tentokrát silněji, a řekla: „Plynárny! Máme tu nějaký problém.“

Nic se neozvalo.

Promluvila ještě hlasitěji: „Máme tu problém s plynem!“

Pořád se nikdo neozýval. Watts stál a Krantz k nám spěchal od předního domku. V obličeji byl rudý jako rak a tvářil se, jako by měl chuť někomu prokousnout krk.

„Do prdele, Dolanová, tohle tě bude stát flek!“ zašeptal, ale byl to šepot chraptivý a hlasitý, takže jestli byl někdo uvnitř, musel to slyšet. „Tohle je moje parketa.“

„Není tu, Dolanová,“ řekl jsem. „Stáhneme se a rozmyslíme si, co dál.“

Krantz schoval zbraň a bodl do mě prstem. „Vy si to taky odskáčete. Vy i ona. Stane, ty jsi svědek.“

Všichni tři jsme pořád ještě stáli stranou od dveří, když se Dolanová dotkla knoflíku. „Hele, ono je asi otevřeno.“

„Dolanová, nedělejte to,“ řekl jsem.

Samantha Dolanová pootevřela dveře jen natolik, aby mohla nahlédnout dovnitř, ale pravděpodobně neviděla nic.

Uvolnila se.

„Vzduch je čistý, Krantzi. Vypadá to, že jsem zase dělala práci za tebe.“

Pak strčila do dveří a něco ji s hromovým prásknutím vymrštilo nazpět.

„Zbraň!“ zařval Stan Watts a vrhl se k zemi, ale já ho v tu chvíli nevnímal.

Proklouzl jsem přikrčený do dveří a začal jsem pálit proti dvouhlavňové brokovnici, z níž se kouřilo, ještě dřív, než jsem si vůbec uvědomil, co to je. Myslím, že jsem přitom řval.

Vypálil jsem všech šest nábojů, a když úderník cvakl naprázdno, vyběhl jsem zpátky na dvůr, kde se Stan Watts pokoušel zastavit Samanthě krvácení, ale bylo příliš pozdě.

Dvojitý plný čelní zásah z brokovnice prošel vestou, jako by byla z papíru.

Nevidoucí krásné oříškově hnědé oči Samanthy Dolanové zíraly k nebi.

Byla mrtvá.

36

Ve chvíli, kdy se krev detektiva Samanthy Dolanové vpíjela do vyprahlé půdy Los Angeles, parkoval Laurence Sobek svůj džíp Cherokee na příjezdové cestě k domu další oběti. Už nenosil malou dvaadvacítku s podomácku vyrobeným tlumičem. Měl revolver ráže 357 Magnum s náboji osazenými lehkými a rychlými střelami s dutou špičkou. Když jím zasahoval své oběti, trhalo je to jako přezrálá avokáda, bez sebemenší šance na přežití.

Sobek měl revolver za opaskem a pevně svíral jeho rukojeť, když přistupoval ke dveřím. Zaklepal, a když se nikdo neozval, zaklepal znovu. Pak obešel dům a zkusil otevřít posuvné prosklené dveře. Napadlo ho rozbít je, ale všiml si blikajícího světélka na panelu bezpečnostního zařízení.

Byl připraven zabíjet. Byl odhodlán provést vraždu a toužil po ní s takovou zběsilostí, že se mu zpotila dlaň svírající dřevěnou rukojeť zbraně.

Vrátil se k džípu a vyjel do kopce, kde si našel místo s ničím nenarušeným výhledem na dům.

Čekal na dítě.

„Ježíšikriste,“ řekl Krantz. „Kristepane.“

Zvedl se mu žaludek a on se otočil, aby se opřel o avokádový strom. Na rohu se vynořili Williams a Bruly se zbraněmi v rukou a s očima plnýma odhodlání, a hned za nimi se objevili čtyři uniformovaní s brokovnicemi. V některém z okolních domů kdosi vykřikl. Žlutý pes začal výt.

„Je mrtvá? Ježíši, ona je mrtvá?“ zařval Bruly.

Watts měl ruce rudé od krve Samanthy Dolanové. „Krantzi, prohlédni dům! Williamsi, jdi s ním, do prdele!“

Domu zatím nikdo nevěnoval pozornost. Kdyby byl Sobek uvnitř, mohl nás bez potíží všechny postřílet.

„Je čistý“ řekl jsem.

Watts pořád ještě křičel: „Williamsi, zajisti důkazy! Prober se, do hajzlu, a buď opatrný! A nepoškoď důkazy!“

Williams se plížil s připravenou zbraní ke dveřím. Watts přistoupil k zahradnímu kohoutku, umyl si ruce, vytáhl vysílačku a podal hlášení.

Nevěděl jsem, co mám dělat, tak jsem alespoň přehodil sako Dolanové přes obličej. Oči se mi zalily slzami, ale zavrtěl jsem hlavou a odvrátil se. Williams se zastavil na prahu a civěl na ni. I on plakal.

Sáhl jsem jí na zápěstí, ale nic jsem nenahmatal. Položil jsem jí dlaň na břicho. Bylo teplé. Prudce jsem zamrkal, abych zahnal slzy, a pak jsem zaplašil myšlenky na Samanthu Dolanovou i na všechno ostatní, abych se soustředil na Joea.

Zamířil jsem do Sobekovy přestavěné garáže.

Krantz mě od stromu spatřil a řekl: „Nechoďte tam. Teď je to místo činu. Williamsi, zastav ho, do prdele!“

„Seru na vás, Krantzi. Možná teď někde venku zabíjí někoho dalšího.“

Williams se vrátil k tělu Dolanové. „Ona je vážně mrtvá.“

„Je mrtvá.“

Rozplakal se ještě víc.

„Buďte opatrný, Cole!“ zavolal na mě Watts. „Může to tu být samá past!“

Vstoupil jsem dovnitř, aniž bych mu věnoval pozornost, a Krantz vešel hned za mnou. Bruly přistoupil ke dveřím, ale zůstal tam stát.

Vzduch byl plný kouře ze spáleného střelného prachu. Bylo tam vedro a tma. Světlo pronikalo dovnitř pouze otevřenými dveřmi. Klepl jsem kloubem ruky do vypínače a rozsvítil.

Sobek nemčl nábytek. Měl jen činky. Uprostřed místnosti se krčila posilovači lavice, kolem ní byly navršené černé kotouče připomínající železné muchomůrky. Nikdo si nestoupl před hlavně brokovnice, ačkoli se z nich ještě kouřilo. Strach pořád přetrvával. Na stěnách byly připíchnuté články o vraždách, o Dershovi a Pikeovi, a mezi nimi se vyjímal náborový plakát námořní pěchoty a plakát vychvalující losangeleské policejní ostřelovače.

„Koukněte se na to,“ řekl Bruly. „Myslíte si, že se vrátí?“

Ani jsem se na něj nepodíval. Hledal jsem nastražené dráty a nášlapné destičky a čichem jsem pátral po pachu benzinu, protože jsem se děsil toho, že by Sobek mohl v téhle ratejně nastražit výbuch. „Když člověk počítá s tím, že se vrátí, tak nenalíčí takovouhle past. Ten už se tu neobjeví.“

„To nemůžeme vědět, Cole,“ řekl Krantz. „Když se nám podaří rychle odsud dostat Dolanovou, můžeme to tu zajistit a počkat na něj.“

Nad tím zavrtěl hlavou dokonce i Bruly.

„Vy jste vážně hlava, Krantzi,“ řekl jsem.

Bruly vytáhl z lepenkové krabice útlou knížečku a pak ještě dvě další. „Má tady příručku ostřelovače námořní pěchoty. Podívejte se – výcvikový plán průzkumných sil, boj muže proti muži. Pánové, ten kretén si fakt hraje na zabijáka.“

Krantz otevřel chladničku a vytáhl skleněnou ampuli. „Je to plné drog. Steroidy. Panáček je závislák.“

Nebyl to vlastně ani byt, jen jedna velká místnost oddělená přepážkou od kuchyňského koutu, sprchového koutu a záchodu. Jediné, oč jsem se staral a co jsem chtčl najít, byl lístek s Dershovou adresou nebo šaty, které Sobek použil, aby se oblékl jako Pike, prostě něco, co by Sobeka spojovalo s Dershem a co by Joea očistilo.

„Podívejte, poručíku.“

Bruly našel ve skříni sedm prázdných láhví od chlorového bělidla, tři pistole ráže .22 a nějaké náboje. Dvě láhve byly vyztužené lepicí páskou.

Krantz Brulyho pleskl po zádech. „Dostali jsme ho, parchanta!“

„Dostala ho Dolanová,“ řekl jsem. „Vy jste si jen udělal vyjížďku.“

Krantz už se k něčemu nadechoval, ale pak si to nejspíš rozmyslel a zamířil ke dveřím. Mluvil tam se Stanem Wattsem. Uslyšel jsem blížící se zvuk sirény.

Na kuchyňské lince ležela otevřená složka Leonarda DeVillea spolu se zažloutlými novinovými výstřižky týkajícími se Wozniakovy smrti, dále seznam osob, které podaly oznámení o podezření na sexuálně motivovanou trestnou činnost a adresy všech šesti obětí doplněné poznámkami. Byla tam i adresa Karen Garcíové. Viděl jsem zápisky o jejím zvyku běhat k jezeru i o její trase stejně jako podobné poznámky týkající se Lorenza a ostatních. Bylo to až strašidelné. Jako bych nahlížel do chladného ďábelského mozku, který plánuje vraždu. Některé lidi sledoval a mapoval si jejich život a zvyky celé měsíce.

„Musím uznat, Cole, že jste s Dolanovou měli opravdu nos,“ řekl Krantz. „Dobrá práce.“

„Uvidíme, jestli tu je něco o Dershovi.“

Krantz polkl naprázdno, ale mlčel. Možná mu zrovna v tu chvíli došlo, že by na tom mohlo něco být.

Pořád ještě jsme se probírali Sobekovými papíry, když jsme narazili na fotokopii mého inzerátu ze Zlatých stránek a na list papíru s mou adresou a s telefonními čísly. Byla tam uvedena i adresa Dolanové.

Bruly hvízdl. „Má vás, kámo. Nevím sice, jak je to možné, ale věděl, že po něm s Dolanovou jdete.“

Krantz papíry ještě jednou zběžně prolistoval. „Pohyboval se denně po Parker Center. Mohl se doslechnout cokoli. Mohl se zaptat kohokoli prakticky nač chtěl, a nikoho by ani nenapadlo nějak se tomu divit.“

Podle toho, jak to vyslovil, jsem měl dojem, že se Krantz se Sobekem bavil dost často.

Bruly rozhodil další volně položené stránky a odhalil snímek, který na tomto místě a v tomto okamžiku působil tak nepatřičně, že jsem ho málem nepoznal. Byli na něm tři kluci a dívenka s tenisovou raketou. Dívka byla k objektivu obrácena zády, ale chlapcům bylo vidět do obličeje. Úplně napravo stál Ben Chenier. Mezi papíry jsme našli ještě další dva jeho snímky. Všechny tři fotografie byly pořízeny na dálku na tom tenisovém táboře ve Verdugu. V rohu jednoho listu byla rukou naškrábána Lucyina adresa.

Krantz si všiml fotografií, nebo ho možná zarazil můj výraz. „Co je to za kluka?“

„Syn mé přítelkyně. Je teď na tenisovém táboře. Krantzi, tohle je její adresa a tady je moje. A tohle je televizní stanice, pro kterou Lucy pracuje.“

Krantz mě zarazil, otočil se ven a zařval na Wattse. Kdesi venku na ulici právě umlkala siréna, ale z dálky už byla slyšet další.

„Stane, máme tu problém! Vypadá to, že se Sobek chystal vyřídit si to s Colem. Může teď být nablízku jeho přítelkyni, jejímu synovi nebo se může motat kolem Coleova domu.“

Ucítil jsem kyselost v žaludku spojenou s bodavou bolestí. Ten odporný pocit se mi začal rychle šířit do rukou i do nohou a naskočila mi husí kůže. Roztřásl jsem se.

Watts se probíral papíry a fotografiemi, zatímco k němu Krantz mluvil, a ještě než skončil, stál už k němu otočený zády, s mobilním telefonem u ucha. Nadiktoval komusi na druhé straně adresy a požádal o nahlášení „kódu tři“ všem hlídkám. „Kód tři“ znamená nejvyšší pohotovost. Sirény a majáky. Watts zakryl rukou telefon a otočil se ke mně. „Známe název toho tábora?“

Řekl jsem mu ho. Když jsem si od Brulyho půjčoval mobil, abych zavolal Lucy, třásl jsem se.

Lucy se mnou mluvila jen váhavě a zdrženlivě, ale já jsem se přes to přenesl a řekl jsem jí, kde jsem a že k ní jede policie. Řekl jsem jí i proč.

„Cole, potřebujete, abych s ní promluvil?“ zeptal se mě Krantz.

Když jsem jí řekl, že si Laurence Sobek opatřil Benovu fotografii, zvýšila hlas. Objevilo se v něm napětí.

„Ten člověka sledoval Bena?“

„Ano. Fotografoval ho. Policie už je na cestě do tábora. Dálniční hlídky už dostaly rozkazy.“

„Řekněte jí, že naši lidé už jedou i k ní, Cole,“ obrátil se ke mně Krantz. „Bude v bezpečí.“

„Jedu pro Bena,“ prohlásila Lucy. „Okamžitě ho odtamtud odvezu.“

„Já vím. Zastavím se pro tebe.“

„Nemůžu na tebe čekat. Jedu hned.“

„Uvidíme se tam, Lucy.“

„Musí být v bezpečí, Elvisi.“

„My ho ochráníme. Stan Watts už telefonuje do tábora.“

Sotva jsem to dořekl, Watts se po mně jen ohlédl a zdvihl palec.

„Ben je v pořádku, Luce,“ řekl jsem. „Lidi v táboře už si ho pohlídají. Mají ho u sebe a my už jedeme.“

Bez jediného slova zavěsila.

Hodil jsem Brulymu telefon a vyřítil jsem se ze dveří. Snažil jsem se zapomenout na osten výčitky v jejím hlase.

Tenisový tábor Verdugo leží dobrou hodinu na východ od L. A., na úpatí pohoří Verdugo Mountains. Krantz hodil na střechu auta majáček a většinu cesty jsme jeli hodně přes sto mil v hodině. Wattse nechal řídit sledování a kontrolu mého domu i Lucyina bytu, a podstatnou část cesty jel s mobilem na uchu. Hovořil s Bishopem. Sobeková bytná znala jeho poznávací značku, takže jak dopravní služba policie Los Angeles, tak dálniční hlídky dostaly okamžitě rozkazy. Sobek měl úplně stejnou značku i model auta jako Pike.

Williams seděl přede mnou na sedadle spolujezdce, pořád plakal a mumlal si: „Zkurvená brokovnice. Vždyť ji tím mizerným krámem málem roztrhl vejpůl! Parchant! Já toho zmetka sejmu. Přísahám Bohu, že toho parchanta sejmu.“

„Toho chlapa dostaneme živého, Williamsi,“ řekl jsem.

„Nikdo se vás na nic neptal, do prdele!“

„Krantzi, toho chlapa dostaneme živého. Jenom živý se přizná k Dershově vraždě.“

Krantz pleskl Williamse po koleně. „Starejte se o sebe, Cole. Moji lidé to zvládnou a toho grázla dostanou před soud. Je to tak, Jerome?“

Jerome Williams se se zatnutými zuby beze slova díval z okna.

„Dostaneme toho chlapa před soud, je to tak, Jerome?“

Williams se otočil, aby na mě viděl. „Já jsem nezapomněl na to, co jste mi řekl. Až tohle skončí, ukážu vám, jak černej jsem.“

Když jsme dorazili do tábora, na parkovišti pokrytém štěrkem a udusanou hlínou už stála čtyři auta místní policie. Táboroví vedoucí nervózně rozmlouvali s policisty a za nimi se ze stájí ozývalo frkání koní. Ben měl pravdu. Smrděli jako prasata.

Krantz doufal, že se Sobek objeví a on že ho bude moci zatknout. Nařídil proto policistům, aby schovali auta do stodoly, a pak si k sobě zavolal šerifa, aby s ním dohodl, kde se jednotliví muži ukryjí. To všechno se odehrávalo v táborové jídelně, v budově s podlahou z nehoblovaných prken a s jednou prosklenou stěnou. Děti už byly shromážděny v chlapecké ložnici.

Ještě dřív, než se objevila Lucy, přijeli i rodiče jiných dětí, vyzvedli si své ratolesti a uháněli pryč, jak nejrychleji to šlo. Krantz měl vztek na hlavní vedoucí tábora paní Willomanovou, která rodiče varovala, ale už se nedalo nic dělat. Když se dozvěděla, že se kolem může potulovat několikanásobný vrah, neměla moc rozumných možností, z nichž by si mohla vybírat.

Lucy přijela deset minut po nás. Když jsem jí vyšel naproti, viděl jsem, že má obličej stažený úzkostí. Vzala mě za ruku, ale nepromluvila, ani když jsem ji oslovil. Ani se na mě nepodívala. Když jsem jí řekl, že jsme v jídelně, vykročila tak rychle, že jsme za chvíli přešli do klusu.

Sotva jsme vstoupili dovnitř, zamířila rovnou k paní Willomanové a prohlásila: „Chci svoje dítě.“

Mladičká táborová instruktorka přivedla Bena z ložnice. Chlapec se tvářil tak vzrušeně, až jsem měl dojem, že mu to všechno připadá mnohem zábavnější než jízda na koni nebo tenis.

„To je bezva,“ prohlásil Ben. „Co se děje?“

Lucy ho objala tak pevně, až se zkroutil, ale vzápětí se obličej jeho matky zkrabatil vztekem. „Není to bezva. Takovéhle věci nejsou bezva a nejsou normální.“

Věděl jsem, že to platí mně.

Krantz Lucy požádal, aby zůstala, dokud nedostaneme zprávu, že je její byt bezpečný. Pak jsme je měli doprovodit domů, abychom měli jistotu, že dorazí v pořádku. Krantz jí nabídl nepřetržitou policejní ochranu a Lucy bez váhání přijala. Upřeně se dívala na Bena, hladila ho po zádech a najednou z ní vypadlo, že by se možná měli vrátit do Louisiany a počkat tam, než bude po všem. Když jsem jí řekl, že to není špatný nápad, přistoupila k prosklené stěně a zadívala se ven.

Nejspíš chtěla prostě být někde, kde by se mohla cítit bezpečně.

Posadili jsme se k dlouhému stolu, a zatímco nám instruktorka servírovala jakousi podezřele vyhlížející červenou šťávu, začali jsme s Krantzem Lucy a Benovi vysvětlovat, co jsme zjistili o Sobekovi. Lucy držela jednou rukou Bena a druhou mě, ale zatím se na mě ještě ani nepodívala. Mluvila jen s Krantzem, ačkoli mi občas stiskla ruku, jakojay mi dávala na srozuměnou něco, co ještě nedokázala vyslovit nahlas.

Krantzovi pípl pager. Podíval se na číslo na displeji. „To je Stan.“

Zavolal Wattsovi, několik sekund jen naslouchal a pak kývl na Lucy. „Zajistili jsme váš byt. Správce nás pustil dovnitř a policisté už jsou na místě.“

Napětí ji opustilo tak rychle, jako uniká vzduch z vypuštěného balónku. „Díky Bohu.“

„Já tu jen zařídím, co je třeba, a doprovodíme vás domů. Jestli budete chtít opustit město, dejte mi vědět a my vás dovezeme na letiště. Jestli budete chtít, zavolám na polici do Baton Rouge, aby na vás čekali.“

Lucy se na Krantze usmála jako na tu nejmilejší bytost na světě. „Děkuji vám, poručíku. Jestli se rozhodnu pro návrat domů, ozvu se vám.“

Domů.

Znovu mě vzala za ruku a poprvé za celou tu dobu se na mě usmála. „Všechno bude v pořádku.“

Opětoval jsem úsměv a najednou se mi zdál celý svět nějak lepší.

Zatímco instruktorky balily Benovy věci, stoupl jsem si se sklenicí šťávy ke dveřím a zkoumal jsem hranici lesa tak, jako jsem to dělával v osmnácti v armádě. Myslel jsem na Sobeka a na to, co jsme našli v té jeho předělané garáži. Jeho cílem bylo pozabíjet lidi, kterým dával vinu za to, že DeVille skončil ve vězení, a začal s těmi, kteří byli od vlastního vyšetřování co nejdál. Pravděpodobně proto, aby tím policii co nejvíce ztížil hledání nějakých souvislostí. Zajímalo mě, jestli to byl jediný důvod. Možná, že jim také přičítal tu nejmenší vinu, což by znamenalo, že si šetří ty, které obviňoval nejvíc. Určitě Pikea, ale také Wozniaka a Krakauera, i když ti byli oba mrtví. Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc mě to zaráželo, protože se s Wozniakem osobně znal a s největší pravděpodobností to byl právě Sobek, kdo dal tenkrát Wozniakovi tip na místo DeVilleova pobytu. Podíval jsem se ke stájím a představoval si koně uvnitř. Neviděl jsem je sice, ale slyšel jsem je a cítil. Frkali, ržáli a nejspíš si spolu něco povídali. Byli skuteční, i když jsem je neviděl. Tak už to v životě bývá. Jedna realita je zakryta druhou, ale to neznamená, že ta skrytá neexistuje. Sice ji vždycky nevidíte, ale když nasloucháte jejím náznakům, stejně ji rozpoznáte.

Krantz nařizoval dvěma místním policistům, aby naložili Benovy věci do auta, když jsem mu řekl: „On sem nepřijede, Krantzi.“

Krantz přikývl. „Možná, že ne.“

„Vy jste to nepochopil. On nepřijede ani sem, ani ke mně nebo k Lucy. Je to jen léčka.“

Teď se Krantz zamračil. Lucy se ohlédla. Oběma rukama držela Bena za ramena.

„Přemýšlejte, Krantzi. Chce pozabíjet lidi, které obviňuje z DeVilleova konce, a pracuje na tom, ale pak zjistí, že jsme mu na stopě. Jeho hra je u konce a on to ví, chápete?“

Krantz se pořád jen mračil.

„Ví, že je jen otázkou několika dnů, než si najdeme spojitost mezi zavražděnými, a až se nám to povede, budeme mít také seznam podezřelých, na kterém bude i on.“

„Jo, právě proto se rozhodl odstranit vás z cesty.“

„Ale proč? Na Parker Center už se stejně ukázat nemůže, aby pozabíjel dalších pár lidí. Jestli je přesvědčen o tom, že po něm jdeme, tak to bude chtít urychlit. Pokud si myslí, že je jeho hra u konce, bude chtít zabít ty, kterým dává největší díl viny. Pikea dostat nemůže, Krakauer je po smrti, takže zbývá Wozniak.“

„Ten je taky mrtvý.“

„Krakauer byl starý mládenec. Wozniak měl ženu a dítě, a ty bydlí v Palm Springs. Tam jsem se dostal k Wozniakovým poznámkám. A tam bychom měli hlídat.“

Lucy sevřela Bena ještě pevněji, jako by se její nově nabytá sebejistota někam vytrácela. „Ale proč by si byl pořizoval Benovu fotografii? K čemu by měl naši adresu?“

„Možná to tam všechno jen narafičil, aby odvedl naši pozornost. My jsme teď tady s vámi. Nejsme s Wozniakovou vdovou, a právě tam on míří.“

„To jsou ale jen tvoje dohady. Viděl jsi tam někde její adresu? Byly tam její snímky nebo snímky její dcery?“

„Ne.“

„Ale víme, že naši adresu měl. Víme, že je to zabiják.“ Popadla mě za ruku tak pevně jako Frank García tehdy, když mě prosil, abych mu našel jeho dítě. „Já tě teď potřebuju.“

Podíval jsem se na Krantze. „Krantzi, on jede do Palm Springs.“

Krantzovi se to sice nijak nezamlouvalo, ale už mu to asi docházelo. „Máte její jméno a adresu?“

„Jmenuje se Paulette Renfroová. Adresu si nepamatuju, ale řeknu vám, jak se tam dostanete.“

Krantz už vyťukával číslo na mobilu. „Adresu si obstará státní policie. A jejich lidi tam budou dřív než my.“

Když telefonoval, mračil se jako čert. Dokázal jsem si docela živě představit, co se mu asi honí hlavou. V duchu už viděl dva místní policajty, jak nasazují Sobekovi želízka, jak se jejich jména objevují v palcových novinových titulcích a jak s nimi ti nejproslulejší reportéři dělají interview.

Ohlédl jsem se po Lucy a vyloudil jsem na tváři ten nejzářivější uklidňující úsměv, jakého jsem byl schopen, ale nezabralo to.

„On jede tam, Luce. Teď s tebou zpátky nemůžu, ale počkejte tady, než se vrátím. Pak vás doprovodím domů.“

Její pohled byl nepřítomný, chladný a plný bolesti.

„Tvůj doprovod nepotřebuju.“

Krantz ještě ani neschoval telefon, když vykročil ke dveřím a zavolal na Williamse. „Jeny, do auta! Jedeme tam!“

Když jsme vycházeli z jídelny, ohlédl jsem se ještč po Lucy, ta se však na mě ani nepodívala. Nemusel jsem jí ale vidět do očí, abych věděl, co bych z nich vyčetl – zase jednou jsem se rozhodl pro někoho jiného.

37

Sobek se téměř hodinu ani nepohnul. Pouštní slunce vyhnalo teplotu v džípu do neuvěřitelné výše a tričko už měl celé propocené, ale představoval si, že je dravý ještěr, číhající bez hnutí v surovém vedru na kořist. Byl vyzbrojen svaly a odhodláním a jeho oddanost věci neměla konkurenci. Klidně by čekal celý den, kdyby to bylo nutné, nebo celou noc, a třeba i řadu dalších dnů.

Tak dlouho to ale trvat nebude.

Mezi domy pod ním se ulicemi propletlo auto a zamířilo na příjezdovou cestu k domu oběti. Sobek nahmátl svoji třistasedmapadesátku v domnění, že je to ona, ale zmýlil se. Z auta vystoupil muž a zůstal stát v palčivém žáru. Upřeně se zahleděl na dům. Měl na sobě džínsy, křiklavou volně splývající plážovou košili a sluneční brýle.

Sobek se předklonil, až se hrudníkem dotkl volantu.

Byl to Joe Pike.

Pike přistoupil ke vchodovým dveřím, zazvonil a pak dům obešel. Sobek dozadu neviděl a napadlo ho, že se buď posadil na verandu, nebo našel cestu dovnitř.

Čekal, ale Pike se nevracel.

Srdce se mu rozbušilo, když oběma rukama sevřel revolver. Zbraň mu spočívala na klíně tak, aby cítil její váhu na penisu. Dělalo mu to dobře.

Dovolil si letmý úsměv. Byl to první projev emocí, kterému se za dlouhou dobu poddal. Pike přišel za ním.

Jen se ovládnout.

Pohodlně se opřel a čekal, až se vrátí Paulette Wozniaková se svou dcerou.

Paulette ráno vyzvedla svoji dceru v Banningu, kde Evelyn nechala v opravně auto. Její Volkswagen „Brouk“ vypověděl službu, takže Evelyn byla bez auta. Nejdřív přítel, pak byt a nakonec auto. Paulette odvezla Evelyn do práce ve Starbucks, pak ji zase vyzvedla a odvezla ji domů, aby tam počkala, až bude mít k večeru auto hotové. Evelyn tím pochopitelně nebyla nijak nadšená. Paulette rozhodně nečekala, že před svým domem spatří cizí vůz.

Evelyn byla otrávená a vzteklá. Tvářila se tak, že kdyby pohledy zabíjely, všichni kolem by se váleli v krvi. S matkou toho rána promluvila pouze tak, že se jí zeptala, jestli se jí neozval pan Cole. Paulette odpověděla záporně a připadalo jí divné, že se na to Evelyn vůbec ptá.

Paulette Renfroová zahnula do své ulice a pomyslela si, že jednoho průšvihu nebývá nikdy dost. Co asi bude dál?

Evelyn zlobně šlehla pohledem po cizím autě. „Kdo je to?“

„Nevím.“

Nablýskaný sedan stál na kraji příjezdové cesty, takže měla spoustu místa na vjezd do garáže. Auto jí nic neříkalo a Paulette napadlo, jestli si některá z jejích přítelkyň nepořídila nový vůz, aniž by se jí o tom zmínila. Bylo takové horko, že návštěva nejspíš čekala vzadu na verandě, ačkoli Paulette nechápala, proč by za ní někdo jezdil neohlášen. Dálkovým ovládáním otevřela garáž, vjela dovnitř a pak obě prošly prádelnou do domu.

Paulette zamířila rovnou k proskleným dveřím, vedoucím z obývacího pokoje na verandu. Spatřila ho, jak stojí ve stínu pergoly. Opálený, štíhlý a vysoký. Čekal, až ho sama zahlédne. Měl na sobě pestrobarevnou košili, která vypadala o číslo větší, a na očích tmavé brýle. Její první myšlenka, úplně první myšlenka po všech těch letech, byla: „Nezestárnul ani o den, a já musím vypadat strašně.“

„Venku je nějaký chlap,“ řekla Evelyn.

Joe zvedl ruku na pozdrav a Paulette si uvědomila, že se usmívá.

„Ty toho člověka znáš?“ zeptala se Evelyn.

Paulette otevřela dveře a ustoupila stranou, aby mu umožnila vejít.

„Nazdar, Joe.“

„Rád tě vidím, Paulette.“

Tento okamžik – setkání s ním – si představovala ve svých snech nad ranní kávou i při dlouhých jízdách vyprahlou pouští. Představovala si, co by řekla a jak by to vyslovila, ale jediné, na co se vzmohla, bylo chabé: „Nechtěl bys trochu vody? Je strašné horko.“

„Dal bych si. Díky.“

Evelyn nasadila ten nejotrávenější výraz, aby dala celému světu najevo, jak je nespokojená. Jako by čekala, že to každý pochopí a něco s tím udělá, aby nebyla ještě nepříjemnější.

„Tys mu řekla Joe?“ zeptala se matky.

Paulette věděla, co přijde dál. „Joe, tohle je Evelyn. Evie, pamatuješ si Joea Pikea?“

Evelyn zkřížila ruce na prsou a pak je zase spustila. Na tvářích jí naskákaly rudé skvrny. „Do prdele,“ řekla jen.

„Paulette, musím s tebou mluvit,“ řekl Joe. „O Wozovi a taky o tom, co se děje.“

Než mohla Paulette cokoli říct, Evelyn se k němu naklonila a zavřískala: „Co byste vůbec chtěl říkat? Zabil jste ho! Mámo, vždyť ho hledají policajti! Prostě jen zabil někoho dalšího!“

Paulette vzala dceru za ruce jemným, ale rozhodným gestem.

„Jdi dozadu, Evie. Promluvíme si později, ale teď chci mluvit s Joem.“

Evelyn se odtáhla a v její tváři se zračila trpkost, nahromaděná za ta léta, kdy truchlila pro svého otce. „Mluv si s ním o čem chceš! Já jdu zavolat policii!“

Paulette s ní zatřásla s takovým vztekem, jaký už necítila celá léta. „Ne! Nejdeš!“

„Zabil taťku!“

„Nikam nejdeš!“

„To je v pořádku, Paulette. Jen ať zavolá,“ řekl tiše Joe.

Evelyn vypadala stejně překvapená jako Paulette a obě na Joea chvilku nechápavě civěly. Pak se Evie rozběhla pryč.

„Jseš si jistý?“ zeptala se Paulette. „Viděla jsem zprávy.“

„Než se sem dostanou, budu pryč. Vypadáš dobře, Paulette.“

Hovořil s absolutním klidem, který vždycky obdivovala a který mu tajně záviděla. Jako by si byl sám sebou tak jistý, že mu v mysli nezbývalo místo na pochybnosti. Ať se stane cokoli, zvládne to. Vyřeší jakýkoli problém.

Cítila, jak se červená. „Zestárla jsem.“

„Jenom zkrásnčla.“

Zarděla se ještě víc a náhle ji napadlo, jak je to zvláštní. Stojí tu s ním po takové době a červená se kvůli němu jako šestnáctka.

„Sundej si ty brýle, Joe. Nevidím ti do očí.“

Sundal si je.

Měl tak jasně modré oči, že na ně dokázala jen zírat. Raději se obrátila a došla mu pro vodu.

„Joe, dívala jsem se na zprávy. Byl tady ten tvůj přítel. Co se stalo?“

„O tom si můžeme promluvit později.“ Ohlédl se po Evelyn a pokrčil rameny. „Policie už jede.“

Přikývla.

„Já jsem toho člověka nezabil. Udělal to někdo jiný. Někdo, kdo zabil dalších šest lidí.“

„To říkal i ten tvůj kamarád.“

„Ten, co to udělal, se jmenuje Laurence Sobek. Byl to jeden z Wozových informátorů. Až se to dostane ven, začne se tisk i policie šťourat ve všem, co se tehdy stalo. Budou se zase zajímat o Woze. Chápeš?“

„Mně je to jedno.“

„Mohlo by ti to ublížit.“

„Nemohlo.“

Evelyn za jejich zády promluvila tak měkkým hlasem, jaký Paulette neslyšela od doby, kdy byla Evie ještě dítě.

„Proč by jí to mohlo ublížit a proč se o to staráte?“

Paulette se otočila a podívala se na svou dceru. Evelyn vykukovala za rohem jako pětileté dítě. V její tváři se zračil chlad a klid.

„Zavolala jsi policii?“

Evie zavrtěla hlavou.

„Tak jdi volat,“ řekl Pike. „Musíme si s tvou matkou promluvit.“

Evelyn přistoupila ke knihovně a vyndala fotografii svého otce, Paulette a Joea.

„Vystavuje si to tady, aby to každý viděl.“ Pohlédla na Paulette. „Proč si tu mizernou fotku necháváš? K čemu je ti fotka chlapa, co zabil člověka, kterého jsi milovala?“

Paulette Wozniaková se dlouze zadívala na svoji nyní již dospělou dceru a pak řekla: „Muž, kterého miluju, pořád ještě žije.“

Evie na ni vytřeštila oči.

„Joe tvého otce nezabil,“ řekla Paulette. „Otec se zabil sám. Sám si vzal život.“ Obrátila se k Joeovi a zadívala se do těch klidných modrých očí, které ji nutily usmívat se. „Nejsem tak hloupá, Joe. Došlo mi to už před lety, když jsem si přečetla jeho deníky.“

„Tak to byly ty stránky, co chyběly,“ řekl Joe.

„Ano. Psal si všechno to svinstvo o tom Tipovi a Tapovi. Pár dní před tím, než se to stalo, se vypsal i z toho, že se cítí jako v pasti. Ani slovo o tom, že by to chtěl udělat. Nepsal nic o sebevraždě nebo o tom, jak by to provedl, jen to, že vždycky existuje východisko, které už použila spousta policajtů.“

Evie se tahala za prsty a kroutila jimi, jako by si je chtěla vytrhnout.

„O čem to mluvíš? Co to říkáš?“

Paulette cítila v hrudi strašlivou bolest. „Neměla jsem jistotu, dokud jsem si nepřečetla jeho poznámky… když zemřel, a ani potom… já nevím, prostě jsem nechtěla, abys o něm znala pravdu. Mělas ho strašně ráda. Sebrala jsem ty stránky a zničila jsem je, abys je nikdy nenašla, ale jsem si jistá, že vím, o čem vlastně psal. Joe tvého otce nezabil. Otec si na život sáhl sám a Joe na sebe vzal všechnu vinu, aby chránil tebe a mě.“

Evie zavrtěla hlavou a prohlásila: „Nevěřím ti.“

„Je to pravcla, zlato.“

Paulette se pokusila Evelyn obejmout, ale ta ji odstrčila. Paulette se ohlédla po Joeovi, jako by čekala, že bude vědět, co dělat. Byl si přece vždycky vším tak jistý. Právě v tom okamžiku se ale z kuchyně za Joeovými zády vynořil mohutný svalnatý muž se slunečními brýlemi na očích, zdvihl ruku s černým revolverem a stiskl spoušť.

„Joe!“ zavřískla Paulette.

Její výkřik zanikl v ohlušujícím rachotu, který ji zasáhl jako úder pěstí a při němž jí začalo zvonit v uších.

Joe se nahrbil a vzápětí se otočil tak rychle, že Paulette vůbec nepostřehla žádný pohyb. Prostě najednou stál obrácen k tomu muži čelem, s obrovskou zbraní v ruce, a vystřelil třikrát za sebou tak rychle, že se výstřely slily v jedinou strašlivou ránu.

Mohutný cizinec se zvrátil dozadu a s kňouravým zachroptěním dopadl v kuchyni na podlahu. Potom se rozhostilo ticho.

Trvalo ale jen chvíli. Pak se Joe znovu nahrbil a vtom Paulette spatřila krev, která se mu po zádech rozlévala jako obrovský rudý květ.

„Panebože, Joe!“ vykřikla.

Joe přimhouřil oči, jak se snažil narovnat, potom se ohlédl po Paulette a usmál se. Takový úsměv neviděla tolik let, že jí překypovalo srdce a měla chuť se rozplakat, ačkoli to byl úsměv chabý a plný bolesti.

„Už musím jít, Paulette,“ řekl. „Postarej se o tu malou.“

Joe Pike se na ni ještě chvíli díval a obrátil se právě v okamžiku, kdy se ten obrovský chlap na kuchyňské podlaze posadil, jako by vstal z mrtvých, a znovu na Joea vystřelil.

Joe Pike se skácel k zemi.

Obě ženy konečně přijely a Sobek zamířil ze svahu k Paulettinu domu. Věděl, že nikdo ze sousedů není doma, takže se rozběhl rovnou po příjezdové cestě do garáže Paulette Wozniakové, bez obav, že bude spatřen.

Protáhl se kolem auta, ve kterém to ještě cvakalo, a přitiskl ucho ke dveřím do domu. Neslyšel však nic. Věděl, že dveře z garáže obvykle vedou do prádelny nebo do kuchyně, a rozhodl se riskovat, že Pike s oběma ženami bude hned na druhé straně. Opatrně otočil knoflíkem, pootevřel dveře a škvírou zahlédl pračku a sušičku.

Zaslechl hlasy a pak ženský výkřik: „Co byste vůbec chtěl říkat? Zabil jste ho! Mámo, vždyť ho hledají policajti! Prostě jen zabil někoho dalšího!“

Sobek sevřel třistasedmapadesátku, natáhl kohout a vplížil se do prádelny. Nahlédl do kuchyně. Nikdo tam nebyl. Prošel kuchyní tak opatrně, aby nezpůsobil sebemenší hluk, a blížil se k místu, odkud zněly ty hlasy, až je slyšel za rohem z obývacího pokoje. Dvě ženy a Pike.

Sobek se zhluboka nadechl, pak ještě jednou, obešel roh a vystřelil Joeovi Pikeovi do zad.

Prásk!

Třistasedmapadesátka měla daleko větší zpětný ráz než dvaadvacítka, a než mohl Sobek vypálit znovu, měl už Pike v ruce zbraň a vystřelil třikrát za sebou. Sobek měl pocit, jako by ho do hrudníku praštily tři cihly najednou. Mrštily s ním o podlahu a před očima se mu roztančily hvězdičky.

Už si myslel, že je po smrti, když mu došlo, že mu kevlarová vesta pod tričkem zachránila život. Většina policistů nosila lehké vesty, uzpůsobené k zastavení střel běžných ráží, jako je devítka nebo pětačtyřítka, ale Sobek si vybral těžší model, určený k zastavení všeho včetně čtyřiačtyřicítky Magnum.

Kontrola. O nic jiného nejde.

Uslyšel hlasy. Hovořili spolu. Pike je pořád ještč naživu, ale je zraněn.

Druhá šance.

Sobek se posadil a vystřelil na Joea Pikea znovu ještě dřív, než dozněl výkřik mladší z žen.

Pike dopadl na podlahu jako pytel mokrého prádla a Sobek prohlásil: „Bezva!“

Starší žena klesla vedle Pikea na kolena a popadla jeho zbraň, ale Sobek vyrazil kupředu a nakopl ji do žeber. Ještě se mu sice točila hlava po těch úderech, které schytal, ale kopanec byl tvrdý a dokázal ji hodit na záda.

Pikeovou košilí prosakovala rudá kaluž.

Sobek se podíval na Paulette Wozniakovou a pak na tu mladší. „Ty jsi dcera Ábela Wozniaka?“

Ani jedna nic neřekla.

Sobek namířil třistasedmapadesátkou na starší z žen a ta mladší okamžitě řekla: „Ano.“

„Oukej. Přines dvě židle a obě si sedněte.“

Sobek cítil závrať a zvedal se mu žaludek z toho, jak měl potlučený hrudník, ale přesto jim oběma dokázal páskou omotat zápěstí a kotníky. Ještě důkladněji jim převázal ústa. Když s tím byl hotov, svlékl si tričko a vestu, aby zjistil rozsah svých zranění. Celý střed hrudníku byl jediná pulsující rudomodrá podlitina. Střely pravděpodobně přerazily pár žeber. Kristepane, ten Pike umí střílet. Všechny tři rány by šly do srdce.

Sobek plivl na Pikeovo tělo a zařval: „JDI DO HAJZLU!“

Výkřik způsobil, že se mu hlava zatočila ještě víc a najednou cítil, že si musí sednout, nebo se pozvrací. Když se závrať zmírnila, zahleděl se na ženy.

„Jste na řadě.“

Zrovna přemýšlel, jak by je bylo nejlepší zabít, když zvenku uslyšel bouchnutí dveří auta a vzápětí zahlédl dva policisty, kteří se řítili k domu.

Sobek odtáhl obě ženy do zadního pokoje, aby je tam ukryl. Vtom zazvonil zvonek. Navlékl si tričko, vůbec si neuvědomil tři díry po střelách, a spěchal ke dveřím, když ti venku znovu zazvonili. Nasadil zářivý úsměv, otevřel dveře s překvapeným výrazem a řekl: „Ale ne, dálniční hlídka! Jsme zatčeni?“

Oba policisté na něj chvilku civěli a pak se ten, který stál blíž, usmál. Byl to vlídný úsměv. Zřejmě to pochopil jako vtip. „Je doma paní Renfroová?“

„Ale jistě. To je moje teta. Chtěli jste ji vidět?“

„Ano, pokud je to možné.“

„Tak pojďte z toho hrozného slunce dovnitř, zavedu vás za ní. Je v bazénu.“

I druhý policista se usmál a sejmul z hlavy klobouk. „Člověče, to bych si dal taky líbit,“ prohlásil.

Sobek přikývl a usmál se ještě víc. „A proč ne? Přinesu vám pivo nebo něco nealko, jestli chcete.“

Přidržel jim dveře a nechal je kolem sebe projít do pokoje. Pak za nimi zavřel, vytáhl revolver a vypálil každému z nich jednu ránu do zad. Potom každému přiložil zbraň k hlavě a domem zazněly další dva výstřely.

38

Z Verduga do Palm Springs je to necelá hodina cesty. Paulette se neozývala, když jsem jí telefonoval, což se nikomu z nás moc nelíbilo, ale nechal jsem jí na záznamníku vzkaz, aby jela rovnou na policii do Palm Springs a počkala tam na nás.

Krantz cestou několikrát použil vysílačku. Dostal mimo jiné i zprávu, že policie dorazila k Paulette a že je všechno v pořádku.

V North Palm Springs jsme sjeli z dálnice a pokračovali jsme rovnou k Paulettinu domu v kopcích nad větrnými elektrárnami. Na příjezdové cestě stál nablýskaný sedan, který jsem neznal. Vrata garáže byla stažená dolů a nikde v dohledu žádné jiné auto neparkovalo. Dům byl tichý stejně jako celé jeho okolí.

„Myslel jsem, že tu mají být vaši lidé,“ řekl jsem.

„Měli by tu být.“

Krantz zapnul vysílačku a řekl někomu na druhém konci, aby se spojil s místní policií a nařídil jim, aby sem poslali další auto.

Zaparkovali jsme za sedanem a vystoupili jsme.

„Do prdele, je tu horko jako v pekle,“ prohlásil Williams.

Ke vchodovým dveřím jsme ani nedošli. Zrovna jsme míjeli prosklenou stěnu, když jsme všichni tři spatřili v obývácím pokoji ležící tělo. Na zádech a na nohou mi i přes příšerné pouštní vedro vyrazil ledový pot.

„To je Joe.“

„A do prdele,“ řekl Williams.

Krantz vytáhl zbraň. „Jerome, okamžitě vysílačkou nahlaš, že potřebujeme posily. Je mi jedno, kdo to bude. A taky jim řekni, aby poslali sanitku.“

Williams se rozběhl zpátky k autu.

Z obývacího pokoje vedly do kuchyně dvě krvavé stopy. Žádná další těla jsem neviděl, ale napadlo mě, že by stopy mohly patřil Paulette a Evelyn. Pak jsem si všiml, že posuvné zadní dveře jsou otevřené.

„Jdu dovnitř, Krantzi.“

„Musíme počkat na posily, sakra. Může být pořád ještě uvnitř.“

„Ti lidi tam můžou vykrvácet. Jdu tam.“

Hlavní dveře byly zamčené. Oběhl jsem dům. U každého okna jsem se prudce vztyčil a bleskově nahlédl dovnitř. Nikde jsem neviděl nice neobvyklého, dokud jsem v zadní rohové ložnici nezahlédl Paulette a Evelyn. Byly lepicí páskou připoutané k židlím. Měly omotaná zápěstí, kotníky i ústa a pokoušely se osvobodit. Zaťukal jsem na sklo a viděl jsem, jak se jim rozšířily oči. Evelyn začala ještě usilovněji zápasit s páskou, ale Paulette na mě jen upřeně civěla. Udělal jsem uklidňující gesto a pak jsem rozhodil rukama. Doufal jsem, že to pochopí jako otázku, jestli je Sobek ještě v domě.

Paulette přikývla.

„Kde?“ artikuloval jsem zřetelně.

Paulette zavrtěla hlavou. Nevěděla.

Přesunul jsem se k zadní stěně a u prosklených posuvných dveří jsem zaujal polohu, jako bych chtěl začít cvičit kliky, abych nahlédl dovnitř. Joe bezvládně ležel na boku a košili měl na zádech prosáklou krví. Snažil jsem se pohledem zjistit, jestli se mu pohybuje hrudník, když jsem zaslechl nějaký hlas. Ty dvě krvavé stopy vedly kolem Pikea, přes kuchyň do prádelny. Právě odtamtud zněl ten hlas. Znovu jsem se podíval na Pikea a najednou mi vhrkly slzy do očí a cítil jsem, jak mi začíná téct z nosu. Násilím jsem to potlačil.

Z opačné strany domu se přiblížil Krantz a zastavil se na druhé straně dveří. Zbraň držel oběma rukama. „Posily i sanitka už jsou na cestě.“

„Paulette i její dcera jsou naživu. Jsou v místnosti na konci chodby. Něco jsem slyšel z garáže. Dostaňte je odtamtud, jasné? Ukliďte je do bezpečí.“

„Co chcete dělat vy?“

„Někdo je v garáži.“

Krantz polkl a já jsem poznal, že ten hlas slyšel taky. „Možná bych to měl udělat já.“

V tu chvíli mi byl snad poprvé sympatický. „Jsem lepší, Harvey. Zvládnu to. Oukej?“

Chvíli na mě zíral a pak přikývl.

„Prostě je jen dostaňte z domu. Kde je Williams?“

„Zajišťuje to vpředu.“

„Má vysílačku?“

„Jo.“

„Řekněte mu, že jdeme dovnitř, ať mě neodpráskne. Pak se postarejte o ty dvě.“

Prošel jsem dveřmi dovnitř. Pach krve byl hutný a vzduch jím byl zcela prosycen. Obrovské černé pouštní mouchy už si našly cestu do domu. Pike ležel uprostřed místnosti, ale já jsem k němu nešel. Držel jsem se při stěně a dbal jsem na to, abych měl, pokud možno, všechny dveře na očích.

„Jenom my dva, kámo,“ zašeptal jsem.

Krvavé stopy se klikatily přes kuchyň do prádelny, kde končily u zavřených dveří. Za nimi zněl ten hlas. Možná, že Sobek dřepěl v garáži a rozmlouval s mrtvolami. To šílenci dělávají.

Měl jsem dvě možnosti. Otevřít ty dveře, nebo odejít a počkat, až dorazí policie z Palm Springs. Věděl jsem, že když odejdu, může někdo v garáži vykrvácet a já budu muset žít s vědomím, že jsem to připustil, protože jsem se bál. Nic moc na vybranou.

Zavřel jsem oči a zašeptal jsem: „Nechci se nechat odprásknout.“

Natáhl jsem kohout pistole, šestkrát jsem se rychle nadechl a vešel jsem dovnitř.

Přímo přede mnou stál Sobekův červený džíp a vedle nčj policejní vůz. V obou motorech to ještě pocvakávalo. Na předním sedadle jsem uviděl dva policisty. To, co jim zbylo z hlav, měli opřené jeden o druhého. Ten hlas se ozýval z jejich vysílačky. Podíval jsem se pod obě auta a pak na zadní sedadla. Sobek tam nebyl.

Zavřel jsem za sebou a vrátil se do kuchyně. Krantz právě osvobozoval Paulette a její dceru. Vešly za ním z chodby do obývacího pokoje. Myslel jsem si, že to zvládneme. Věřil jsem, že se nám podaří odvést je do bezpečí, ale právě v tom okamžiku Williams někde venku zařval a do domu proniklo prásknutí dvou výstřelů.

„Jerome!“ vykřikl Krantz.

Ze dveří na konci chodby vyběhl Laurence Sobek. V tom šíleném okamžiku bych byl ochoten věřit, že je to Joe Pike. Byl velký, mohutný a svalnatý, a oblečený byl úplně přesně podle Pikeova vzoru, včetně slunečních brýlí. Ale nebyl to Joe. Byl to jen jeho mutant. Anti-Pike. Pokřivený, opuchlý a odporný. Teď už nevypadal jako Curtis Wood. Spíš mi připomínal zdegenerovaného gaunera z nějakého krváku.

Mezi Sobekem a mnou stáli Krantz, Paulette a Evelyn. „K ZEMI! JDĚTE K ZEMI!“ zařval jsem.

Krantz odstrčil Paulette a zamířil přes Evelyn. Dvakrát vypálil a pokaždé zasáhl mohutný Sobekův trup.

Sobek se odlepil od stěny a naslepo několikrát vystřelil. Střely se odrážely od podlahy i stropu. Jedna z nich mě s tvrdým plesknutím zasáhla pod pravou paži, vyrazila mi z ruky zbraň a mrštila mnou na ledničku.

Paulette se rozběhla ke své dceři a znovu tím Krantzovi zablokovala střeleckou pozici.

„Na hlavu, Krantzi!“ zařval jsem. „Do hlavy! Má vestu!“

Sobek vyrazil chodbou, sevřel oběma rukama Paulette a odkopl Evelyn stranou. Řval a koulel očima, jako by se mu mozek tlačil ven z lebky. Přiložil jí zbraň k hlavě.

„Ještě nejsem hotov! Ještě ne!“

„Zahoď zbraň!“ zařval Krantz. „Zahoď ji, Curtisi!“

Cítil jsem na paži vlhko a svědila mě, jako by se mi pod kůží kroutili červi. Snažil jsem se zdvihnout zbraň, ale ruka neposlouchala.

Sobek přitiskl hlaveň ještě těsněji k Paulettinu krku. „Ty zahoď tu zasranou bouchačku, Krantzi! Zahoď ji, nebo tu čubku oddělám! Udělám to, ty parchante! Zabiju ji! Hned!“

Krantz ucouvl a ruka se zbraní se mu třásla tak ošklivě, že kdyby teď vystřelil, mohl trefit právě tak Sobeka jako Paulette. Myslím, že si toho byl sám vědom.

Pokusil jsem se zvednout zbraň levou rukou. Vypadalo to, že Sobek vůbec neví, že tam ještě jsem. Byl plně soustředěn na Krantze.

„MYSLÍM TO KURVA VÁŽNĚ, KRANTZI! UDĚLÁM TO! TEĎ HNED TO UDĚLÁM! VYSTŘELÍM JÍ MOZEK Z LEBKY A PAK SE ODDĚLÁM SÁM! MNĚ UŽ JE VŠECHNO JEDNO! VŠECHNO!“

Odložit zbraň je proti zásadám losangeleské policie. Učí je to na akademii a policisté s tím žijí, a je to tak dobře. Když odložíte zbraň, jste hotoví.

Když ale neuděláte to, co Laurence Sobek řekne, a někdo zemře, máte o čem přemýšlet. Je to jiná volba – jakési tajné dveře, a vy nevíte, co je za nimi, dokud tam nevstoupíte.

Chystal se ji zabít.

„Oukej, Curtisi. Nech ji jít a promluvíme si. Odkládám zbraň, jak jsi chtěl. Jen jí neubližuj, Curtisi. Neubližuj jí, prosím.“

Harvey Krantz položil zbraň na podlahu a mně byl toho dne už podruhé sympatický.

Tiše jsem promluvil: „Sobeku? Proč jsi zabil Dershe? Vždyť s tím neměl nic společného.“

Šílený pohled se stočil ke mně. „Dershe zabil Pike. Vy se nedíváte na zprávy?“

„Držte hubu, Cole,“ řekl Krantz. „Curtisi, odlož zbraň. Prosím.“

Sobek popostrčil Paulette blíž ke Krantzovi a zavrtěl hlavou. „Já ještě nejsem hotov. Všichni musí za Strejčka zaplatit. Za to zaplatí všichni.“

Pike za jeho zády se pohnul.

„Pověz nám o Dershovi, Sobeku,“ řekl jsem. „Řekni nám, proč jsi to narafičil na Pikea.“

Sobek na mě namířil a natáhl kohout. „Neudělal jsem to.“

Pike otevřel oči.

„Sakra, Cole, držte hubu!“ řekl znovu Krantz. „Curtisi, nezabíjej ho. A tu ženu nech jít.“

Pike se s námahou zvedl. Obličej měl zbrocený krví. Košili měl úplně prosáklou. Sebral svoji zbraň.

„Zemře a Wozniakovo dítě zemře taky,“ prohlásil Sobek. „Ale víš co, Harvey?“

„Co?“

Sobek namířil třistasedmapadesátku rovnou na Harveyho Krantze.

„Ty umřeš jako první.“

„DeVille není mrtvý“ řekl jsem.

Laurence Sobek strnul, jako by dostal ránu prknem. Obličej mu znetvořila zuřivost, znovu na mě namířil a pak se zase otočil ke Krantzovi. Viděl jsem, jak pevněji sevřel zbraň.

„Tohle je za mého otce,“ řekl pak.

„NE!“ zařval Krantz.

Sobek už mačkal spoušť, když Joe Pike zdvihl zbraň a jediným výstřelem ho zasáhl do týla. Laurence Sobek se bezvládně zhroutil na podlahu a nastalo ticho.

Pike padl dopředu na ruce a téměř okamžitě se znovu pokusil se zvednout.

„Joe, lež,“ řekla Paulette. „Lež, prosím tě.“

Krantz tam jen stál. V dálce už jsem slyšel sirény, které se rychle přibližovaly.

S námahou jsem vstal a šel k Joeovi. Krev mi stékala po paži a odkapávala z prstů.

„Zůstaň na zemi, Josephe. Sanitka už jede.“

„Ne,“ řekl Pike. „Když teď zůstanu, strávím zbytek života v kriminále. Je to tak, Krantzi?“

„Vykrvácíš,“ řekl mu Krantz.

Pike našel ztracenou rovnováhu a vstal. Opřel se o Paulette. Zastrčil zbraň za opasek a podíval se na mě. „Schytal jsi to.“

„Ty dvakrát.“

Pike přikývl. „Ty se dáš snadno předběhnout.“

Zavrávoral, ale zachytil jsem ho.

„Prosím tě, joe,“ řekla Paulette. Plakala.

Pike se na mě podíval. „Možná, že se u Sobeka najde něco, co by ho usvědčilo z Dershovy vraždy.“

„Nic tam nebylo.“

Pike vypadal unaveně. Vytáhl z kapsy kapesník, ale krev jím okamžitě prosákla a celý kapesník hned zrudl.

„Ale krucinál,“ řekla Paulette Wozniaková.

Stáhla si košili a otřela mu jí obličej. Mčla na sobě jen bílou podprsenku, ale nikdo se nedíval a nikdo nic neříkal. Já jsem si v tu chvíli pomyslel, že bych ji dokázal milovat sám, opravdově a navždycky.

Joeovi to cuklo v koutku úst a dotkl se jejího obličeje. „Musím jít.“

Paulette mrkala, aby potlačila slzy.

Joe jí přejel prsty po tváři. „Opravdu jsi ještě krásnější.“

Pak se obrátil ke dveřím a zanechal jí na tváři obtisknuté zakrvácené prsty.

„Nemůžu té nechat jít, Pikeu,“ řekl Krantz. „Vážím si toho, cos udělal, a nezamlčím to u soudu, ale tím to teď končí.“

Krantz už měl zase v ruce zbraň. Byl bledý a otřesený, ale měl zbraň.

„Nedělejte ze sebe blbce, Krantzi,“ řekl jsem.

„Teď to končí.“

Pike šel dál.

Krantz namířil, ale ruka se mu třásla stejně, jako když se snažil mířit na Sobeka. „Myslím to vážně, Pikeu. Jsi na útěku. Jsi zatčen a půjdeš před soud. Nenechám tě odsud odejít.“

Krantz zpevnil úchop druhou rukou, natáhl kohout a v tu chvíli jsem mu zdravou rukou zbraň vyrazil. Odhodil jsem ho proti zdi.

Krantz zavřískal: „To je napadení policisty, sakra! Bráníte výkonu spravedlnosti!“

Pike vyšel ven, aniž by za sebou zavřel dveře, a byl pryč.

„Sbohem, Joe,“ řekl jsem.

Krantz se svezl na podlahu a složil hlavu do dlaní. Sirény se blížily svahem a za chvíli musely zaznít před domem. Policie pravděpodobně Pikea potká cestou sem a mě napadlo, jestli si někdo všimne auta řízeného krvácejícím mužem. Nejspíš ne.

„To jste neměl dělat, Cole,“ řekl mi Krantz. „Podporoval jste jeho útěk a napomáhal jste mu při něm. Zatknu vás. Bude vás to stát licenci.“

Přikývl jsem.

„Ale nepomohl jste mu, idiote. Někde vykrvácí. Zemře.“

Sirény dorazily.

39

Ze dvou výstřelů, které Sobek vypálil na Jeromea Williamse, jen jeden zasáhl cíl a protrhl tepnu ve stehně. Dostane se z toho. Moje zranění bylo poněkud komplikovanější. Kulka roztrhla vnější okraj pravého prsního svalu, narazila na třetí žebro a vyšla ven pod pravým širokým zádovým svalem. Jeden z chirurgů, kteří měli v nemocnici zrovna službu, se naklonil, aby se podíval pořádně, a udělal jen: „Hm.“

Když slyšíte takový tón, musíte se bát.

„Vyčistím vám to,“ řekl pak, „ale budete potřebovat neuroplastickou operaci kvůli tomu svalovému zranění. Úponová šlacha prsního svalu je natržená a šlachové pouzdro potřebuje operaci.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Maximálné čtyři hodiny.“

„Ale já nemyslím tu operaci. Jak dlouho tu budu muset být?“

„Tři dny.“

„Na to zapomeňte.“

„Jen jsem chtěl, abyste věděl, jak jste na tom. Stejně vás musím uspat, abych se o vás mohl postarat.“

„Stačí, když mi to lokálně umrtvíte. Žádné uspávání nebude a tady taky nezůstanu.“ Chtěl jsem být co nejrychleji na nohou, abych mohl zjistit, co je s Pikem. Napadlo mě, že ho nejspíš našli v bezvědomí po ztrátě krve někde na kraji silnice. Chtěl jsem být vzhůru, až ta zpráva přijde, protože jsem se za ním chtěl hned rozjet.

„S pouhým lokálním umrtvením to bude pekelně bolet.“

„Tak si myslete, že jste zubař, a pořádně mě nadopujte, prokristapána.“

Dal mi snad milion injekcí, pak mi vyčistil ránu a sešil svalstvo a kůži. Bolelo to ještě víc, než tvrdil, ale možná to nebylo jen tím ramenem.

Když skončil, řekl mi: „Předepíšu vám percocet proti bolesti. Budete ho potřebovat. Až opadne umrtvení, bude ta bolest ještě horší. Je to hodně silný přípravek, takže berte jen to, co vám napíšu. Zítra se budete muset zastavit u svého lékaře.“

„Budu v lapáku.“

Znovu vzdychl a podal mi recept. „Tak berte dvakrát tolik.“

Na zašití rány potřeboval dvaatřicet stehů.

Krantz mě oficiálně zatkl na pohotovosti nemocnice v Palm Springs, zatímco operovali Williamse. Přijel i Stan Watts, který jen bez jakéhokoli výrazu stál, zatímco mi Krantz odříkával práva. Pak Krantz řekl: „Stane, pošlu ho do vězeňské nemocnice, aby si ho tam pohlídali. Možná, že si ho tam nechají přes noc.“

Watts neodpověděl.

„Chci, abys byl u toho, až ho budou prohlížet. Jestli ho uznají za schopného, odvez ho na Parker Center a nech ho zajistit. Až se vrátím, o všechno se postarám.“

Watts opět nic neřekl. Jen na mě hleděl prázdnýma očima.

Krantz odkráčel věnovat se zástupcům tisku.

Když zmizel, Watts řekl: „Celou cestu jsem přemýšlel o tom, jestli vám mám dávat vinu za to, co se stalo Dolanové.“

„Mám stejný problém.“

„Jo, to si myslím. Znal jsem ji ale přes deset let a vím, jaká byla. Když to schytala, viděl jsem, jak jste vletěl dovnitř. Vůbec jste nevěděl, co vás tam čeká, ale stejně jste šel. Taky jsem viděl, jak jste ji přikryl vlastním sakem.“

Stál tam, jako by nevěděl, co ještě říct, a pak mi podal ruku. Natáhl jsem zdravou levičku.

„Víte už něco o Pikeovi?“ zeptal jsem se.

„Zatím ne. Krantz říkal, že to schytal hodně ošklivě.“

„Jo. Bylo to zlé. Už jste to u Sobeka pořádně prohledali?“

„Už je to skoro hotové. Teď jsou tam technici.“

„Našli jste něco, co by Pikea očistilo?“

Watts zavrtěl hlavou. „Ne.“

Podíval jsem se na recept na percocet a napadlo mě, jestli dokáže ztlumit taky tuhle bolest.

„Tak pojďte, odvezu vás,“ řekl Watts.

„Krantz volal hlídkový vůz.“

„Serte na něj. Můžete jet se mnou.“

Cestou z Palm Springs do L. A. jsme toho moc nenamluvili. Už jsme se blížili k dálničnímu výjezdu směrem k vězeňské nemocnici, kam mě Krantz nařídil odvézt.

„Kde máte auto?“

„U Dolanové.“

„Můžete s tou rukou řídit?“

„Můžu.“

Beze slova minul výjezd k nemocnici a zavezl mě k domu Dolanové. Zastavili jsme na příjezdové cestě, zůstali jsme sedět a jen jsme civěli před sebe. Někdo by se měl vrátit k Sobekovu doupěti pro bavoráka. Měl by se vrátit domů.

„Dneska vás zajišťovat nebudu, ale měl byste přijet zítra.“

„Krantze to pěkně vytočí.“

„Starosti s Krantzem nechte na mně. Přijedete, nebo mám pro vás zajet?“

„Přijedu sám.“

Pokrčil rameny, jako by nic jiného nečekal, a řekl: „Vsadím se, že tam má pořádnou flašku tequily. Co kdybychom si na ni dali panáka?“

„Jasně.“

Náhradní klíč schovávala Dolanová pod květináčem na dvorku. Neptal jsem se Wattse, jak to ví. Když jsme vešli dovnitř, věděl i to, kde schovávala tequilu.

V domě bylo nepředstavitelné ticho, jako by s její smrtí něco zmizelo. Možná to tak opravdu bylo. Seděli jsme a pili a Stan Watts po chvíli vstal a zašel do ložnice. Zůstal tam hodně dlouho, a když se vrátil, nesl malou mramorovou krabičku. Znovu se posadil, položil si ji do klína a napil se. Po pár locích krabičku otevřel a vyndal malé modré srdíčko. Hodil si ho do kapsy u saka, složil hlavu do dlaní a rozplakal se jako dítě.

Seděl jsem s ním skoro hodinu. Neptal jsem se ho ani na to srdce, ani na krabičku, ale plakal jsem s ním a nad ním a taky nad Dolanovou. A vlastně i nad Pikem a nad sebou, protože se mi rozpadal život.

Lidské srdce stojí za trochu těch slz, i když je z mramoru.

Po chvíli jsem si od Dolanové zavolal na svůj záznamník, abych si poslechl vzkazy. Joe nevolal a neozvala se ani Lucy. Zpráva o identifikaci Laurence Sobeka a o událostech v Palm Springs už se určitě rozšířila a já jsem doufal, že se Lucy ozve, ale co se dalo dělat.

Napadlo mě, že bych jí měl zavolat, ale neudělal jsem to. Nevím proč. Nevím, jestli se to dá svést na Laurence Sobeka, ale zavolat ženě, kterou miluji, bylo nad mé síly.

Místo toho jsem zašel do kuchyně pro fotografii, kterou Dolanová pořídila na Karenině pohřbu. Dlouho jsem se na ni díval a pak jsem si ji vzal. Byla pořád na ledničce, ale doufal jsem, že si jí Watts nevšiml. Chtěl jsem, aby to zůstalo mezi mnou a Samanthou a aby se to nedostalo mezi ni a Wattse.

Vrátil jsem se do pokoje a řekl jsem Wattsovi, že musím jet. Neslyšel mě, a pokud ano, nepovažoval mě za hodna odpovědi. Byl někde hluboko ve svém nitru, nebo možná v tom malém modrém srdci. Každopádně byl ale nejspíš s Dolanovou.

Nechal jsem ho tam, vyzvedl jsem si léky a odjel domů.

V tu chvíli jsem si přál mít své vlastní malé modré srdíčko. Takové tajné srdce, ve kterém, kdybych na tom byl opravdu špatně, bych našel lidi, kteří jsou mi blízcí.

40

Toho večera mi můj dům připadal až příliš velký a neuvěřitelně pustý Telefonoval jsem chlapíkům, kteří pracovali pro Joea, ale ti o něm neslyšeli a byli rozrušeni tím, co se dozvěděli ze zpráv. Pochodoval jsem z místnosti do místnosti, připravoval jsem se na to, že zavolám Lucy, ale myslel jsem na Samanthu Dolanovou. Pořád jsem ji viděl před sebou, jak mi ráno říkala, že se mě nevzdá, že vždycky dostane to, co chce, a že dosáhne toho, abych ji miloval. Teď byla ale mrtvá a já už jsem jí nemohl říct, že se jí to podařilo.

V rameni mi pulsovala bolest, jakou jsem si do té doby nedokázal představit. Vzal jsem si percocet, opláchl jsem si ruce a obličej a zavolal jsem Lucy. Bolest přinášelo i vytáčení čísla.

Při třetím zazvonění to zvedl Ben, a když zjistil, že jsem to já, ztlumil hlas.

„Máma šílí.“

„Já vím. Bude se mnou mluvit?“

„Jseš si jistý, že o to stojíš?“

„Jsem.“

Čekal jsem, až přijde k telefonu, a přemýšlel jsem o tom, co řeknu a jak to řeknu. Když se Lucy ozvala, byl její hlas ještě rezervovanější, než jsem čekal.

„Nejspíš jsi měl pravdu,“ řekla.

„Slyšela jsi o Joeovi?“

„Volal mi poručík Krantz. Řekl mi, že Joe odešel z místa činu zraněný.“

„Přesně tak. Vzal jsem Krantzovi zbraň, aby Joe mohl zmizet. Oficiálně jsem teď zatčený Zítra se musím jít přihlásit na Parker Center.“

„Označili to za podporu a napomáhání při útěku.“

Připadal jsem si hloupý, pomalu mi to myslelo a bylo mi špatně od žaludku. Bolela mě celá pravá polovina těla.

„Je to pravda, Lucy. Vzal jsem Krantzovi zbraň. Bránil jsem mu v tom, co chtěl udělat. Dopustil jsem se trestného činu, a pokud mě usvědčí, přijdu o licenci, s tím se nedá nic dělat. Najdu si práci v nějaké detektivní kanceláři, nebo bych se možná mohl vrátit do armády. Budu dělat to, co půjde.“

Hlas jí změkl. „Řekl bys mi vůbec, že tě postřelili?“

„To ti řekl Krantz?“

„Ale Elvisi.“

Znělo to unaveně. Pak zavěsila.

Chvíli jsem zůstal stát u telefonu a přemýšlel o tom, že bych jí měl zavolat znovu, ale neudělal jsem to.

Pak se vrátil kocour. S nadějí v očích zavětřil, když se vplížil do kuchyně. Otevřel jsem konzervu s tuňákem a sedl jsem si k němu na podlahu. Tuňák je jeho oblíbená pochoutka. Dvakrát si ukousl a pak mi začal očichávat rameno. Olizoval mi obvazy a já jsem si to nechal líbit.

Na světě není zase tolik lásky, abyste ji mohli odvrhnout, když se vám nabízí.

Ráno mě Charlie odvezl na Parker Center, kde jsem ve společnosti Krantze a Stana Wattse absolvoval procedury spojené se zajištěním. Krantz ani Watts se nezmínili, že jsem strávil noc doma. Možná si to mezi sebou vyříkali.

Obvinění proti mně bylo vzneseno odpoledne, dozvěděl jsem se, kdy se mám dostavit k přelíčení k Nejvyššímu soudu, a pak mě bez kauce propustili. Po celou tu dobu jsem vůbec nepřemýšlel o tom, co se se mnou děje. Myslel jsem jen na Joea.

K soudu přijely z Palm Springs Paulette Renfroová a Evelyn Wozniaková. Sedly si pak se mnou a s Charliem, abychom probrali to, k čemu došlo mezi mnou a Krantzem. Obě se nabídly, že zalžou v můj prospěch, ale odmítl jsem to. Chtěl jsem, aby řekly pravdu. Charlie naslouchal jejich verzi, která se shodovala s mou. Když skončily, opřel se a řekl: „Jseš v prděli.“

„To je to, co se mi na tobě líbí, Charlie. Vždycky dokážeš povzbudit.“

„Jestli chceš radu právníka, přijmi jejich nabídku a nech je lhát. Vybájíme si pěknou historku a u soudu budete tři proti Krantzovi. Pak z toho vybruslíš.“

„Charlie, já to takhle nechci uhrát.“

„Proč ne?“

S Charliem je to někdy těžké.

Později toho dne si Charlie promluvil s žalobkyní, která dostala můj případ na starost. Byla to mladá právnička, nějaká Gilstrapová, která se chtěla stát guvernérkou. Když se vrátil, řekl mi, že bych mohl uznat vinu ohledně napadení policisty. Pak by prý upustili od obvinění z bránění výkonu spravedlnosti. Kdybych na to přistoupil, dostal bych podmíněný trest a nemusel bych vůbec do vězení. „O počet obvinění už nejde, Charlie,“ řekl jsem. „O licenci přijdu tak jako tak.“

„O licenci přijdeš, ale když nebudeš bojovat, dostaneš osmnáct měsíců navrch.“

Přiznal jsem tedy vinu a stal se ze mě usvědčený zločinec.

Další den jsem se vydal do nemocnice, aby mi dali dohromady rameno. Trvalo to tři hodiny, ne čtyři, ale odešel jsem se sádrovým obvazem, který mi držel ruku od těla, jako bych ji měl vykloubenou. Řekl jsem doktorovi, že takhle vypadám jako pingl. Na to mi odpověděl, že stačil ještě centimetr doleva a Sobeková střela porušila nerv, který ovládá skupiny drobných svalů v celé paži. Pak bych prý vypadal jako rozvařený makaron.

Když jsem se nad tím zamyslel, už mi ta sádra nebyla tak nepříjemná.

Toho večera přinesla Lucy květiny.

Přejela mi prsty po sádře, políbila mě na rameno a už nevypadala tak nazlobeně. V očích měla laskavost, která mě děsila víc než Laurence Sobek, všechno to střílení nebo ztráta licence.

„Je konec?“ zeptal jsem se.

Dlouho na mě jen hleděla, než zavrtěla hlavou. „Nevím. Je to jiné.“

„V pořádku.“

„Na rovinu – tahle práce pro mě byla jen záminkou, abych se sem dostala. Přestěhovala jsem se do Los Angeles, protože tě miluju. Změnila jsem svůj život, abych mohla být s tebou, ale taky proto, že jsem chtěla změnu. Nebyly za tím žádné sliby ani očekávání ohledně toho, kam to mezi námi dojde a kdy, ani ohledně toho, jestli to vůbec bude fungovat. Věděla jsem, kdo jsi a co to znamená, už když jsme se poprvé setkali.“

„Miluju tě.“ Nevěděl jsem, co ještě říct.

„Já vím, ale už té lásce nevěřím tak jako dřív. Chápeš?“

„Rozumím ti.“

„Neříkej to tak.“

„Já to beru, Lucy, ale nemohl jsem dělat nic jiného. Joe mě potřeboval. Jestli není mrtvý, potřebuje mě pořád, a já mu pomůžu.“

„Ty se zlobíš.“

„Jo. Zlobím se.“

Moc jsme toho už nenamluvili a za chvíli odešla. Přemýšlel jsem o tom, jestli ji ještě uvidím nebo jestli k ní vůbec ještě budu cítit to, co dřív, a ona zase ke mně, a ani se mi nechtělo věřit tomu, že mě takové myšlenky napadají.

Některé dny stojí opravdu za to.

Dalšího dne ráno vtlačil Abbot Montoya do mého pokoje invalidní vozík s Frankem Garcíou. Frank vypadal zvadle a staře, ale když mi místo pozdravu stiskl nohu, byl jeho stisk silný. Zeptal se mě, jak jsem na tom s rukou, ptal se i na Joea, ale za chvíli jako by začal bloudit duchem někde v dálce a oči se mu zalily slzami.

„Takže jste toho parchanta dostali.“

„Dostal ho Joe.“

„Vy, Joe a ta žena, co přišla ke mně domů.“

„Jmenovala se Samantha Dolanová.“

Obličej se mu starostlivě stáhl. „O Joeovi se ještě nic neví?“

„Zatím ne, Franku.“

„Budete-li cokoli potřebovat, ozvěte se. Právníky, doktory, na tom nezáleží. Legálně nebo ilegálně, mně je to jedno. Moje srdce teď patří vám. Když pro vás budu moct něco udělat, udělám to.“

Rozvzlykal se a já jsem se cítil trapně.

„Nic mi nedlužíte, Franku.“

Stiskl mi nohu ještě silněji, až jsem měl pocit, že mi zlomí kost. „Všechno, co mám, je vaše. Nemusíte to chápat a nemusíte rozumět ani mně. Chci jen, abyste věděl, že to tak je.“

Vzpomněl jsem si na Rustyho Swetaggena a pochopil jsem.

Když odcházeli, Abbot Montoya se ještě vrátil přes práh.

„Frank to myslí vážně.“

„Já vím.“

„Ne. Nevíte, ale poznáte to. Já to myslím vážně. Vy jste teď náš, pane Cole. Jednou provždy. Je to pokrevní přísaha. Možná, že ani po všech těch letech ještě nemáme k White Fence daleko.“

Když odešel, zíral jsem do stropu.

„Mexikáni.“

Odpoledne mi zrovna Charlie Bauman plnil pokoj cigaretovým kouřem, když se zastavil Branford s Krantzem a Stanem Wattsem.

Krantz se s rukama v kapsách postavil do nohou mé postele a řekl: „Nějaké děti našly Pikeovo auto na kraji Twentynine Palms.“ Twentynine Palms je kus větrem ošlehané pustiny na severovýchod od Palm Springs, kde má námořní pěchota základnu pro výcvik pozemního boje. Mariňáci tu pořádají ostrá cvičení, při kterých se kromě střílení trénují i v používání napalmu. Kolikrát tu hoří i písek.

Charlie se napřímil.

„Byl v něm Pike?“ zeptal jsem se.

Branford pohlédl na mou sádru. „Kdepak. Jen spousta jeho krve. Celé přední sedadlo bylo úplně prosáklé. Státní policie už to tam kolem prohledává.“

Dívali se na mě, jako bych mu pomáhal to auto parkovat.

„Nechceš už Pikea žalovat kvůli tomu Dershovi, že ne, Branforde?“ zeptal se Bauman.

Branford se na něj jen podíval.

„Kristepane.“

„Krantzi, vy dobře víte, jak to bylo,“ prohlásil jsem. „Viděl jste, že byl Sobek oblečený přesně jako Pike. Ta stará ženská viděla jeho.“

Krantz můj pohled vydržel. „Nic takového nevím, Cole. Paní Kimmelová viděla vytetované šípy. Sobek žádné tetování neměl.“

„Tak si je namaloval a pak je zase smyl.“

„Byl jsem u toho, když jste se Sobeka ptal, jestli Dershe oddělal. Slyšel jsem, jak to Sobek popřel.“

Charlie znechuceně mávl rukou s cigaretou.

„To chcete podepsané doznání? O čem se to tu bavíme?“

„Chci fakta. Nemyslete si, že jsme celou tu dobu seděli na zadku, Baumane. Všechno, co Pike řekl o svém alibi, jsme si prověřili a vyšlo z toho přesně to, co jsem čekal – cancy. Po černém minivanu, Trudy a Mattovi ani stopa. Zamíchali jsme do šesti snímků Sobekovu fotografii, ale Amanda Kimmelová pořád ukazuje na Pikea.“

„Máme vražednou zbraň i motiv,“ prohlásil Branford. „Všechno ukazuje na Pikea.“

„Pikeova výpověď nebyla tajemstvím,“ řekl Charlie. „Sobek tam tu zbraň mohl hodit jen proto, aby zapadala do výpovědi. Jestli Dershe nezabil Sobek, proč byl o pár hodin později zavražděn Jesus Lorenzo? To je taky shoda náhod?“

„To je něco, na co už se Sobeka nezeptám, protože je po smrti. Podívejte se, Pike zachránil život Krantzovi i těm dvěma ženám, ale já nemůžu na Dershe zapomenout jen proto že jsme mu něco dlužni. Dejte mi nějaký důkaz, že to neudělal nebo že to byl Sobek, a budu o tom uvažovat.“

Charlie Bauman znovu mávl rukou, jako by zase nemohl uvěřit tomu, co Branford říká, a pak se soustředěně zadíval na Krantze. „Na něco se vás zeptám, poručíku. Vy jste na Pikea opravdu namířil zbraň po tom, co vás zachránil?“

„Ano, to jsem opravdu udělal.“

„Přesto, že vám zachránil život?“

„Zavraždil Eugenea Dershe a musí se z toho zodpovídat. Nezáleží na tom, co já cítím.“

„No, alespoň že něco cítíte.“

Moc už se toho nenamluvilo a všichni kromě Wattse za chvíli odešli.

„Dnes ráno jsme pochovali Samanthu,“ řekl mi. „Bylo tam přes tisíc policistů. Bylo to pěkně.“

„To věřím.“

„Jakmile se o Pikeovi něco dozvíme, dám vám vědět.“

„Díky, Stane. Vážím si toho.“

Když jsem se nad tím pak zamyslel, napadlo mě, že jediným důvodem, proč Stan Watts toho dne s Krantzem a Branfordem přišel, bylo, aby se se mnou podělil o pocit z posledního rozloučení se Samanthou Dolanovou a řekl mi, že ji doprovodilo přes tisíc policistů.

Neřekl bych, že přišel ještě kvůli něčemu jinému.

Mrzelo mě, že jsem tam nemohl být s nimi.

Další den jsem odešel z nemocnice.

Doktoři se mohli zbláznit, ale já už jsem nevydržel ležet v posteli, aniž bych věděl, co je s Joem. Doufal jsem, že je naživu, a byl jsem přesvědčen, že jestli to někdo mohl přežít, tak jedině on. Zrovna tak dobře jsem ale věděl, že jestli se Pike dostal do labyrintu strží a vyschlých koryt pouště, nemusí se jeho tělo najít celá léta.

Přestože jsem už spolykal tunu tablet proti bolesti, pořád jsem s tím obvazem nemohl řídit, takže jsem si vzal taxíka, aby mě do pouště odvezl. Vrátil jsem se k Paulettinu domu, pak jsem se nachal odvézt do Twentynine Palms a snažil jsem se představit si, o čem mohl Joe přemýšlet a kam asi tak mohl jít, ale nedařilo se mi to.

Prolezl jsem všechny okolní motely a benzinové pumpy a spořádal jsem tolik percocetu, že jsem z toho dvakrát zvracel.

Dalšího dne jsem se do pouště vrátil a následujícího dne znovu, ale nenašel jsem jedinou stopu. Za taxíka už jsem dal osm set dolarů.

Možná, že kdybych byl lepší detektiv, tak bych na něco narazil nebo bych našel jeho tělo – tedy pokud nebyl naživu nebo za sebou nezametal stopy.

Přesvědčovat se o tom druhém bylo lepší, než ho považovat za mrtvého.

Když jsem se neplazil pouští, prolézal jsem Santa Moniku a procházel si Joeovu trasu v noci i ve dne. Mluvil jsem s prodavači, surfaři, playboyi, kulturisty, s lidmi od úklidu a ze Stánků. Už ani nevím, kolik lidí jsem na ulici zastavil. V noci jsem si jeho trasu procházel tak často, že mi šlapky z Oceán Avenue nosily z domova koláče a z bufetu kafe. Možná to dělal ten obvaz. Všechny se mi na něj chtěly podepsat.

Moji kamarádi z FBI a z dopravního inspektorátu pořád ještě pátrali po černých minivanech i po Trudy a Mattovi, a dokonce jsem je přiměl k tomu, aby s tím začali otravovat své kolegy v jiných státech. Nic se nezjistilo a po nějaké době se i moji kamarádi nechávali zapírat. Myslím, že naše přátelství mělo určité hranice.

Osm dní po tom, co jsem odešel z nemocnice, jsem zavolal Stanu Wattsovi. „Je něco nového o Joeovi?“

„Zatím nic.“

„Mají už v laboratoři výsledky ze Sobeková pelechu?“

Jen vzdychl. „Člověče, vy se jen tak snadno nevzdáváte, co?“

„Tohle nevzdám do smrti.“

„Výsledky mají, ale moc se vám líbit nebudou. Poslali tam toho machra Chena. Přišil Sobekovi všechny oběti kromě Dershe. Je mi to líto.“

„Možná něco přehlédl.“

„Ten kluk je machr, Cole. Prohledal celý Dershův byt – hledal vlákna, která by tam mohl zanést Sobek, ale nenašel nic. Zrovna tak se snažil u Sobeka – hledal něco, co by mohlo pocházet od Dershe, ale taky vyšel naprázdno. Zkoušel laser, plynovou chromatografii a vůbec všechno možné, ale pořád nic. Taky jsem doufal, že najde něco, co by Sobeka s Dershem spojovalo, ale nepovedlo se to.“

Chen byl ten chlapík, který pracoval už nahoře u jezera. Vzpomínám si, jaký na mě jeho zpráva, když jsem ji četl, udělala dojem. „Myslíte, že byste mi mohl ty jeho protokoly poslat?“

„Do prdele, to bude dobrých dvě stě stránek.“

„Stačí mi jen jeho výsledky z Dershova bytu a z toho Sobekova pelechu. To ostatní nepotřebuju.“

„Máte fax?“

„Jo.“ nadiktoval jsem mu číslo.

„Vy jste si vážně bral taxíka a jezdil s ním po poušti?“ zeptal se.

„Jak jste se o tom doslechl?“

„Víte co, Cole? Vy jste úplně stejná krevní skupina jako Dolanová. Už vím, proč vás měla ráda.“

Pak zavěsil.

Zatímco jsem čekal na fax, znovu jsme si přečetl Chenovu zprávu od jezera a opět na mě zapůsobilo její detailní zpracování. Když jsem končil, už mi z faxu lezly nové protokoly a já jsem zjistil, že jsou skutečně vyčerpávající. Chen v Dershově domě a okolí posbíral přes stovku vláken a vzorků půdy a porovnal je se vzorky ze Sobeková bytu, oblečení, bot a auta, ale neobjevil nic, co by ty dva nějak spojovalo. Dershe nespojoval žádný fyzický důkaz ani s Joem Pikem, ale nezdálo se, že tohle by Krantze nějak trápilo.

Přečetl jsem si tu zprávu dvakrát, ale ke konci druhého čtení jsem podlehl pocitu, že ztrácím čas. Nezáleželo na tom, kolikrát ty stránky obrátím. Žádné nové důkazy se neobjevovaly a Chenovy důkazní závěry byly beze změny. Napadlo mě, že bych ten čas lépe využil pátráním po Trudy nebo cestou do pouště, když jsem si najednou uvědomil, že se zpráva od jezera a z Dershova domu v něčem liší.

Znovu jsem se do těch protokolů začetl, v naději, že najdu něco, čím bych Pikeovi pomohl, ale možná jsem hledal něco, co se v té zprávě nevyskytlo. Třeba jsem hledal to, co tam není.

Zatelefonoval jsem do laboratoře a vyžádal si k telefonu Chena.

Žena, která to zvedla, se mě zeptala: „Smím vědět, oč se jedná?“

Pořád jsem ještě přemýšlel o tom, co v té zprávě nestálo, když jsem jí odpověděl: „Řekněte mu, že je to kvůli Pikeovi.“

41

Nový, vylepšený John Chen

John Chen si vzal na leasing Porsche Boxstera – známého též jako „kočkolapa“ – téhož dne, kdy byl za svůj příkladný výkon při práci na místě vraždy Karen Garcíové povýšen. Nemohl si ho sice dovolit, ale došel k závěru, že člověk buď musí přijmout ten mizerný úděl, který mu byl přisouzen (a do kterého se ke všemu přímo narodil), nebo se ho musí zříct, a to jde jen tehdy, pokud sebere odvahu k činu. Takový byl nový, vylepšený John Chen, který sám sebe předělával podle hesla Co si můžu vzít, to je moje.

Nejdřív „kočkolap“, kočky už přijdou samy.

Zrovna jako do boxstera byl John Chen zblázněný do Teresy Wuové, studentky postgraduálu v oboru mikrobiologie na losangeleské univerzitě. Teresa Wúová v jejich laboratoři pracovala jako asistentka na částečný úvazek. Měla zářivě černé vlasy, pleť barvy rozehřátého másla a brýle v profesorských červených obroučkách, které Johnovi připadaly jako ta sexuálně nejpřitažlivější věc ze všeho, co kdy přišlo do módy.

Ještě zardělý po všech těch pochvalách, kterých se mu za práci u jezera dostalo, jel John zpátky do laboratoře, postaral se, aby se všichni dozvěděli o boxsteru a pak Teresu Wuovou pozval na schůzku.

Bylo to poprvé, co ji pozval, a teprve podruhé, co s ní vůbec mluvil. A bylo to teprve potřetí, co v sobě našel tolik odvahy, aby vůbec nějakou dívku pozval na schůzku.

Teresa Wuová se na něj zahleděla přes horní okraj červených obrouček, obrátila oči v sloup, jako by jí právě nabídl kus sendviče obloženého soply, a pak řekla: „Ale prosím tě, Johne. V žádném případě.“

Čubka.

Stalo se to před týdnem, ale součástí Johnovy nově objevené životní filozofie bylo ještě další heslo – Kdo se bojí, nešoustá. John strávil celých dalších sedm dnů tím, že sbíral odvahu pozvat ji na schůzku znovu, a zrovna se k tomu chystal, když zavolal nějaký Elvis Cole, který s ním prý chce mluvit.

Teresa zrovna odešla do školy a John položil telefon s pocitem znechucení. Nejenže ten telefonát zlikvidoval dnešní šanci na získání Teresy Wuové, ale Chenovi se nelíbilo, jak Cole naznačoval, že něco na místě činu opomenul. Ještě méně byl nadšený tím, že se od toho otravy nechal přemluvit k setkání u Dershova domu. Byl však přece jen zvědavý, čím ho může ten Cole překvapit. Kdyby se Johnovi podařil v Dershově případu průlom, který by se dostal na titulní stránky, Teresa Wuová by mohla změnit názor ohledně té schůzky. Jak by mohla odmítnout chlapa s boxsterem a se jménem, které se objevilo na titulní straně L. A. Times?

O čtyřicet minut později už John Chen se svým „kočkolapem“ zajížděl na příjezdovou cestu k Dershovu domu. Zaparkoval vedle zeleno-bílého taxíku. Výstražná žlutá policejní páska už byla ze dveří dávno odstraněna. Teď už to nebylo úředně zajištěné místo činu, ale jen lákadlo pro morbidní zvědavce.

Když Chen vypnul motor boxsteru, z taxíku vystoupil muž, kterému kvůli sádrovému obvazu odstávala jedna paže od těla. Vypadal jako číšník.

„Pan Chen?“ zeptal se ten člověk. „Jsem Elvis Cole.“

Směšnější jméno než Elvis si John Chen snad ani nedokázal představit.

Chen si Colea kysele prohlédl a pomyslel si, že z něj chce buď tahat rozumy, nebo má v úmyslu podstrčit mu nějaký falešný důkaz. „Vy jste Pikeův společník?“

„Přesně tak. Díky, že jste si na mě našel čas.“

Cole mu podal zdravou ruku. Nebyl sice tak mohutný jako Pike, ale jeho stisk byl nepříjemně pevný. Pravděpodobně to bude vydlabaný mozek z posilovny, s nadbytkem samčích chromozomů, který si hraje na soukromé očko jen proto, aby mohl terorizovat lidi. Chen mu rychle potřásl rukou a ustoupil. Zamyslel se nad tím, jestli může být Cole nebezpečný.

„Nemám moc času, pane Cole. Už před pěti minutami mě čekali v kanceláři.“

„Nebude to trvat dlouho.“

Cole vykročil uličkou podél Dershova domu, aniž by na Johna čekal, a Chen si uvědomil, že ho bez odporu následuje. Rozčilovalo ho to. Pořádní samci přece vedou, nenechávají se vést.

„Když jste zajišťoval stopy u jezera, stopoval jste střelce až na příjezdovou cestu pro hasiče. Tam jste zjistil, kde měl zaparkované auto,“ řekl Cole.

Chen přimhouřil oči. Automaticky se naježil k obrané, protože to stopování byla Pikeova práce, on se jen vezl. O tom se ve své zprávě pochopitelně nezmínil.

„A co?“

„V protokolu o pátrání na místě Dershovy vraždy není o vozidle vraha ani zmínka. Zajímalo by mě, jestli jste ho hledal.“

Chen pocítil současné vlnu úlevy i podráždění. Tak tohle je ten skvělý nápad, kvůli kterému se s ním ten chlap chtěl sejít. Vložil do hlasu co nejvíc jedovatosti, aby ten ubožák pochopil, že před sebou nemá jen tak nějakého úředníčka, co sbírá odpadky po mordech.

„Pochopitelně, že jsem ho hledal. Paní Kimmelová slyšela bouchnutí dveří auta před domem sousedů. Prohledal jsem ulici i obrubníky v okolí označeného místa a díval jsem se po otiscích pneumatik, ale nebylo tam nic.“

„Díval jste se po olejových kapkách?“

Cole to řekl jakoby jen tak mezi řečí, bez jakéhokoli náznaku výčitky, a Chen ucítil, jak rudne.

„Jak to myslíte?“

„V protokolu od jezera se zmiňujete o olejových kapkách, které byly na místě nalezeny. Vzal jste tam tenkrát vzorky a identifikoval olej.“

„Penzoil 10-40.“

„Jestliže vrahovo auto zanechávalo olejové stopy u jezera, pravděpodobně by po něm zůstaly stejné kapky i tady. Pokud bychom je našli, možná byste mohl dokázat, že pocházejí ze stejného vozu.“

Chen zrudl ještě víc. Obličej se mu rozhořel a zároveň ucítil pochmurné vzrušení. Cole měl přece jen nějaký trumf. Chen mohl porovnat typ, aditiva i koncentraci uhlíkatých částic, aby dal dohromady dva identické vzorky. Kdyby se mu to podařilo, znamenalo by to průlom v případu Dersh a záruku fotografie na titulních stranách!

Když ale došli na ulici, Chenovo nadšení ochladlo. Asfalt byl obnovován naposledy někdy v šedesátých letech a byl plný děr velkých jako hrnce. Kromě toho se na něm podepsal ničivý žár L. A. a síť tenkých prasklin po otřesech půdy.

V místech, kde podle Chena to auto parkovalo, jistě nějaké kapky na vozovku dopadly, ale mohlo by to být cokoli – olej z převodovky, kapalina z posilovače řízení, motorový olej, brzdová kapalina, chladicí kapalina, chrchel projíždějícího motocyklisty nebo ptačí lejno.

„Já nevím, Cole,“ prohlásil Chen. „Jsou to už dva týdny. Ať sem tu noc dopadlo cokoli, teď už to je poničené počasím, suchem a koly jiných vozů. Možná, že se to i smísilo s jinými látkami. Tady nebudeme schopni něco najít.“

„Když se nepodíváme, nebudeme mít jistotu, Johne.“

Chen kráčel podél okraje ulice, odkopával kamínky a mračil se jako čert. Ta mizerná ulice byla kropenatá jako po neštovicích. Přesto to ale byl zajímavý nápad, a kdyby z něj něco bylo, jeho přínos by mohl být až neskutečný. Sex s Teresou Wuovou.

Chen klesl do pozice, ve které se cvičí kliky, jak mu to ukázal Pike, a soustředil se na světlo na povrchu silnice. Všechno, co měl před očima, kromě světla, nechal odplynout někam do mlhy, a všiml si, že některé kapky se lesknou víc než jiné. Měly by být čerstvější. Chen se přesunul k obrubníku a představil si zaparkované auto. Terénní vůz stejný jako u jezera. Opět šel do vzporu ležmo a hledal stopy po kapkách. Vozidlo, které tu nějakou dobu stálo, by zanechalo ne jednu, ale víc kapek, které by se vzájemně překrývaly.

„Co myslíte?“ zeptal se Cole.

John Chen ztracený v asfaltu ulice ho nevnímal.

„Johne?“

„Hm?“

„Co si myslíte?“

„Podle mě je to rána naslepo.“

„Je tu něco jiného?“

John Chen se vrátil k boxsteru pro brašnu na důkazní materiál a zbytek odpoledne strávil odběrem vzorků a sněním o Terese Wuové.

42

Přesně čtyřiadvacet hodin poté, co okresní úřad státního návladního oficiálně zaregistroval mé usvědčení, jsem obdržel dopis od licenční komise státu Kalifornie, ve kterém mi oznamovali, že moje licence soukromého detektiva je zrušena. Zároveň byla ve schránce zpráva od policejní komise pro zbraně a střelivo, ze které jsem pochopil, že mi odebírají právo nosit zbraň. Tím tedy skončila Detektivní kancelář Elvise Colea. A já jsem skončil jako detektiv. Možná bych mohl začít pěstovat trávu.

O dva dny později mi doktoři sundali sádru a já jsem začal s doléčováním. Bolelo to víc než cokoli, co jsem do té doby poznal, teď dokonce ještě víc než ve chvíli, kdy jsem to dostal. Ruka mi ale fungovala a mohl jsem zase řídit. A taky už jsem konečně nevypadal jako pingl.

Poprvé od té přestřelky v poušti jsem si zajel do kanceláře, vyšlapal čtyři patra a sedl si za stůl. Tahle kancelář mi sloužila přes deset let. Znal jsem se s lidmi, kteří pracovali v kancelářích pojišťovny naproti přes chodbu, a s ženou, jíž patřila společnost obchodující s kosmetikou hned vedle, jsem dokonce jeden čas chodil. V hale jsem si v bufetu koupil pár sendvičů a hned jsem v místní bankovní pobočce vyřídil své účty. Joe tam měl také kancelář, ale ta byla prázdná. Nepoužíval ji a teď už možná nikdy nebude.

Díval jsem se na budík ozdobený vypoulenýma očima, se kterým jsem si kolikrát ve stavu naprosté bezradnosti povídal, a řekl jsem: „Nejspíš si tě vezmu do podkroví.“

Když zazvonil telefon, ohlásil jsem se: „Detektivní kancelář Elvise Colea. Ukončili jsme činnost.“

„Jak to myslíte, že jste ukončili činnost?“ zeptal se na druhém konci Frank García.

„To byl jen vtip, Franku. Jak je?“ Nechtěl jsem to rozebírat.

„Jak to, že jste nezavolal? Jak to, že jste se na mě nepřišli s tou půvabnou dámou podívat?“

„Moc práce, vždyť to znáte.“

„Jak se ta dáma jmenuje? Ta, co pracuje pro stanici Channel 8?“

„Lucy Chenierová.“

„Chci, abyste přišli oba na večeři. Jsem sám a chci mít kolem sebe své přátele. Přijdete?“

„Vadilo by vám, kdybych přišel jen já, Franku?“

„Něco se stalo? Nemluvíte zrovna nadšeně.“

„Mám strach o Joea.“

Frank chvíli mlčel, ale pak prohlásil: „Jo, některé věci můžeme ovlivnit a jiné prostě ne. Určitě jste v pořádku?“

„Jasně.“

S Lucy jsem si telefonoval každý den, ale naše rozhovory byly postupně stále kratší a méně časté. Nebylo mi z nich dobře a po nich mi bývalo ještě hůř. Lucy na tom byla pravděpodobně stejně.

Čas od času zavolal Stan Watts nebo jsem se mu ozval já, ale po Joeovi pořád nikde ani stopy. Osmkrát jsem se pokoušel sehnat Johna Chena a vždycky jsem mu nechal vzkaz, aby se mi ozval, jestli už zjistil něco z těch testů, ale nereagoval. Zůstával jsem v kontaktu s Joeovým obchodem se zbraněmi a dál jsem se snažil pátrat po záhadné dívce a černém minivanu, ale už jsem ve skutečnosti ani nečekal, že něco zjistím. Po nějaké době jsem si už připadal jako vetřelec ve svém vlastním životě. Všechno, co jsem považoval za neměnné, se změnilo.

Pak jsem jednou ve středu zatelefonoval své realitní agentce a ukončil jsem pronájem kanceláře. Detektivní kancelář Elvise Colea skončila se svou činností. Můj společník, má přítelkyně a teď i moje firma byli pryč a já jsem vůbec nic necítil. Možná, že když jsem přišel o licenci, vypařil jsem se i já, a proto jsem teď nemohl nic cítit. Napadlo mě, jestli náhodou nepřijímají v Disneylandu.

Ve čtvrtek jsem zaparkoval před domem Franka Garcíi a zamířil jsem ke dveřím v očekávání večeře. Otevřel mi Abbot Montoya, což mě překvapilo.

„Měli jsme s Frankem nějakou práci, takže mě pozval, abych zůstal,“ řekl mi. „Doufám, že vám to nevadí.“

„To vy víte líp než já.“

Zavedl mě do obývacího pokoje, kde seděl ve svém invalidním vozíku Frank.

„Ahoj, Franku,“ pozdravil jsem.

Neodpověděl mi. Jen tam tak chvíli seděl a usmíval se s vřelostí, která mi pronikla až do srdce.

„Jak to, že jsem se to musel dozvědět od jiných?“ zeptal se mě pak.

„Co?“

„To s tím ukončením činnosti nebyl vtip. Přišel jste o licenci.“

„O tom nemělo smysl mluvit, Franku. Jak jste to zjistil?“

„Od té půvabné dámy. Lucy Chenierové. Telefonovala mi to.“

„Lucy vám volala?“ To mě překvapilo.

„Vysvětlila mi, co se stalo. Řekla mi, že jste o ni přišel, protože jste pomáhal Joeovi zmizet.“

Pokrčil jsem rameny a nechal jsem ho naslouchat dozvuku vlastních slov. „Některé věci můžeme ovlivnit a jiné prostě ne.“ Nedělalo mi dobře o tom mluvit, a taky jsem o to nijak nestál.

Frank García mi podal obálku.

Vrátil jsem mu ji, aniž bych ji otevřel. „Už jsem vám to říkal. Nedlužíte mi ani floka.“

„To nejsou peníze. Otevřte to.“

Poslechl jsem.

Uvnitř jsem našel licenci soukromého detektiva pro stát Kalifornie spolu s povolením ke skiytému nošení zbraně. Přiložen byl i stručný, odměřený dopis podepsaný předsedou státní komise, v němž se mi omlouval za případné škody, které jsem utrpěl dočasnou ztrátou licence.

Podíval jsem se na Franka a pak na Abbota Montoyu. Znovu jsem si prohlédl licenci.

„Ale já jsem usvědčený zločinec. Na to je zákon.“

V očích Abbota Montoyi probleskla divoká pýcha a já jsem najednou viděl všechny ty páky, moc a sílu, které byly k zajištění těch věcí nasazeny. Napadlo mě, že měl možná pravdu, když říkal, že ani po všech těch letech nemají daleko ke gangu White Fence, k němuž zamlada patřili.

Pak řekl: „Temos tu corazón y tu el de nosotros. Para siempre.“

Frank mi stiskl paži stejně divoce, jako mě sevřel tenkrát v nemocnici. „Víš, co to znamená, příteli?“

Nebyl jsem schopen odpovědi. Dokázal jsem pouze zavrtět hlavou.

„Znamená to, že tě máme rádi.“

Přikývl jsem.

„Ta krásná ženská tě má taky ráda.“

Pak už jsem jen plakal a nemohl jsem přestat. Neplakal jsem kvůli tomu, co jsem měl, ale pro to, co jsem neměl.

43

O dva dny později už jsem věšel v kanceláři zarámovanou kopii nové licence, když zazvonil telefon. Napadlo mě nejdřív, že je to John Chen nebo Stan Watts, ale obojí byla mýlka.

Ozval se hlas jednoho z mužů, kteří pracovali v Joeově obchodě se zbraněmi: „Víte, kdo jsem?“

Tep mi vyletěl až nezdravě vysoko. Současné mi hrudník i záda pokryla souvislá vrstva ledového potu.

„Týká se to Joea?“

„Už jste někdy byl na té staré řídicí raketové základně nad Encinem? Na té, co ji předělali na park? Ta podívaná se vám bude líbit.“

„Je Joe v pořádku? Ozval se vám?“

„Ani náhodou. Joe je nejspíš po smrti. Jen jsem si myslel, že bychom se v tom parku mohli sejít a dát si na starého kamaráda panáka.“

„Jistě, to by šlo.“

„Ještě vám zavolám. Vemte s sebou aspoň basu.“

„Jak chcete.“

„Ozvu se.“

Zavěsil.

Zamkl jsem kancelář a za chvíli už jsem se řítil městem na západ k Mulhollandu.

Bylo krásné, jasné páteční ráno. Dopravní špička už pominula a já jsem si mohl vychutnávat jízdu, ale bylo by mi fajn, i kdyby byly ulice ucpané. Muselo jít o Joea nebo o nějakou zprávu o něm, takže jsem ujížděl a bránil se myšlenkám i pocitům. Možná proto, že mě děsila představa špatných zpráv. Někdy člověku nezbývá nic jiného, než oblbovat sám sebe.

Řídicí raketová základna byla vybudována nahoře v Santa Monica Mountains v době studené války. Dlouhou dobu to bylo přísně utajované radarové stanoviště, určené ke sledování sovětských bombardérů pro případ, že by mířily na Los Angeles. Dnes je to krásný přírodní park, o němž kromě vyznavačů horských kol a turistiky neví skoro nikdo. I ti, kteří to tu znají, se sem dostanou jen o víkendech.

Když jsem tam dojel, spatřil jsem na kraji silnice náklaďák Garcíovy společnosti na výrobu tortill. Zastavil jsem za ním, vystoupil jsem a spěchal do parku. Po kovových schodech obehnaných ochrannou sítí jsem se vydal rovnou na vyhlídkovou věž. Na ní kdysi sídlilo radarové středisko. Jižné z ní bylo vidět až k oceánu a severně přes celé údolí San Fernando.

Nahoře na plošině čekal Joe Pike.

I když jsem se snažil neobjímat ho moc pevně, cítil jsem, jak ztuhl. Byl bledý a hubenější než dřív. Jen bílá garcíovská pekařská košile vyvolávala dojem, že má ve tvářích zdravou barvu.

„To ti to ale trvalo, než ses ozval,“ řekl jsem. „Slyšel jsi někdy slovo ‚starosti‘?“

„Lízal jsem si rány v Mexiku.“

„Byl jsi v nemocnici?“

Zacukalo mu v koutku. „Ne tak docela. Co dělá ruka?“

„Ještě je ztuhlá, ale je to dobré. Větší starost mámb tebe. Potřebuješ něco?“

„Potřebuju najít Trudy.“

„Hledal jsem ji.“ Řekl jsem mu, co jsem věděl od Wattse a co potvrdilo i mé vlastní pátrání. V žádném systému neexistoval záznam o našem černém minivanu, o Trudy ani o Mattovi. Přiznal jsem i to, že nemám jedinou stopu.

Pike se zamyslel a přistoupil k zábradlí. „Policie hlídá můj byt i obchod. Zmrazili mi účty a zablokovali kreditní karty. Byli už i za Paulette.“

„Možná bys měl zase vyrazit na jih. Dříve nebo později najdu něco, oč bychom se mohli opřít.“

Pike zavrtěl hlavou. „Nehodlám se schovávat na jihu, Elvisi. Budu žít tady, ať to bude vypadat jakkoli.“

Já ti neříkám, aby ses tam jel schovávat. Jeď, abys zůstal na svobodě. Návrat sem znamená příliš velké riziko.

„Já to risknu.“

„A půjdeš zpátky do basy?“

Zkřivil ústa v nepříjemném úšklebku. „Do basy už nikdy nepůjdu.“

Pak se mi podíval přes rameno a napřímil se tak, že se mi naježily vlasy. „Jdou po nás.“

U Garcíova náklaďáku pomalu zastavil modrý sedan a hlídkový vůz. Z opačné strany se objevilo druhé policejní auto, které zastavilo uprostřed silnice. Nečekali jsme, až zjistíme, kdo přijel a co má v úmyslu.

Pike se svezl k zemi a už se řítil po točitých kovových schodech dolů. Byl jsem mu pořád v patách. Z plošiny nebylo vidět na schody a ze schodů zase dolů na zem, ale pokud bychom se dostali z vyhlídkové věže, měli bychom kolem sebe park, který se táhl na míle daleko do pustých hor, rozkládajících se na jih až k Sunset Boulevardu a na západ k moři. Kdyby se Pike dostal do okolních houštin, policie by ho bez psů či vrtulníků nemohla sledovat.

Když jsme se hnali ze schodů, řekl jsem mu: „K jihu vede horami stezka až k parcelám nad Sunset Stripem.“

„Znám ji.“

„Když půjdeš tamtudy, vyzvednu tě.“

Plánovali jsme zbytečně.

Když jsme seběhli ze schodů, čekal tam Harvey Krantz a dva příslušníci zásahové jednotky s automatickými puškami M16 v rukou.

Řezníci od zásahovky si Joea pojistili, jako by to byla rozzuřená kobra. Rozestavěli se do stran, aby mohli střílet všichni najednou, a černé pušky mířily ze tří metrů rovnou na Joeův hrudník. Za jejich zády další policista hlasitě oznámil naši pozici lidem na silnici.

Krantz sice nedržel zbraň, ale upřeně Pikea sledoval jako pohyblivý terč. Čekal jsem, že nám začne odříkávat práva nebo nám oznámí, že jsme zatčeni, že se na nás bude pást očima, ale zmýlil jsem se.

„Tak do toho, Pikeu,“ řekl Krantz. „Prostřílej se a možná se dostaneš pryč.“

Příslušníci zásahové jednotky se posunuli.

Pike stál s vahou přesunutou na špičky nohou a s rukama od těla. Vypadal tak uvolněně, jako by relaxoval v buddhistickém klášteře. Možná měl někde u sebe zbraň a uvažoval o tom, jestli by ji stačil vytáhnout a vystřelit dřív, než se ti policajti hnou. Přestože byl zraněný a slabý, mohl o tom přemýšlet. Ale možná by vůbec neuvažoval a rovnou jednal.

Krantz udělal krok vpřed a rozhodil ruce. „Nemám zbraň, Pikeu. Třeba mě dostaneš.“

Podíval jsem se z Krantze na Joea a hned mi došlo, že tu jde o něco víc než jen o pouhé zatčení. Policajti od zásahové jednotky si vyměnili nejisté pohledy, ale zbraně na Pikea mířily dál.

„Co je vám, Krantzi?“ Zdvihl jsem ruce. „Dej ruce nahoru, Joe. Sakra, zvedni ty ruce!“

Pike se nehýbal.

Krantz se usmál, ale byl to úsměv strnulý a odporný. Udělal další krok kupředu. „Čas běží, Joe. Jedou sem další.“

„Zvedni už ty ruce, krucinál! Když to neuděláš, Krantz vyhraje!“

Pike se nadechl, podíval se přes Krantze na specialisty ze zásahovky a promluvil k nim: „Zvedám ruce.“

A zvedl je.

„Zbraň mám za páskem pod košilí.“

Krantz se nehýbal.

„Krantzi, vemte mu už tu zbraň, krucifix!“ řekl jeden ze specialistů.

Krantz vytáhl svoji vlastní.

V ohybu stezky se objevil ztěžka odfukující Stan Watts. Když nás uviděl, zůstal stát.

Ten od zásahovky řekl: „Hej, Wattsi, vemte tomu parchantovi zbraň.“

Stan Watts si vzal Pikeův revolver, vzal si i můj a podíval se na Krantze, který pohupoval zbraní v ruce. „Co se sakra děje, Krantzi? Tys jim to neřekl?“

Krantz s námahou pohnul čelistmi, jako by drtil kyselý bonbon, a pořád nespouštěl zrak z Pikea.

„Chtěl jsem Pikea vystrašit. Doufal jsem, že nám poskytne záminku.“

„Vemte mu zbraň, Stane,“ řekl jsem. „Vemte mu tu zbraň, prosím vás.“

Watts se znovu podíval na Krantze a pak na zbraň, kterou držel. Krantzovy prsty vibrovaly po železe, jako by ho ani neposlouchaly. Stan Watts k němu přistoupil, odstrčil revolver stranou a prudce do Krantze vrazil.

„Jdi počkat do auta.“

„Jsem tvůj nadřízený!“

Watts řekl chlapům od zásahovky, že mají pohov, a nám oznámil, že můžeme dát ruce dolů. Olízl si rty, jako by mu vyschlo v ústech. „Zatčeni nejste. Branford stáhl obvinění. Slyšíš, Pikeu? Branford je zrovna teď s tvým obhájcem. V laboratoři zjistili, že Sobekovo auto bylo u Dershova domu. To stačí k tomu, abys byl z průseru venku.“

Sevřel jsem Pikeovu paži a držel jsem ho ze všech sil. John Chen nezklamal.

Krantz se kolem Wattse protlačil a namířil na Pikea ukazovák. Byl to přesně ten pohyb, jaký udělal tenkrát u jezera, když jsem ho uviděl poprvé. „Já seru na to, co tvrdí ti v laboratoři, Pikeu. Jsi vrah.“

„Přestaň s tím, Harvey,“ řekl Watts.

Krantz znovu ukázal prstem.

„Zabil jsi Wozniaka a nikdo mi nevymluví, že jsi zabil i Dershe.“

Znovu natáhl ukazovák, a tentokrát ho za něj Pike popadl tak rychle, že Harvey Krantz nepostřehl jediný pohyb. Když padal k zemi, zaječel a vzápětí se rozeřval: „Zatýkám tě, hajzle! To je napadení policisty! Jsi zatčen.“

Všichni tři jsme se na něj dívali, jak leží se zrudlým obličejem na zemi a řve. Pak mu Watts pomohl vstát a řekl: „Nikoho nebudeme zatýkat, Harvey. Jdi do auta a počkej tam na mě.“

Krantz ho setřásl a bez jediného dalšího slova odcházel.

„Hlídejte si ho, Wattsi,“ řekl jsem. „Ten sem přijel zavraždit Pikea. To, co řekl, myslel vážně.“

Watts zkřivil ústa, díval se, dokud Krantz nezmizel, a pak se otočil k Pikeovi. „Klidně by sis mohl stěžovat. Důvod by se našel.“

Pike zavrtěl hlavou.

„To je všechno?“ zeptal jsem se. „To prostě zapomeneme, co se tady stalo?“

Watts se na mě podíval a jeho obličej byl bez jakéhokoli výrazu. „A co se stalo, Cole? Přijeli jsme vám předat zprávu, a to jsme udělali.“

„Jak jste věděli, že jsme tady?“

„Všechny telefony, které používají Pikeovi zaměstnanci, byly nepřetržitě odposlouchávány. Lidi z odposlechu slyšeli, jak vám Pikeův člověk říkal o tomhle místě, a došlo jim to.“

Watts se ohlédl k silnici, kde v autě čekal osamělý Harvey Krantz.

Pak nám vrátil zbraně. Když Pike sáhl po svém revolveru, Watts ho ještě chvíli podržel. „To, co říkal Krantz o té zámince, jsou kecy. Prostě jenom zuří. Já jsem to tak nebral a on by taky nic neudělal. Bauman říkal, že nejste k zastižení, tak nás napadlo, že jestli je nějaká šance vás tu najít, měli bychom to zkusit.“

„No jasně, Wattsi,“ řekl jsem.

„Trhněte si nohou, Cole. Tak to prostě je.“

„Jistě.“

Watts zamířil za Krantzem a za chvíli už byli všichni policisté zpátky v autech. Silnici zahalila hnědá mračna prachu, když odjížděli. Harvey Krantz Pikea podle všeho tak nenáviděl, že byl přesvědčen o jeho vině a bylo mu jedno, čeho se mohla týkat. Taková nenávist člověka nejspíš přinutí dělat věci, které by normálně nedělal.

„Watts ať si říká co chce, ale Krantz to tak chtěl. Kdybys někomu chtěl říct, že už od tebe má pokoj, taky by sis s sebou vzal zásahovou jednotku? Nejspíš by ses sám ani neobtěžoval a někoho bys poslal. Kdyby Krantzovi nešlo o konfrontaci, mohl ti to vzkázat po mně, po Charliem a po chlapech z obchodu. Tobě už by se to doneslo.“

Pike bez komentáře přikývl a já jsem přemýšlel, jestli mě vůbec vnímá.

„Co teď budeš dělat?“ zeptal jsem se.

„Zavolám Paulette.“

„Tobě vůbec nevadí, co Krantz říkal o Wozniakovi? Ani to, že ti pořád dávají vinu?“

Pike pokrčil rameny, a tentokrát už jsem měl jistotu, že je mu to vážně úplně jedno.

„Ať si Krantz i všichni ostatní myslí co chtějí. Důležitější je to, co si myslím a co dělám já.“

Pak se zhluboka nadechl a tmavé brýle se obrátily ke mně.

„Chyběl jsi mi, Elvisi.“

Musel jsem se usmát.

„Jo, Josephe, taky jsi mi chyběl. Jsem rád, že jsi zpátky.“

Podali jsme si ruce a pak už jsem se jen díval, jak míří ke Garcíovu náklaďáku a odjíždí. Zůstal jsem stát v horkém větru a říkal jsem si, že je po všem, že Pike je doma a v bezpečí, ale i když jsem si to pořád opakoval, neměl jsem pocit, že by to bylo skončeno nebo vyřešeno.

Byli jsme teď všichni jiní. Svět se změnil.

Lámal jsem si hlavu tím, jestli budou naše životy někdy jako dřív, jestli budou stejně dobré, nebo jestli jsme teď horší než předtím.

Zlo si vybírá svou daň i v tomhle městě andělů.

Možná, že tady vůbec nejvíc.

Prožil jsem ve svém domě řadu let, ale teď už to můj dům nebyl. Nebylo to už to útulné hnízdo, ve kterém jsem se schovával, obklopené prohřátými lesy a měděným světlem zapadajícího slunce, sklánějícího se k horám. Stala se z něj obrovská jeskyně, ve které jsem poslouchal jen ozvěnu, když jsem přecházel z jedné místnosti do druhé a hledal něco, co jsem nemohl najít. Cesta do podkroví jako by pokaždé trvala celou věčnost. Pořád to bylo stejné. Je zajímavé, co dokáže odchod přítele. Ještě zajímavější je, že žena odejde hned, ale muž, kterého opouští, těch pár kroků neudělá za celou věčnost.

Nejspíš proto se teď taky usmíváš, Cole. Je to fakticky zábava.

Toho večera jsem zamkl dům a rozjel se křivolakými horskými silnicemi k Hollywoodu. Nejdřív se tu vždycky stmívá v kaňonech. V hlubokých úžlabinách se hromadí stíny, jak vysoké hřebeny zakrývají slunce. Něco vám poradím: Když za sebou necháte kaňony, znovu najdete světlo a máte šanci užít si ještě jeden den. Netrvá sice už tak dlouho, ale nikdo neřekl, že druhá šance počká.

Sunset Strip se hemžil fotříky v nových porsche a měšťáky, kteří přežvykovali kubánské doutníky za dvacet dolarů. Kolem nich se motaly snad miliony mladých žen s plochými břichy, na nichž zářily kovové kroužky v pupku. Nic z toho jsem nevnímal. Dcerušky z lepších kruhů postávaly kolem módních obchodů jako modelky. Nafintění blonďáci se shromažďovali před autosalony a společně s policisty z motocyklových hlídek se smáli posledním zprávám o vzůstajícím počtu umírajících narkomanů. Nic z toho jsem neviděl ani neslyšel. Soumrak přecházel v tmu a blížila se noc. Jel jsem až k oceánu, pak jsem zahnul k severu příkrými horskými průsmyky Malibu a pokračoval po dálnici na Venturu. Připadal jsem si nervózní a podrážděný a myslel jsem, že když pojedu dost dlouho, možná bych mohl najít řešení.

Miluju Los Angeles.

Je to obrovské město, které nás chrání snad už jen svou velikostí. Čtyři sta šedesát pět čtverečních mil. V celém katastru města jedenáct milionů bijících srdcí. Ať už hlášených nebo ne. Jedenáct milionů. Tomu už říkám anonymita. Holka, kterou znásilní pod nápisem Hollywood, není vaše sestra, kluk, který se válí na ulici v kaluži krve, není váš syn, fleky na zdech jsou jen bezduché novodobé městské umění. To je to naše bezpečí. Když se něco stane, stane se to někomu jinému. Jenže když ten člověk vyjde z vašich dveří, už to není někdo jiný. Jste to vy sám.

V Santa Monica Mountains jsem sjel z dálnice a zahnul jsem k východu na Mulholland. Byl tam klid a tma. I když je to vlastně střed města, jako by byl na tisíce mil daleko od městského ruchu. Suchý vzduch mě hladil jako čisté hedvábí a poušť voněla eukalypty a šalvěji. Ve světle reflektorů se mihl jelen. Z trávy u silnice mě sledovali kojoti s rubínovýma očima. Byl jsem unavený a napadlo mě, že bych se měl vrátit domů, protože celé to bezcílné bloumání je pitomost. Vrátit se domů, jít spát a žít dál. Zachraňovat svět můžu až zítra. A hledat všechny odpovědi, které potřebuji, také.

Zastavil jsem u krajnice, vypnul jsem motor a zíral do záplavy světel, která vyplňovala údolí. Tam dole byly dva miliony lidí. Všichni najednou by dokázali obejmout Měsíc. Červená koncová světla se hnala dálnicemi jako krev pulsující v ochablých tepnách. Nad Sherman Oaks kroužila policejní helikoptéra a cosi pod sebou ozařovala kuželem reflektoru. Další epizoda, do které jsem nechtěl patřit.

Vystoupil jsem z auta a posadil se na kapotu. Dal jsem si nohu přes nohu. Na vrcholku sloupu elektrického vedení seděla bachratá sova a prohlížela si mě.

Před měsícem jsem málem přišel o život. Totéž se stalo i mému nejlepšímu příteli a společníkovi, a já jsem od té doby nezažil den, kdy bych nepřemýšlel o tom, že odešel. Dnes mél k smrti zase jen krůček. Samantha Dolanová byla mrtvá, moje přítelkyně odešla a já jsem tu seděl ve tmě s nějakou sovou. Svět se změnil, jasně. Najednou se v mém nitru uprázdnila strašná spousta místa a já jsem nevěděl, jestli tu prázdnotu ještě někdy zaplním. Měl jsem strach.

Vzduch byl horký a dělal mi dobře. Když jsem tu byl poprvé, hned jsem si tohle místo zamiloval. Ve dne je Los Angeles obrovské hravé mládě, dychtící potěšit a hýřící úsměvy. V noci se stává pokladnicí plnou kouzel a snů. Stačí si ten svůj sen prostě ulovit. Jediné, co potřebujete, je kouzlo. Nemusíte se starat o nic než o přežití, ale takové je to všude. Přišel jsem na to právě tady, když jsem se sem poprvé dostal. Každý den tady na to přichází víc a víc lidí. Vždycky na to přicházeli a vždycky také budou. Proto je to sem táhne – pro tu pokladnici nadějí.

S Lucy bych to mohl zvládnout. Dal bych si život zase dohromady a zaplnil tu prázdnotu.

Sova zahoukala. Měl jsem pocit, jako by byla zvědavá, kdo se to tu motá.

„To jsem já.“

Znovu jsem nasedl do auta, ale domů jsem nejel. Pustil jsem si rádio a udělal si pohodlí. Už jsem nepotřeboval jezdit domů. Už jsem tam byl.

Los Angeles není konec. Je to začátek.

A tam jsem i já.

Obsah

Poděkování

Část první

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Část druhá

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43