Copyright © 2007 by Robert Crais

Translation © Viktor Faktor, 2008

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-178-6

Věnováno Lauren,

pro kterou by žádná oběť nebyla dost velká,

žádné projevy lásky přehnané

a na kterou rodiče už nemohou být pyšnější.

Poděkování

Aaronu Priestovi a literárním agentům Joea Pikea za realizaci.

Pat Craisové, nejobávanější redaktorce, za horlivou podporu ve chvílích, kdy se mi nedařilo.

Mým nakladatelům, Louise Burkeové a Davidu Rosenthalovi, za inspiraci, podporu, rady a dodávání sil.

Editorům Marysue Rucciové a Kevinu Smithovi za nápady, další dimenzi a hloubku, i za to, že mě často dokázali rozesmát. Jonu Woodovi, mému editorovi v Orionu ve Velké Británii, za jeho neochvějnou podporu za nepříznivé situace, kdy hrozilo, že nestihneme vydavatelské termíny.

Lauře Graftonové, ředitelce z Brilliance Audio, za nesmírnou pomoc.

Clay Fourrierovi z Dovetail Studio za zřízení a udržování mých webových stránek www.robertcrais.com. Carol Toppingové za vedení stránek a tvorbu našich informačních bulletinů. Clay a Carol mi umožnili udržovat báječné vztahy se čtenáři z celého světa.

Srdce čisté, stvoř mi, ó Bože, a ducha

přímého obnov u vnitřnostech mých.

– žalmy, 51:12

Pst! Klidně lež, má drahá, a spi.

Tvé lůžko stráží svati andělé!

– ISAAC WATTS

pike – štika: dravá ryba s podlouhlým tělem, známá svou rychlostí a agresivitou.

– OXFORDSKÝ VÝKLADOVÝ SLOVNÍK

Prolog

MĚSTO ANDĚLŮ

MĚSTO ANDĚLŮ

Město bylo její na jedinou hodinu, jen na jednu magickou hodinu, a pouze její. Onoho rána, kdy došlo k nehodě, mezi třetí a čtvrtou hodinou ranní, kdy byly ulice prázdné a andělé ji strážili, se řítila po Wilshire Boulevardu rychlostí sto padesáti kilometrů v hodině, aniž by v úseku zvaném Zázračná míle zpomalovala na červených světlech, jedna červená za druhou, všechny projížděla plnou rychlostí. Na tvářích se jí třpytily modré pruhy rozteklé řasenky.

Když později objasňovala, co dělala před nehodou, řekla policii, že byla v klubu na Yucce v Hollywoodu, v jednom z oněch klubů, u nichž se za dveřmi tlačíparapazziové. Strávila tam hodinu tím, že se snažila vyhnout jedné stárnoucí akční hvězdě a hovořila se známými (i lidmi z pojišťovacích fondů z West Side a s dlouhou řadou mladých lidí z Hollywoodu: herci, agenty a hudebníky, s jejichž jmény neměla později při výslechu na policii nejmenší potíže). Všichni se navzájem fotografovali mobilními telefony, posílali si vzdušné polibky a pózovali s nápoji v barvách duhy. Policejní seržant, který ji vyslýchal, povytáhl obočí, když mu řekla, že nic nepila, ale dechová zkouška to potvrdila. Jediný Virgin Cosmo, který ani nedopila. Tři ráno, to byla její čarodějná hodina. Zřízenci na parkovišti hodila za svůj Aston Martin stovku a přes červenou na křižovatce se řítila pryč. Opět bloků dál, úplně sama, zastavila uprostřed Hollywood Boulevardu a těšila se z brízy vanoucí hebce jako kašmír. Z kopců se linula vůně jasmínu a rozmarýnu. Motor tiše tikal, ale ona naslouchala, aby zaslechla Ucho. Klid města v tuto hodinu byl úchvatný.

Prohlňela si budovy a představovala si anděly na krajích střech, vysoké štíhlé anděly se svěšenými křídly, stojící bez sebemenšího pohybu. Dívali se, aniž by od ní něco očekávali, jako v nějakém věčném snu: Dáváme ti darem město, nikdo se nedívá, chovej se svobodně.

Jmenovala se Larkin Conner Barkleyová a bylo jí dvaadvacet. Žila v přepychovém podkrovním bytě v oné oblasti centra, kde bydleli začínající malíň a hudebníci z obou pobřeží, nedaleko řeky Los Angeles. Dům patřil její rodině.

Larkin šlápla na plyn a cítila, jak jí vítr zvedá vlasy. Zamířila na jih na Bore a pak na východ na Wilshire. Smála se a v očích měla vlhkost. Kolem ní se míhaly sloupy elektrického osvětlení a bylo jí lhostejné, zda jede na zelenou či na červenou. Při téhle divoké jízdě neslyšela troubení. Dlouhé vlasy barvy měděných mincí ji bičovaly a šlehaly. Zavřela oči, držela je dlouho zavřené, pak je prudce otevřela a rozesmála se, že dosud jede rovně…

–155–

–160–

–167–

– rozmazaný černý vůz se sklápěcí střechou za dvě stě tisíc dolarů, se šmouhou alabastrové kůže a měděnými vlasy Medúzy se divoce řítil městem. Vrhla pohled na MacArthurův park a pak viděla, jak se vynořila rychlostní silnice do Pasadeny a zeď oddělující centrum. Trochu zpomalila, jen trochu, protože se objevily automobily a ulice se zužovaly. Přelétla přes silnici a vnořila se do změti jednosměrných ulic v centru – Šestá, Sedmá, Čtvrtá, Devátá, Grand, Hill a Main. Odbočila tam, kde se jí chtělo, do jednosměrky v opačném směru, a ostře se rozjela k řece. Znovu zpomalila, teď už z nutnosti, protože všechno se náhle vlnilo a rozmazávalo…

V duchu si řekla, že je to kvůli suchému nočnímu větru a šlehajícím vlasům, tím, jak jí na konci osamělé cesty slzí oči, ale věděla, že to je vždycky stejné, ať už je vítr suchý či nikoli, ať už má vlasy spořádaně na ramenou nebo ve tváři. Po těch několik minut, kdy projížděla městem, mohla být a také byla sama sebou, ryze a opravdově sama sebou, aby vzápětí zjistila, že po zpomalení se znovu sama sobě ztrácí, opožďuje se, zatímco její opravdové já se svobodně pohybuje v prázdnotě noci někde vpředu…

Jela stále pomaleji po Almedě a rychlost odtékala jako krev z rány.

–105–

–95–

–88–

Larkin odbočila na sever na průmyslovou ulici, která vedla rovnoběžně s řekou. K jejímu domu zbývalo už jen pár bloků, když její airbag vybuchl. Aston Martin se roztočil a nakonec zůstal stát. Ve vzduchu se vznášel bílý prášek jako mlžný opar a sypal se jí na ramena a paže. Druhý automobil byl blyštivý přízrak, o nic skutečnější než stín v moři, švih lesklého pohybu, porušený závojem jejích slz – a potom náraz.

Larkin si rozepnula bezpečnostní pás a vyklopýtala z auta. Na chodníku stál stříbrný sedan značky Mercedes s promáčklým a ohnutým zadním nárazníkem. Na předních sedadlech seděli muž a žena, muž za volantem. Vzadu, nejblíže nárazu, byl další muž. Řidič pomáhal ženě, které krvácel obličej, a muž na zadním sedadle se pokoušel vstát, ale zatím se mu to nedařilo. Larkin pleskla do bočního okénka u řidiče.

„Jste všichni v pořádku? Můžu vám nějak pomoct?“ Řidič na ni tupě zíral, než ji skutečně spatřil, pak otevřel dveře. Nad levým okem měl řeznou ránu.

„Oh, Bože,“ vyhrkla Larkin. „Je mi to líto, moc mě to mrzí. Zavolám 911, aby poslali sanitku.“

Řidiči mohlo být kolem pětapadesáti, byl dobře oblečený a opálený, na pravé ruce mel veliký zlatý prsten a na levé krásné hodinky. Žena němě zírala na krev na rukou. Pasažér ze zadního sedadla se vysoukal ze dveří a padl na kolena. Hned se ale opřel o bok vozu a vyškrábal se na nohy.

„Jsme v pořádku,“ prohlásil. „Nic se nestalo.“

Larkin si uvědomila, že mobil nechala v autě. Musí těm lidem přivolat pomoc.

„Posaďte se, prosím. Zavolám…“

„Ne. Dovolte, abych si vás prohlédl.“

Muž ze zadního sedadla udělal krok, ale klesl na koleno. Larkin ho v záři předních reflektorů svého auta viděla úplně zřetelně. Měl velké oči a tak tmavé, že i ve světle vypadaly nadobro černé.

Spěchala ke svému vozu. Na podlaze našla mobil, a když vyťukávala 911, spatřila, že mercedes couvá z chodníku a zadní nárazník za sebou vleče po silnici.

„Hej, počkejte…!“ vykřikla.

Zavolala na ně znovu, ale nezastavili. Právě se pokoušela zapamatovat si jejich poznávací značku, když zahlédla, že muž ze zadního sedadla běží prostředkem ulice pryč odtud. Její zmatek prořízl plechový hlas z telefonu.

„Tísňová linka.“

„Mělajsem bouračku, autonehodu…“

„Byl někdo zraněn?“

„Ujeli. Ale ten muž, nevím…“

Larkin zavřela oči a tiše si odříkala číslo mercedesu. Bála se, že by ho mohla zapomenout, a tak vytáhla rtěnku, Cherry Pink Ice, a zapsala si číslice na paži.

„Potřebujete pomoc, paní?“

Larkin se udělalo mdlo.

„Paní, řekněte mi, kde jste.“

Larkin se pokoušela odpovědět.

„Paní, kde právě jste?“

Larkin si lehla na záda na studenou, tvrdou dlažbu. Temné budovy se nad ní choulily jako kněží v černých sutanách, sklonění v modlitbě. Pátrala po střechách, zda neuvidí anděly.

První hlídkový vůz přijel po sedmi minutách a sanitka o tři minuty později. Larkin se domnívala, že až policisté skončí s otázkami, bude moci odjet, ale její noční můra teprve začínala.

V následujících osmačtyřiceti hodinách se bude setkávat s agenty z ministerstva spravedlnosti a prokurátory Spojených států. Za šest dní se ji poprvé pokusí zavraždit. Po jedenácti dnech se setká s mužem, který se jmenuje Joe Pike.

Vše v jejím světě se mělo změnit. A začalo to oné noci.

První den

BUĎ VE FORMĚ

1

Dívka byla při vystupování z auta ve špatné náladě a tvářila se škaredě, aby viděl, že nenávidí ten zchátralý dům a sluncem rozpálenou ulici, v níž páchlo chilli a episote. Jemu ten anonymní dům vyhovoval. Když na ni čekal, prohlížel si okolní domy, zda pro něj nepředstavují hrozbu, a pročistil oblast stejně, jako by si jiný člověk pročistil hrdlo. Byl nápadný tím, že měl tričko s dlouhými rukávy. Na to slunce v Los Angeles příliš pálilo, jenže on neměl na vybranou. Pohyboval se opatrně, aby skryl to, co bylo pod tričkem.

„Lidi, co žijou v takovejch domech,“ prohlásila, „mívaj znetvořený děti. Tady já nezůstanu.“

„Nemluvte tak hlasitě.“

„Celej den jsem nic nejedla. Nejedla jsem ani včera a z toho smradu se mi dělá zle.“

„Najíme se, až budem v bezpečí.“

Když se k němu dívka připojila, dveře se otevřely a objevila se žena, o které mu Bud řekl, že je bude očekávat: byla podsaditá, měla velké bílé zuby, přátelský výraz v očích a jmenovala se Imelda Arcanová. Paní Arcanová se starala o několik obytných domů a rodinných domků v Eagle Rocku a Bud s ní už určitě všechno vyjednal. Doufal jen, že si nevšimne čtyř elegantních děr v jejich nárazníku z předchozího večera.

Otočil se zády k domu, aby si promluvil s dívkou.

„Vaše chování je moc nápadné. Přestaňte s tím. Bude lepší, když zkusíte být neviditelná.“

„Proč jsem nemohla počkat v autě?“

Nechat ji tam bylo nemyslitelné.

„Nechte mě, ať to s ní vyřídím.“

Dívka se rozesmála.

„To jsem teda zvědavá. Ráda se kouknu, jak si s ní poradíte. Jak ji okouzlíte.“

Vzal dívku za paži a zamířil s ní k domu. Ocenil, že s ním jde, aniž by ztropila scénu, a dokonce sklopila hlavu, jak jí nařídil. Přestože měla obrovské sluneční brýle a kšiltovku Dodgerů, chtěl ji dostat dovnitř co nejrychleji, aby už byla z dohledu.

Když došli k domovním dveřím, paní Arcanová se zeširoka usmála, aby je uvítala.

„PanJohnson?“

„Ano.“

„Dneska je pěkný vedro, co? Uvnitř je příjemně. Klimatizace funguje bezvadně. Jmenuju se Imelda Arcanová.“

Po té děsivé noční můře v Malibu sehnala kancelář Buda Flynna nový dům – zaplatila v hotovosti a řekla paní Arcanové vše, co potřebovala slyšet, což pravděpodobně nebylo mnoho. Měly to být snadno vydělané peníze – při uzavírání smlouvy žádné otázky, ale také žádní nejistí nájemci, kteří najednou zničehonic zmizí. Paní Arcanová ten pronájem zřejmě ani nenahlásila nepřítomnému majiteli. Shrábla jen Budovy peníze a řekla si, že má štěstí. Měli se s ní sejít jen proto, aby od ní převzali klíče.

Imelda Arcanová jim pokynula, aby vešli dovnitř. Muž váhal jen tak dlouho, aby si stačil prohlédnout ulici. Byla úzká a beze stromů, což bylo dobře. V obou směrech bylo dobře vidět, ale malé domky stály blízko u sebe, a to už bylo horší. Úzké uličky jsou za soumraku plné stínů.

Chtěl dostat paní Arcanovou co nejdřív pryč, ale ona se upnula na dívku, jako kdyby si měly navzájem co říct, a prováděla je domem. Ukázala jim dvě maličké ložnice a koupelnu, mikroskopický obývací pokoj a kuchyni, dvorek bez trávy. Pohlédl z každého okna na sousední domy a pak zadními dveřmi na plot ze zrezivělého pletiva, který odděloval dům od sousedního pozemku. Na dvorku tam byl uvázaný béžově a bíle skvrnitý pitbul. Ležel s tlamou na packách, ale nespal. Když ho muž uviděl, potěšilo ho to.

„Funguje televize?“ zeptala se dívka.

„Funguje. Je tu kabelovka. Všechno tu funguje, světla, voda, plyn, všechno co potřebujete, jenom telefon tady není. Snad to chápete. Na takový krátký pobyt se nevyplatí zřizovat linku.“

Varoval dívku, aby mlčela, ale ona se už pustila do hovoru. Skočil jim do řeči.

„Máme mobily. Stačí, když nám dáte klíče, a můžete jít.“

Paní Arcanová ztuhla a dala najevo, že je uražená.

„Kdy se nastěhujete?“

„Hned. Jen co dostaneme klíče.“

Paní Arcanová oddělila ze svého kroužku dva klíče a odešla. Poprvé toho dne zanechal dívku o samotě. Vyprovodil paní Arcanovou k jejímu autu, protože chtěl co nejrychleji přenést do domu jejich věci. Rád by zavolal Budovi, aby zjistil, co se vlastně stalo předchozí noci, ale především si chtěl být jistý, že dívka je v bezpečí.

Čekal u svého auta, dokud paní Arcanová neodjela, a pak se rozhlédl po ulici, oběma směry a také mezi domy, a všechno se zdálo v pořádku. Odnesl do domu svůj i dívčin batoh a tašku s rychlým nákupem z Rite Aid.

Televize už byla puštěná a dívka přepínala kanály, aby našla místní zprávy. Když vešel, rozesmála se a přitlumeným hlasem ho napodobila.

„Stačí, když nám dáte klíče, a můžete jít. To jste ji tedy okouzlil. Pochybuju, že na vás bude vzpomínat v dobrým.“

Vypnul televizi a podal jí tašku s nákupem. Nevzala si ho, naštvaná, že ji připravil o zábavu, a tak ho postavil na podlahu.

„Zkraťte si vlasy. Až budete hotová, najíme se.“

„Chtěla jsem vidět, jestli o tom nebude něco ve zprávách.“

„Když je puštěná televize, není nic slyšet. Potřebujeme slyšet, co se děje venku. Možná později.“

„Můžu stáhnout zvuk.“

„Jděte si raději ostříhat ty vlasy.“

Svlékl si košili a hodil ji na podlahu k venkovním dveřím. Kdyby šel znovu ven nebo někdo přišel ke dveřím, oblékl by si ji. Za pasem kalhot měl zastrčenou poloautomatickou pistoli Kimber ráže .45. Otevřel svůj batoh a vytáhl připínací pouzdro na kimber a ještě jednu zbraň v pouzdře, revolver Colt Python Magnum ráže .357 s čtyřpalcovou hlavní. Kimber si připnul na levou stranu opasku, python na pravou, abyje mohl současně křížem vytáhnout. Paní Arcanová to vidět nemusela, ale teď nechtěl riskovat, že by se ocitl beze zbraně.

Vzal roličku lepicí pásky a odešel do kuchyně.

„Kretén,“ ozvala se hlasitě dívka.

Ujistil se, že jsou zadní dveře zamčené, pak se přesunul do maličké ložnice; zavřel důkladně okna a stáhl rolety. Jakmile s tím byl hotový, odtrhl několik pruhů lepicí pásky a rolety jimi po celé délce i šířce přilepil na okna. Dole a po stranách je přichytil k parapetu a k rámům. Kdyby se někomu podařilo okno vysunout, uslyšel by, jak se žaluzie odtrhává. Pak vytáhl svůj nůž Randall, aby každou roletu v délce asi sedmi či osmi centimetrů vertikálně rozřízl, což postačovalo, aby mohl štěrbinu prsty roztáhnout a sledovat, jestli se někdo neblíží k domu. Právě když se tím zabýval, slyšel, že dívka jde do koupelny. Konečně začala spolupracovat. Věděl, že je vyděšená, jak z něho, tak z toho, co se stalo, takže ho vlastně překvapilo, že se mu snaží vyhovět. A zároveň ho to potěšilo, protože takhle by mohli zůstat naživu o něco déle.

Cestou k ložnici blízko domovních dveří prošel kolem koupelny. Stála před zrcadlem a stříhala si své husté vlasy barvy mědi. Držela je mezi prsty a lacinými nůžkami z Rite Aid je u hlavy odstřihovala na délku asi tak pěti centimetrů. Na umyvadle měla rozestavené laky a další přípravky na vlasy značky Clairol, rovněž koupené v Rite Aid. Spatřila ho v zrcadle a ohlédla se.

„Hnusí se mi to. Budu vypadat jako ze seriálu Melrose Plače.“

Na horní polovině těla měla jen podprsenku, ale dveře nechala otevřené. Džínsy za pět set dolarů jí seděly nízko na bocích pod usmívajícím se delfínkem skákajícím mezi důlky nad kostrčí. Podprsenka byla světle modrá a průsvitná, což byla ve spojení s její olivovou pletí dokonalá barva. Dívala se na něho a pohrávala si s vlasy, které nyní trčely vzhůru v nestejně dlouhých chumáčích. Načechrala si je, urovnala a pak si je prohlížela. Ustřižené vlasy se válely v umyvadle a na podlaze.

„Co takhle bílá?“ zeptala se. „Mohla bych si je odbarvit na platinovo. Udělá vám to radost?“

„Hnědá. To bude nenápadné.“

„Taky bych si je mohla udělat modré. To by bylo legrační.“

Otočila se k němu.

„To by se vám líbilo? Retropunk? Dočista jako v Melrose Place? Řekněte, že by se vám to líbilo.“

Odešel bez odpovědi do ložnice u hlavních dveří. Modrou barvu si nekoupila. Myslela si nejspíš, že tomu nevěnoval pozornost, ale on byl zvyklý věnovat pozornost všemu. Koupila si svědou, aby ze sebe mohla udělat blondýnu, a pak hnědou a černou. Zajistil a přelepil páskou okna v této ložnici stejně, jako to udělal v ostatních místnostech, a pak se vrátil ke koupelně. Teď v ní tekla voda a dívka se skláněla nad umyvadlem a rukama v průsvitných igelitových rukavicích si vtírala barvu do vlasů. Černou. Rád by věděl, jak dlouho barva vydrží, než se znovu objeví rudá. Vytáhl mobilní telefon, a zatímco přihlížel, zavolal Budu Flynnovi.

„Jsme na místě,“ oznámil. „Co se stalo včera večer?“

„Pořád ještě se to snažím zjistit. Zatím nemám nejmenší tušení. Vyhovuje ten nový dům?“

„Věděli, kde jsme, Bude. Rád bych věděl, jak na to mohli přijít.“

„Dělám na tom. A co ona? Je v pořádku?“

„Chci vědět, jak nás našli.“

„Nech toho, už jsem ti řekl, že na tom pracuju. Potřebuješ něco?“

„Chci vědět, jak nás mohli najít.“

Zaklapl telefon a díval se jak jí voda po páteři stéká až k delfínkovi, dokud si nezabalila vlasy do ručníku. Teprve pak ho spatřila v zrcadle a usmála se.

„Koukáte se mi na zadek.“

Pitbul zaštěkal.

Neváhal ani vteřinu. Vytáhl python a rozběhl se do zadní ložnice.

„Joe! Zpropadeně!“ křikla mu do zad.

V ložnici roztáhl prstem štěrbinu a dívka spěchala za ním. Pes stál a díval se na něco, co on zatím nemohl vidět.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Pst!“

Pes se díval na něco po jejich levé straně, ploché temeno hlavy měl zježené a zakrslé uši nastražené. Už neštěkal a zdálo se, že zkoumá okolí.

Pike se díval štěrbinou a naslouchal stejně pozorně jako pes.

„Co je?“ zeptala se šeptem dívka.

Pak se pitbul zuřivě rozštěkal a škubal sebou na řetěze.

„Jděte k předním dveřím, ale neotvírejte je. Běžte. Rychle,“ sykl Pike přes rameno, když kolem garáže procházel první muž. Už se to děje znovu.

Když ji strkal pryč, spadl jí z hlavy ručník. Hodil si přes rameno oba jejich batohy a vedl ji ke dveřím. Vyhlédl štěrbinou v roletě na předním okně. Jeden muž šel k domu po příjezdové cestě a další přes dvůr. Pike nevěděl, kolik jich venku je, ani kde se všichni nacházejí, ale rozhodně by nepřežili, kdyby se jim postavil uvnitř v domě.

Vzal její obličej do dlaní a přinutil ji, aby se na něho podívala. Musela ho pořádně vidět i přes clonu svého strachu.

„Sledujte mě. Nedívejte se na ně ani na nic jiného. Dívejte se na mě, ajakmile vám dám pokyn, rozběhněte se co nejrychleji k autu.“

Ani tentokrát nezaváhal.

Prudce otevřel dveře, namířil na muže na příjezdové cestě a dvakrát vystřelil. Hned nato zamířil na muže, který přecházel přes dvorek. Rychle vypálil dvě rány i na něho, takže čtyři výstřely zazněly jako dva – babum-babum. Pak se rozběhl doprostřed dvorku před domem. Nikoho dalšího neviděl, takže zamával na dívku.

„Běžte!“

Rozběhla se ze všech sil, přesně tak, jak si Pike představoval. Běžel pozpátku za ní, aby ji chránil svým tělem, a rozhlížel se, protože pitbul dosud nepřestal štěkat. Přicházeli zřejmě další chlapi.

Když se Pike dostal k tělům ležícím na zemi, poklekl a chvatně jim projel kapsy. Doufal, že najde náprsní tašku nebo nějaký průkaz, ale měli je prázdné.

Pak vyšel zpoza rohu na příjezdovou cestu třetí muž, spatřil Pikea a uskočil zpátky za roh. Pike vystřelil poslední dva náboje. Z okraje domu se vzneslo do vzduchu dřevo a omítka, ale ten člověk se už kryl a python byl prázdný. Téměř okamžitě se ale znovu vynořil a třikrát vystřelil – bapbapbap. Pikea minul, ale zasáhl džíp jako nos kladiva. Pike neměl čas ani zastrčit python do pouzdra. Upustil ho na zem, prudce vytáhl kimber, dvakrát vypálil a složil muže u domu na zem. Rozběhl se k autu. Dívka měla dveře u volantu otevřené, ale stála venku.

„Nastupte! Vlezte dovnitř!“ zařval na ni Pike.

Na rohu domu se objevil čtvrtý muž a párkrát rychle za sebou vystřelil. Pike palbu opětoval, ale on už se stačil skrýt.

„Do auta!“

Pike natlačil dívku dovnitř, vrazil klíček do zapalování a hnal svůj džíp kolem domu. Vyjel na ulici a sešlápl plyn až k podlaze.

„Jste v pořádku? Nic vám není?“

Zarudlýma a vlhkýma očima zírala před sebe. Znovu se rozplakala.

„Ti lidi jsou mrtví,“ hlesla.

Pike jí položil ruku na stehno.

„Larkin, podívejte se na mě.“

Zavřela oči a mnula si ruce.

„Právě zemřeli tři lidi. Další tři.“

Naladil svůj hluboký hlas na laskavý tón.

„Nedopustím, aby se vám něco stalo. Posloucháte mě?“

Nepodívala se na něho.

„Věříte mi?“

Přikývla.

Pike prosvištěl zatáčkou a zpomalil jen natolik, aby se vyhnul srážce. Pak znovu šlápl na plyn a vřítil se na rychlostní silnici. V domě v Eagle Rocku byli pouhých dvacet osm minut. Zabil další tři muže, a teď jsou na útěku. Znovu.

Bylo mu líto, že přišel o svůj Colt Python. Byla to dobrá zbraň. Včera večer je v Malibu zachránila, ale teď by je mohla zabít.

2

Hnali se na sever po sto jedničce. Pike ji nevaroval, když prudce odbočil ze čtyřproudové silnice na výjezd. Spadli z nijako cihla vhozená do vody.

Larkin vykřikla.

Dostali se na konec výjezdu a Pike prudce vjel do krajního proudu. Bylo slyšet klaksony a skřípění pneumatik, když se otáčel zpět, aby se jinou cestou vrátili tam, odkud přijeli. Dívka si pažemi tiskla kolena k tělu, sbalená do klubíčka, jak to prý dělají lidé v padajícím letadle.

Pike hnal džíp k dalšímu výjezdu, pak na poslední chvíli šlápl na brzdu, odbočil a díval se do zadního zrcátka.

Dívka zasténala.

„Přestaňte. Nechte toho, nebo se zabijeme.“

Vyjeli u Jihokalifornské univerzity; odpolední špička už začínala. Pike zabočil k benzince Chevron u výjezdu, objel stojany i budovu a prudce zastavil. Seděli se zapnutým motorem, Pike vkládal náboje do zásobníku kimberu a současně si prohlížel projíždějící auta.

V tuto denní dobu tady byl značný ruch. Pike zkoumal pasažéry v každém voze, ale nikdo se nechoval jako zabiják na lovu.

„Poznala jste ty muže u domu?“

„To je šílenství, vždyť zabíjíme lidi.“

„Ten na předním dvorku, běžela jste kolem něho. Viděla jste ho už předtím?“

„Nemohla jsem… Bože, bylo to hrozný… nedívala jsem se.“

Pike to vzdal. Neviděla ani ty dva, které zabil předtím, byly to pro ni jen padající šmouhy. Ani Pike si je moc neprohlížel: drsňáci kolem třicítky či o něco starší v černých tričkách a s pistolemi, jejichž podobu zkreslovaly pruhy světla a stínu.

Pikeův mobil začal vibrovat, ale on si ho nevšímal. Vycouval od konce budovy a rozjel se k rychlostní silnici, protože teď už si byl jistý, že je nikdo nesledoval.

O deset bloků dál odbočil k řadě obchodů v jednoposchoďovém bloku, k jednomu z těch míst, které každé dva měsíce krachovaly. Za posledním obchodem zajel do úzké uličky, ve které neviděl nic jiného než kontejnery a výmoly ve vozovce.

Vypnul motor, vystoupil, obešel džíp a otevřel dveře na straně spolujezdce.

„Vystupte.“

Nepohnula se dost rychle, tak ji vytáhl ven a držel zpříma, protože jinak by nejspíš upadla.

„Hej! Co to…? Přestaňte!?“

„Telefonovala jste někomu?“

„Ne“

Přitlačil ji bokem k džípu a hledal v jejích kapsách telefon. Snažila se ho odtlačit, ale ignoroval ji.

„Nechte toho… Jak bych asi mohla volat? Vždyť jsem byla pořád s vámi, vy šílenče. Přestaňte…“

Popadl z podlahy její tašku od Prady a vysypal obsah na sedadlo.

„Neblázněte! Nemám telefon. Vždyť jste mi ho sám sebral!“

Prohledal kapsičky v kabelce a pak si ze zadního sedadla přitáhl její batoh.

„Nikomu jsem nevolala! Žádný telefon nemám!“

Pike dokončil prohledávání jejích věcí, zadíval se na ni a přemýšlel.

„Co se děje? Co na mě tak zíráte?“

„Našli nás.“

„Já ale nevím, jak nás našli!“

„Chci se kouknout na vaše boty.“

„Cože?“

Zatlačil ji zpátky do džípu a vyzul ji boty. Tentokrát se nebránila. Zůstala ležet na sedadle a dívala se, jak jí zvedá nohy.

Byl by rád věděl, zda na ni nenalepili transpondér. Možná ji sledovali od začátku, a proto o ni šerifové a Bud Flynn málem přišli. Pike si prohlédl podpatky jejích bot a pak zkoumal její pásek a kovové knoflíky na džínách.

„Tohle se vám líbí?“ zeptala se.

Pike si jejího úsměvu nevšímal. Byl nestoudný a dokonalý.

„Chcete, abych si svlíkla kalhoty?“

Pike se vrátil k jejímu batohu a ona se rozesmála.

„Chováte se jako cvok. Tohle jsou moje věci. Od chvíle, kdy jsem šla za policejními úředníky, jsem je ani na okamžik neztratila z dohledu, vy kreténe. Proč proboha něco neřeknete? Proč se mnou nemluvíte?“

Pike nevěřil, že by mohl něco nalézt, ale prověřit to musel, a tak to dělal a nevšímal si jí. Naučil se to u námořní pěchoty – jednou jste si nevyčistili pušku a vzpříčil se náboj, jednou jste neupevnili přezku páskem nebo nezajistili řemení a ten zvuk způsobil, že vás zabili.

„Chcete snad zůstat tady? Je to tu vůbec bezpečné? Chci jet domů.“

„Doma vás skoro zabili.“

„Teď jsem s vámi, a skoro mě zabili už dvakrát. Chci domů!“

Pike vytáhl mobil a podíval se, zda nemá nějaké zprávy nebo nepřijaté hovory. Bud Flynn mu volal třikrát. Pike mu zavolal zpátky a přemýšlel, jestli je nemohli najít prostřednictvím jeho telefonu, podle trojúhelníkového signálu mezi mobily. Aby ho ale našli, museli by znát jeho číslo a to měl Bud. Jestliže ho znal Bud, mohli ho znát také.

Bud to vzal okamžitě.

„Pořádně jsi mě vyděsil. Když jsi to nebral, začínal jsem si myslet, že tě oddělali.“

„Znovu nás vyšťourali.“

„Vypadněte odtamtud. Kde jste teď?“

„Poslyš, chce se vrátit domů.“

Když to Pike říkal, díval se na ni a ona na něho.

Bud hned neodpověděl, ale když to pak udělal, měl laskavý hlas.

„Hlavně že to dobře dopadlo. Teď se uklidněte. Je v pořádku? Právě teď nemáte žádný problém?“

„Teď už ne.“

„Chci se jen ujistit, že to správně chápu. Mluvíš o domě v Malibu, nebo o domě, do kterého jsem vás poslal potom? O domě v Eagle Rocku?“

Bud je včera večer poslal do bezpečného útočiště v Malibu, a když tam došlo k přestřelce, našel pro ně útulek v Eagle Rocku.

„O Eagle Rocku. Našel jsi mi dva špatný domy, Bude.“

„To není možný. O tomhle domě se nemohli dozvědět.“

„Tri další muži jsou mrtví. Podrží mě federálové nebo ne? Potřebuju mítjistotu, Bude.“

O dvou mrtvých v Malibu už Bud věděl. Federálové ječeli, ale slíbili, že budou před místní policií Pikea a dívku krýt.

„Promluvím si s nimi,“ slíbil Bud, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

„Udělej to rychle. Přišel jsem o jednu pistoli. Když si policie prověří její číslo, dovede ji to ke mně.“

Bud hvízdl, ale znělo to spíš unaveně než rozzlobeně. Pike na něj netlačil, protože věděl, že uvažuje.

„Tak dobře. Poslouchej. Ona se teda chce vrátit domů?“

„Jo.“

„Dej mi ji.“

Pike podal dívce telefon. Přiložila si ho k uchu, ale vypadala nejistě. Chvilku poslouchala a pak řekla:

„Hrozně se bojím. Nemůžu se vrátit domů?“

Pike znal odpověď ještě dřív, než mu vrátila telefon. Stáli v uličce v jihovýchodní části Los Angeles, venku bylo kolem 32°C a dívka se třásla zimou. Nad těmihle končinami dosud přelétala v soukromém rodinném letadle Gulfstream, a teď byla tady, na špatném místě a ve špatnou dobu, a pravděpodobně poprvé v životě se snažila udělat správnou věc. A to znamenalo zůstat s ním.

Pike si od ní bral telefon právě v okamžiku, když se na vzdáleném konci uličky objevil nějaký automobil. Okamžitě se postavil mezi dívku a přijíždějící vůz, dokud nezjistil, že za volantem sedí mladá Latinoameričanka, tak malá, že musela natahovat krk, aby vůbec viděla přes volant.

Pike si zvedl telefon k uchu.

„To jsem už zase já.“

„Dobře, poslouchej – souhlasí s tím, že zůstane s tebou. Myslím, že je to tak nejlepší, a totéž si myslí i její otec. Najdu vám další dům…“

„Dům si můžeš nechat. Už jsi zjistil totožnost těch chlapů z Malibu?“

„Musíme vás dostat do bezpečí. Zajistím nový dům a –“

„Tvoje domy nestojí za nic.“

„Joe…“

„Už dvakrát nás v těch tvých domech objevili. Teď seženu důmjá…“

„Nemůžeš mě z toho vynechat. Jak se pak dozvím –?“

„Dals ji mně, Bude. Teď je moje.“

Pike ukončil hovor. Dívka ho v rozpálené uličce pozorovala.

„Teďjsem vaše? To jste myslel vážně?“

„Jestli se chcete vrátit domů, odvezu vás tam. Záleží na vás, ať si o tom myslí cokoli. Udělám, co budete chtít.“ Pike věděl, že o tom přemýšlí. Pak pokrčila rameny. „Zůstanu s vámi.“

„Nastupte si.“

Pike jí pomohl do džípu a prozkoumal oba konce uličky. Už se chtěl rozjet, ale pak mu došlo, že jeho džíp je teď vlastně spíš přítěží. Policie se nakonec dozví, že pistole patří jemu a že do toho byl zapletený, ale jestli má nějaký svědek v Eagle Rocku číslo jeho vozu, mohou už teď policisté klidně pátrat po červeném džípu Cherokee. Pike se jim toužil vyhnout, ale nemohl tady jen tak sedět. Nejste-li v pohybu, snadno se můžete stát něčím terčem.

Ulička byla prázdná. Právě v tomto okamžiku a na tomto místě byli Pike i dívka neviditelní. Kdyby se mu podařilo udržet to tak i nadále, mohla by přežít.

3

Pike zajel do Bristol Farms na Sunsetu a zaparkoval co nejdál od křižovatky, aby jejich džíp nebyl vidět.

„Co chcete udělat?“ zeptala se.

„Musím někomu zavolat. Vystupte.“

„Proč nezavoláte z auta?“

„Svému mobilu nevěřím. Vystupte si.“

„Nemůžu počkat uvnitř?“

„Ne.“

Pike se obával, že by ji mohli poznat i s novou barvou vlasů a slunečními brýlemi, ale také toho, že by si to mohla rozmyslet, dát se na útěk a přijít o život. Znali se navzájem pouhých šestnáct hodin. Byli si cizí. Larkin oběhla džíp a dostihla ho.

„Komu voláte?“

„Potřebujeme jiný auťák a místo, kde bychom se schovali. A taky se musíme něco dozvědět o lidech, kteří se vás snaží zabít. Pokud už jde po nás policie, budeme na to muset jinak.“

„Jak jinak? Co uděláme?“

Pike už byl z těch řečí unavený, takže mlčel. Prošel s ní kolem stánku s květinami před samoobsluhou a zavedl ji k telefonním automatům. Do jednoho nastrkal čtvrťáky.

Larkin se do něho zavěsila, jako by ji mohl odvát vítr, kdyby nebyla připoutaná. Pohlédla na samoobsluhu.

„Chci něco k jídlu.“

„Teď na to není čas.“

„Mohla bych něco koupit, než skončíte hovor.“

„Později.“

Pike vlastnil malý obchod se střelnými zbraněmi v Culver City, nedaleko od svého bytu. Měl pět zaměstnanců: čtyři muže a jednu ženu – dva pracovali na plný úvazek a zbývající tři byli bývalí policisté.

Po druhém zazvonění se ohlásil Ronnie.

„Obchod se střelnými zbraněmi.“

„Zavolám za dvě minuty,“ řekl Pike a zavěsil.

Larkin mu stiskla paži.

„Kdo to byl?“

„Pracuje pro mě.“

„Je to taky osobní strážce?“

Pike neodpověděl a sledoval velkou ručičku na svých rolexkách. Ronnie půjde vedle do prádelny a tam jeho hovor vezme.

Zatímco Pike čekal, minuli je cestou ze samoobsluhy dva mladíci, ani jednomu ještě nebylo třicet. Jeden z nich přejel Larkin pohledem od hlavy k patě, zatímco druhý jí zíral do obličeje. Pike přemýšlel, jestli ji mohl poznat. Na parkovišti však bez ohlédnutí nastoupili do černého audi, a Pike usoudil, že nikoli.

„Příště už to nedělejte,“ zavrčel na ni.

„Co?“

„Oční kontakt jako s těmihle dvěma chlapy. Už nikdy.“

Pike měl pocit, že mu chce něco říct; stiskla rty a dívala se na samoobsluhu.

„Už bych si opravdu dala něco k jídlu.“

Přesně po dvou minutách Pike zavolal a Ronnie to zvedl. Pike mu stručně vylíčil situaci a pak mu nakázal, aby zavřel obchod a poslal všechny domů. Muži, kteří chtěli zabít Larkin, téměř jistě vědí, kdo Pike je, když zaútočili na domy, v nichž se skrývali, ale k tomu, aby našli dívku, to vědět nepotřebovali. Teď, když s ní zmizel, se ji budou pokoušet najít tak, že budou hledat také jeho, což je přivede k dalším lidem v jeho životě jako překrývající se vlnky, kdy každá povede k další a rozbije ji.

„Rozumím,“ odpověděl Ronnie. „Potřebuješ něco?“

„Auto a mobil. Sežeň jeden z těch předplacených mobilů, které prodávají v Best Buy nebo Targetu.“

„Jasně. Pokud jde o auto, můžeš používat můj starý lexus. Vyhovoval by ti?“

Ronnieho lexus už měl dvanáct let. Jeho manželka ho dalajejich dceři, která ale byla na škole, na právech, takže auto většinou stálo na parkovišti. Bylo tmavozelené.

Pike požádal Ronnieho, aby lexus nechal za pětatřicet minut stát u Albertsons. Měl ho tam postavit a odejít. Třicet pět minut by mělo Pikeovi stačit k tomu, aby se stavil v bytě a potom se zbavil džípu.

„Ronnie,“ dodal ještě Pike, „než zamknete obchod, zapni bezpečnostní kamery. A už se tam nevracej. Ať se tam nevrací nikdo, dokud se zase neozvu.“

„Možná by bylo lepší nechat otevřeno. Kdyby se ti tví kámoši objevili, mohli bychom to s nima vyřídit.“

„Mohla by se objevit i losangeleská policie.“

„Rozumím.“

Pike zavěsil a okamžitě odvedl Larkin k džípu. Závratně ubíhající minuty mu připadaly jako závod, ve kterém prohrává. Jakmile se střetnete s nepřítelem, je rozhodující rychlost. Rychlost znamená život.

Zatahala ho za paži.

„Jdete moc rychle.“

„Čeká nás spousta práce.“

„Kam pojedeme?“

„Do mého bytu.“

„A zůstaneme tam?“

„Ne. Přijdou tam i ti zabijáci.“

Pike bydlel v rozlehlém obytném komplexu v Culver City, asi kilometr od moře. Areál obklopovala zed se štukovou omítkou a k branám bylo třeba mít magnetickou kartu. V každém domě byly čtyři byty a uprostřed komplexu se nacházely dva tenisové kurty a společný bazén, což ovšem Pike nikdy nevyužíval. Bydlel v domě v zadním rohu, zakrytém jinými domy.

Pike jel přímo ke komplexu, ale dovnitř nezajel. Objížděl zvenčí zeď a díval se po někom, kdo by sledoval brány nebo čekal na jeho džíp. Vůbec se mu nezamlouvalo brát dívku do bytu, ale domníval se, že čas, kdy má ještě možnost se dostat domů, se rychle krátí.

Objel zed ještě jednou, pak zahnul k zadní bráně a otevřel ji svou kartou.

Larkin si prohlížela domy.

„Není to tady špatný. Asi jsem si myslela, že žijete v nějaký odporný krysí díře. To si osobní strážci tolik vydělávají?“

„Skrčte se na podlahu pod palubní desku,“ nařídil jí Pike.

„Dostanu u vás konečně něco k jídlu? Něco snad doma máte, nebo ne?“

„Vy zůstanete v autě.“

Přestože se na ni nedíval, věděl, že vyvrátila oči v sloup, ale poslechla a přikrčila se na zem.

„Když už mě muži požádají, abych něco takového udělala, obvykle je k tomu vede jiný důvod.“

Pike se na ni úkosem podíval.

„Vtipný.“

„Proč se tedy nezasmějete? Copak se osobní strážci nikdy nesmějí?“

„Nejsem žádný osobní strážce.“

Pike zajel na malé parkoviště, kde vůz obvykle nechával. Stála tam jenom další tři auta – všechna znal. Zastavil, ale nepřeřadil na neutrál ani nevypnul motor. Kolem domů rostly palmy, ibišky a pěkné caesalpinie. Mezi palmami se vinuly betonové cestičky. Pike zkoumal hru odstínů zelené a hnědé i jiných barev na pozadí zdi se štukovou omítkou a střech ze španělských tašek.

„Co se děje?“ chtěla vědět Larkin.

Pike neodpověděl. Nic mimořádného neviděl, takže ještě kousek popojel a vypnul motor. Mohl vzít dívku s sebou, ale bez ní to půjde rychleji.

Vytáhl pistoli.

„Za půl minuty jsem zpátky.“

Zavrtěla hlavou.

„Nesnáším střelný zbraně.“

„Zůstaňte tady a nehýbejte se.“

Pike vyklouzl z džípu dřív, než stačila odpovědět, a odklusal ke svým dveřím. Zkontroloval oba zámky, ale žádnou známku poškození nenašel. Vešel dovnitř a zamířil rovnou k poplašnému zařízení, které si zabudoval do stěny. Zapnul bezpečnostní kameru, která sledovala vstup do jeho domu a přízemí.

Nastavil alarm a rozběhl se zpět k džípu. Larkin se stále ještě krčila pod palubní deskou.

„Co jste tam dělal?“ zeptala se.

„Nic o těch lidech nevím. Kdyby sem přišli, budeme znát jejich podobu a já tak budu mít něco, s čím už se dá pracovat.“

„Už můžu ven?“

„Můžete.“

Když projížděli zadní bránou, v zadním zrcátku nikoho neviděli. Pike odbočil k Albertsons.

Larkin se vysoukala zpod palubní desky a připoutala se na sedadle. Zdálo se, že už se trochu uklidnila. Pike z toho měl radost. I on se nyní cítil lépe.

„Kam jedeme teď?“ chtěla vědět.

„Vyměnit auto a pak na bezpečné místo, kde zůstaneme. Máme ještě spoustu práce.“

„Když tedy nejste osobní strážce, co vlastně jste? Bud řekl mýmu tátovi, že jste bývalý policajt.“

„To už je dávno.“

„Co teda děláte teď? Když se vás někdo zeptá, čím jste, dejme tomu na nějakým večírku nebo v baru, třeba nějaká žena, která se vám líbí, co jí odpovíte?“

„Že jsem obchodník.“

Larkin se zasmála, ale byl to neupřímný, křečovitý smích.

„Vyrůstala jsem mezi obchodníky. Vy žádný obchodník nejste.“

Pike by ji rád zarazil, aby přestala mluvit, protože věděl, že strach, který si nese v sobě, žhne jako uhlíky, když do nich foukáte, a klábosením se všechno může jen víc rozhořet. Teď byl klid, a klid na bojišti je to nejhorší, co může být. Můžete být v pohodě, když se rozpoutá peklo, ale v okamžicích, kdy máte čas přemýšlet, se třesete jako mokrý pes ve větru. Pike měl neblahé tušení, že se cítí právě jako ten pes.

Dotkl se jejího temene. Zachvěly se jí rty, a Pike věděl, že měl pravdu.

„Ať už jsem cokoli, neublížím vám a ani to nedovolím nikomu jinému.“

„Slibujete?“

„Tak to prostě je.“

Pohladil její vzhůru trčící vlasy, dosud drsné z nové barvy, ale ona nezmlkla.

„Myslíte si zřejmě, že vás pořádně neposlouchám a ničeho si nevšímám, ale já vím, co chcete. Mohli bychom odjet z Los Angeles a zašít se na nějakém místě, jako je třeba Bisbee v Arizoně, ale o to vy nestojíte. Vy se nehodláte jenom schovávat, ale chcete je dostat dřív než oni nás. Proto chcete mít jejich fotky. Chcete je sejmout.“

Pike se soustředil na řízení.

„Říkal jsem vám, že nejsem osobní strážce.“

Konečně se odmlčela a Pike jí za to byl vděčný.

4

Zelený lexus stál na parkovišti ve třetí řadě, jen další auto v moři anonymních vozidel. Pike zaparkoval džíp na nejbližším možném místě, ale motor nevypnul. Hledal cosi pod palubní deskou. S praktickou zdatností vylovil nylonovou síťovku a pak hodil Larkin do klína pistoli Smith & Wesson ráže .40.

„Dejte si to do kabelky.“

„Ani se toho nedotknu. Už jsem vám řekla, že střelný zbraně nesnáším.“

Sáhl pod palubní desku na straně spolujezdce a vytáhl kapesní Berettu ráže .380. Potom tam zašátral znovu a našel krabici z umělé hmoty s naplněnými zásobníky do obou zbraní. To všechno jí taky hodil do klína.

„Proboha, vy jste úplnej šílenec!“ vyjela.

Nakonec vytáhl zpod palubní desky ještě plastovou tašku, ve které byly dva tisíce dolarů, kreditní karty a řidičský průkaz s jeho fotografií, ale s jménem Fred C. Howe. I tu jí položil do klína.

„Jsou tam peníze. Ty si asi strčíte do kabelky raději.“

Nakonec zhasl motor a vystoupil, aniž by na ni čekal. Nesl jejich batohy k novému autu a nejdříve ze všeho šel k přednímu kolu, kam Ronnie schoval klíčky. Naložil zavazadla, džíp zamkl a klíčky schoval na stejné místo pod pneumatiku. Ronnie si pro džíp později přijde a nechá ho za jejich obchodem se zbraněmi.

Larkin ho sledovala se založenýma rukama.

„A co uděláme teď?“

„Nejdřív si nastupte do auta.“

„A co kdybychom se už trochu najedli?“

„Dočkáte se.“

Pike si nacpal kimber pod pravé stehno, pažbou nahoru, aby byl připraven k použití. Nastartoval, aby šla klimatizace, a zvedl nový mobilní telefon. Ronnie ho se dvěma předplacenými kartami a lístkem nechal na podlaze u řidiče. Byla tam i nabíječka, která se dala zastrčit do zásuvky v autě, druhá nabíječka pro použití v domě, sluchátka a handsfree sada. Ronnie už mobil uvedl do provozu a Pike měl k dispozici dva tisíce minut volání. Na lístku bylo napsané nové číslo mobilního telefonu.

„Umírám hlady,“ ozvala se Larkin. „Nemohli bychom se už, prosím vás, najíst?“

Pike chvíli zkoumal mobilní telefon, pak začal couvat z parkoviště a zároveň vyťukával číslo kamarádky z realitní kanceláře.

„Díkybohu. Konečně!“ prohlásila Larkin. „Už se mi hlady kroutí žaludek.“

„Ještě ne.“

Larkin zrudla zlostí.

„To snad ne. Už toho mám dost. Mám hlad a chci se najísl“

Pike ale musel sehnat místo, kde by se mohli schovat. Uvažoval o nějakém motelu, ale tam by byli v kontaktu s lidmi a to by bylo nebezpečné. Potřebovali soukromí v nějaké čtvrti, kde bylo nepravděpodobné, že by divku někdo poznal. Potřebovali se někde ubytovat bez zbytečných otázek, což znamenalo, že se nemohou obrátit na neznámé lidi. Kdysi pomohl jedné ženě z realitní kanceláře vyřešit problém s neurvalým exmanželem a později jejím prostřednictvím koupil několik nemovitostí.

Jakmile ji měl na telefonu, vysvětlil, co pro něj může udělat. Larkin se s pažemi založenými na hrudi opírala se vzdorným výrazem o dveře.

„Pomoc! Pomozte mi!“ rozkřičela se naplno. „Chce mě znásilnit! Pomoc!“

„Co se děje?“ chtěla vědět žena u telefonu.

„Hlídám dítě.“

Larkin se hlasitě ohradila.

„Nejsem žádný dítě.“ Pak se naklonila k telefonu.

„Právějsem mu ho vykouřila!“

„To zní zajímavě,“ podotkla Pikeova známá.

„Udělala jsem mu to, a on mi nechce dát nic k jídlu,“ ječela Larkin. „Umírám hlady!“

Pike přikryl telefon dlaní a pokračoval v hovoru.

„Můžeš mi sehnat nějaký dům?“

„Myslím, že mám něco, co by ti mohlo vyhovovat. Ještě si ověřím nějakou drobnost a zavolám ti zpátky.“

Pike jí nadiktoval číslo telefonu, ukončil hovor a zahleděl se na dívku. Stále ještě se opírala o dveře a přes tmavé brýle na něho vrhala zlostné pohledy, jako by testovala jeho reakci. Nejspíš ho zkoušela. Všechno, co o ní Pike věděl, se dozvěděl od Buda Flynna ajejího otce před necelými sedmnácti hodinami, ale teď zjišťoval, že Budovy informace byly poněkud nepřesné.

Znovu se na ni podíval.

„Jak se jmenujete?“

Sundala brýle a zamračila se na něho, jako kdyby byl duševně zaostalý.

„Proč se tak hloupě ptáte?“

„Jak se jmenujete?“

„Nerozumím vám. To má být nějaká hra?“

„Chci slyšet vaše jméno.“

„Nechápu, proč se ptáte.“

„Řekněte mi ho.“

Zlostně si zvedla tričko.

„Mám hlad. Když už mě konečně necháte najíst?“

„Jméno.“

„LARKIN CONNER BARKLEYOVÁ! A jak zní VAŠE ZKURVENÝ JMÉNO?“

„Jméno otce?“

„CONNER BARKLEY! MOJE MÁMA JE MRTVÁ! JMENOVALA SE JANICE! JSEM JEDINÁČEK! A JDĚTE UŽ S TĚMA OTÁZKAMA DO PRDELE!“

Pike pohlédl do zpětného zrcátka a pak ukázal na kabelku u jejích nohou na podlaze.

„Řidičský průkaz a kreditní karty.“

Prudce zvedla kabelku, vytáhla z ní peněženku a hodila mu ji.

„Vezměte si ty karty a kupte mi na ně oběd.“

Pike si prohlédl peněženku a vytáhl z ní řidičský průkaz. Byla na něm její barevná fotografie a na jméno Larkin Conner Barkleyová ho vystavil kalifornský inspektorát motorových vozidel. Adresa byla v Century City, ale jak Bud, tak její otec tvrdili, že bydlí v Beverly Hills.

„Vy bydlíte v Century City?“ zeptal se Pike.

„Je to adresa kanceláře naší společnosti. Poštu dostávám tam.“

„Kde tedy bydlíte?“

„Chcete se podívat do mýho podkroví? Úžasný bydlení. Dům patří rodině.“

„Kde to je?“

„V centru. Je to v té velké průmyslové čtvrti.“

„Tam přišli, když se vás poprvé pokusili zabít?“

„Byla jsem u táty. V Beverly Hills.“

„Kdy to bylo?“

„Krucinál nevím. Nepamatuju si.“

„Přemýšlejte.“

„Před týdnem. Necelým. Asi před šesti dny.“

„Kdo je Alex Meesh?“

Ve tváři se jí objevil skleslý výraz a její naštvaná sebedůvěra byla ta tam.

„Chlap, který se mě snaží zabít.“

Pike už to slyšel od jejího otce a od Buda, ale teď to chtěl slyšet od ní.

„Proč?“

Pohlédla předním sklem do prázdna a zavrtěla hlavou.

„To nevím. Protože jsem ho viděla tu noc, když došlo k té nehodě. Protože spolupracuju s ministerstvem spravedlnosti.“

Pike při řízení probíral v peněžence prstyjejí kreditní karty. Všechny byly vydané na jméno Larkin Barkleyová, některé i s prostředním jménem, jiné bez něho. Dvě vytáhl, American Express a Visa. Kreditní karta American Express byla jednou z těch speciálních černých karet, která ukazovala, že na ni utrácí nejméně dvě stě padesát tisíc dolarů ročně. Pak jí hodil peněženku k nohám na podlahu, ale obě kreditní karty a řidičský průkaz si ponechal. Zastrčil si je do kapsy u kalhot k pistoli.

Pamatoval si, co mu řekli Bud a její otec, ale teď si chtěl ověřit, zdaje to pravda. Sám na to ovšem nestačil, a proto vymačkal další telefonní číslo.

Larkin ho nepřítomně sledovala a pokusila se o úsměv. „Doufám, že někde zamlouváte stůl.“

„Volám někomu, kdo nám může pomoct.“ Telefon dvakrát zazvonil a pak ho zvedl jakýsi muž. „Detektivní agentura Elvise Colea. Dokážeme všechno.“

„Jedu k tobě.“

Pike zaklapl telefon a zamířil k horám.

5

O dvaatřicet hodin dřív, onoho rána, kdy to vše začalo, byla Oceán Avenue zalita oparem nazlátlého světla z pouličních lamp a z obytných domů, které lemovaly Santa Moniku na mořském pobřeží. Joe Pike běžel prostředkem ulice ve stínu vrhaném kolmým útesem a za ním klusal kojot. Byly tři hodiny padesát dvě minuty ráno. Tak časně byl Tichý oceán skrytý tmou a země končila u drolícího se útesu, pohlceného černou prázdnotou. Pike si užíval těchto klidných chvil a běžel po prázdné silnici, což by po rozednění už možné nebylo.

Ohlédl se a v míhajících se stínech palem viděl, že kojot lehce uhání za ním. Byl to starý zjizvený samec s bílou maskou, který sem přišel z kaňonů za potravou. Pokaždé když se Pike ohlédl, kojot ho pozoroval, a činil tak zřejmě, i když se neohlížel. Pravděpodobně ho pokládal za zajímavého. Kojoti měli pro život mezi lidmi svá pravidla, proto se jim v Los Angeles tak dařilo. Jedno z jejich pravidel spočívalo v tom, že vycházeli pouze v noci. Zřejmě se domnívali, že noc patří divočině, a tenhle kojot byl přesvědčený, že Pike porušuje pravidla.

Pike si upravil batoh na zádech a rozběhl se rychleji. K jeho pronásledovateli se připojil další kojot.

Joe Pike běhal touhle cestou často: z bytu na západ po Washingtonu, pak na sever po Oceán Avenue k San Vicente a odtamtud na východ po Čtvrté ulici, kde po útesu vedlo strmé schodiště jako rozeklané zuby. Nahoru to bylo celkem sto osmdesát devět schodů a schodiště bylo na čtyřech místech přerušené malými plošinami, které měly zbrzdit pád, kdyby se někdo zřítil dolů. Bez nich by se každý, kdo by klopýtl a spadl, musel zabít. Schodiště se sto osmdesáti devíti schody je vysoké jako devítipatrová budova. Vyběhnout po něm bylo stejné jako vyběhnout do devátého patra.

Tohoto rána měl Pike na zádech batoh se čtyřmi pětikilovými pytli mouky Gold Medal. Před návratem domů vyběhl a seběhl schodiště vždy dvacetkrát. Na opasku měl připnuté zvláštní pouzdro s mobilním telefonem, průkazem totožnosti, klíči a kapesní pistolí Beretta ráže .25.

Dnes ráno žádný hovor neočekával, přestože věděl, že později mu určitě někdo zavolá. Právě když se začínal námahou potit, mobil se rozvibroval. Dostával se už do slušného tempa, ale lidí, kteří měli jeho soukromé číslo, neuvedené v seznamu, bylo jen pár, a tak se zastavil a vzal to.

„Vsadím se, že nevíte, kdo vám volá,“ ozval se nějaký muž.

Pike prudce oddechoval a urovnával si batoh. Jakmile ustal v běhu, měl pocit, že je mnohem těžší.

Muž, zmatený tím, že Pike neodpovídá, se ujistil: „Je to Joe Pike?“

Pike neslyšel hlas tohoto muže od chvíle, kdy byl unesen osmiletý hoch jménem Ben Chenier. Pike a jeho kamarád Elvis Cole po chlapci pátrali, ale aby našli únosce, potřebovali pomoc od muže na telefonu. Jeho cena byla prostá: jednoho dne požádá o pomoc on a Pike nebude smět odmítnout. Může jít o jakoukoli práci, která mu třeba vůbec nebude po chuti, ale volba nebude na něm. Pike musí přijmout. Taková byla cena za záchranu Bena Cheniera a on ji musel zaplatit. Jedním slovem: ano.

„Jon Stone,“ prohodilPike.

Stone se rozesmál.

„Ano. Vidím, že jste nezapomněl. Ted se ukáže, jestli umíte držet slovo. Řekl jsem vám, že zavolám, a teď je to tady. Dlužíte mi nějakou práci.“

Pike se podíval na hodinky. Ke dvěma kojotům se připojil třetí a všichni na něho zírali.

„Jsou čtyři hodiny ráno,“ řekl Pike.

„Zkouším se vám dovolat už od včerejšího večera. Jestli jsem vás vzbudil, tak je mi to líto, ale pokud mě zklamete, budu muset hledat někoho jiného. Proto volám tak časně ráno.“

„O co se jedná?“

„Balíček, o který je třeba se postarat a kolem kterýhoje dost horko.“

Balíček znamenal osobu. Horko znamenalo, že jí někdo usiluje o život.

„Proč se ten balíček dostal do riskantní situace?“

„To nevím, a jediné, co mě zajímá, je zjistit, zda dodržíte slovo. Souhlasil jste s tím, že pro mě něco uděláte, a teď po vás něco chci. Musím těm lidem říct, jestli to berete nebo ne.“ Mezi palmami se vznášely šedé stíny jako duchové. Ke třem kojotům přiběhli další dva. Měli svěšené hlavy, ale přesto bylo vidět, jak se jim v očích odráží nazlátlé světlo. Pike přemýšlel, jaké by to bylo, kdyby běhal s nimi po nočních ulicích, stejně snadno a rychle, a slyšel a viděl, co vidí a slyší oni, a to jak tady ve městě, tak nahoře v kaňonech.

Stone stále hovořil a z jeho hlasu bylo cítit napětí.

„Ten chlápek, co mi volal, povídal, že vás zná. Bud Flynn, říká vám to něco?“

Pike se v duchu vrátil z kaňonů.

„Jo, říká.“

„Je něco jako osobní strážce u lidí, který maj tolik prachů, že nevědí co s nima. Chtěl bych z nich nějaký vyrazit. Něco mi dlužíte. Berete to nebo ne?“

„Beru.“

„To jsem rád. Zavolám později a sejdeme se.“

Pike zavřel telefon. Asi o půl kilometru dál, kde San Vicente končí u oceánu, svítila červená koncová světla. Pike je sledoval, dokud nezmizela, a pak si znovu urovnal batoh na zádech. Na okraji světla nyní již čekalo osm nebo deset kojotů. Tri další se objevili v uličce mezi dvěma restauracemi. Další stál v ulici o blok dál a Pike vůbec neviděl, jak a kdy se tam dostal. Zhluboka se nadechl a ucítil z jejich kožichů vůni šalvěje a hlíny.

Starší kojot se nevracel do kaňonu, ale obešel v širokém půlkruhu Pikea, pak přeběhl Oceán Avenue a vydal se po bulváru Santa Monica. Další kojoti se pustili za ním. Město bylo až do východu slunce jejich, a oni v něm hodlali pobýt tak dlouho, jak jen to bude možné.

Pike shodil batoh a postavil ho na zem. Znovu se zhluboka nadechl a zvedl ruce vysoko nad hlavu, aby se protáhl. Měl rozehřáté svaly a cítil sílu i ve svém slabém rameni, které mu kdysi téměř zničila kulka. Jizvy na deltovém svalu se natáhly, ale sval byl v pořádku. Předklonil se tak, aby se dlaněmi dotkl země. Přenesl na ně váhu celého těla a uprostřed Oceán Avenue udělal stojku. ¹

Byl v pohodě a na rukou se udržel snadno. Pokrčil ruce v loktech, až se hlavou téměř dotkl dlažby, a pak je znovu napjal. V rameni ho v místě, kde měl poškozené nervy, píchalo, ale jinak se vztyčil vcelku bez námahy.

Nakonec spustil nohy na zem a postavil se. Viděl, že se kojoti vrátili a pozorují ho, pouliční psi, kteří se ve městě cítili doma.

Hodil si batoh na ramena a znovu se rozběhl. Za čtrnáct hodin už měl jet na sever a poprvé po dvaceti letech se setkat s Budem Flynnem, mužem, kterého měl velmi rád.

O patnáct hodin později dojel Pike k ruinám kostela v poušti vysoko v horách.

Kostel už neměl dveře ani okna a zůstaly z něho jen pobořené zdi se štukovou omítkou, s prázdnými očními důlky a otevřenými ústy. Stál asi půldruhého kilometru od Pearlblossom Highway padesát kilometrů na sever od Los Angeles. Léta prudkých větrů, slunce a nepřítomnosti lidské péče mu dodaly barvu prachu. I graffiti na stěnách byla stará, pouhá zašlá součást místa, stejně jako pelyněk a šalvěj vyrážející ze zdí. Bylo to opuštěné místo, které v zapadajícím slunci vypadalo ještě pustší.

Poblíž parkovala černá limuzína a stejně černý hummer, které se tu nepatřičně vyjímaly jako lesklé černé perly. Ze silnice na kraji pouště, ze které Pike odbočil, však vidět nebyly.

Pike zastavil džíp proti oběma vozidlům. Za tónovaným sklem hummeru se pohybovaly temné stíny, v limuzíně však Pike nikoho neviděl. Pike se rozhodl, že počká, ale vzápětí se v místě zejícího otvoru, kde dřív bývaly dveře do kostela, vynořil Bud Flynn s nějakým mužem. Muž byl obtloustlý s hranatým obličejem a dlouhými zplihlými vlasy, které mu padaly do očí. Zdál se nervózní a znovu zmizel v ruinách kostela, zatímco usmívající se Bud vykročil přes dvacet let a dva životy do zapadajícího slunce.

Pike ho neviděl od onoho dne v Shortstop Lounge, kdy se rozhodl, že odejde od losangeleské policie, a chtěl to Budovi říct mezi čtyřma očima, protože byli přátelé. Bud chtěl vědět, jestli si našel jinou práci, a Pike mu prozradil, co bude dělat. Jenže Budovi se to nezamlouvalo. Choval se jako zklamaný otec rozzlobený synovou volbou. Pike podepsal smlouvu s profesionální vojenskou organizací z Londýna. Řekl, že bude pracovat jako profesionální voják v civilu se specializací na bezpečnost. Kecy, prohlásil tehdy Bud, staneš se zločincem: žoldákem.

Když ho teď Pike spatřil, zaplavily ho vřelejší vzpomínky a vystoupil z džípu. Viděl, že uplynulé roky se na něm nijak zvlášť nepodepsaly a pořád vypadal dobře.

Bud mu podal ruku.

„Rád tě vidím. Už je to hodně dlouho, co jsme se neviděli.“

Pike si jej přitáhl k sobě, objal ho a Bud ho poplácal po zádech.

„Vyšetřuju teď kriminální činnost v obchodních společnostech, Joe. Už čtrnáct let… v březnu to už vlastně bude patnáct. Spousta práce.“

„Využíváš k vyšetřování žoldáky?“

Zdálo se, že to Buda zaskočilo a je mu to trapné. Oba si vzpomněli na onen den v Shortstopu, ale Bud ihned pokračoval.

„Vyšetřování někdy úzce souvisí s tajnou službou. Jeden kámoš mě seznámil se Stonem, který pracuje s bývalými agenty Mossadu a britské tajné služby – s lidmi, kteří mají zkušenosti s vysoce rizikovými klienty. Hledal jsem někoho takového a objevilo se i tvoje jméno.“

Pike pohlédl na hummera. Nízko posazená karoserie poukazovala na váhu pancéřování a neprůstřelných skel.

„Tu dívku máš tam?“

Jon Stone mu objasnil základní fakta případu, když zavolal, aby mu sdělil, kde a kdy se sejdou: mladá žena z dobré rodiny přežila tři pokusy o vraždu a k její ochraně najali Buda Flynna. Tečka. Víc Stone nevěděl, protože – jak se Pike správně domníval – Bud Flynn byl toho názoru, že nic víc vědět nepotřebuje. Stoneovi stačila informace, že je dívka bohatá. Za člověka s Pikeovou pověstí si bude moci účtovat slušnou částku, a Stone měl v úmyslu vyždímat z těch lidí co nejvíce.

Flynn otázku na dívku záměrně přeslechl a obrátil se ke kostelu.

„Pojďme dovnitř. Seznámíš se s jejím otcem a vysvětlím ti, o co jde. Jestli se rozhodneš, že tu práci bereš, představím tě té slečně.“

Pike šel za ním přesvědčen, že je již rozhodnuto.

V kostele to vonělo šalvěji a páchlo močí. Po betonové podlaze se válely plechovky od piva a staré časopisy pokryté pískem, který sem navál vítr rozbitými zdmi, a vybledlé časem. Pike si pomyslel, že moč, jež tu páchne, nejspíš bude zvířecí. Stál tam ten člověk s dlouhými rovnými vlasy a vedle něj štíhlý muž s inteligentníma očima obchodníka a ústy staženými do stálého ironického úšklebku. Na zemi u dveří stál kordovánový kufřík. Pike by byl rád věděl, komu patří a který z mužů je vlastně dívčin otec. Postavil se dál od oken.

Bud pokývl k dlouhovlasému.

„Joe, tohle je Conner Barkley. Pane Barkley, představuji vám Joea Pikea.“

Barkley se pokusil o úsměv.

„Zdravím vás.“

Barkley měl na sobě hedvábnou košili s krátkými rukávy, pod níž se vydouvala přezka opasku. Naštvaně vyhlížející muž byl bez kravaty, v drahém sportovním saku barvy dřevěného uhlí. Pike měl tílko bez rukávů, džínsy a sportovní značkové boty New Balance.

Našklebený muž vytáhl z náprsní kapsy nějaké složené papíry a pero.

„Pane Pikeu, jmenuji se Gordon Kline a jsem obchodní zástupce pana Barkleyho a člen představenstva jeho společnosti. Tohle je důvěrná smlouva, ve které stojí, že nesmíte prozradit nic z toho, co se o Barkleyových dnes či později dozvíte. Budete to muset podepsat.“

Kline mu podával papíry a pero, ale Pike se neměl k tomu, aby si je od něj vzal.

„Gordone, zvaž, jestli se bez toho neobejdeme,“ ozval se Bud.

„Musí to podepsat. Všichni to musejí podepsat.“

Pike viděl, že Conner Barkley zírá na tlusté červené šípy vytetované na jeho deltových svalech. Pike na to byl zvyklý. Tetování si nechal udělat před svým prvním bojovým nasazením. Lidi si prohlíželi tetování a Pikeovo vybledlé triko s ustřiženými rukávy a viděli to, co chtěli vidět. Jemu to nevadilo.

Když Barkley odvrátil zrak od tetování, tvářil se znepokojeně.

„To je ten muž, kterého chcete najmout?“

„Je ve své branži nejlepší, pane Barkley. Dokáže Larkin ochránit.“

Kline se mu znovu pokusil vnutit papíry.

„Podepište to, prosím.“

„Ne,“ prohlásilPike.

Barkleyovo obočí se nervózně zaškubalo.

„Myslím, že to půjde i bez toho, Gordone. Pojďme raději dál. Pusťte se do toho, Bude.“

Kline se zamračil ještě víc, ale papíry schoval, a Bud se ujal slova.

„Tak dobře, pojďme si to shrnout: Dcera pana Barkley hoje federální svědkyní. Za dva týdny bude svědčit před federální velkou porotou. V posledních deseti dnech se ji třikrát pokusili zabít. Tři pokusy za půldruhého týdne, a málem jim to vyšlo. Neměl jsem jinou volbu, než sehnat někoho, kdo by ji ochránil.“

Pike se o kousek přesunul, aby viděl na limuzínu. Zapadající slunce zabarvilo poušť doruda. Cítil, že teplota klesá.

V noci zde bývá svěží a čistý vzduch.

„Proč není v programu ochrany svědků?“

„Byla,“ odpověděl mu Barkley a odhrnul si vlasy z čela. „Nepomohlo jí to a málem ji zavraždili.“

Gordon Kline si založil ruce na prsou, jako by tím chtěl naznačit, že celá vláda Spojených států je jen mrháním peněz daňových poplatníků.

„Neschopní břídilové.“

„Larkin měla před jedenácti dny dopravní nehodu. Ve tři hodiny ráno narazila zezadu do mercedesu…“ vysvětloval Bud.

Barkley ho přerušil.

„Nepředpokládáte, že cestou autem narazíte do takových lidí…“

„Connere…“ skočil mu do řeči Gordon Kline.

„Jen se podívejte, kde jsme – tady v ruinách, protože se bojíme o život. Kvůli dopravní nehodě.“

Barkley si znovu odhrnul vlasy z obličeje a tentokrát Pike viděl, že se mu třese ruka. Bud se znovu ujal slova.

„V tom mercedesu seděli tři lidi: manželé George a Elaine Kingovi, kterým auto patřilo, a vzadu nějaký muž. Slyšel jsi o Georgi Kingovi?“

Pike zavrtěl hlavou a Bud se pustil do vysvětlování. „Stavitel a obchodník s nemovitostmi, naprosto čistý, žádný zatykač, žádná obvinění, nic takového. George krvácel a Larkin chtěla zavolat pomoc. Taky ten druhý člověk byl zraněný, ale z místa nehody odešel pěšky. Když se George vzpamatoval, odjel, ale Larkin si zapamatovala číslo jejich poznávací značky. Druhý den řekli Kingovi policii, že jeli v autě sami. Po několika dnech poslali lidi z ministerstva spravedlnosti kreslíře, aby udělal podle jejích pokynů skicu muže ze zadního sedadla. Po několika stech nákresů Larkin toho člověka identifikovala. Byl to Alexander Liman Meesh, obviněný z vražd, o kterém se federálové domnívají, že žije v Bogotě v Kolumbii. Mám o něm spis z NCIC, z evidence hledaných osob, a můžu ti ho dát.“

Pike znovu vrhl pohled na limuzínu.

„Jak to, že dopravní nehodu začali vyšetřovat federálové?“ Kline se postavil mezi Pikea a limuzínu, ale zdálo se, že už ho zlost kvůli těm nepodepsaným papírům přešla.

„Šlo o Kinga. Antimonopolní úřad nám řekl, že ho vyšetřují kvůli praní špinavých peněz přes jeho realitní agenturu. Domnívají se, že se Meesh vrátil do Států s penězi drogového kartelu, které chce u Kinga investovat.“

Bud přikývl a zvedl obočí.

„Víc než sto milionů.“

Kline se zasmušil ještě víc a pak vrhl pohled na dívčina otce.

„Vláda Larkin potřebuje, aby svědčila o Kingově spojení se známým zločincem. Myslí si, že ho tak budou moct obžalovat a donutit ho vydat účetní knihy. Já a její otec jsme byli proti. Nepřáli jsme si, aby ji do toho zatahovali, od samého počátku, a teď vidíte, jak to dopadlo.“

„Takže o život jí usiluje King?“

„Kingje finančník,“ začal mu vysvětlovat Bud. „Nemá žádnou zločineckou minulost, žádný záznam o násilných činech nebo o spojení se zločinci s výjimkou Meeshe. Lidé z ministerstva spravedlnosti se domnívají, že se Meesh snaží chránit hotové prachy, které investoval do Kingových projektů. Bude-li King obžalován, budou jeho aktivity zablokované i s jeho financemi, takže Meesh si samozřejmě nepřeje, aby k něčemu takovému došlo. King možná ani neví, že Meesh chce tu holku zabít. A nemusí dokonce ani vědět, odkud ty peníze pocházejí.“

„Ptal se na to někdo Kinga a jeho ženy?“

„Jsou pryč. V jejich kanceláři tvrdí, že jsou na naplánované dovolené, ale nikdo na ministerstvu spravedlnosti tomu nevěří.“

Conner Barkley si znovu prohrábl vlasy.

„Je to děs. Naprostý zmatek, a teď jsme –“

Bud ho přerušil.

„Connere, necháte mě na minutu o samotě s Joem? Sejdeme se u auta. Gordone, prosím vás…“

Barkley se mračil, jako by se mu nelíbilo, že ho posílají pryč, ale Kline se dotkl jeho paže a oba odešli. Bud chvíli počkal, než zmizeli, a pak si povzdechl.

„Ti lidi procházejí peklem.“

„Nejsem osobní strážce,“ poznamenal Pike.

„Poslyš, Joe, poprvé si pro tu holku přišli domů. Ten Barkleyovic barák je jako pevnost: čtyři akry v Beverly Hills severně od Sunsetu, bezpečnostní zařízení, personál. Jsou prachatí.“

„To mi došlo.“

Bud otevřel kordovánový kufřík a vytáhl několik zrnitých fotografií. Byly na nich tň rozmazané postavy v tmavém oblečení, procházející ve tmě kolem bazénu a přes dvůr k proskleným dveřím.

„Tohle zachytily bezpečnostní kamery. Na dvou fotkách je vidět jejich obličeje, ale ještě se nám nepodařilo je identifikovat. Zmocnili se správcové, aby je dovedla k Larkin. Ošklivě ji zbili – škrtili ji, vyrazili tň zuby a zlomili nos.“

Správcová byla na jedné z fotografií. Kolem očí měla fialové skvrny jako lilky. Rozříznutý ret, takže bylo vidět dásně. Pike si pomyslel, že ať už ji takhle zřídil kdokoli, musel z toho mít potěšení. Pravděpodobněji bili tak dlouho, dokud neztratila vědomí.

„Jak blízko se k té dívce dostali?“

„Když přijela policie, byli už v domě. Poprvé to bylo překvapení, pak už dostala federální ochranu. Ještě téhož večera ji zavezli do bezpečného domu za San Franciskem – to bylo před šesti dny. Hned následující večer přišli znovu.“

„To byl teda pěkně bezpečný dům!“.

„Jednoho agenta zabili, dalšího zranili. Tvrdý chlapi.“ Pike zaslechl bouchnutí dveří auta a znovu se přesunul k oknu. Larkin Conner Barkleyová vystoupila z vozu a hovořila s otcem a Klinem. Měla srdcovitý obličej s úzkým, malinko doleva uhnutým nosem. Vlasy barvy mědi se jí stáčely kolem hlavy jako hadi. Měla na sobě úzké šortky, které začínaly nízko a končily vysoko, zelené tričko a malého psíka v růžové značkové tašce zavěšené na rameni. Byl to jeden z oněch miniaturních psů s vyvalenýma očima, který se celý roztřásl, kdykoli ho něco zneklidnilo. Pike věděl, že by byl schopný v nepravý čas zaštěkat a umožnit někomu ji zabít.

Odvrátil se od okna.

„Stejní chlapi?“

„To nikdo neví. Larkin zavolala otci a ještě před svítáním byla zpátky v Beverly Hills. S federální ochranou skončili. Hned ten den najal pan Barkley mě. Přestěhoval jsem ji z domova do jednoho hotelu, ale už za pár hodin se objevili znovu.“

„Takže se jim třikrát podařilo zjistit, kde je.“

„Jo.“

Pike se znovu podíval k limuzíně. Matné světlo v kostele mělo barvu kouře.

„Od vašich federálů unikají informace.“

Bud sevřel čelisti, jako kdyby si myslel totéž, ale nechtěl to říct nahlas.

„Mám dům v Malibu. Chci, abys ji tam dneska večer vzal – jenom ty. Nechci, aby se vracela do města.“

„A co si o tom všem myslífedercílové?“

„Vyřadil jsem je z toho. Pitman, který tam šéfuje, si myslí, že dělám chybu, ale Barkleyovi to takhle chtějí.“

„Řekl ti Stone o naší dohodě?“

Bud mu věnoval nechápavý pohled.

„Ojaký dohodě?“

„Nepracuju na smlouvu. Dlužil jsem mu nějaký džob. Jen jeden. Tím ten dluh splatím.“

„Jsi ale drahý.“

„Nic za to nechci. Pro peníze to nedělám.“

„Nic mi o tom neřekl. Ale jestli se do toho nevložíš naplno, pak nechci –“

„Policisto Flynne,“ přerušil ho Pike.

Bud se zarazil.

„Pojďme se podívat na to děvče.“

Když Pike a Flynn vyšli z kostela, hovořil její otec s Gordonem Klinem. Bud ukázal na hummera, ze kterého začínali dva muži v oblecích ze Savile Rout vykládat kufry a cestovní tašky. Dívka si založila ruce v bok a zkoumala Pikea, jako kdyby ho litovala. Psík v tašce pod její paží sledoval jeho příchod nevraživýma očima.

Když došli k autu, kývl Flynn na Gordona Klina.

„Jsme připraveni k odjezdu.“

Pak se obrátil k dívce.

„Larkin, tohle je Joe Pike. Zůstaneš s ním.“

„Co když mě znásilní?“

Barkley se nepodíval na dceru, ale na Gordona Klinea.

„Nech toho, Larkin. To je to nejlepší, co můžeš udělat.“

Barkley přikývl a Pikea napadlo, zdaje Klineovým úkolem říkat Barkleyově dceři, co má dělat.

Larkin si sundala sluneční brýle, prohlédla si Pikea a pak se obrátila k otci.

„Myslím, že je docela roztomilej. Koupíš mi ho, tati?“

Barkley se znovu podíval na Klinea, jako obviněný, který chce, aby za něho odpověděl jeho právník. Zdálo se, že se své dcery bojí.

Otočila se k Pikeovi.

„Myslíte, že mě dokážete ochránit“?

Pike si ji prohlížel. Byla hezká a věděla o tom, a její šaty a účes naznačovaly, že je ráda středem pozornosti, což by mohl být problém. Muži v oblecích ze Savile Row stále ještě vykládali na hromadu zavazadla.

Larkin se mračila na Flynna.

„Jak to, že nic neříká1 Není zhulenej?“

„Jistěže jsem,“ odvětil Pike.

Larkin se rozesmála.

„Fakt?“

„Jo, ale ochránit vás dokážu.“

Larkin zvážněla a nyní se v jejích očích zračila nejistota. Jako kdyby pro ni vše náhle začalo být skutečné.

„Chci se vám podívat do očí,“ prohlásila panovačně. „Sundejte si ty brejle.“

Pike pokývl bradou k rostoucí hromadě kufrů a tašek.

„To všechno je vaše?“

„Jo.“

„Jedna taška, jedna kabelka a nic víc. Žádný mobil. Žádná elektronika. Žádný iPod.“

Larkin ztuhla.

„Alejá ty věci potřebuju. Tati, řekni mu, že to všechno musím mít.“

Psík křečovitě vyvalil oči a zavrčel.

„Žádný pes,“ dodal Pike.

Conner Barkley si hrábl do vlasů a Gordon Kline se zachmuřil ještě víc, ale na narůstající hromadu zavazadel nebo na psa se nepodíval ani jeden.

O hodinu později už byl Pike s dívkou na cestě.

O čtyři a půl hodiny později v Malibu se pokusili Larkin Barkleyovou zabít počtvrté. Museli znovu zmizet.

6

Elvis Cole

„Joe…?“

Cole si uvědomil, že Pike zavěsil. Takové telefonáty byly pro Joea Pikea typické. Zvednete telefon, on zavrčí něco jako za chvíli jsem u tebe a sekne s tím. Zdvořilá konverzace nebyla nikdy jeho silnou stránkou.

Cole odložil telefon a pokračoval s voskováním svého auta, žlutého Sting Raye se sklápěcí střechou z roku 1966. Měl na sobě trenýrky a tričko s nápisem Harrington Café z báječné kavárničky v Baton Rouge. Šedivé tričko bylo černé potem a rád by si ho svlékl, ale nechtěl, aby bylo vidět jeho jizvy. Cole žil v malém domě ve tvaru písmene A, na okraji kaňonu u Woodrow Wilson Drive v Hollywood Hills. Dům stál mezi stromy v tichém prostředí a sousedé kolem něho často chodili věnčit psy. Cole zastával názor, že nemusejí vidět jeho sešité rány v barvě jater, které vypadaly na nějakou nehodu v laboratoři. Navíc se domníval, že je nemusí vidět ani on sám.

Voskování auta nesnášel, ale předešlý večer se díval najeden ze svých oblíbených filmů, Karate Kid, včetně oné scény, ve které Pat Morita trénuje Ralpha Macchia v blokovacích technikách kung-fu tím, ho nechá voskovat auto – nanášet a odstraňovat vosk. Po skončení filmu došel Cole k závěru, že takové voskování by vážně mohlo být dobrou terapií.

Před třinácti týdny střelil muž jménem David Reinnike Colea do zad brokovnicí ráže 12. Broky mu roztříštily pět žeber, rozbily levou ramenní kost, poničily levou plíci, a jak později říkal lidem způsobem, který jim šel na nervy, pokazily mu hezký den. Před čtrnácti týdny, tedy týden předtím, než to schytal, se dokázal ohnout v pase tak, že přitlačil hruď až na stehna a objal si pažemi lýtka, ale nyní se pohyboval jako robot se zrezivělými klouby. Dvakrát denně však přes všechnu bolest cvičil, aby se znovu dostal do formy. Proto nanášel a odstraňoval vosk.

Stále ještě se zabýval svým automobilem, když na přyezdové cestě zastavil tmavozelený lexus. Napřímil se a s úžasem zjistil, že z něho vystupuje Pike a jakási mladá žena se střapatými vlasy a slunečními brýlemi na očích. Dívka vypadala vyděšená a Pike měl na sobě košili s dlouhými rukávy. Takové košile Pike nikdy nenosil.

Cole se belhal k nim, abyje přivítal.

„Josephe, měl jsi mi říct, že přivezeš hosta. Mohl jsem trochu poklidit.“

Cole se na dívku usmál a rozpřáhl ruce, aby se jí ukázal – v trenýrkách, naboso a v triku, které si vzal na voskování. Pan Pohledný si tropil žerty ze své propocené vizáže.

„Já jsem Elvis, ale právě ztělesňuju Ralpha Macchia.“

Dívka ho obdařila živým a přátelským úsměvem a přitom ukázala palcem na Pikea.

„Chvála bohu, že jste známá osobnost. Jezdit s ním je jako jezdit s mrtvolou.“

„Jen do té doby, než ho poznáte. Pak už ho nedokážete umlčet.“

Cole si všiml, že se Pike lehce dotkl jejích zad bez sebemenší známky důvěrnosti, když ji chtěl nasměrovat na parkoviště.

„Pojďme dovnitř,“ prohlásil Pike.

Cole mrkl na lexus a hned mu bylo jasné, že se nejedná o společenskou návštěvu. „Čtyřdveřový sedan není dobrý pro tvoji image, člověče. Co se stalo s tvým džípem?“

„Pojďme dovnitř.“

Cole je vedl přes parkoviště do domu a pak do obývacího pokoje, ze kterého vedly prosklené dveře na terasu, nabízející výhled na kaňon. Dívka vyšla ven, aby se rozhlédla.

„To není špatný,“ prohlásila.

„Díky. Taky si to myslím.“

Peníze z ní sálaly jako žár – džínsy Rock & Republic, triko Kitson, sluneční brýle Oliver Peoples. Cole dokázal odhadnout lidi a později většinou zjistil, že se téměř nikdy nemýlil. Vyzařovala z ní však i tíseň. Připadala mu známá, ale nevěděl, kam ji zařadit.

„Promiňte,“ ozval se, „ale přeslechl jsem vaše jméno.“

Dívka se podívala na Pikea.

„Můžu mu ho říct?“

„Larkin Barkleyová,“ představil jí Pike. „Je svědkyní ve federálním vyšetřování. Byla v ochranném programu, ale nefungovalo to.“

„Pche,“ odfrkla posměšně Larkin.

„Mohl bys nám nabídnout něco k jídlu a možná i sprchu a já ti mezitím řeknu, oč tu běží.“

Cole vycítil, že se Pikeovi nechce mluvit před dívkou, a tak se na ni usmál.

„Jestli chcete, vysprchujte se hned a já mezitím připravím něco k jídlu.“

Larkin na něho opět vrhla pohled nabitý novými vibracemi. Byl to stejný úsměv, jaký mu věnovala na parkovišti, až na to, že nyní mu jím chtěla v tomto malém domě, který nebyl vůbec špatný, sdělit, že nemůže říct ani udělat nic, co by ji překvapilo nebo na ni snad udělalo dojem. Výzva, pomyslel si Cole, nebo zkouška.

„Proč se nemůžu nejdřív najíst? Ten váš kámoš mi nechtěl nic dát. Jediný, co chce, je sex.“

„Ke mně se chová úplně stejně, ale už jsme se naučili si s tím poradit.“

Larkin zamrkala a pak se rozesmála.

„Jedna nula pro mě,“ prohlásil Cole. „Jděte se osprchovat nebo počkejte na terase. V žádném případě si nepřejeme, abyste tady při našem rozhovoru byla.“

Zvolila sprchu.

Pike přinesl její batoh a odvedl ji do koupelny pro hosty, zatímco Cole se odebral do kuchyně. Podélně rozkrojil cuketu, letní tykev a japonský lilek, zastříkl vše olivovým olejem, osolil a vložil do pekáče pod gril. Za několik minut za ním přišel Pike, ale ani jeden nepromluvil, dokud nezaslechli tekoucí vodu. Pak se Cole opřel o kuchyňskou linku.

„Tak o co jde?“

Pike vytáhl řidičský průkaz a dvě kreditní karty. Na řidičáku byla fotografie dívky s nápadně rudými vlasy. Na kreditních kartách bylo její jméno. Karta American Express byla černá. Peníze.

„Znám ji teprve od včerejška a nic o ní nevím. Potřebuju, abys mi s tím pomohl.“

Pike vytáhl ještě cosi, co vypadalo jako výpis ze svazku federální evidence hledaných osob.

„Tohleje chlap, který se ji snaží zabít. Jmenuje se Alex Meesh, je z Colorada, ale žil v Bogotě v Kolumbii.“

Cole se podíval na titulní stránku. Alexander Meesh. Hledaný za vraždy.

„Jižní Amerika?“

„Utekl tam před zatykači. Federálové dali Budovi jeho spis, ale nenašel jsem tam nic, co by mi pomohlo. Třeba tam něco najdeš ty.“

Cole si pak vyslechl popis událostí v Larkinině domově, to, co se Pike dověděl od policisty, který ji měl chránit. Pike mu vyložil, jak se zapletla do případu muže podezřelého z praní peněz, George Kinga, a jak její souhlas s tím, že bude svědčit u soudu, vedl k pokusům o její vraždu. Cole poslouchal bez komentářů, dokud mu Pike nezačal líčit přestřelku v Malibu a Eagle Rocku. Pocítil brnění v zádech a ustoupil od linky.

„Počkej. Ty jsi někoho zastřelil?“

„Pět chlapů. Dva včera v noci a tři dneska ráno.“

Pike, s prázdným výrazem postávající v kuchyni, to řekl, jako by každýjiný oznámil, že mu v autě došel benzin.

„Joe, proboha. Joe… jde po tobě policie?“

„To nevím. V Malibu k tomu došlo včera večer a v Eagle Rocku teprve před několika hodinami. Ale jestli po mně ještě nejde, tak brzy půjde, protože jsem v Eagle Rocku přišel o pistoli.“

Coleovi se náhle ulevilo, jako by se mu země zachvěla pod nohama. Ještě před deseti minutami leštil auto voskem. Před třemi dny strávil s Pikem večer plánováním výletu s batohy na zádech.

„Byla to sebeobrana, či snad ne? Bránil jsi svůj život a život federální svědkyně. FBI to bude vidět stejně.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Utekl jsi odtamtud ze strachu o život a nahlásils, co se stalo, ministerstvu spravedlnosti. Ke všemu došlo s jejich plným vědomím. Vzali to?“

„Vůbec jsem s nimi nemluvil.“

Cole na kamaráda jen němě zíral. Pike stál na opačném konci kuchyně zády ke zdi, tak uvolněně, jako by se vznášel. Jeho tmavé brýle byly černými dírami, jako kdyby tady byl přítomen jenom zčásti.

„Ať už je tomu jakkoli,“ promluvil znovu Pike, „máme větší problém, než je policie. Ti střelci věděli o obou domech. Našli ji, když byla s lidmi od FBI, a pak znovu, když ji Bud vzal do hotelu. Chápeš?“

Přestože voda stále tekla, Cole ztišil hlas. Teď už mu bylo jasné, proč Pike nechtěl mluvit před ní.

„Někdo z její stranyjim donáší.“

„Převzal jsem si ji. Buda a federályjsem z toho nadobro vynechal. Myslím, že dokud se nikdo nedozví, kde je, dokážu ji ochránit.“

„Co hodláš dělat?“

„Najít Meeshe.“

Cole se znovu podíval na stránky vytištěné z počítače. Existuje důvodná domněnka, že se v současnosti zdržuje v Bogotě v Kolumbii.

„Meesh už nemusí být v Los Angeles, mohl se vrátit do Kolumbie.“

„Tu dívku už se pokusil zabít pětkrát. Když tolik toužíš po něčí smrti, neodjedeš, abys jen doufal, že se ti přání vyplní, ale chceš si být jistý.“

Pike došel k bloku s propiskou, který měl Cole vedle telefonu, a cosi tam napsal.

„Odstavil jsem džíp a mám i nový mobil. Napsal jsem ti číslo.“

Cole pocítil malátnost, ale to se mu od zranění stávalo často. Lékaři tvrdili, že to chce čas, ale připustili rovněž možnost, že se to nikdy nezlepší.

„Máš nějakou představu, kdo ji zrazuje?“

„Bud na tom pracuje, ale komu můžu důvěřovat? Může to klidně být některý z jeho lidí. Možná dokonce někdo z federálů.“

Cole odložil telefonní číslo stranou. Vrátil se k pekáči a vložil do něho zeleninu. Pekáč byl hodně rozpálený, ale Coleovi se líbilo, jak zelenina dopadá na horkou ocel.

Cole a Pike toho spolu prožili už hodně. Když se Cole probudil z kómatu, držel ho Pike za ruku.

Cole odložil vidličku a otočil se.

„Nelíbí se mi to. Nelíbí se mi, že jsi do něčeho zapletený, a ani nevíš do čeho. A ten Meesh. A federálové, se kterými ses nesetkal. Tvůj kámoš Flynn, kterého jsi neviděl dvacet let. Takhle nejsme zvyklí pracovat.“

Pike pořád ještě stál jako socha, jako by některé části příběhu halil stín.

„Co ty na to?“

„Nepřijel jsem za tebou jen pro pomoc. Jestli se ti lidi dozvědí, kdo jsem, budou se mě snažit vystopovat přes tebe.“

Z míst za černými skly vyzařoval nečekaný smutek.

„Mrzí mě to,“ dodal Pike.

Colea náhle zaplavil pocit trapnosti, a raději se vrátil k přípravě jídla.

„Jestli se tady ti šašci objeví, pěkně si to slíznou.“

Pike přikývl.

„Uvidím, co dokážu vyšťourat o tom Meeshovi,“ pokračoval Cole. „Začneme s Larkin hned, jak přijde z koupelny. Možná ví víc, než si myslí.“

Pike se odlepil od zdi.

„Nemůžeme tady zůstat, Elvisi.“

Tohle Cole chápal. Pike nestál o to, aby tu dívka byla, kdyby se objevili střelci nebo policie.

„Pak si s ní tedy promluv sám. Ale ještě jedna věc. Až si budu prověřovat Meeshe, prověřím si i tvého kámoše Buda Flynna.“

Pikeovi zaškubalo v koutcích a Cole by byl rád věděl, jestli si Larkin všimla, že se jeho přítel nikdy nesměje ani neusmívá. Jako kdyby ta část jeho osobnosti, která by se takto mohla projevovat, byla buď mrtvá, nebo aspoň pohřbená tak hluboko, že se nikdy nezmohla na víc než cuknutí úst.

„Jasně,“ prohlásil Pike.

Když Cole připravoval sendviče, začal zvonit Pikeův telefon a on s ním vyšel na terasu.

Cole rozložil zeleninu na celozrnný pšeničný chléb, potřel ji ochuceným cizrnovým krémem a pak vložil sendviče zpátky pod gril, aby byl chléb křupavý.

Voda náhle přestala téct a nepřítomnost zvuku se v nastalém tichu zdála hlasitá. Po několika minutách se dívka objevila v předsíni. Pike byl stále ještě venku s telefonem.

„Voní to úžasně,“ prohlásila Larkin.

„Chcete raději sklenici mléka nebo vody?“

„Mléko, prosím.“

Bez slunečních brýlí bylo vidět, že má zarudlé oči, a Cole by byl rád věděl, jestii plakala. Všimla si, že si ji prohlíží, a věnovala mu úsměv. Byl koketní a vyzývavý a jen těžko by jej dokázal vykouzlit někdo, kdo právě slzel, ale bylo tomu tak. Cole si pomyslel, že tahle dívenka má ve skrývání svých pravých pocitů velkou praxi.

„Připadáte mi povědomá,“ prohodil.

„Ano?“

„Jste herečka?“

„Ne, proboha, to ne.“

Otevřela sendvič a zakňourala radostí, což s jejím úsměvem vůbec neladilo.

„To je skvělý! Nechtěla jsem působit potíže, ale jsem vegetariánka. Jak jste na to přišel?“

„Nepřišel jsem na to. Udělal jsem to kvůli Joeovi. Je taky vegetarián.“

„On?“

Pohlédla na Pikea a Cole měl pocit, že její úsměv zmizel.

„Po červeném mase je agresivní.“

Rozesmála se a Cole zjistil, že se mu začíná líbit. Ukousla si ze sendviče obrovský kus a hned potom další. Žvýkala a sledovala Pikea na terase.

„Moc toho nenamluví.“

„Je spíš na telepatii. Dokáže taky procházet zdí.“

Znovu si ukousla, tentokrát však o něco menší sousto. Pak opět pozorovala Pikea, ale její úsměv byl ten tam a dívala se zamyšleně.

„Zastřelil nějakého člověka přímo přede mnou. Viděla jsem krev.“

„Ten člověk vás chtěl zabít.“

„Byla to tak hrozná rána, mnohem hlasitější než ve filmu.“

„Ano, je to hlasitější.“

„A skutečnější.“

„Vím.“

„Pořád mě hledají.“

Cole ji pohladil po zádech.

„Hej…“

Upřela oči na Pikea.

„Může se dostat do potíží?“

Cole neodpověděl, protože Pike se právě vrátil z terasy.

„Máme kam jít. Pojedeme.“

Pohlédla na svůj sendvič, pak na jeho nedotčenou porci.

„Ale vy jste nejedl. A já ještě neskončila.“

„Najíme se v autě.“

Cole je šel vyprovodit, rozloučil se s nimi a díval se, jak odjíždějí. Nezeptal se Pikea, kam jedou, a Pike mu to neřekl. Věděl, že mu zavolá, až se dostanou do bezpečí.

Cole pohlédl na svůj dům a pak si začal prohlížet auto. Joe Pike byl tím jediným, co bylo v jeho životě déle než dům a auto. Poznali se, když Pike ještě viděl svět černobíle a on se učil být detektivem u starého George Feidera a dával dohromady tři tisíce hodin zkušeností, které potřeboval k licenci soukromého vyšetřovatele. Pike hovořil o Georgovi jako o Coleově trenérovi. Pikeovým trenérem, když byl ještě bažant, byl Bud Flynn, a Pike si ho považoval.

Cole zjistil, že se usmívá. O několik let později, když Cole už měl hodiny odsloužené a Pike byl bez práce, odešel George do důchodu a Cole s Pikem dali dohromady peníze a Feiderovu firmu koupili. Současně se dohodli, že na dveřích bude jen Coleovo jméno. Pike neměl v úmyslu si opatřit licenci. Tenkrát už měl jinou práci a chtěl Coleovi pomáhat jen na poloviční úvazek, protože měl pocit, s nímž se netajil – že kdyby Coleovi nekryl záda, přišel by Cole pravděpodobně o život. Cole si nebyl jistý, jestli žertuje nebo ne, ale tohle prostě bylo součástí Pikeova osobního šarmu.

Jestli se ti lidi dozvědí, kdo jsem, budou se mě snažit vystopovat přes tebe.

Cole se zhluboka nadechl. Vtáhl vzduch co nejhlouběji a hruď se mu rozšířila tak, že se mu bolestí vhrkly do očí slzy. Potom se vrátil do domu.

Budou se mě snažit vystopovat přes tebe.

Jen ať si přijdou, pomyslel si Cole, já ti taky dokážu krýt záda, brácho.

Pustil se do práce.

7

Pike jel na východ po Sunset Boulevardu k nachově se zbarvující obloze a poprvé po dvaceti hodinách se mu jelo dobře, protože byl v anonymním automobilu neviditelný. Když minuli Echo Lake, v soumraku špatně viditelné, zahnul na sever do nízkých kopců Echo Parku. Východně od parku by byly domy hezčí, ale křivolaké ulice s rodinnými domy byly úzké a domky pobité překládanými prkny. Když se dostali na místo, předválečné pouliční lampy se právě rozsvítily.

„Už jsme tady,“ ohlásil Pike.

Byl to úzký šedivý dům se strmou střechou. Vpředu byla přede dveřmi krytá veranda a vzadu na dvorku garáž projeden vůz. Pikeova známá z realitní kanceláře nechala klíč pod květináčem s nějakou rostlinou hned u dveří.

Larkin si dům obezřetně prohlížela.

„Kdo tady bydlí?“

„Dům je k pronájmu. Majitelé žijí v Las Vegas a nájemníci jsme teď my. Až vystoupíte, jděte přímo k domovním dveřím.“

Teplý vzduch vířil větřík z Chavez Ravine. Rodiny seděly na verandách, některé poslouchaly rádio, jiné se bavily. Pike slyšel Vina Scullyho, komentujícího zápas z blízkého stadionu Dodgerů, kteří vedli nad Giants pět dva. Většina obyvatel vypadala jako z východní Evropy. Na protější straně ulice stálo pět mladíků, zřejmě Arménů, kolem nejnovějšího modelu BMW. Smáli se, jeden chtěl něco říct a snažil se překřičet ostatní.

Larkin zůstala stát, nešla ke dveřím. Zírala na dům, jako by jen čekal, až ji bude moct pohltit. Pak přejela pohledem po okolních domech a pěti mladících. „Všechno je v pořádku,“ prohlásil Pike. „Pojďme.“

Nesl její zavazadla. Mohl vzít i svoje, ale neudělal to. Našel klíč a vešli do malého obývacího pokoje. Dveře po jejich pravé ruce vedly do chodby, z níž se vstupovalo do koupelny a dvou ložnic. Domek byl kompletně zařízený a všude čisto a uklizeno, ale nábytek byl opotřebovaný a místnosti malé. V obýváku bzučela jediná okenní klimatizace, kterou nechala Pikeova známá puštěnou, aby v domě nebylo horko.

„Přemýšlela jsem,“ prohlásila Larkin. „Nikdo neví, kde teď jsme, je to tak? Máme moje kreditní karty a můžeme z nich kdekoli vybírat. Můžeme jet, kam budeme chtít.“

Pike pustil na podlahu její tašky.

„Jsou tady dvě ložnice. Vezměte si, kterou chcete.“

Pike prošel oběma ložnicemi, koupelnou a kuchyní, kontroloval okna a stahoval žaluzie. Larkin nechala svá zavazadla stát na podlaze, žádnou ložnici si nevybrala a chodila všude za ním, tak těsně, že mu dvakrát šlápla na paty.

„Poslouchejte mě. Můžeme si vzít gulfstream. Mému tátovi to bude fuk. Máme skvostný byt v Sydney. Byl jste už někdy v Ozu?“

„Poznají vás. Někdo si na letišti všimne, že v letadle je Larkin Barkleyová.“

Pike otevřel ledničku. Čekaly tam dvě tašky s potravinami ze supermarketu, jedno balení vody v petlahvích a jedno s půltuctem piv Corona.

„Tohle nám tady nechala moje kamarádka. Vezměte si, co chcete.“

„Začínáte být fakt protivný. Tak dobře, poslouchejte – máme dům na rue Georges Cinq, jen kousek od Champs-Elysées. Zaplatím letenky. Žádný problém.“

„Kreditní karty zanechávají stopy. Záznamy o letech taky.“

Pike zamířil zpátky do obývacího pokoje a Larkin ho dostihla.

„Vyberu peníze z bankomatu. Není problém. Tam žádnou kameru nemají.“

Klimatizace při zapnutí kompresoru vydala hlučnou ránu, jako kdyby někdo kopl do stěny. Vzduch foukající z ventilátoru hřměl jako vichřice a kromě toho byly cítit vibrace kovu. Pike klimatizaci vypnul. Ticho po doběhnutí ventilátoru bylo náhle plné štěkotu psů, ozvěny motoru motocyklu kdesi v horách a mužského smíchu z protější strany ulice.

Larkin vypadala zděšeně.

„Co to děláte? Proč jste to vypnul?“

„Nebylo nic slyšet.“

„Ale vždyť je vedro. Bude tady jako v troubě.“

Zkřížila paže a prsty si zaryla do masa. Pike věděl, že to nemá nic společného s Paříží ani Sydney, ale se strachem.

Dotkl se její paže.

„Vím, že to není tak, jak jste zvyklá, ale máme to, co jsme potřebovali. Právě tady a teď máme bezpečné místo. Jsme v bezpečí.“

„Promiňte, nechtěla jsem být otravná.“

„Teď si dojdu do auta pro věci. Vydržíte tady pár minut sama?“

„Chybí mi můj pes.“

Pike nevěděl, co by na to řekl, takže neřekl nic.

Larkin se unaveně usmála.

„Jistě. Počkám.“

Pike zhasl světlo, aby ho nebylo vidět ve dveřích, a pak vyšel ven. Nechal své věci v autě, aby se pro ně mohl vrátit sám a zkontrolovat, zda nemá nějaké zprávy. Kdyby musel někomu volat, chtěl s ním mluvit o samotě. Sedl si do auta a mrkl na starý mobilní telefon. Měl jich tam sedm. Tri za sebou byly od Buda, a všechny zněly v podstatě stejně…

„Koukej mi zavolat! Nemůžeš si s tou holkou jen tak zmizet! Copak nevíš, že je federální svědkyně? Začne tě hledat FBI!“

Asi hodinu po prvních třech esemeskách poslal Bud ještě jednu. Z jejího znění Pike poznal, že se už trochu uklidnil.

„Joe, musíš se ozvat. Pokud vím, ti bastardi už jsou vám na stopě a oba vás zabijou. Nenechávej mě, prosím, v nejistotě.“

Pátá zpráva byla od Jona Stonea, v klidném a povzbuzujícím tónu.

„Tady Stone. Spousta lidí si o vás dělá starosti, brácho. Nevolej mi. Nevolej nikomu. Buď ve formě.“

Pike váhal, než Stoneovu zprávu vymazal. Být ve formě bylo něco jiného než být v pohodě. Byl to výraz používaný malými průzkumnými jednotkami a týmy odstřelovačů v nepřátelském terénu. Říkali si to v okamžicích, kdy nebezpečí bylo tak strašlivé, že polykali amfetaminy, aby dokázali zůstat ostražití čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu, protože jinak by přišli o život. Buď ve formě: vezmi si další pilulku, odjisti zbraň a měj prst na spoušti. Nebo: vítejte v pekle. Stone ho ve své zprávě varoval a Pike uvažoval proč.

Rád by mu zavolal, ale předpokládal, že když mu Stone píše, aby nevolal, má k tomu dobrý důvod. Bud a federálové pravděpodobně chtějí ze Stonea vyrazit informace. Byl by rád věděl, jestli se Meesh pokoušel o totéž.

Šestá zpráva byla opět od Buda a tentokrát z ní měl pocit, že je vyčerpaný.

„Zatím mám jenom tohle: mrtvoly z Malibu dosud neidentifikovány. O Eagle Rocku nic nevím, ale zítra to zjistím. Losangeleská policie a šerifové tě se střelbou nespojují. Mluvil jsem s Donem Pitmanem – je to agent ministerstva spravedlnosti. Udělá, co bude moct, aby tě u místní policie kryl, ale chce s tebou mluvit – je to prý absolutně nezbytné. Budeš mi muset zavolat, člověče. Nevím, co mám říct jejímu otci. Chce se obrátit na policii. Joe, jestli jsi ještě naživu, zavolej.“

Poslední zpráva byla hlasová a ozval se úsečný mužský baryton.

„Tady je zvláštní agent Don Pitman z ministerstva spravedlnosti. 202-555-6241. Dostal jsem vaše číslo od Buda Flynna. Zavolejte mi, pane Pikeu.“

Pane.

Pike vypnul telefon, seděl v autě a poslouchal sousedy. Rád by věděl, co měla znamenat Budova zpráva, že mrtvoly z Malibu nebyly dosud identifikovány. Pike se domníval, že jejich totožnost zjistí hned, jak se dostanou k úřednímu ohledávači mrtvol, čímž se vynoří stopa k Meeshovi. Pike o něm přemýšlel, protože ho znepokojovalo, co se dozvěděl od Larkin. K nehodě došlo v centru, kde v té době nikdo nebyl, a on z místa kolize utekl pěšky. Larkin mu řekla, že Kingovi odjeli, ale Meesh s nimi v autě nebyl. Pikeovi to nedávalo žádný smysl, ale bylo toho mnohem víc, co mu dosud nebylo jasné. Chtěl se na to všechno Larkin zeptat.

Vyšrouboval žárovičku v autě, aby nešlo rozsvítit světlo, a pak vystoupil. Teď už byla úplná tma a Pike z toho měl radost. Tma, déšť, sníh, bouřka, vše, co vás dokázalo skrýt, bylo dobré. Obešel dům, aby zkontroloval okna, vrátil se na verandu a vklouzl dovnitř.

Larkin už v obýváku nebyla, ale její zavazadla byla pryč a Pike ji slyšel z kuchyně. Svlékl si košili s dlouhými rukávy, posadil se do jednoho křesla a čekal. Neviděl ji, ale slyšel, že si bere láhev s vodou. Slyšel praskání a trhání, když v ledničce vyprošťovala láhev z obalu z umělé hmoty. Slyšel umělohmotný polibek zavírané ledničky a pak zapraskání, když povolil uzávěr láhve. Na světlé stěně kuchyně se míhal její stín a slyšel pleskot bosých chodidel. Vyšla z kuchyně a teprve na půl cesty do obývacího pokoje ho spatřila. Vylekal ji natolik, že do vzduchu vystříkl gejzír vody.

„Vyděsil jste mě.“

„Omlouvám se.“

Prudce vydechla, jak je v takových situacích běžné, ale pak se rozpačitě zasmála.

„Příště se ozvěte. Vůbec jsem neslyšela, že jste se vrátil.“

„Snad byste si měla vzít něco na sebe.“

Svlékla se a nechala si jen průsvitnou podprsenku a světle zelená tanga. V pupíku se jí blyštěl zlatý cvoček. Vzpřímila se a postavila proti němu.

„Bylo mi horko. Říkala jsem vám, že tu bude bez klimatizace vedro. Chcete láhev vody?“

„Tohle nedělejte,“ řekl Pike.

Šla k pohovce, posadila se, bosé nohy si opřela o kávový stolek a mezi koleny se na něj dívala.

„Co nemám dělat? Jste si jistý, že nechcete odletět do Paříže? V Paříži není takový vedro.“

Dívala se mu do očí s nestoudným úsměvem, jako kdyby právě objevila, že na světě není nic kromě sexu a Pikea. Nikdy předtím nic takového neviděl.

„Kdo je Don Pitman?“ zeptal se.

Její nestoudný úsměv se vytratil.

„Zrovna teď se mi o něm nechce mluvit.“

„Já musím vědět, co je zač. Volal mi.“

Zavřela oči a spustila nohy ze stolku.

„Je to jeden z těch lidí z vlády. Pitman a ještě jeden – Blanchette. Kevin. Kevin je právník z generální prokuratury.“

„Předváděli se jen, nebo dělají pro někoho jiného?“

Stiskla víčka ještě pevněji, jako kdyby ji něco bolelo a ona se snažila bolest potlačit.

„Teď ne. Nechce se mi o tom mluvit.“

„Potřebuju se vás zeptat na pár věcí. Chci si s těmi chlápky promluvit. A taky s Budem a vaším otcem.“

„Nechte toho. Teď ne.“

Naklonila se dopředu, aby postavila láhev na stolek, a v matném okrovém světle byla vidět její plná a kulatá prsa.

„Na zadnici mám tetování. Viděl jste ho dneska ráno? Chtěla jsem, abyste ho viděl.“

Pike na ni zíral.

„Je to delfín. Myslím, že delfíni jsou krásní. Vidíte, jak ve vodě mezi sebou závodí. Zdá se, že jsou šťastní, a že je baví rychle plavat. Chtěla bych být delfínem a žít jako oni.“

Obešla stolek a postavila se před Pikea. Zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Klekla si, položila mu otevřenou dlaň na rameno a zakryla tetování.

„Proč máte ty šipky? Řekněte mi to. Chtěla bych to vědět.“

Pike se pohnul jen natolik, aby její ruku zvedl a dal pryč. Pak ji uchopil za paže a jemně ji od sebe odstrčil.

„Přestaňte s tím, prosím.“

Zírala chvíli do bodu kdesi mezi nimi a pak se vrátila na pohovku. Pike zkoumal její tmavé obrysy s polovinou obličeje v kalném přísvitu z kuchyně a druhou ve stínu. Ve světle od okna se jí leskly oči.

„Všechno bude v pořádku. Tadyjste v bezpečí,“ pronesl tiše.

„Neznám vás. Neznám ty lidi z vlády, ani Meeshe nebo Kingovy, a nevím ani nic o praní špinavých peněz z Jižní Ameriky. Chtěla jsem jen, aby mi někdo pomohl. Vůbec nevím, co tady dělám. Nevím, co se stalo s mým životem.“

Teď už se jí leskly i tváře.

„Hrozně se bojím.“

Pike věděl, že dělá chybu, už ve chvíli, kdy si k ní přisedl na pohovku. Objal ji jednou paží kolem ramen a snažil se ji utěšit stejným způsobem, jakým utěšoval lidi, když byl ještě policistou – matku, jíž zastřelili syna, dítě v šoku z dopravní nehody. Ale jakmile se jí dotkl, přivinula se k němu, položila mu ruku na prsa a pak ji přesunula níž.

„Ne,“ zašeptal Pike.

Larkin vyskočila a s pleskáním bosých nohou se rozběhla do ložnice u domovních dveří. Zavřela za sebou.

Pike zůstal sedět na pohovce v temném tichém domě. Byl vzhůru už třicet pět hodin, ale věděl, že když se ho zmocní spánek, nebude trvat déle než hodinu nebo dvě. Svlékl si triko a pak procházel neslyšně domem, všemi místnostmi, chvíli poslouchal noc za okny a pak se přesunul zase dál. Když se dostal k Larkinině ložnici, uslyšel, že pláče.

Na chodbu se k jeho nohám linul zpod dveří pruh světla.

Pike se dotkl kliky.

„Larkin.“

Pláč ustal, takže věděl, že ho poslouchá.

„Ty šipky. Znamenají to, že máte pod kontrolou, kým jste, a pohybujete se jen dopředu, nikdy dozadu. To je to, co dělám. Teď to budeme dělat spolu.“

Chvíli čekal, ale dívka mlčela. Pike se cítil trapně a přál si, aby se byl o vysvětlení raději nepokoušel.

„Teď už mě znáte líp.“

Obrátil se a šel zhasnout všechna světla v domě. Vrátil se do obývacího pokoje. Stál tam ve tmě a naslouchal. Potom se položil na podlahu a začal dělat kliky.

Jeden za druhým, jenom sám se sebou, a čekal, až uplyne noc.

Buď ve formě.

Druhý den

SVĚTLO VE VODĚ

8

V půl šesté následujícího rána se začalo rozednívat a světlo naplňovalo dům v Echo Parku hnědým šerem sladkovodního rybníka. Pike už měl za sebou ranní hygienu a oblékl se. Vzal si džínsy, šedivé triko bez rukávů a sportovní boty. Stál v obývacím pokoji. Z tohoto místa viděl přes celý dům od hlavních dveří přes kuchyň až k zadnímu vchodu, i na troje dveře, které vedly z chodby do obou ložnic a do koupelny.

V noci si Pike několikrát krátce zdřímnul na pohovce, ale do hlubokého spánku neupadl. Vždy asi po hodině prošel celým domem, zkontroloval okna a naslouchal. Domy jsou živé věci, stejně jako lesy nebo lodě. Pokud je všechno v pořádku, zvuky, které vydávají, znějí správně. Pike pátral po správných zvucích. Dvakrát vstoupil do dívčina pokoje a zjistil, že s odkopanou dekou zdravě pochrupuje, jednou na břiše, podruhé na boku. Pokaždé tiše postál ve tmě, poslouchal její dech a před odchodem zkontroloval okna.

Nyní stál v obývacím pokoji. V pět čtyřicet vyklopýtala dívka z ložnice a aniž by si ho všimla, odpotácela se do koupelny. Svědo v koupelně se rozsvítilo, zaklaply dveře, a když byla hotová, ozvalo se spláchnutí.

Pike stál bez pohnutí.

Zhasla světlo a otevřela dveře. Šoupajíc nohama vyšla ven, s jedním ramenem výš než druhým a vzápětí ho spatřila. Místo očí měla jen napuchlé štěrbiny, jak byla ještě omámená spánkem.

„Proč nosíte potmě sluneční brejle?“ zamumlala.

Pike neodpověděl.

„Co tu děláte?“

„Stojím.“

„Jste divnej.“

Odšourala se do ložnice. Nádrž na toaletě se naplnila. V domě bylo znovu ticho.

Pike se stále ještě nehýbal.

Dvě minuty po šesté začal vibrovat jeho nový mobil. Pike viděl, že je to Ronnie, a tak hovor vzal.

„Ano?“

„Před dvanácti minutami se v tvém bytě spustil alarm.“

Kdykoli bezpečnostní firma zaregistrovala poplach, zavolala nejprve nájemníkovi, aby se zeptala, zdaje vše v pořádku. Falešné poplachy byly běžné. Pike to zařídil tak, aby bezpečnostní agentura po spuštění alarmu zatelefonovala na Ronnieho číslo. Požádal rovněž, aby nikdy nevolali policii.

„Cos jim řekl?“ chtěl vědět Pike.

„Že je všechno v pořádku a aby poplašné zařízení znovu nastavili, přesně tak, jak jsi chtěl. Chceš, abych tam zajel?“

„Ne. Postarám se o to sám.“

Pike chvíli přemýšlel.

„Brnkni bezpečnostní agentuře a řekni jim, že kdyby se spustil alarm v obchodě, mají zavolat policii.“

„Jasně.“

Pike položil telefon a zkontroloval si čas. Poplach se pravděpodobně spustil, když vnikli dovnitř dveřmi nebo oknem. S největší pravděpodobností jsou v této chvíli stále ještě vjeho bytě. Než by tam ale dojel, mohli by odejít, pokud neměli v plánu tam čekat, jenže Pikeovi to bylo jedno. Musel zůstat s dívkou.

Myslel na to, co dělají vjeho bytě. Říkal si, že je to jen otázkou času, a teď k tomu tedy skutečně došlo. Byl rád. Zjistili jeho jméno a adresu a nyní se ho snaží najít. Mohl z toho vyvodit mnohé – někdo, kdo znal jeho jméno, jim ho řekl, a jediní lidé, kteří věděli, jak se jmenuje, byli ti, kteří měli chránit Larkin: Jon Stone a Bud Flynn. Neexistovalo jiné vysvětlení – někdo ji prodal. Měl pravdu, když je vyřadil ze hry.

Doufal, že na něho budou čekat doma, ale nejspíš už odjeli do jeho obchodu a do bytu se vrátí jindy. Dříve nebo později se dozvědí o jeho spojení s Colem, ale nejdřív se zaměří na jeho obchod. Způsob, jak si s tím poradí, mu napoví mnohé o rozsahu jejich operace a jejich schopnostech. Je důležité poznat nepřítele.

Teď dívka spala. Má za sebou noc a dosud je naživu. Splnil svůj úkol, ale ještě je toho třeba hodně vykonat.

Pike ji nechal spát. Zavolal Coleovi, aby ho informoval o nejnovějších událostech, a pak stál v obývacím pokoji a čekal. Tep se mu zpomalil. Tělo i mysl se uklidnily. Aby uspěl, bude takto muset čekat ještě mnoho dní.

9

Elvis Cole

Další v dlouhé řadě klasických hovorů s Pikem. Stále totéž. Když začal zvonit telefon, byl Cole na terase, propocený z cvičení jógy. Kdo jiný by to v šest ráno mohl být? Šel dovnitř.

„Ano?“

„Měj se na pozoru,“ řekl Pike. „Právě se vloupali do mého bytu.“

Cvak.

Žádné co děláš? Jak se máš? Co si o tom myslíš?

Klasika.

Cole dokončil sestavu jógových ásan a osprchoval se. Ze svého trezoru na zbraně pak vytáhl starou pistoli ráže .38, kterou mu dal George Feider, a udělal si kávu. Zbraň, kávu a materiály o Georgi Kingovi a Alexanderu Meeshovi si potom odnesl na terasu. Značnou část noci strávil stahováním informací z internetu. Cole se nebál, že by ho mohli přepadnout chlapi v černých košilích, a pistoli používal jen jako těžítko, aby se mu nerozletěly papíry.

Bylo krásné ráno, což napovídalo, že bude horký den.

Cole přimhouřenýma očima hleděl do mléčného oparu v kaňonu pod sebou, vychutnával si kávu a sledoval káně rudoocasé, které mu kroužilo nad hlavou a pátralo po polních myších a hadech.

„Co myslíš?“ zeptal se Cole. „Bude mít dneska dobrej den?“

Vedle něj seděl na terase černý kocour a mezi příčkami zábradlí hleděl dolů do kaňonu. Neodpověděl, což se stává, když mluvíte s kočkami.

„Závidíš, protože sám lítat neumíš.“ Kocour přivřel oči, jako kdyby spal, a pak si náhle začal olizovat své kocouří mužné vybavení. Kočkyjsou prostě úžasná zvířata.

Cole pozoroval káně. Den poté, co se vrátil z nemocnice, vyšel za svítání na terasu (a od té doby to dělal každé ráno) a s námahou vykonal dvanáct cviků hathajógy na pozdrav slunci (a od té doby to dělal každé ráno). Onoho prvního rána je buď neprováděl dokonale, neboje vůbec nedokončil, ale dělal co mohl a pak se posadil na okraj kaňonu a pozoroval káně. Káně se vracelo každý den, ale Cole nikdy neviděl, že by něco ulovilo. Přesto se každé ráno objevovalo znovu, kroužilo a hledalo něco, co nikdy nenašlo. Cole obdivoval jeho odhodlání.

Nalil si další kávu a znovu si přečetl materiály o Georgi Kingovi, které si stáhl z internetu. King byl obchodník s nemovitostmi a stavitel z Orange County, jenž zahájil svoji kariéru stavbou nízkorozpočtového rodinného domu za peníze, které si vypůjčil od manželčiných rodičů. Byl to klasický příklad úspěchu člověka, který se vytáhl vzhůru za tkaničky svých vlastních bot: svůj první dům se ziskem prodal, pak postavil tři další a po nich několik maličkých obchodních středisek, sestávajících z řady obchodů vjednoposchodovém bloku u silnice. Po nich se pustil do stavby obytných domů s dvaceti, čtyřiceti a šedesáti byty. Vydělaly mu na realitní firmu, která začala stavět nákupní centra, sídliště a vysokopodlažní kancelářské budovy v Kalifornii, Arizoně a Nevadě. V žádném článku nenašel nic o nepatřičném jednání, nezákonných aktivitách či pochybných obchodních praktikách. Podle toho, co si Cole přečetl, byl George King solidním občanem.

Alexander Meesh takový nebyl.

Na webu o něm Cole nenašel ani zmínku. Poslední zápis ve zprávě NCIC, kterou měl od Pikea, byl šest let starý a končil poznámkou, že Meesch uprchl ze země a je zde důvodná domněnka, že žije v Bogotě v Kolumbii. Po šesti letech to byla vskutku stará zvěst.

Číst stručný výtah federální evidence hledaných bylo jako číst si v televizním programu o dvacetileté zločinecké dráze. Na zvláštní žádost bylo možné získat rozšířenou verzi včetně fotografií, otisků prstů a dokonce i DNA, ale zkrácená verze podávala pouze chronologický seznam trestných činů, rozsudků, pobytů ve vězení, spolupachatelů a zatykačů.

Meesh byl eso. Dvakrát byl obžalován z úkladné vraždy, sedmkrát z vražedné konspirace a z šestnácti případů organizovaného vyděračství, to vše v Coloradu. Meesh se domníval, že ho podvedl řidič – přenechal prý náklad plochých obrazovek konkurenci a vymlouval se na loupež. Abyje získal zpět, polil Meesh řidičovu manželku rozpáleným kuchyňským olejem. A to nikoli jednou, nýbrž opakovaně v průběhu dvacet čtyři hodin trvajícího mučení. Pak začal pracovat na šoférovi. Svědkové pak tvrdili, že Meesh chtěl, aby ostatní posádky v oblasti pochopily, že silnice patří jemu.

Cole si tuto část přečetl ještě jednou a pak se znovu zahleděl na káně. Káňata pravděpodobně nelijí olej na jiná káňata. Potom přemýšlel o kocourovi. Díval se mezi plaňkami zábradlí do kaňonu. Byl by rád věděl, zda káně a kocour pátrají po stejné věci.

„Hej, kámo!“

Kocour k němu přišel a otřel si hlavu o jeho ruku. Mazlení s kočkou vám umožní snáze zapomenout na takové věci, jako je osmažené lidské maso.

Cole se vrátil ke spisu. Nic nevysvědovalo, jak se doma vyrostlý zločinec z Denveru stal finančním hráčem pro skupinu jihoamerických drogových bossů, ale to Colea nezajímalo. Chtěl Meeshe najít a Meesh nebyl vjižní Americe. Byl tady, v Los Angeles.

Všechny spisy o zločincích uváděly i jejich spolupachatele, rodinné příslušníky a členy gangu. Cole doufal, že najde jeho známé a spolupachatele z Los Angeles, ale všechna jména, stejně jako místa Meeshova zatčení, byla z Denveru. Bylo možné, že se některý z jeho kamarádů přestěhoval v posledních šesti letech do L. A., jenže to si bude muset teprve zjistit. Šance byly nepatrné, ale začal si opisovat jména z Colorada. Později uvidí, jestli některý z těch lidí náhodou nemá konexe v Los Angeles, a přes ně začne pátrat po Meeshovi.

Když Cole pracoval na seznamu, spustilo se káně z oblohy. S úsměvem se na to díval. Chtěl vidět, co ulovilo, ale právě v tom okamžiku se ozval zvonek u venkovních dveří. Nejdřív ho napadlo, že ho Alexander Meesh přijel polít omastkem ze slaniny, ale Cole měl vždy bujnou fantazii. S pistolí v ruce se odbelhal k domovním dveřím a podíval se do kukátka.

Hleděli na něho dva muži s obličeji zkreslenými rybím okem. Nevypadali na vrahy s vroucím olejem. Ten vpředu byl opálený jako člověk, který často hraje golf, hnědovlasý a nakrátko ostříhaný. Na sobě měl hnědé sportovní sako, které v losangeleském létě vyhlíželo nepatřičně, zvlášť v sedm hodin ráno. Muž za ním byl vyšší a černý. Měl lehké bavlněné sako a sluneční brýle.

Cole si zastrčil zbraň vzadu za opasek, přetáhl přes něj triko a otevřel.

„Elvis Cole?“ zeptal se muž vpředu.

„Přestěhoval se do Rakouska. Mohu mu něco vyřídit?“

Muž mu ukázal černé kožené pouzdro s odznakem federálního agenta.

„Zvláštní agent Donald Pitman. Ministerstvo spravedlnosti. Rádi bychom si s vámi promluvili.“

Nečekali, až je Cole pozve dovnitř.

10

Za zdmi domu v Echo Parku se současně s pomalu vycházejícím sluncem probouzeli sousedé. Venku cvrlikali vrabci a pěnkavy. U sousedního domu začaly pracovat postřikovače a po dvaceti minutách se automaticky vypnuly. Bylo slyšet startující vozy. Couvaly po příjezdových cestách nebo odjížděly od chodníků. Lámané stíny v oknech se rozjasňovaly a dům se začal plnit matným nazlátlým světlem. V takových klidných a mírumilovných ránech míval Pike někdy pocit, že cítí, jak se země otáčí. Rád by věděl, zda vůbec někdo zůstal doma.

Dívka dosud spala.

Pike nasypal do menšího hrnce mletou kávu, zalil ji vodou a postavil nádobu na sporák. Tímto způsobem si dělal kávu už mnoho let. Uvedl vše do varu a pak přecedil přes papírový filtr, případně se s filtrem neobtěžoval vůbec. Káva byla dobrá tak i tak. Čím jednodušší, tím lepší.

Po chvíli se káva začala vařit. Pike se chvíli díval, jak vře, pak vypnul plotýnku a nechal kávu usadit. Na filtr tentokrát nedošlo. Část nalil do polystyrénového šálku a odnesl si ji ke stolu. Sotva usedl, začal znovu vibrovat jeho telefon.

„Můžu mluvit?“ ozval se Cole.

Od stolu Pike viděl na dívčiny dveře. Byly zavřené.

„Můžeš.“

„Dneska ráno tady byli dva agenti z ministerstva spravedlnosti, Donald Pitman a Kevin Blanchette. Přinesli tvoji zbraň. Pořád ještě byla v sáčku, jaké losangeleská policie používá na důkazy.“

Pike mlčel.

„Ani zmínka o Kingovi, Meeshovi nebo té holce, nic takového. Neptali se, jestli vím, co se stalo, nebo jestli jsem tě viděl. Předali mi jen zbraň a řekli, abych ti vyřídil, že se o všechno postarali.“

„Už bys mi asi neměl volat ze svého domu,“

„Šel jsem k sousednímu.“

„Dobře.“

„Pitman povídal, že kdyby ses ozval, mám ti říct, abys mu zavolal. Chceš jeho číslo?“

„Mám ho.“

„Řekl, že ta tvá pistole je projev dobré vůle, ale pokud mu nezavoláš, tak si to u něho rozházíš.“

„Rozumím.“

„Zavoláš mu?“

„Ne.“

„A ještě pár věcí. Nic ve zprávě nespojuje Meeshe s Los Angeles, ani tam není nic, s čím by se dalo pracovat, takže nejlepší, co máme, jsou ty mrtvoly. Jestli zjistíme jejich totožnost, mohli bychom se přes ně dostat k Meeshovi.“

„Promluvím si s Budem.“

„N emám teď zrovna co dělat, takže můžu zavolat sám.“

Pike upil kávy a pohlédl na Larkininy dveře.

„Dělá na tom Bud. Prověřil jsi tu holku?“

Cole zaváhal a Pike vycítil změnu vjeho hlase.

„Ona ti to sama neřekla?“

„Co mi měla říct?“

„O těch fotkách v časopisech.“

„Je to modelka?“

„Ne, nic takovýho. Je bohatá. Je slavná, protože má prachy. Nepoznal jsem ji s těmi krátkými vlasy, lidi vypadají jinak, když je vidíš doopravdy. Věčně je jí plný bulvární tisk – rozparáděná v klubech, všelijaký aférky a tak. Určitě jsi ji už viděl.“

„Tyhle plátky já nečtu.“

„Její táta zdědil obchodní říši. Vlastní hotelové řetězce po Evropě, několik leteckých společností, ropná pole v Kanadě. Má tak pět nebo šest miliard.“

„To už je tedy pěkný peníz!“

„Jestli je v pohodě, tak je to dobře, ale přestojí hlídej. Patří k zdejší zlaté mládeži a nikdy nevíš, čeho je schopná.“

Pike znovu mrkl na dveře.

„Zatím to s ní jde.“

„Jen abys věděl.“

Pike si dolil další kávu. Byla už studená, ale nevadilo mu to. Přemýšlel o Pitmanovi a Blanchettovi, jak se objevili u Coleova domu s jeho zbraní. Projev dobré vůle. Zajímalo by ho, proč to ti dva federální agenti udělali, ale zas tak moc mu na tom nesešlo. Nejvíc ze všeho chtěl najít Meeshe.

„Můžeš zjistit, kde Bud Flynn bydlí?“

„Nejsem snad největší detektiv na světě?“

„Později tam budu muset zajet. Tu holku s sebou vzít nemůžu a nemůžu ji ani nechat doma samotnou. Nepohlídal bys ji?“

„Pohlídat vášnivou, bohatou a mladou holku? Myslím, že bych to zvládnul.“

Pike ukončil hovor a pak vymačkal číslo Buda Flynna. Flynn to vzal už po třetím zazvonění, ale jeho hlas zněl chraptivě a ospale. Pike zauvažoval, jestli sedí u stolu a pije kávu jako on, ale nakonec došel k názoru, že bude ještě v posteli. Bylo teprve sedm čtyřicet. Bud pravděpodobně vstával dost pozdě.

„Máš ospalý hlas,“ podotkl Pike. „Probudil jsem tě?“

Sotva to dořekl, otevřely se dveře dívčiny ložnice a objevila se v nich Larkin. Byla opuchlá spánkem a na sobě stále měla jen podprsenku a miniaturní zelená tanga. Vypadala sklesle.

„Ty mě ničíš, Joe. Kde proboha jsi?“

„Jsme v pořádku. Proč jsou všichni tak naštvaní?“

Pike se bavil.

„Protože jsi zmizel ze světa! Jasně, měl ses o ni postarat, ale ne se takhle vypařit. Federálové jsou –“

Pike ho přerušil.

„Kolik lidí ví, že ji hlídám?“

„Proč se na to ptáš? Co tím chceš naznačit?“

„Ty, tvoji chlapi v pěknejch hedvábnejch hadrech, federálové, její rodina? Někdo se mi dneska ráno vloupal do bytu, Bude, takže někdo nadále pouští informace. Těžko pak můžu někomu důvěřovat.“

Larkin vyšla z koupelny a s pleskáním bosých nohou po podlaze zamířila do obývacího pokoje. Pike zvedl svůj šálek, aby jí naznačil, že káva je k dispozici, a pak jím pokynul ke kuchyni. Nezdálo se, že by se za své nedostatečné oblečení styděla nebo že by to vůbec brala na vědomí. Přešla kolem něj do kuchyně.

V Budově hlase nadále zůstávala nejistota.

„Rozumím, co říkáš, ale zůstalo po tobě pět mrtvol. Rozběhlo se policejní vyšetřování a –“

Pike mu znovu skočil do řeči.

„Uděláme to následovně. S Larkin se s tebou sejdeme. Neříkej o tom jejímu tátovi, federálům ani svým hochům v hedvábném kvádru. Přijedeš sám a vyříkáme si to. Souhlasíš?“

„Kde se sejdeme?“

Dívka vyšla z kuchyně s hrncem v ruce. Vypadala zmateně a z jejího výrazu bylo zřejmé, že by ráda věděla, co to v něm vlastně je. Pike zvedl prst, aby jí naznačil, že má počkat, a pak se podíval na hodinky. Do osmé chybělo třináct minut.

„Kde jsi teď?“

„Doma. V Cheviot Hills.“

„V poledne na zastávce metra v Universal City. Vyhovuje ti to?“

„Jo.“

„Čím přijedeš?“

„Žlutohnědým explorerem.“

„Zaparkuj na severním parkovišti. Tak daleko na sever, jak jen to půjde. Čekej v autě, dokud ti nezavolám.“

Pike zaklapl telefon. Larkin to pokládala za pokyn, že smí promluvit, a zamávala hrncem.

„Co to je?“

„Kafe.“

Pike dopil svůj šálek, šel k pohovce a oblékl si košili s dlouhými rukávy.

„Zabalte si své věci. Jedeme za Budem.“

Přestala mávat hrncem, zírala na něho a tvářila se, že je plně oblečená.

„Myslela jsem, že tady jsme v naprostém bezpečí.“

„To taky jsme. Ale kdyby se něco stalo, budeme potřebovat svoje věci.“

„Co by se mohlo stát?“

„Pokaždé, když budeme odcházet z domu, si budeme brát všechno s sebou. Tak to je.“

„Nechce se mi mačkat se celý den ve vašem autě. Nemohla bych zůstat tady?“

„Běžte se obléknout. Máme naspěch.“

„Ale řekl jste mu, že v poledne, a Universal je odsud jen dvacet minut.“

„Běžte. Musíme si pospíšit.“

Vrátila se do kuchyně a mrštila hrncem do dřezu. „To vaše kafe!“

„Koupíme si ve Starbucks.“

Nevypadala naštvaně, přestože házela věcmi.

11

Pike ji nevzal do Universal City a nečekal ani, až bude poledne. Cole mu zavolal a nadiktoval Budovu adresu, ještě než vyšli ze dveří.

Cheviot Hills byla bohatá čtvrť ve zvlněné krajině jižně od Hillcrest Country Clubu ve středu Los Angeles. Po celé čtvrti byly roztroušené půvabné domy s bezvadnými trávníky a udržovanými dlážděnými chodníky, ale větší domy se nacházely v blízkosti parku. Domy více na jihu a blíže k rychlostní silnici 1-10 byly menší, ale i tak mimo finanční možnosti policisty. V dobách, kdy Pike s Budem jezdil, bydleli Flynnovi v dvougeneračním bytě v Atwater Village.

Dneska Bud bydlel v řadové vilce nedaleko silnice. Žlutohnědý explorer byl zaparkovaný na příjezdové cestě a vypadalo to, že tam stál přes noc. Vilka se tyčila na vrcholu mírně stoupající silnice a před ní se táhl trávník, který zápolil se surovým letním vedrem. Mnohé vilky se od třicátých let, kdy byly postaveny, nijak nezměnily, což ulici dodávalo ospalý, maloměstský vzhled. Skupina jacarand obarvila automobil i příjezdovou cestu purpurovým sněhem.

Když projížděli kolem vilky, otočila rozrušená Larkin hlavu.

„Co tady budeme dělat?“

„Vy zůstanete v autě a já si s ním půjdu promluvit.“

„Ale co když není doma? Co když odešel?“

„Vidíte ty květyjacarand na přyezdové cestě? Nikdo tudy nešel.“

„Ale co když tam nebude? Co když vám lhal?“

„Buďte už zticha, prosím vás.“

Pike zaparkoval na kraji příjezdové cesty, aby měl na Larkin v autě dobrý výhled, vystoupil a vydal se k hlavnímu vchodu. Postavil se ke zdi vedle dveří tak, aby ho nebylo vidět z oken. Zavolal Budovi na mobil.

„Ahoj Joe.“

„Podívej se na svoji příjezdovou cestu.“

„Joe?“

„Koukni se ven.“

Pike slyšel uvnitř pohyb. Pak se otevřely dveře a vyšel z nich Bud. Hleděl na dívku, ale Pikea neviděl. Byl už oblečený na cestu z domova a Pike si pomyslel, že se na něm v posledních šestatřiceti hodinách projevila přibývající léta. Vypadal unaveně.

„Bude,“ ozval se Pike.

Bud nedal najevo žádné překvapení. Mračil se stejně jako v době, kdy byl Pike ještě nováčkem, jako kdyby se v duchu ptal, co provedl, že ho osud potrestal touhle osobou, která mu ničí život.

„Co sis myslel, že udělám? Že dám obklíčit Universal City nebo pošlu na oblohu pozorovací letadla?“

Pike naznačil Larkin, že si může stáhnout okénko, a pak na ni zakřičel:

„Pozdravte se s Budem!“

Larkin mu zamávala a křikla z auta:

„Zdravím vás, Bude!“

„Chcete s ním tady zůstat?“ zavolal na ni znovu Pike.

Larkin ukázala palcem k zemi a zavrtěla hlavou. Pike se obrátil k Budovi, který se stále ještě kabonil.

„Co to má všechno znamenat?“

„Máš pěkný dům. Dobře sis vybral.“

„Poslyš, dovedeš si vůbec představit, v jakým jsem maléru?“

„Právě ti ukazuju, že je naživu a vede se jí dobře. Můžeš to říct jejímu tátovi a zvláštnímu agentu Pitmanovi. Můžeš jim říct, že se nechce vrátit, protože se jí líbí být naživu.“

Bud se teď tvářil podrážděně.

„Měl by sis ujasnit, že tady nejde jen o ni. V posledních dvou dnech jsi za sebou nechal pět mrtvých chlapů. Myslíš si snad, že Pitman řekne losangeleské policii, že to je v pohodě, protože náš civilista oddělal ty frajery, aby chránil naši svědkyni, a severovýchodní oddělení vražd to nechá plavat? Musíš se projevit vstřícně a dát to do pořádku.“

Pikeovi bylo jedno, jestli s tím budou něco dělat či nikoli. V duchu se divil, proč se Bud nezmínil o tom, že mu Pitman vrátil zbraň. Říkal si, zda o tom vůbec ví, a jestliže ne, proč mu to Pitman neřekl.

„Co ten Pitman chce?“

„Vy dva, federálové, pár zástupců náčelníka z Parker Street a šerifové si musíte promluvit. Ty a Larkin jim odpovíte na jejich otázky. Pitman řekl, že tě pak místní poldové nechají na pokoji.“

„K tomu nedojde.“

„Pitman řekl, že pokud nepřijdeš, vydá na tebe zatykač za únos.“

Koutek Pikeových úst sebou škubl a Bud zrudl.

„Vím, že je to hovadina, ale pobíháš si po městě a nikdo neví, co se děje. Federálové si myslí, že ji dokážou ochránit sami. Mají pocit, že ten, kdo jim působí problémy, jsem já, a vykládají to jejímu tátovi. Už nemá daleko k tomu, aby mě propustil.“

„Řekni mi pravdu, Bude – byla by ve větším bezpečí s tebou, nebo se mnou?“

„Dal jsem všechny svý osobní záznamy ministerstvu spravedlnosti. Vydal jsem jim svoje chlapy – výpisy z jejich mobilů, účty z hotelů, všechna vydání, úplně všechno. Její táta otevřel Pitmanovi dveře k svýmu právníkovi, k personálu, ke všem jejich e-mailům a telefonním hovorům, taky mu naservíroval dočista všechno. Tu díru, kterou unikají informace, ucpem.“

„Kdo kontroluje Pitmana?“

Bud zamrkal, jako kdyby čelil suchému vichru, a nakonec zavrtěl hlavou.

„Nedokážu jí zajistit bezpečí. Nedokážu tě krýt. Vím, že to bylo součástí dohody, ale teď nevím, co mám dělat.“

„Bude-li se mnou, pak na úniku informací nezáleží.“

„Joe, o co ti jde?“

„Hledám Meeshe.“

„Neděláš jenom to. Nechci se zaplést do ničeho takového. Rád bys, abych ti pomohl, ale já nevím, jestli o to vůbec stojím.“

„Mám jen dva způsoby, jak se k němu dostat. Buď přes ty chlapy v márnici, nebo přes Kingovy. Jestli s ním Kingovi jeli v nějakým kšeftu, pak pravděpodobně vědí, kde se zdržuje a jak se s ním spojit. Možná ho vypátrám přes ně.“

„Jsou pořád nezvěstní.“

„Federálové musejí něco mít. Pomůžeš mi s tím?“

„Pitman nařídil, aby jejich bydliště i kanceláře byly čtyřiadvacet hodin denně pod dohledem. Mají i odposlouchávané telefony. Poslal dokonce i někoho, aby sledoval jejich jachtu. Stačí, když se jeden z nich upšoukne, a mají je. Pokud se pokusíš s nimi zkontaktovat, vlítnou i na tebe.“

„Pak se k němu můžu dostat jen přes ty chlapy, které jsem zastřelil. Co o nich víš?“

Bud se zamračil, pak pohlédl na dívku a olízl si rty.

„Musím si dojít pro klíčky. Mám je hned za dveřmi. Je to v pořádku?“

Pike přikývl.

Bud vstoupil do domu, ale zdržel se jen tak dlouho, aby z modré mísy za dveřmi vylovil klíče. Pike šel s ním k jeho autu. Bud ho odemkl a Pike spatřil kordovánový kufřík, který viděl už v poušti. Vytáhl z něho tři fotografie. Byly to snímky z bezpečnostní kamery pořízené v době, kdy zabijáci vpadli do domu Barkleyových. I ty už Pike viděl.

Bud mu je podal a klepl prstem na horní fotografii.

„Tenhle byl jedním z těch, co vpadli k Barkleyům. Oddělal jsi ho v Malibu. Žádný jiný z těch pěti zastřelených u nich nebyl.“

„Znáš jeho jméno?“

„Neznám. A tenhle chlap“ – Bud přesunul navrch další fotografii a ukázal na muže s výraznými lícními kostmi a rozštěpem rtu – „zmlátil správkyni. Poznal bys některého z těch, kteří byli v Malibu nebo Eagle Rocku?“

„Co jsou zač?“

„To nevím. Nedokázali jsme identifikovat ani jednoho z těch pěti, které jsi poslal do márnice. Elektronické porovnávání otisků prstů nevedlo k ničemu. U mrtvých nebyly nalezeny žádné průkazy totožnosti. Jestli chceš, můžeš si ty fotky nechat.“

Pike si prohlížel fotografie a nedokázal si vysvětlit, jak je možné, že ani jeden z mrtvých nebyl identifikován. Člověk, který je ochotný se nechat najmout ke spáchání vraždy, má téměř vždy záznam v trestním rejstříku. Digitalizovaný systém otisků prstů Live Scan je okamžitě porovná s počítačovými záznamy kalifornského ministerstva spravedlnosti a soubory NCIC, a tyto seznamy jsou úplné. Pokud byl někdo zatčen v kterémkoliv americkém státě nebo sloužil v armádě, jeho otisky prstů v něm jsou.

„To se mi nezdá,“ prohlásil Pike.

„Máš pravdu, ale všech pět chlapů mělo čistý trestní rejstřík.“

„Žádný průkaz nebo náprsní taška?“

„Nic, co by mělo osobní povahu. Už jsi zatýkal spoustu lidí, Joe. Bylo mezi nimi hodně parchantů, kteří byli tak chytří, aby se před spácháním zločinu všeho zbavili?“

Pike zavrtěl hlavou.

„Ani já si na nic takovýho nevzpomínám. Ale prostě je to tak.“

Bud zavřel kufřík a znovu se podíval na dívku.

„Předpokládám, že bych se měl omluvit za to, že jsem tě namočil do takového maléru, ale neudělám to. Podle mě bys ji měl vrátit Pitmanovi. Ale jestli chceš hrát tuhle hru, je to na tobě.“

Bud si ještě chvíli prohlížel Larkin a Pike si v duchu položil otázku, o čem přemýšlí. Pak se Bud rychle otočil a Pike viděl, že působí stejně tvrdým dojmem jako kdysi.

„Věřím ti, že nenecháš tu holku ve štychu.“

Pike se díval, jak odchází, pak se vrátil ke svému lexusu a okamžitě odjel.

„Vypadá jako slušný člověk,“ prohlásila Larkin.

„Byl to dobrý polda.“

„Totéž tvrdil mýmu tátovi o vás. Dokonce prohlásil, že jste byl nejlepší mladý polda, s jakým kdy dělal.“

Pike neodpověděl. Přemýšlel o pěti bezejmenných zabijácích bez záznamu v rejstříku. Domníval se, že by se přes ně mohl dostat k Meeshovi, a věřil, že ví taky jak.

SLUŽEBNÍ OBDOBÍ 1

NÁSTUP V RAJÓNU RAMPART

VEČERNÍ HLÍDKY, 1 148 HODIN

Jeho nová tmavomodrá uniforma měla puky jako podle pravítka. Odznak z nerez oceli a mědi odrážel světlo jako zrcadlo a černá kůže jeho pouzdra na pistoli a bot se leskla stejně jako když sloužil u námořní pěchoty. Vojenské sluneční brýle mu visely z kapsy, což bylo schválené umístění. Pikeova výstroj a vzhled byly učebnicově dokonalé a on to tak měl rád.

Pike, Charlie Grissom a Paul „P-bag“ Hemandez seděli při nástupu ve služební místnosti policejní stanice v Rampartu v první řadě. Byl to jejich první oficiální den v práci po dokončení policejní akademie v Los Angeles a poprvé měli odznaky a nabité pistole. Dnes jim začínalo zkušební období policisty, na losangeleském policejním oddělení zvaného prostě cucák.

Pike a další pomocné síly seděli vzpřímeně s očima upřenýma na seržanta Kellyho Levendorfa, který byl velitelem večerních hlídek. Hrbení se nebo opírání o stůl nebylo povoleno. Cucáci museli sedět v první řadě, hledět kupředu a nesměli se ohlížet po veteránech, kteří seděli za nimi. Nemohli se pň nástupu účastnit vtipkování ani na veterány reagovat či jim odpovídat, ani kdyby si z nich délesloužící utahovali. Dosud si toto právo nezasluhovali. Přestože dokončili akademii, teprve v následujícím roce měli získat „uliční potvrzení“ pod vedením zkušených policistů, zvaných P-III, kteří měli být jejich učiteli, ochránci a bohy.

Při tomto prvním nástupu se měly udát dvě věci. Cucáci se zde měli setkat se svými bezprostředními nadřízenými, na což se Pike těšil, a představit se veteránům, čehož se děsil. Pike toho vůbec moc nenamluvil o sobě ze všeho nejméně.

Levendorff přidělil hlídkové vozy a pak probíral všechno možné, od podezřelých zločinných aktivitách a podezřelých osobách, o kterých se vědělo nebo tušilo, že se pohybují v rajónu, až po policisty, kteří budou mít narozeniny, a chystaných večírcích pro vysloužilce. Většinou všechno četl z tlustého šanonu se třemi kroužky. Jakmile skončil, šanon zaklapl a pohlédl na muže, kteří měli mít směnu.

„Máme zde pár nových kolegů, takže je nechrne, aby se představili. Policisto Grissome, máte na to jednu minutu a jednu vteřinu.“

Už je to tady, pomyslel si Pike.

Už v akademii dostal každý nováček jednu minutu a jednu vteřinu na představení. Očekávalo se, že bude stručný a bude hovořit k věci – stejně jako když jedná s nadřízenými, hovoří do vysílačky či s veřejností.

Grissom, plný entuziazmu, vyskočil a obrátil se k ostatním. Byl to robustní blondak menší postavy, který se vždy snažil každého potěšit.

„Jmenuju se Charlie Grissom. Vystudoval jsem na Státní univerzitě v SanDiegu historii. Můj táta byl policistou v San Diegu, kde jsem se narodil. Rád surfuju, rybařím a potápím se. Pořád hledám kámoše, které taky baví potápění, takže mi dejte vědět, kdyby měl někdo z vás zájem. Jsem ještě svobodný, ale chodím už rok s jednou holkou. Vždycky jsem se chtěl stát policistou. Můj táta chtěl, abych sloužil v San Diegu, ale já si přál sloužit s těma nejlepšíma, a proto jsem tady.“

Vypukl souhlasný řev, ale sotva začal ochabovat, prořízl hluk drsný hlas za Pikem.

„Prdelolezectví mu jde opravdu dobře.“

Pike koutkem oka zahlédl, jak Grissom zrudl a posadil se. „Policisto Hemandezi,“ ozval se Levendorf „teď máte jednu minutu a jednu vteřinu vy.“

Hemandez se při vstávání ohlédl na Pikea a Pike téměř neznatelně přikývl, aby mu dodal odvahy. Na akademii spolu byli na pokoji.

„Jmenuju se Paul Hemandez. Můj dědeček, můj otec a dva mí strýcové sloužili u losangeleské policie, takže jsem už třetí generace…“

Muži ze směny začali provolávat slávu a tleskat, dokud jim Levendorf nenařídil, aby zmlkli. Pak pokynul Hernandezovi, aby pokračoval.

„Dva roky jsem byl na Kalifornské státní univerzitě v Northridgi a hrál jsem tam baseball, dokud jsem se nezranil. Miluju baseball a jsem velký fanda Dodgerů. Jsem ženatý. Policistou jsem se stal kvůli všem policistům v rodině. Tak jsem byl vychovaný. Mám to v krvi.“

Chlapi znovu začali jásat a Hemandez usedl zpět na svoji židli.

Levendorf je utišil a pak pohlédl na Pikea.

„Policisto Pikeu – jedna minuta, jedna vteřina.“

Oba před ním mluvili v podstatě o stejných věcech – o svém vzdělání a svých rodinách, ale Pike na univerzitu nechodil a o své rodině taky hovořit nemohl. Nechápal ani, proč by na tom mělo záležet, a myslel si, že je to osobní věc. Byl přesvědčený, že všechno, na čem záleží, je, co udělá v daný okamžik a zda to udělá správně nebo ne.

Vstal a otočil se. Bylo to poprvé, co před sebou viděl shromážděné policisty. Byli různého veku a barvy pleti. Mnozí se uvolněně usmívali, jiní se tvářili vážně. Pike viděl policisty se dvěma proužky na rukávech. Civilisté je obvykle pokládali za označení desátníků, ale byli to jen P-III. Jeden z nich ho dostane na starost, aby ho zaučil.

„Jmenuju se Joe Pike. Ženatý nejsem. Mám za sebou dva bojové turnusy u námořní pěchoty…“

Muži hlučně aplaudovali a jásali a mnozí začali vykřikovat „Vidy věrný!“. Losangelesképolicejní oddělení mělo vysoké procento veteránů námořní pěchoty.

Levendorf je gestem zklidnil a pokývl Pikeovi, aby pokračoval.

„Chci se stát policistou kvůli heslu ‚Chránit a sloužit‘. Přesně tohle chci dělat.“

Pike domluvil a za nezřetelného potlesku se posadil. Někomu vzadu to přišlo k smíchu.

„Dostali jsme Clinta Eastwooda. Muže, skoupého na slovo.“

Pike viděl, že se Levendorf mračí.

„Téhle části programu říkáme ‚jedna minuta, jedna vteřina‘, takže jsem si, policisto Pikeu, spočítal, že máte ještě čtyřicet vteřin pokračovat. Snad byste nám mohl říct něco víc o sobě – o rodině a o svých zájmech.“

Pike znovu vstal a opět stál před davem.

„Mám kvalifikaci průzkumníka a odstřelovače a sloužil jsem u průzkumníků, hlavně v týmech, které se zabývaly dlouhodobým průzkumem, v týmech lovců a zabijáků a v týmech, vysílaných na prioritní cílové úkoly. Mám černý pás v taekwon-do, kung-fu, jung-čchun, džudu a ubaiuazi. Rád běhám a posiluju. A taky mě baví čtení.“

Pike skončil. Všichni na něho zírali a on nevěděl, jestli si může sednout, takže zíral zas na ně. Nikdo mu nezatleskal.

Nakonec jeden starší barevný P-III s vlasy, jimiž prokvétala šeď, prohlásil, „Díky bohu, že rád čte. Už jsem si začínal myslet, že jsme dostali nějakýho padavku nebo teplouše.“

Všichni propukli v řehot.

Levendorf ukončil nástup a všichni, až na Pikea a další dva nováčky, se hrnuli k východu. Zůstali, protože se měli seznámit se svými „Pé trojkami.“

Tři délesloužící policisté se protlačovali odcházejícím davem. Statný černý policista, který si ztropil žert z Pikeovy čtenářské záliby, se ujal Grissoma. Druhý byl policista asijského původu s obličejem ostře řezaným jako diamant. Podal ruku Hernandezovi. Pike sledoval třetího. Byl menší než on, měl nakrátko ostříhané hnědé vlasy, opálenou pleť a úzké, přísné rty. Pike odhadl, že mu neschází mnoho do čtyřicítky, ale klidně mohl být i starší. Na spodním konci rukávu měl tři frčky, které ukazovaly, že tuhle práci dělá už nejméně patnáct let. Zamířil přímo k Pikeovi a podal mu ruku.

„Rád vás poznávám, policisto Pikeu. Jsem Bud Flynn.“

„Pane.“

„Vprvních dvou služebních obdobích vás budu zaučovat. Poté, pokud s námi zůstanete, si vás vezmou na starost jiní, ale na první dva měsíce jste můj.“

„Ano, pane.“

„Budete mi říkat, policisto Flynne, dokud vám nenařídím něco jiného, a já vám budu říkat policisto Pikeu, Pikeu nebo cucáku. Je to jasný?“

„Ano, pane.“

„Dostal jste výstroj?“

„Ano, pane. Mám ji tady.“

„Popadněte to a jdeme.“

Pike si zavěsil přes rameno pytel s výstrojí a následoval Flynna na parkoviště. Slunce v pozdním odpoledni pořádně pálilo a vzduch byl zamlžený smogem z rozpáleného města. Flynn zavedl Pikea k pomačkanému a otlučenému caprice, které už určitě mělo za sebou přes tři sta tisíc kilometrů. Když se k němu blížili, Flynn na ně ukázal.

„Tohle je naše pracoviště. Jmenuje se Dva-Adam-čtyřicet-čtyři, což bude rovněž vaše jméno, až vás naučím pracovat s vysílačkou. Jaký dojem na vás udělal ten vůz, policisto Pikeu?“

„Docela dobrý.“

„Nestojí za nic. Má tolik závad, že by neprošel technickou prohlídkou u žádného policejního oddělení v celý Americe. Ale tady jsme v Los Angeles, kde nám spořivá městská rada nedá dost peněz k přijetí dalších lidí nebo na nákup a údržbu pořádného vybavení. Ale víte, co je na tom dobrého, policisto Pikeu?“

„Ne, pane.“

„Dobré na tom je to, že se s tím dokážeme vyrovnat a patřit k nejlepším policejním silám, jaké mají vjiných amerických velkoměstech.“

Pikeovi se Flynn začínal líbit. Zamlouvaly se mu jeho způsoby, hrdost na toto policejní oddělení a očividná pýcha na své povolání.

Flynn položil výstroj za auto a postavil se proti Pikeovi s rukama v bok.

„Nejdřív zkontrolujeme vozidlo a pak naložíme výstroj, ale než vyjedeme, chci se ujistit, jestli si plně rozumíme.“

Zdálo se, že čeká na odpověď, takže Pike přikývl. „Respektuju vaši vojenskou službu, ale tady to moc neplatí. Polovina mužů v tomhle oddělení byla u námořní pěchoty a druhá polovina už toho má plný zuby, když se o tom mluví. Tohle je město ve Spojených státech, žádná válečná zóna.“

„Ano, pane, rozumím.“

„Naštvaljsem vás?“

„Ne, pane.“

Flynn ho zkoumal, jako by ho podezříval ze lži.

„No, jestli jste naštvaný, tak to skvěle skrýváte, což je dobře. Pokud tady setrváte, nebudete nikomu dávat najevo svoje skutečné pocity. Ať už budete mít na bídné existence, zvrhlíky a občany, se kterými budeme mít co do činění, jakýkoliv osobní názor, necháte si ho pro sebe. Od tohoto okamžiku dále jste policista Pike, a policista Pike pracuje pro lidi v tomhle městě bez ohledu na to, kým nebo čím jsou. Je to jasný?“

„Ano, pane.“

Flynn otevřel kufr. Byl rozedraný a prázdný. Ukázal dovnitř.

„Tohle je kufr. Řídit budu já, takže moje věci budou na straně řidiče. Vy jste spolujezdec, takže vaše věci budou na vaší straně. Takhle to děláme na losangeleském policejním oddělení.“

„Ano, pane.“

„Uložte si věci a přitom poslouchejte.“

Pike si ukládal výstroj a Flynn hovořil dál.

„V akademii vás naučili znát zákony a postupy, ale já vám dám dvě nejdůležitější lekce, jaké jste kdy dostal. Za prvé: uvidíte lidi z jejich nejhorší přičinlivé a tvořivé stránky – a já vás naučím, jak je přečíst. Naučíte se, jak rozeznat pravdu od lži, přestože lžou všichni, a jak zjistit, co je správné, přestože všichni jsou špatní. Z toho všeho se naučíte rozdělovat spravedlnost slušným a nestranným způsobem, což je to, co si lidi v našem městězasluhujou. Jasný?“

„Ano, pane.“

„Nějaké otázky?“

„Co je ta druhá věc?“

„Jaká druhá věc?“

„První lekce byla o tom, jak číst v lidech. O čem je ta druhá?“ Flynn zvedl obočí, jako by se chystal udělit moudrost věků. „Naučíte se, že je nesmíte nenávidět. Uvidíte skutečný parchanty, policisto Pikeu, ale lidi nejsou tak špatní. Naučím vás, jak to neztrácet ze zřetele, protože pokud to uděláte, tak je začnete nenávidět, a to je první krok k tomu, abyste začal nenávidět sám sebe. A to se nesmí stát, souhlasíte?“

„Ano, pane.“

Flynn se podíval do kufru, aby se ujistil, že Pike uložil svoje věci správným způsobem, souhlasně zabručel a pak kufr zaklapl. Obrátil se znovu k Pikeovi a zdálo se, že přemýšlí. Pike se v duchu ptal, zda se ho pokouší přečíst.

„Mám ještě otázku,“ prohlásil potom Flynn. „Když jste vysvétloval, proč jste se chtěl stát policistou, citoval jste heslo losangeleské policie – Chránit a sloužit. Jak je to dál?“

„Někteřílidi se nedokážou chránit sami. Potřebujoupomoc.“

„A ten, kdo jim bude pomáhat, jste vy, policisto Pikeu, s tím svým karate a vším tím ostatním?“

Pike přikývl.

„Perete se rád?“

„Nejde o to, co dělám rád či nerad. Když musím, tak to dokážu.“

Flynn přikývl, ale z toho, jak si přemýšlivě sál ret, bylo znát, že se ho stále ještě pokouší přečíst.

„Naším úkolem není pouštět se do rvaček, policisto Pikeu,“ prohlásil nakonec. „Někdy nemáme jinou volbu, ale jestli se budete zaplétat do rvaček, nakonec to odnesete, tím si můžete být jistý. Už vám někdo nakopal pořádně do zadnice?“

„Ano, pane.“

O tom, že to byl jeho otec, se Pike nezmínil.

Flynn si pořád sál ret a zkoumal ho.

„Jestliže se dostaneme do rvačky, tak jsme selhali. Jestliže zmáčkneme spoušť, selhali jsme. Věříte tomu, policisto Pikeu?“

„Ne, pane.“

„Já tomu ale věřím. Jak to tedy vidíte vy?“

„Ze jsme neměli jinou volbu.“

Flynn cosi zavrčel a tentokrát Pike nepoznal, jestli to měl být souhlas či nesouhlas.

„Proč vlastně chcete chránit lidi, policisto Pikeu? Proto, že vám tolikrát nakopali prděl, a vy si to chcete vynahradit?“ Pike věděl, že ho Flynn jenom zkouší. Zkoušel a četl jeho reakce, takže Pike na něho hleděl modrýma, prázdnýma očima.

„Nemám rád násilníky.“

„Chcete být tím, kdo nakope prděl jim?“

„Jo.“

„Ale jen potud, pokud zůstaneme v rámci zákona.“

Flynn ho ještě chvíli pozoroval a pak se mu v koutcích očí objevilo jemné síťoví vrásek.

„Zaučím vás, synku. Přečetl jsem si váš spis. Myslím, že z vás bude dobrý policajt.“

Pike přikývl.

„Vy toho moc nenamluvíte, co?“

„Ne, pane.“

„Dobře. Obstarám mluvení za nás oba. A teď si nastupte. Pojedeme chránit lidi.“

Jejich první společná hodina ochrany lidí byla snadná. Každý hlídkový vůz s vysílačkou obvykle objížděl jeden z rajónů policejního oddělení, ale Flynn začal tím, že Pikea provezl celou oblastí jejich oddělení. Během jízdy si Flynn ověřoval, jak jeho svěřenec ovládá vysílačku, poslouchal, jak si vyměňuje zprávy s dispečinkem, a ukazoval mu známá shromaždiště nekalých živlů. Na začátku druhé hodiny ho nechal vypsat dvě předvolání za porušení dopravních předpisů.

Poté, co vypsal druhé předvolání – staré paní, která se vztekala a zároveň litovala, že jela na červenou – obdařil Flynn Pikea širokým úsměvem.

„Tak jak se vám tahle práce líbí?“

„Trochu zdlouhavá.“

„S tou dámou jste si vedl dobře. Ani jednou jste ji neuhodil.“

„Možná příště.“

Flynn se rozesmál a pak řekl lidem v dispečinku, aby jim začali přepojovat hovory. V následujících dvou hodinách sepsal Pike s mladou dívkou hlášení o ukradeném autě (patřilo jejímu bratrovi, který ji za to, že si ho nechala ukrást, zabije), vyslechl majitele obchodu s domácími mazlíčky, který si stěžoval na opilost na veřejnosti (jakýsi opilec vešel do jeho obchodu, zotvíral klece se psy a kočkami a zase zmizel), s vedoucím obchodu se smíšeným zbožím sepsal zprávu o krádeži (zloděj už byl dávno ten tam), další zprávu s mužem, který našel po návratu z práce svůj dům vyloupený (lupič už byl dávno za horami), pak zprávu o ukradeném jízdním kole (žádní podezřelí) a ověřil si podezření jedné ženy, která se domnívala, že její stará sousedka v bytě v posledním poschodí zemřela (stará dáma odjela na chatu své dcery u Velkého medvědího jezera).

Po každém přijatém hovoru o spáchaném trestném činu zjistili, že podezřelý nebo pachatel je už dávno v prachu nebo ho nikdo neviděl, ačkoli Pike pod Flynnovým vedením svědomitě zapisoval výroky stěžovatelů, vyplňoval příslušné formuláře a vedl veškerou komunikaci.

Když jeli na východ po Beverly Boulevardu, ozvalo se z dispečinku: „Dva-Adam-čtyřicet-čtyři, domácí násilí na Harell 2721, nahlášeno, že jakási žena volá o pomoc. Zajedete tam?“

Pike by rád, ale neřekl nic. Bylo to na Flynnovi. Flynn pohlédl na sedadlo spolujezdce a zdálo se, že má Pikea přečteného. Zvedl mikrofon.

„Dva-Adam-čtyřicet-čtyři, jedeme tam.“

„Rozumím, zůstaňte na příjmu.“

Telefonáty z bytu byly nejhorší. Pike to na akademii slýchal stále znovu a znovu, a také Flynn se o tom v těch několika hodinách, co strávili spolu, už zmínil. Jedete-li k domácímu násilí, vjíždíte do drsného oka hurikánu. V těchto okamžicích byla policie často pokládána za zachránce nebo mstitele či poslední instanci.

„Večerní hlídkování je pravý čas na tyhle záležitosti,“ prohlásil Flynn. „Pravděpodobně dneska večer pojedeme tak na tn nebo na čtyři a v pátek jich bude ještě víc. Často si to nechávají na pátek a vynahradí si to za celý týden.“

Pike neříkal nic. Domácí násilí znal z první ruky. Jeho táta tedy až do pátku nikdy nečekal. Pro něj byl dobrý kterýkoli večer.

„Až tam přijedeme,“ ozval se Flynn, „mluvit budu jen já.

Vy se dívejte, jak to řeším, a učte se. Mějte oči otevřené. Nikdy nevíte, co se může stát. Sledujete muže, a žena vás střelí do zad. Ženská může být pořádně vyděšená, ale jakmile jejího starý ho uklidníme, může se proměnit v nestvůru. Jednou jsem to viděl. Nasadili jsme jejímu chlapovi pouta a jakmile se cítila v bezpečí, popadla sekáček na maso a usekla mu nohu.“

„Dobře,“ souhlasil Pike.

Byl klidný. Měl za to, že řešení domácího násilí se nemůže moc lišit od čištění domů v bojové zóně – všechno sledujete, držíte se zády ke zdi a předpokládáte, že každý vás chce zabít. To zvládne.

Přijeli k malému činžovnímu domu jižně od Templu v blízkosti centra Rampartu. Nad hlavou se jim tyčily nehybné palmy, zachycující lesk zmírajícího světla, mezi nimiž vypadala budova barevnější, než byla ve skutečnosti. Navedli je sem z dispečinku: volala jakási paní Esther Villalobosová a stěžovala si, že sousedé, muž a žena, se už od odpoledne hádají, a před chvíli se z jejich bytu začaly ozývat hlasité rány, načež mladá běloška jménem Candace Staniková několikrát vykřikla „Přestaň!“ a pak začala volat o pomoc. Paní Villalobosová rovněž uvedla, že v bytě někdy přebývá nezaměstnaný běloch, o němž věděla jen to, že se jmenuje Dave. Podle dispečinku nebyli předtím na tuto adresu posláni žádní policisté.

Pike a Flynn se později měli dozvědět víc, ale při cestě na místo to byla jediná fakta, která měli k dispozici.

Zaparkovali hlídkový vůz vedle jiného auta, protože u chodníku nebylo místo, a vystoupili na ulici. Pike si při vystupování automaticky prohlížel okolí – vozidla, prohlubující se stíny mezi budovami, okolní střechy – směs prostoru a barev, kterou nejen viděl, ale i cítil. Čistý vzduch. V pořádku.

„Jste připravený?“ zeptal se Flynn.

„Ano, pane.“

„Tak sejdeme podívat, co se děje.“

Pike vykročil za Flynnem k bytu Candace Stanikové.

Paní Villalobosová žila v přízemí v zadní části domu. Candace Staniková bydlela rovna, v přízemí, v sousedním bytě. Pike a Flynn však měli v úmyslu kontaktovat paní Villalobosovou pouze v tom případě, že by se nedostali do bytu Stanikové nebo by nebyl nikdo doma.

Flynn se zastavil přede dveřmi Candace Stanikové a gestem vyzval Pikea, aby byl zticha. Okna byla osvětlená. Pike neslyšel žádné hlasy, jen zřetelné vzlykání doprovázené kašlem. Flynn pohlédl na Pikea a povytáhl obočí v němé otázce, zda to také slyší. Pike přikývl. Pomyslel si, že Flynn ve zvláštním večerním světle zezelenal.

Flynn ukázal na jednu stranu dveří a šeptem nařídil: „Postavte se tady. Jakmile vejdu, jděte za mnou, ale až vám k tomu dám pokyn. Třeba ten chlap už odešel. Nebo se udobřili a teď tokají. Je vám to jasný?“

Pike přikývl.

Flynn třikrát zaklepal na dveře a křikl:

„Policie.“

Zaťukal znovu.

„Otevřete, prosím.“

Pláč ustal a Pike zaslechl nějaký pohyb. Pak se z druhé strany ozval hlas mladé ženy.

„Jsem v pořádku. Nic nepotřebuju.“

Flynn opět zaklepal.

„Otevřete, slečno. Nemůžeme odejít, dokud vás neuvidíme.“

Právě když Flynn zvedal ruku k dalšímu zaklepání, dveře se pootevřely a skulinou se dívala Candace Staniková. I škvírka ve dveřích stačila k tomu, aby Pike viděl, že má zlomený nos a pravé oko nateklé a fialové. Věděl, že za pár minut na něj přestane vidět. Takhle zřízených očí už viděl spoustu, většinou jako dítě. A většinou za to mohl jeho otec.

Flynn položil dlaň na dveře.

„Odstupte, prosím. Dovolte, abych otevřel dveře a podíval se.“

„Už je pryč. Šel za svou přítelkyní.“

Flynn mluvil laskavě, ale pevně. Pike obdivoval, kolik citu dokáže vložit do svého hlasu.

„Slečno Staniková? Jmenujete se Candace Staniková, že?“

Měla hebký hlas, ale mluvila tiše a unaveně. Pike ji neposlouchal, ale naslouchal, co se děje za ní, pátral po dalších obyvatelích bytu. Zevnitř vycházel ostrý nemocniční pach éteru a říkal mu, že něco není v pořádku.

„Ano. Odešel…“

„Pusťte nás dovnitř, slečno. Nemůžeme odejít, dokud se nepodíváme dovnitř, tak už otevřete.“

Flynn lehce tlačil do dveří, dokud neustoupila. Pike vešel dovnitř za ním a rychle odstoupil stranou, aby nebyli těsně u sebe. Kdyby se drželi pohromadě, tvořili by jediný velký terč, zatímco každý zvlášť se stali dvěma terči, které není tak snadné zasáhnout. Pike se držel zády u zdi.

V bytě bylo horko jako v peci. Pike se začal potit. Stáli v přeplněném obývacím pokoji. Když Flynn přistoupil k dívce, všiml si Pike komory hned za dveřmi a malé kuchyně s jídelním koutem za obývákem. Byt byl uklizený až na převržený kávový stolek a krvavé skvrny na podlaze. Candace Staniková byla těhotná. Pike odhadoval, že je v sedmém či osmém měsíci, přestože toho o ženách a těhotenství moc nevěděl. Na tričku měla v oblasti břicha krvavé pruhy a další krev viděl Pike na jejích nohách a chodidlech. Viděl rovněž led zabalený v tenké utěrce, který si pravděpodobně přikládala na oko. Na dvou místech měla rozražený ret a navíc zlomený nos. Držela se za břicho, jako kdyby měla žaludeční křeče.

Flynn řekl jemně Pikeovi přes rameno: „Lékaře a další policisty.“

Pike vyklepal na své přenosné radiostanici žádost na dispečink o vyslání lékaře a policejních posil. Viděl, že se Flynn pokouší dotknout dívčiny paže, ta však ucukla a začala hlasitě křičet:

„Chci, abyste ho dostali! Musíte ho zatknout! Šel za tou svou přítelkyní…“

Byla stále rozrušenější a Flynn se ji pokoušel tichým hlasem uklidnit.

„V první řadě byste měla myslet na to malé. Nic není důležitější než vaše dítě.“

Flynn ji znovu uchopil za paži a tentokrát neprotestovala, ačkoli obličej měla zoufale sešklebený.

„Zase mu to projde…“

„Pst! Neprojde mu to.“

Flynn byl vším, čím měl být – silnou, utěšující otcovskou postavou. Jestliže jste mu důvěřovali, byli jste v bezpečí. Pokud jste mu to dovolili, byl schopen se o vás postarat. Objal ji paží okolo ramen, paží, která ji měla chránit a zbavit bolesti.

„Ze všeho nejdřív byste se měla posadit, slečno,“ pronesl tiše. „A na ten nos dáme nějaký led. Postarám se o to.“

Flynn pokynul Pikeovi. Nebyli uvnitř ještě ani minutu. „Já zůstanu tady. Prohlédnete byt?“

Pike přikývl.

„Dávejte pozor.“

Pike bez přehnaných obav rychle odešel. Pohlédl do kuchyně, pak vešel do chodby. Dveře do koupelny byly otevřené a bylo vidět umyvadlo se zašlými skvrnami od mýdla, malou vanu a záchodovou mísu. Pike se obrátil k ložnici. Dveře byly pootevřené a uvnitř svítilo světlo. Pike si připomněl Flynnovo varování, aby zbytečně nevytahovalpistoli zpouzdra, ale stejně ji vytáhl a pak otevřel dokořán. Ložnice byla minovým polem nákupních tašek, špinavého prádla a krabic. Dvoj lůžko bylo taky špinavé a válely se na něm zmuchlané pokrývky. Na vzdálenější straně u postele stála pootevřená skříň. Byla tady dvě okna, zavřená jako všechna ostatní v bytě.

Pike napínal uši a slyšel, že dívka znovu prosíRynna, aby toho prevíta zatkl, a dodala, že se s tou svojí mrchou chystá odjet do Las Vegas.

Pike měl v úmyslu vrátit se do obýváku, ale pořád upíral oči na skříň. Pohyboval se rychle a tiše jako v době, kdy byl malý a skrýval se v lese před otcem. Ticho bylo vším. Rychlost znamenala život. Poklekl na koleno, zvedl zmuchlané pokrývky a podíval se i pod postel. Nic. Znovu obrátil zrak ke skříni.

Nevěřil, že by v ní někdo byl, ale ověřit to musel. Dívka hovořila stále hlasitěji a naléhavěji a Pike chtěl jít Flynnovi na pomoc.

Dveře skříně byly asi na patnáct centimetrů otevřené. V ložnici svítilo světlo, ale ve skříni byla neproniknutelná tma. Pike stál tak daleko po straně, jak jen bylo možné, pak prudce otevřel dveře a nechal do temného prostoru vniknout světlo. Nic.

Nebyli v bytě ještě ani dvě minuty.

Právě v okamžiku, kdy se Pike přesvědčil, že skříň je prázdná, se z obývacího pokoje ozvala hlasitá rána a poté dusot rychlých mužských kroků.

„Zab ho!“ zavrčel jakýsi hlas.

Pike proběhl kolem postele do chodby a dál ke dveřím. Dveře komory za vstupními dveřmi byly otevřené. Přítel Candace Stanikové, jenž byl později identifikován jako David Lee Elish, svíral jednou rukou Flynnův krk a druhou se mu pokoušel bránit ve vytažení zbraně. Druhý muž, později identifikovaný jako Kurt Fabrocini, propuštěný téhož dne z vazby, bodal Flynna opakovaně do prsou loveckým nožem. Candace Staniková se choulila na podlaze. Později bylo zjištěno, že jak Elish, tak Fabrocini v sobě měli tolik alkoholu a kokainu, že by to stačilo ochromit slona.

„Zab ho!“ ječel stále dokola Elish.

Pike bez váhání vytáhl svou pistole ráže 9 mm a střelil Fabrociniho do hlavy. Zastřelil by i Elishe, ale měl špatný úhel. Přesunul se ještě dřív, než Fabrociniho tělo dopadlo na podlahu.

Vrazil tvrdě do Flynna a srazil oba muže na zem. Věděl přesně, co má udělat a jak. Rychle oběhl Flynna a praštil Elishe tvrdě do obličeje pistolí. Elish, který se hrabal na nohy, měl v očích zdivočelý, šílený výraz. Pike ho uhodil podruhé a Elish zůstal nehybně ležet. Pike ho obrátil, přidržel kolenem na podlaze a pak mu zkroutil ruce za záda a nasadil pouta.

Teprve když měl pod kontrolou Elishe a nůž, obrátil se k Flynnovi se strachem, že vykrvácí.

„Policisto Flynne,“ vyhrkl.

Flynn na něj pohlédl a prsty se pokoušel rozevřít košili. Rozšířené oči se mu leskly a ve tváň byl pobledlý.

„Ještě že mám vestu. Nůž se skrz ni nedostal.“

Pike si na okamžik pomyslel, že se Flynn směje, ale pak uviděl, že má v očích slzy.

Po třech hodinách mohli odjet. Přijel tým odstřelovačů společně s velitelem večerní směny, dva rampartští kapitáni a dva pohotovostní detektivové z ústředí na Parker Street. Pikea a Flynna od sebe oddělili, aby odpovídali na otázky samostatně, a setkali se pak až v hlídkovém voze. Flynn usedl za volant. Nastartoval motor, ale z parkoviště nevyjel. Pike věděl, že je otřesený, a nechával na něm, zda o tom, k čemu došlo, bude chtít mluvit či nikoli. Koneckonců Pike byl jen bažant. Cucák.

Nakonec Flynn vzhlédl a namáhavě otočil hlavu, jako by vážila metrák.

„Jste v pořádku?“

„Ano, pane.“

Pak znovu zmlkl, ale zdálo se, že přemýšlí o Pikeovi způsobem, který ho přiváděl do rozpaků.

„Poslyšte, chci si projít všechno, co se tam stalo – zachránil jste mě. Děkuju vám.“

„Děkovat mi nemusíte.“

„Já vím, ale stejně děkuju. Chci, abyste věděl, že si vážím toho, co jste udělal. Viděl jste, že mě napadli dva chlapi, viděl jste nůž a učinil jste rychlé rozhodnutí. Neříkám, že jste udělal něco špatně, ale přál bych si, abyste přemýšlel o tom, co jste udělal. Někdy musíme zabíjet, ale to není naším úkolem.“

„Ano, pane, vím to.“

„Za to, k čemu tam došlo, můžu já. Nezkontroloval jsem tu komoru. A přitom jsem ty zatracený dveře viděl.“

„Když se to stalo, tak jsme s prohlídkou bytu ještě nebyli u konce. Není to ničí vina.“

„Jste cucák, první den v práci, a hned jste mi zachránil život.“

Flynn ho nadále pozoroval s přivřenýma očima, jako by chtěl rozeznat cosi mlhavého a vzdáleného, a Pike by byl rád věděl, co to je.

Náhle se natáhl a přikryl dlaní Pikeovu ruku.

„Jste studený jako led a já se třesu jako list…“

Pike to cítil na jeho ruce – slabé bzučivé vibrace jako včely pokoušející se vylétnout z úlu.

Bud náhle ruku stáhl, jako by Pikeovi četl myšlenky a zastyděl se. U policistů byla střelba vzácná, ale byla to součást Pikeova života od chvíle, kdy odešel z domova, protože doma to v těch vzácných okamžicích, kdy o tom přemýšlel, bylo horší. Otcovy záchvaty zuřivosti, pěsti, opasky a pracovní boty s ocelovými špičkami dopadajícími jako déšť, podivně, zdánlivě bez bolesti. Křik jeho matky, jeho vlastní křik. Bojová akce proti tomu nebyla nic. Pike si pamatoval, jak v nitru přijal fakt, že musí zabíjet jiné, aby nebyl zabit sám. Pak byl už dost velký, aby se otci ubránil. Jakmile se ho otec začal bát, přestal ho bít a matku také. Bylo to prosté. Nyní však chtěl Pike zachovávat pravidla losangeleského policejního oddělení. Musel. Vystřelil přesně. Bud žije. Pike žije. Bylo to prosté.

Pike se dotkl Budovy ruky. Chtěl mu pomoct.

„Máme to za sebou,“ prohlásil.

Bud si otřel obličej, ale stále se mu chvěla víčka a znovu se otočil k Pikeovi.

„Dívám se na vás, a vy vypadáte, jako by se nic nestalo. Právě jste zabil člověka, a ve vašich očích to není znát.“

Pike se cítil trapně; odtáhl ruku.

Také Flynn byl zřejmě také v rozpacích a styděl se za sebe, jako by si uvědomil, že vykládal nesmysly. Nucené se zasmál.

„Tak co, pojedeme? Máme před sebou spoustu papírování. To je na tom to nejhorší, když někoho zastřelíte, všechny ty podělaný formuláře.“

Pike vytáhl sluneční brýle a nasadil si je, aby mu nebylo vidět do očí.

Flynn se znovu zasmál, tentokrát hlasitěji, a z jeho smíchu čišelo napětí.

„Vždyť v tom nemůžete nic vidět. To ty brejle nosíte i večer?“

„Jo.“

„Poslyš, něco ti řeknu. Už žádný policista Flynn a policista Pike, to máme za sebou. Jmenuju se Bud.“

Pike přikývl, ale Bud se pořád ještě nepřestával třást a falešný úsměv to nezakryl.

Pike si přál, aby se to bylo nestalo. Přál si, aby byl nepřijal ten hovor a aby den takto nekončil. Cítil se provinile a myslel si, že Buda zklamal. Slíbil si, že se bude víc snažit. Chtěl být dobrým a spravedlivým člověkem, chtěl sloužit a chránit.

12

Pike hnal auto ke Glendale, kde sídlil útvar vědeckého vyšetřování losangeleského policejního oddělení, když začal drnčet jeho telefon. Podíval se, kdo volá: Ronnie.

„Mluv.“

„Před čtrnácti minutami se vloupali do obchodu. Ti chlapijsou ochotní dělat za bílýho dne. Jdou po tobě, člověče.“

„Kdo je to?“ zeptala se Larkin, která seděla vedle něho.

Pike zvedl prst, aby jí naznačil, že má počkat.

„Přijeli z bezpečnostní agentury?“

„Kód tři, světla a sirény, a zavolali taky poldy z losangeleskýho oddělení. Přijel jsem s Dennisem právě teď. Chtěl jsi plnou reakci, takji máš.“

„Sepiš s policií zprávu. Pokud došlo k nějaké škodě na majetku, ať přijede likvidátor pojišťovny. A bude-li třeba něco spravit, zavolej ještě dnes opraváře.“

„Pochopil jsem. Chceš kolem toho nadělat hodně kraválu.“

„Jo, fůru.“

Pike položil telefon a Larkin ho uhodila do paže.

„Nesnáším, jak mě přehlížíte. Na něco jsem se vás ptala, a vy jste jen důležitě zvedl prst.“

„Teď jedeme za někým do Glendale,“ sdělil jí Pike. „Pak se sejdeme s Elvisem na místě, kde jste měla tu havárii…“

„Proč se raději nevrátíme do domu?“

„Někdo se vás pokouší zabít.“

„Proč se nemůžeme jen skrývat?“

„Ten někdo by vás mohl najít.“

„Máte na všechno odpověď.“

„Jo.“

Znovu ho bouchla do ruky, ale tentokrát ji Pike ignoroval. Sledoval jen koutkem oka, jak se zamračená znovu zabořila do sedadla.

Byl rád, že mlčí. Vyjeli nahoru do průsmyku Sepulveda a pak sjížděli dolů do San Fernando Valley.

V údolí bylo vždy větší horko a Pike cítil, jak vedro roste i přes zapnutou klimatizaci. Na teploměru v palubní desce sledoval zvyšující se teplotu. Z Cheviot Hills do Van Nuys stoupla o osm stupňů.

Larkin dokázala mlčet přesně devět minut.

„Chtěl byste se dívat, jak masturbuju?“ zeptala se.

Pike se na ni nepodíval, ani jí neodpověděl, přestože v duchu žasl, proč se ho na něco takového táže. Pravděpodobně ho chce jen šokovat. Šokující výroky snad na některé lidi zabíraly, ale Pike k nim nepatřil. Ohromení je relativní.

„Mohla bych si to dělat rovnou tady v autě, zatímco budete řídit. Líbilo by se vám to?“

Sunula ruce po břiše do rozkroku. Když znovu promluvila, byl to šepot.

„Zeptám se vašeho kamaráda. Vsadím se, že ten se na to koukne rád.“

Pike po ní sjel pohledem a v poklidu řídil dál.

„Ten den, kdy jsem se dostal do střední Afriky, jsem viděl jednu ženu. Onoho rána jí vyvraždili celou rodinu. Postupně si odřezávala prsty na levé ruce, po jednom za manžela a čtyři děti. Začala palcem.“

Pike na ni znovu pohlédl.

„To byl její způsob truchlení.“

Larkin si složila ruce do klína. Zírala na něho, pak se obrátila k oknu. Ticho bylo dobré.

Projížděli rozpáleným údolím.

13

Tajné poslání Johna Chena

Zoufalství vede k inovacím a John Chen byl zoufalý muž. Jeho zoufalství vedlo k vyprávění báchorek, nejnemožnějším lstem a mistrnému předstírání, čehož všeho John využíval s přesvědčivou brilantností, protože – a je třeba se s tím vyrovnat – byl nejchytřejším kriminalistou v sekci vědeckého vyšetřování losangeleského policejního oddělení. V posledních několika letech vyřešiljohn mnoho případů (což bylo nezbytné pro služební postup, na němž ho zajímaly především peníze), objevoval se v místních televizních zprávách (nutné k balení koček – při jeho velké výšce, malé váze a ohryzkem velikosti volete potřeboval veškerou možnou pomoc) a tolikrát dosáhl zvýšení platu (potřebného k tomu, aby si koupil na leasing porsche – to není řadicí páka, kotě, to jsem jen moc rád, že tě vidím), že se to s žádnou jinou laboratorní krysou nedalo srovnat. Jak se mu ale odměnili za to, že dostal útvar vyšetřování vědeckými metodami na mapu a stala se z něho hvězda kriminalistiky?

Dostal víc práce.

Víc případů.

Méně času k tomu, aby se mohl těšit z plodů své práce.

Konkrétně ze šukání.

John Chen totiž na nic jiného nemyslel. Byl prvním, kdo to nahlas přiznal, a přiznával to často před každým, kdo byl ochoten mu naslouchat, včetně známých mladých žen, což pravděpodobně vysvětlovalo, proč s ním žádná nechtěla jít na rande. Byl tím posedlý, ale strádal, protože v téhle oblasti měl manko a celý život ho to tížilo. Navíc byl přesvědčený, že každý svobodný a heterosexuální muž v Kalifornii už od puberty tráví čas u bohatých stolů, z nichž si může brát co mu libo a kolik jen dokáže zkonzumovat. Každý až na něho.

Nyní však měl být dluh splacen.

John Chen si našel přítelkyni. Nu dobrá, nebyla to přímo přítelkyně v obvyklém smyslu toho slova. Věděl to, protože si nic nenamlouval. Ronda Milbanková byla vdaná sekretářka z Highland Parku se dvěma dětmi, která se ráda napila. Vždycky jednou za pár týdnů sdělila manželovi, že jde s kamarádkami do kina, zatímco ve skutečnosti obešla několik barů v naději, že jí někdo koupí drink. John Chen to udělal. Hej, princezno, co pijete? Gimlet. Měla ráda cukr.

Ve skutečnosti však nic takového neřekl, protože se bál. Seděla ale vedle něho a po chvíli na něj promluvila. Po několika týdnech ji ve stejném baru spatřil znovu. To bylo včera večer. Koupil jí drink, pak další, a když už měl sám v sobě tři nebo čtyři, sebral odvahu a zeptal se jí. Nemohli by se někdy sejít? A Ronda odpověděla, proč ne, zítra mezi jedenáctou a polednem, manžel bude v práci a děti ve škole.

ÚSPĚCH!!!

Pak ale nastal problém. Jak řekl Jack Webb: Tohle je velkoměsto – Los Angeles. Přes tisíc dvě stě čtverečních kilometrů, miliony obyvatel, nesčíslné množství kriminálních živlů a všichni páchají jeden zločin za druhým, devět tisíc policistů, kteří náleží k nejlepším na světě a honí ničemy, stovky míst činu, každý den víc a víc, každou hodinu každého dne, nekonečná tsunami stop a důkazního materiálu, přičemž každý detail musí být uchován, zdokumentován, prověřen a analyzován slabě obsazeným, špatně financovaným a pracovně přetíženým, ale prvotřídním… útvarem vědeckého vyšetřování losangeleského policejního oddělení.

Odpověď na otázku – co má na mysli? – John znal, aniž se musel ptát. „Jistě, Johne, určitě si dopoledne potřebuješ udělat přestávku na pomilování, přijď ke mně.“ Jo, takhle by vydržel v pekle i jako sněhová koule.

Odchod si zařídil důmyslně. Ráno si vzal ze srovnávacích vzorků kousek zubní skloviny, pak si počkal na přestávku na kávu, kdy laboratorní technici, vědci i kriminalisté (kteří byli také příliš přepracovaní, než aby odcházeli kamkoli ven) hltali z hrnků kávu a mezi vzorky spermatu a krevních skvrn pojídali vdolečky a sýrové pečivo. Přesně ve čtvrt najedenáct prošeljohn kolem své nadřízené, která si právě pochutnávala na svém malinovém vdolečku z Ralphs Marketu a zaječel…

„AUUU!“

Pak uskočil stranou, chytil se za čelist a začal se motat dokola, dokud si nebyl jistý, že všichni z kriminální laboratoře to vidí.

Pak otevřel ruku, ukázal jim kus skloviny a vykřikl…

„DO HAJZLU! ZLOMIL SE MI ZUB! MUSÍM K ZUBAŘI!“

Harriet si prohlížela úlomek.

„To nevypadá nijak vážně, jen se vám kousek odlomil.“

„PROBOHA, HARRIET! STRAŠNĚ TO BOLÍ! MÁM OBNAŽENEJ NERV!“

John si všiml, že se Harriet při pohledu na hodiny zamračila. Raději by ho nechala umřít než dopustit další zpoždění práce na jejich případech.

„Johne, prosím. Už jsem si taky ulomila zub. Bolest přejde. Za pár minut už nebudete nic cítit.“

Z toho je vám snad jasné, jaká byla.

„Zlomil se mi zub, Harriet. Je roztňštěnej, úplně na kusy. Musím k zubaři!“

„Proč mu nejdřív nezavoláte? Třeba ani na vás teď nebude mít čas.“

„Je to můj bratranec! Poslyšte, čím dřív tam půjdu, tím dřív budu zpátky. Zavolám mu cestou. Jestli odejdu teď, do půl druhé budu pravděpodobně zpátky.“

Bude muset vypadnout dřív, než se vrátí manžel a děti.

Harriet znovu zamračeně pohlédla na hodiny, ale nakonec ustoupila.

„Tak dobře, ale neberte si své auto. Vezměte si dodávku. Možná vás od zubaře pošlu přímo k nějakému novému případu.“

Chen si pomyslel, že šanci na pomilování si od nikoho vzít nenechá.

Popadl šálek s ledem, aby jeho příběh vypadal věrohodněji, klíčky a brašnu se svým nářadím, a rozběhl se k východu. Postál u dveří dostatečně dlouho, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje, a pak led vyhodil. V žádném případě nehodlá jet do Rondina domu v takové rachotině, jako je dodávkový vůz útvaru. Před odchodem do práce svého boxtera umyl, aby se ten magnet na ženské jen blyštěl. Měl v úmyslu dorazit k Rondě ve velkém stylu.

Když došel k první řadě zaparkovaných aut, zjistil že ho Harriet od dveří sleduje. Ta MRCHA!

Dodávky byly zaparkované v jedné řadě, takže mu nezbylo nic jiného, než k nim zamířit. Zastavil se u té první, popadl se za čelist, jako kdyby bolest byla nesnesitelná, a pak Harriet zamával. Neodpověděla. Táhl se podél řady dodávek a koutkem oka ji sledoval. Ta potvora tam pořád stála. Našel dodávku, kterou normálně používal, zašel za ni, aby jí zmizel z dohledu, a počítal do sta. Když vykoukl, byla už Harriet konečně pryč a John Chen zvedl zaťatou pěst. Všechna ta tvrdá práce a čas strávený na místních zprávách se mu tedvrátí. Konečně se zbaví tíhy svých odborných znalostí a talentu. John Chen zapomene na chvíli na své povolání.

Právě se otočil, aby se rozběhl ke svému autu, když…

mu někdo, kdo tam ještě před okamžikem nebyl, zastoupil cestu.

Chena to tak zaskočilo, že překvapeně vykřikl, a tentokrát to nepředstíral…

„ÁÁÁ!“

… vrhl se zpět, ale popadly ho ruce tvrdéjako svěráky.

„Zklidni se, Johne,“ řekljoe Pike. „Nebo si ublížíš.“

Chenovi se naprosto nezamlouvalo, co mu Pike provedl – objevil se zničehonic, jako nějaký zrůdný psychopat, který prostoupil dírou ve smogu. Něco takového, připlížit se k někomu a vyděsit ho, mohl udělat jen idiot, a Chen se Pikea bál už od prvního setkání. Stačil mu jediný pohled, aby věděl, že Pike je jedním z těch zpustlých chlapů s hustým obočím a dvojitým chromozomem Y z reklam na pivo, kteří se rádi před lidmi předvádějí. Je sice pravda, že mu Pike dal tipy, které Chenovi pomohly vyřešit jeho první případ, a poradil i jak se dostat k autu, kterým by dělal dojem na ženské, ale přesto byl vjeho přítomnosti nervózní.

„Strašnější mě vyděsil. Odkud ses tady vzal?“

Pike pokývl hlavou k zelenému lexusu zaparkovanému v další řadě.

Vzápětí Chen bleskově vypjal hruď. Na předním sedadle seděla ta nejsenzačnější kočka s krátkými, do výšky trčícími černými vlasy a nejsmyslnějšími ústy, jakou kdy Chen viděl. Lehce mu pokynula rukou na pozdrav a Chen málem vyskočil z kalhot. Z té potvory přímo sálal sex.

„To je ale kočka,“ prohlásil Chen. „Proč taky nevystoupí?“

„Potřebuju pomoc, Johne.“

Chen si připomněl Rondu a slibnou jednu hodinu. Začal couvat.

„Jo, jistě, ale teď musím jet. Mám schůzku…“

„Nepočká to.“

Chen přestal ustupovat, protože si byl jistý, že by ho Pike dokázal umlátit k smrti, kdyby udělal ještě další krok. Jediné, na co se zmohl, byl chabý protest.

„Ale já…“

„Je to velký případ, Johne. Mohl bys být zas v novinách.“

Ronda zmizelajako prasklá bublina, ale Chen se náhle necítil tak bezvýznamný. Pike a jeho parťák Cole už to předtím dokázali několikrát, a John měl slávu rád. Ještě jeden případ, ve kterém se objeví v novinových titulcích, a mohl by snad i seknout s prací pro městskou policii. Sehnat si kšeft v nějaké soukromé laboratoři a vydělávat tolik, aby mohl žít jinak. Třeba se dokonce dostat ke svátému grálu prosazování práva v Los Angeles nebo dostat místo odborného poradce v televizních seriálech! A jezdit v Porsche Carrera.

Znovu upřel pohled na dívku.

„Mám dojem, že už jsem ji někde viděl. Nedělá do porna?“

Pike vzal Chena za bradu a otočil mu hlavu od dívky, aby si viděli do očí. Sráč.

„Slyšel jsi o těch dvou chlapech, co byli zastřeleni v Malibu?“

„To je věc šerifů. To se dělá v jejich laboratoři.“

„A o těch třech zabitých v Eagle Rocku?“

Chen by rád věděl, kam tím Pike míří.

„Jo, vím o nich. Ty jsme dostali my, ale já na tom nedělám. O co ti jde?“

„Chci totožnost těch mrtvých.“

Chen si oddychl, a dokonce si pomyslel, že by se přece jen ještě mohl dostat za Rondou. Původně se domníval, že Pike bude žádat něco obtížnějšího.

„To by neměl být problém. Hned odpoledne zavolám úřednímu ohledávači mrtvol. Dozvím se to od něho.“

„Ne, Johne, nedozvíš. Identifikační systém nic nezjistil.“

„Tak jim detektivové pravděpodobně sebrali –“

„U mrtvol nebylo nalezeno nic, co by vedlo ke zjištění jejich totožnosti.“

Chenovi se vidina zázračného řešení začala rozplývat před očima.

„Co tedy mám vlastně udělat?“

„Prověřit jejich zbraně. Nábojnice taky.“

Chen věděl, oč ho Pike žádá, a vůbec se mu to nelíbilo. Policie a kriminalisté, kteří se zabývali oběma případy, zbraně i prázdné nábojnice nalezené u mrtvol sebrali. Zbraně by měly mít sériová čísla a identifikační parametry, které je mohly, ale také nemusely zavést k jejich majitelům, ovšem prověření střelných zbraní bylo téměř nemožné. Útvar vědeckého vyšetřování zaměstnával pouze dva specialisty na analýzu střelných zbraní, zatímco zbraně, které čekaly na analýzu, se daly počítat na tisíce. Tito specialisté byli tak zavaleni prací, že k procesům docházelo dřív, než se k soudcům dostaly výsledky. Soudci dokonce vydávali soudní příkazy, v nichž požadovali, aby některé zbraně byly prověřeny dřív, než by na to došlo podle pořadníku. Euforie, kterou Chen ještě před chviličkou pociťoval, se rozplynula.

„To tedy nevím, mají spoustu nahromaděných objednávek.“

„Už jsi to dřív dokázal zařídit.“

„To jo, ale ověření zbraně ještě neznamená, že se dostaneme k nějakému jménu. Většina střelných zbraní je buď ukradená nebo koupená od někoho z ulice.“

„A ještě jedna věc…“

Pike mu sdělil datum.

„Toho večera došlo k automobilové nehodě. Druhý den odtáhlo losangeleské policejní oddělení stříbrný mercedes, který patří muži jménem George King. Nechali si ho čtyřiadvacet hodin na prohlídku. Chci vědět, co našli.“

Chen přemýšlel, ale zaboha si nemohl vzpomenout ani na ten večer, ani na žádné auto, ani na to, že by se někdo o něčem takovém zmínil.

„Souvisí ten vůz s nějakým trestným činem?“

„Jen s nehodou.“

„Vyšetřoval tu havárku někdo z našich lidí?“

„Chci vědět, co zjistili. Až se to dozvíš, zavolej to Elvisovi. Já na telefonu nebudu.“

Chen si znovu prohlédl dívku a napadlo ho, že ví, proč bude mít Pike vypnutý telefon.

„Co z toho budu mít?“ zeptal se.

„Kulky z mrtvol v Malibu se budou shodovat s kulkami z Eagle Rocku. Losangeleská policie ani šerifové si to ještě nedali dohromady. Ani novináři.“

John Chen jen zíral.

„Jseš si tím jistý?“

Pike jenom zkroutil koutek úst.

Chenovi se rozbušilo srdce. Nepracoval na zabitých v Eagle Rocku, ale byl v laboratoři, když přinesli doličné předměty. Kriminalista, který na tom dělal, se o žádné souvislostí mezi oběma přestřelkami nezmínil. Protože kulky jsou v různých laboratořích, může trvat měsíce nebo dokonce roky, než si policie obě přestřelky spojí. Můžou sice objevit jiné stopy, které je na to přivedou, ale taky na to nemusejí přijít nikdy, pokud nějaký špičkový kriminalista neučiní zázračný objev.

„A co zbraň?“ zeptal se Chen. „Je mezi těma, které máme?“

„Na to se můžeš taky podívat. Porovnat čísla zbraní zapsaných do evidence, s čísly zbraní, které tu máte. Zjistit, jestli se neshodují.“

Chenovi bušilo srdce tak prudce, až ho bolelo v uších. To, co Pike navrhoval, byl komplot a možná i geniální nápad. To už nebylo jen pro lokální zprávy – bude-li Chen hrát se svými kartami dobře, mohl by se dostat do národního zpravodajství. Možná dokonce i do 60 minut! Veškeré myšlenky na Rondu byly minulostí.

Pike se vydal ke svému autu.

„Prověř to, Johne. A potom zavolej Elvisovi.“

Pike vklouzl do auta, jako by bylo ze změklého másla, a odfrčel. Chen za nimi zíral, civěl na dívku a byl si jistý, že se na toho šťastnýho prevíta vrhne ještě dřív, než vyjedou z parkoviště.

Zachmuřeně se coural zpátky do laboratoře. Po scéně, kterou ztropil, aby mohl jít k zubaři, bude chtít Harriet určitě vědět, proč vůbec neodjel z parkoviště. Pak si však uvědomil, že mu řekla, že bolest ustane, takže jí poví, že se tak stalo. Každý rád slyší, že měl pravdu, a získá body i za to, že se nesobecky vrátil do práce, aby se jim dál nehromadila.

John Chen nebyl nejchytřejším kriminalistou na světě pronic zanic.

Přihnal se do laboratoře a okamžitě se vrhl do práce.

Ronda už se s tím nějak vyrovná.

14

Ztráta času byla jako ztráta krve a Pike přímo cítil, jak vteřiny odtékají. Věděl, že Larkin svazuje úzkost z návratu do blízkosti svého domova. Tam začalo vše, čeho se děsila. Nehoda. Kingovi. Alexander Meesh. Právě proto se tam však musela vrátit. Zvířata mají své stezky, jimiž chodí, a lidi také. Protože tam Meesh a Kingovi byli, mohli zanechat stopy. Pike měl v úmyslu zavést dívku ke, Coleovi, nechat ji tam a pak zajet domů. Muž nebo muži, kteří se vloupali do jeho bytu, po sobě také zanechali stopy a Pike už věděl, co má hledat.

Cesta z Glendale na jih byla vinou odpolední dopravní špičky zdlouhavá. Krom toho byla silnice ošklivá, protože na břehu řeky stály jen sloupy vysokého napětí a železniční depa. Byla to špinavá, šedivá část Los Angeles, která nikdy nevypadala čistě, a to dokonce ani po dešti, a když se konečně dostali zpátky na západní stranu, do oblasti ve které žila Larkin, nebylo to o nic lepší. Ulice lemovala skladiště, čekající až je přestaví tak, aby vyhovovala předpisům pro případ zemětřesení, nebo zbourají, a další budovy, sklady nebo dílny, ve kterých přistěhovalci pracující za minimální mzdu sestavovali nábytek a dekorativní kovové předměty. Všechno v téhle oblasti souviselo s průmyslem.

Cole čekal u bloku, kde došlo k nehodě, pouhé tři bloky od dívčina bytu. Žlutou corvettu zaparkoval na protější straně ulice a sám stál v blízkosti jednoho vchodu tak, aby byl ve stínu.

„Co tady dělá?“ zeptala se Larkin, když ho spatřila.

„Pracuje. Přijel sem dřív, aby si prohlédl místo nehody.“

„Myslím, že by to mohlo být nebezpečný. Co když tady na mě čekají?“

„Elvis by nám dal znamení, abychom jeli dál.“

„Jak by to zjistil?“

Pike se neobtěžoval s odpovědí, protože už mu citelně chybělo ticho.

U chodníku stálo hodně aut, ale přesto se mu asi v polovině bloku za uličkou podařilo najít místo k zaparkování. Cole počkal, až přejede těžký kamion, a pak přešel ulici, aby se k nim připojil. Měl na sobě olivově zelené kraťasy, košili s květinovým vzorem s krátkými rukávy a vyšisovanou kšiltovku Dodgerů. Pike si pomyslel, že se dnes pohybuje o trochu lépe.

Cole se zakřenil na dívku.

„Hezký prostředí. Připomíná mi to Faludžu.“

„Slušivý obleček. Vypadáš jako dvanáctiletý hošík.“

Cole se na Pikea zašklebil.

„Líbí se mi, když takhle mluví.“

Nacházeli se přesně na místě, kde Larkin narazila do mecedesu. Z ulice odbočovala úzká ulička. Byla to špinavá štěrbina mezi dvěma omšelými skladišti. Desítky do půl těla nahých mužů a zavalitých žen ve slaměných kloboucích na hlavě vynášely ze zaparkovaného dodávkového vozu u chodníku basy s limonádami a balíky pitné vody. Pike si prohlédl okraje střech a okna a pak se obrátil ke Coleovi. Chtěl mu sdělit všechny novinky, ale zároveň si přál vyslechnout ty jeho.

„Tak spusť,“ vybídl ho.

„Nic jsem nezjistil. Byl jsem v každém obchodě dva bloky v obou směrech. Všechny zavírají v šest a nikdo nemá nočního hlídače kromě tamhle té přepravní společnosti…“

Cole hodil hlavou k bloku za nimi.

„Vidíš ten plot z drátěného pletiva? Mají tam na noc nějakého chlapíka, ale ten nic neviděl. Řekl, že o bouračce vůbec nevěděl, dokud se tady nezačali motat federálové.“

Pike zvedl překvapeně obočí a Cole přikývl.

„Jo. Vložili se do toho ti tví federální kamarádi. Ptal jsem se taky na bezpečnostní kamery, protože mě napadlo, že při troše štěstí by mohly zabírat chodník, ale taky nic. Mají je namířený do vnitřních prostorů, ne do ulice.“

„To jste jen tak zaklepal na dveře a začal se vyptávat?“ chtěla vědět dívka.

„Jasně, vyšetřovatelé to tak dělají.“

„Takhle oblečený?“

„Úžasný, co?“

„Sehnal jsi zprávu o nehodě?“ vpadl do toho Pike.

„Jo, mám ji.“

Cole vytáhl z kapsy šortek složené papíry a použil je k tomu, aby jimi ukázal na ulici.

„K nehodě došlo tady u téhle uličky. Slečna Barkleyovájela směrem k nám…“

Cole ukázal opačným směrem.

„…to znamená domů, což je o tři bloky dál.“

Cole pohlédl na Larkin.

„Pěkný dům, mimochodem. Hezky postavený.“

Pak rozevřel papíry s nákresem, který pořídil vyšetřovatel dopravních nehod těsně po srážce. Obdélník znázorňoval pozici Larkinina vozu a byly tam rovněž čáry ukazující brzdnou dráhu a u nich naměřené hodnoty. V době, kdy Pike ještě pracoval jako pochůzkář, pár takových nákresů udělal. Jedna brzdná dráha byla označena jako ASTON MARTIN. U té kratší stálo NEZJIŠTĚNÝ AUTOMOBIL.

Larkin přistoupila blíž, aby lépe viděla.

„Co to je?“

„Kamarád mi vynesl kopii zprávy o nehodě. Chtěl jsem vědět, jak k ní došlo.“

„Řekla jsem vám, jak se to stalo.“

„Vím, ale přesto jsem chtěl vidět zprávu. Při takových nehodách hledají policisté svědky.“

„Našli někoho?“ chtěl vědět Pike.

„To by bylo až příliš snadné. Na místě havárie nenašli nikoho jiného než slečnu Barkleyovou.“

Cole se otočil k uličce a pak pokračoval ve své zprávě.

„Ulička vede do další ulice. Tahle budova vpravo je úplně prázdná. Přední, zadní i postranní dveře jsou zavřené na řetěz a podle prachu je vidět, že už je léta nikdo neotevřel. V té další budově je továrna. Vzhledem k tomu, že jeden dům je prázdný a druhý je plný replik Hollywood Bowle, mohl bych se vsadit, že sem Kingovi nejeli na večírek plný sexu.“

„Povídala jsem vám, že couvali.“

Cole na ni pohlédl se zdviženým obočím.

„Jo, ale proč právě tady a proč právě v tu dobu. Vy jste jela domů, ale proč tady byli oni?“

„To nevím,“ odpověděla dívka.

„To byla jen řečnická otázka.“

Pike zkoumal pozice aut na nákrese a v duchu si představoval po brzdném smyku šikmo postavený Larkinin vůz. Do mercedesu, který couval do ulice, narazila na straně řidiče za zadním kolem. Síla nárazu pootočila mercedes o devadesát stupňů proti směru hodinových ručiček a její auto skončilo natočené k tomu druhému s jedním reflektorem roztříštěným, zatímco druhý nepřestal svítit. Policejní nákres s její výpovědí souhlasil. Vystoupila, nabídla pomoc a pak se vrátila k svému autu pro telefon. Kingovi mezitím odjeli a Meesh utekl pěšky.

„Kterým směrem Meesh odešel?“ zeptal se jí Pike.

Dívka si stoupla mezi ně, jako by tam na ni něco čekalo, a pak ukázala nahoru do ulice.

„Tudy. Běžel prostředkem ulice. Mercedes odjel na druhou stranu.“

Cole vešel do ulice, aby lépe viděl.

„Viděla jste, že by se otočil?“

„Nedívala jsem se.“

„V takovou noční hodinu tudy nikdo nejezdí a ulice byla dobře osvětlená. Možná vešel do nějakého domu.“

„To nevím. Volala jsem 911. Mercedes byl pryč. Zapsalajsem si na předloktí číslo jejich poznávací značky a mluvila s tísňovou linkou.“

Cole se podíval na Pikea a pokrčil rameny.

„Tam dál nic není, kámo. Sel jsem osm bloků oběma směry, až k mostům. Dva bloky dál na východ je řeka, ale prošel jsem i ulice tam a pak jsem to vzal ještě tři bloky na západ. Lidi, s kterými jsem mluvil, říkali, že v noci je to tady úplně opuštěné. Není tady jediná benzínka a nemohl jsem najít ani žádný telefonní automat. Je to jen komerční zóna a na některých místech se staví. Výjimkou je Larkinin půdní byt a tři nebo čtyři další podobné. Chci si promluvit s jejich majiteli.“

Pike cosi zavrčel, ale byl ochoten se s Coleovou zprávou spokojit. Zaujalo ho však cosi, co Cole řekl.

V takovou noční hodinu tudy nikdo nejezdí a ulice byla dobře osvětlená…

Pike se zahleděl na zástup dělníků a nákladní automobil, pak obrátil pohled na auta lemující obě strany ulice. Znovu otevřel zprávu o nehodě a zkoumal brzdnou dráhu.

„Když jste narazila do toho mercedesu, tak ještě couval, nebo už stál?“

Dívka zavrtěla hlavou.

„To si nevzpomínám.“

Cole se na ni díval se svraštělým čelem, protože myslel na totéž co Pike.

„Policii jste řekla, že couvali.“

„Už nevím, co jsem řekla policii. Ani už si nepamatuju, že jsem s nimi mluvila. Záleží na tom?“

„Jestli parkovali, co tady dělali?“ nadhodil Cole. „Dívali se na něco nebo na někoho v uličce? Nastoupili právě do auta, nebo se z něj chystali vystoupit? Chápete, že to může být důležitý?“

Pike se zahleděl na ulici a náhle si uvědomil, co se mu nezdálo. Nemělo to nic společného s tím, co tady dělali Kingovi s Meeshem.

„Ulice byla prázdná,“ prohlásil, „a nic vám nebránilo ve výhledu. Narazilajste do nich, což znamená, že museli být před vámi. Nechápu, jakjste je mohla nevidět.“

Dívka přešlápla, čímž prozradila svou nervozitu.

„Já nelžu.“

Brzdná dráha podporovala pravdivost její výpovědi, ale Pike se v duchu ptal, proč nedokázala srážce zabránit. Napadlo ho, že byla pravděpodobně pod vlivem alkoholu nebo drog a nalistoval ve zprávě příslušnou stránku. Nic takového. Testy svědčily, že byla čistá.

„To jsem neřekl. Jen se ptám.“

„Ale znělo to jako obvinění. Nemůžu za to, že jsem je neviděla. Možná couvali moc rychle. Nebo jsem ladila rádio. Jak dlouho tady ještě budem? Bojím se a nelíbí se mi tady.“

Pike pohlédl na Colea a ten pokrčil rameny.

„Už mám všechno, co jsem potřeboval, a můžu jet. Odvezu ji.“

Dosud zjevně podrážděná Larkin pohlédla úkosem na Colea.

„Jak to?“

„Odveze vás zpátky do našeho domu,“ vysvětlil jí Pike. „Zůstane s vámi, dokud se nevrátím.“

Pike vykročil ke svému autu, ale dívka šla za ním.

„A kdy se o tom rozhodlo?“

Pike neodpověděl. Neviděl důvod, proč by to měl udělat.

„Se mnou jet nemůžete. V domě budete ve větším bezpečí.“

„Já s ním ale nechci zůstat. Určitě mě tam znásilní.“

„Jen ve vašich snech,“ odsekl Pike.

„Poslyšte, dostal jste zaplaceno, abyste mě chránil. Pracujete pro mě. Mýmu tátovi se nebude líbit, že jste se mě zbavil a nechal mě nějakýmu béčku.“

Cole rozhodil rukama.

„Tak béčku, jo?“

Pike nastoupil do lexusu, ale Larkin se postavila k otevřeným dveřím, takže je nemohl zavřít. Její obličej vyhlížel křehce jako keramická maska a Pike si náhle vzpomněl, jak vypadala v poušti, když byla s otcem. Zdálo se, že není rozzlobená, ale připadá si zrazená.

„Mrzí mě, že jsem to s vámi neprohrál,“ pronesl Pike laskavým tónem. „Nenapadlo mě, že vám to bude vadit.“

Zůstala stát ve dveřích.

„Nemůžete jet se mnou Larkin. Uvidíme se večer.“ Pike do ní lehce strčil ve snaze konečně za sebou zavřít. Čas utíká, a ona mu blokuje dveře!

„Jděte od těch dveří,“ zavrčel hrubě.

Ani se nepohnula.

„Uhněte!“

„Chceš, abych ji odtáhl?“

Dívka ustoupila, a když Pike zavíral dveře, zavřískla na něho: „Debile!“

Pike se bez ohlédnutí rozjel a zamířil do Culver City.

15

Jakmile byl Pike sám, cítil se jako plavec v bazénu v bezvětrném a jasném dni, se slunečními paprsky dopadajícími na kůži. Neměl strach z toho, co by mohl najít, ani na to příliš nemyslel. Muži, kteří spustili poplašné zařízení, na něho buď čekají, nebo ne, ale takové věci bylo nutno brát tak, jak přicházely.

O pětadvacet minut později zastavil Pike pod platanem v ulici s rodinnými domky šest bloků od svého bytu. Projeli kolem něj chlapec a dvě dívky na kolech. O tři domy dál si dva kluci házeli baseballovým míčkem. Mezi nimi pobíhal pes a zaštěkal, kdykoli mu míček přeletěl nad hlavou.

Pike vystoupil z auta, svlékl si košili s dlouhými rukávy a šel ke kufru. Prohlédl si, co mu tam Ronnie nechal. Vypil polovinu láhve vody Arrowhead a pak si vzal vojenský nůž SOG, dalekohled Zeiss, malou berettu ráže .25 a krabici plášťových expanzních nábojů pro pistole ráže .45. Nic jiného by neměl potřebovat.

Znovu se posadil za volant a zajel k benzinovému čerpadlu Mobil Oil za zdí jeho komplexu. Zaparkoval u zdi za čerpadlem. Pike tam často bral benzin a znal se s personálem, takže jim to nijak nevadilo. Než opustil auto, připevnil si berettu k pravému kotníku a nůž k levému. Ujistil se, že kimber je nabitý a připnul si ho dozadu k opasku.

Zašel do kanceláře a zamával na muže za přepážkou.

„Potřebuju tady na chvíli nechat auťák. Nevadí vám to?“

„Kdykoli, kámo. Na jak dlouho chcete.“

Pike se pohyboval rychle. Vešel do obytného komplexu a dostal se za nízkou budovu, ve které byl obrovský společný bazén. Zelená opona z banánovníků, strelitzií a dosen skrývala zeď, která tlumila zvuky zařízení a vedla kolem celého bazénu a pěšinek. Pike vnikl do zeleně a nepozorovaně postupoval areálem.

Lidé byli dosud venku, ale Pike se pohyboval snadno a dvakrát musel ujít dvě stě metrů, aby se vyhnul deset metrů širokému otevřenému prostoru. Nevadilo mu to. Měl radost z toho, že je neviditelný.

Postupoval kryt rosdinami, obešel tři malá parkoviště a nakonec dorazil až ke svému domu. Nešel však ke dveřím, nýbrž zaujal postavení za popínavým břečťanem na rohu. Posadil se tam, aby sledoval, co se bude dít. Bylo to dobré místo s dokonalým výhledem na parkoviště a protější domy. Pokud na něho čekali, pak byli buď přímo vjeho domě, nebo někde, odkud měli výhled na jeho dveře. Být někde jinde by nemělo smysl.

Pike si prohlížel auta na parkovišti, záclony na vzdálených oknech a stěnu rostlin, která byla úplně stejná jako ta, za níž se skrýval. Ani se nepohnul a dnes poprvé neměl pocit závratně ubíhajícího času. Jen prostě byl; v bezpečí svého zeleného světa, pozorující. Sledoval všechno tak dlouho, dokud se dopodrobna neseznámil s každým stínem mezi větvemi a každou skvrnu ubývájícího světla mezi listy i s tím, kteří obyvatelé v domech naproti jsou doma a kteří nikoli. Po dvou hodinách konečně usoudil, že mu nehrozí žádné nebezpečí, ale přesto ještě zůstal v úkrytu. Jestli na něho čekají, pak vjeho bytě.

Pike sledoval, jak svět zlátne, pak přechází v lesklou, sytě měděnou barvu a ještě později se mění v purpur se zamlženým oparem. Auta přijížděla a odjížděla. Bylo slyšet bouchání dveří a pár lidí šlo v sandálech k bazénu. Pike čekal, dokud se zcela nesetmělo a vjeho světě v zeleni nenastala úplná tma. Pak se konečně pohnul, zvedal se s pomalostí tajícího ledu. Kradl se po straně svého domu, postupně kontroloval všechna okna a zjistil, že druhé okno bylo vypáčené. To uvedlo alarm do provozu.

Pike nahlédl do bytu, ale viděl jen tmu. Nikde se nic nepohnulo a neozval se jediný zvuk. Pomalu odtáhl žaluzii, pak stejně zvolna vytáhl okno, nadzvedl se a nasoukal dovnitř.

V místnosti byla tma, ale v chodbě vedoucí do obýváku svítilo světlo. On sám tam nechal rozsvíceno. Vytáhl kimber a opatrně a naprosto tiše se plížil k obývacímu pokoji. Nikdo neseděl na jeho pohovce ani v křesle, v němž si rád čítal. Jediné místo, kde se něco hýbalo, byla fontánka v koutě – mísa s vodou bublající přes kameny. Pike naslouchal přes zurčení vody, napjal veškerou pozornost, aby vycítil, co je v okolním prostoru, ale jedinými zvuky, které slyšel, bylo bublání vody a šepot klimatizace.

Nenašel nikoho. Snažili se být opatrní, aby na nic nepřišel, ale v kuchyni chyběl zápisník s adresami a telefon v ložnici byl na místě, kam ho Pike nikdy nedával. A také oblečení vjeho skříni nebylo pověšené tak, jak byl zvyklý.

Vrátil se do obývacího pokoje. Televize stála ve druhém koutě proti fontánce a vedle ní CD přehrávač, TiVo a další elektronika. Vnitřní bezpečnostní kamera, kterou si Pike instaloval sám, byla připojená na harddisk zamontovaný mezi ostatním zařízením. Pike zapnul televizi a začal sledovat záznam. Snímky vjeho obývacím pokoji byly pořizovány každých osm vteřin, takže se objevovaly jako při automatickém prohlížení diapozitivů. Z místnosti, ze které sem právě vešel, vstoupil jakýsi muž s pistolí. Neměl masku či rukavice a ani neměl začerněný obličej. Měl na sobě jen tmavé triko, džínsy a sportovní boty. Pike nedokázal říct, zda je to Anglosas nebo Latinoameričan. Obrázky ho ukazovaly v rychlých skocích – nejprve při vstupu, pak v místnosti a nakonec na schodech. Za osm vteřin mohl člověk překonat dlouhou vzdálenost. Pak stál ten muž před domovními dveřmi a přišel ještě jeden. Byl menší než ten první a přes džínsy měl vytaženou tmavou košili. Měl delší tmavé vlasy a taky tmavou pleť, takže Pike došel k závěru, že aspoň tohle Latinoameričan bude.

Na dalším obrázku se první muž vrátil do kuchyně, zatímco druhý klečel u dveří. Vedle něj ležela na podlaze jakási černá krabička a zdálo se, že oběma rukama drží knoflík na dveřích. S postupujícími obrázky si Pike uvědomil, že pořizuje klíč. Pak se první muž vrátil z obhlídky, zatímco jeho kumpán zkoušel klíč do zámku.

Pike záběr zastavil. Prozatím nejlépe ukazoval prvního muže, tři čtvrtiny jeho obličeje. Pike vytáhl fotografie, které dostal od Buda, a porovnal je. Výrobce klíče na nich nebyl, ale jeho komplic byl jedním z těch tří, kteří vpadli do Larkinina domu. Nebyl to ten, který zmlátil správkyni, ale byl při tom.

Pike pouštěl snímky pozpátku, dokud nenašel nejlepší úhel pohledu také na muže s klíči. Pak stiskl tlačítko a laserová tiskárna mezi elektronikou u televizoru začala bzučet. Obrázek vyjel.

Na zbývajících snímcích bezpečnostní kamery bylo vidět, jak oba muži odcházejí.

Pike vypnul televizor. Stál ve svém prázdném domě a poslouchal bublání fontánky. Byl to příjemný zvuk potůčku v hlubokém lese, přírodní a uklidňující.

Pak zapnul mobil a zavolal Ronniemu.

„Ano?“ ozval se Ronnie.

„Potřebuju tebe a Dennise na hlídání mého bytu. Dva muži mezi dvacítkou a třicítkou, rovné tmavé vlasy, jeden asi sto osmdesát centimetrů vysoký, druhý tak o pět čísel menší. Ten menší je nejspíš Latinoameričan.

Jsou teď u tebe?“

„Ne, ale vrátí se. Udělali si klíče.“

„Aha.“

„Chceš, abychom se o ně postarali?“

„Stačí, když mi dáte vědět.“

Pike nastavil alarm, zapnul bezpečnostní kameru a vydal se k ledničce. Otevřel dvě piva, obsah vylil do dřezu a prázdné láhve postavil na kuchyňskou linku. Když tady ti chlapi byli, nechali kuchyň uklizenou, ale teď se tu tyčily láhve jako vysoké lodě na obzoru. Až se vrátí, poznají, že byl doma, a řeknou si, že když přišel jednou, vrátí se podruhé, a rozhodnou se na něj počkat.

Přesně tohle si Pike přál.

16

Elvis Cole

Larkin Conner Barkleyová se s ním nehodlala bavit. Cole se jí vyptával na majitele domů a nájemníky v okolí jejího půdního bytu, ale právě tak na ni mohl mluvit čínsky. Stáhla rty do zádumčivého poupěte a ohlížela se zpět, jako by Pikeovo auto bylo nějaký třpytivý přelud.

„Nemůžu uvěřit, že mě takhle odkopl. Přímo mě zapudil.“

„Vykašlete se na něho. Je to hulvát.“

„Polibte mi prděl.“

„To už je podruhé, co narážíte na sex, ale bohužel musím znovu odmítnout.“

Larkin přešla ulici, aniž by ji napadlo na něj čekat, a posadila se do jeho auta. Někteří lidi nemají smysl pro humor.

Cole se rozhodl, že jí dá čas, aby se z toho vzpamatovala, a tak jeli mlčky. Nemohl jí zazlívat, že je unavená ze všech těch otázek a omílání stejných věcí stále dokola, a nechtěl ji ani zastrašit svou netrpělivostí. Měl pár otázek, ale ty si může nechat na později.

Na zpáteční cestě do Echo Parku zastavil u malého obchodu s potravinami v thajské čtvrti, protože se domníval, že v malém cizokrajném krámku ji jen těžko někdo pozná. Očekával, že se s ním začne hádat, až ji požádá, aby šla s ním, ale neudělala to. Zdálo se, že už se trochu uklidnila. Tiše si prohlížela cizí nápisy a zvláštní obaly, zatímco on cpal do dvou tašek jídlo, mléko, dětský notes a umělohmotné pravítko. Vzal i dvě láhve švestkového vína. Promluvila jen jednou – to když si všimla vína.

„Já nepiju,“ prohlásila.

„Můžete se tedy na mě dívat. Chcete něco speciálního? Ovoce? Něco sladkého?“

„Nechci nic.“

Pak už neřekla ani slovo. Vrátil se jí skleslý výraz a Cole se kvůli ní cítil mizerně. Jakmile se vrátili do auta, vyhrabal z přihrádky na palubní desce svůj iPod a položil jí ho do klína.

„Víte, jak se s tím zachází?“

„On mi nedovolil to pustit.“

„Tenhle by vám dovolil.“

Larkin vzala přístroj do ruky, ale neprojevila snahu si něco poslechnout.

Když se vrátili do domu, šla se vykoupat. Nic mu neřekla a zmizela v koupelně, a brzy bylo slyšet tekoucí vodu. Cole nejdřív odložil tašky s potravinami a pak si vzal ke stolu notes a svoje poznámky. Zaplnil jimi do posledního místečka všechny zadní strany zprávy o nehodě a popsal detailně každý dům a obchod v sousedství Larkin Barkleyové. Začal kreslit plánek, vždyjeden blok na stránku. Každý blok rozdělil obdélníčky najednotlivé domy a ke každému připsal jeho popisné číslo. Přidal k nim i telefonní čísla obchodů a všechno, co si o nich poznamenal.

Když dokončil první plán, začal si dělat starosti. Voda už netekla. Přestala téct už před hodnou chvílí, a Larkin byla stále ještě v koupelně.

Sel ke dveřím a zaklepal na ně.

„Jste v pořádku?“

Vzal za kliku, ale bylo zavřeno. Zaklepal znovu. Tentokrát silněji.

„Larkin?“

„Ležím ve vaně.“

Byl rád, že se nepokusila o sebevraždu.

Vrátil se ke stolu a věnoval se znovu své práci. Voda vypouštěná z vany bublala a pak začala znovu téct, ale teď už nechal Larkin na pokoji. Pokud chce vypadat jako sušená švestka, je to její věc. Po chvíli se zabalená v ručníku vynořila z koupelny, šla do svého pokoje a zavřela za sebou dveře. Cole dokončil nákres její ulice a začal pracovat na plánu okolních ulic. Byl přesvědčený, že Meesh a Kingovi do této oblasti zamířili za nějakým účelem. Přijeli za konkrétním cílem nebo už odtamtud odjížděli, a tím cílem byl pravděpodobně některý z domů nebo obchodů na jeho plánku. Byl rovněž přesvědčený, že federálové si to myslí také: dvanáct ze šestnácti lidí, které vyslechl, navštívili i agenti ministerstva spravedlnosti Spojených států. Pitman, Blanchette a nejméně dva další se jich vyptávali na nehodu, manžele Kingovy a Meeshe.

Cole si na to neudělal názor, dokud neprošel svoje poznámky, aby sestavil časový sled událostí, a neobjevil jistou nesrovnalost.

Pracoval nepřetržitě téměř hodinu, než Larkin vyšla z ložnice. Měla na sobě zbrusu nové džínsy za pět set dolarů, přiléhavé černé tričko Ramones a v ruce iPod. Bez nalíčení a šperků vypadala svěže a čistě. Byla bosá. Natáhla se na pohovku. Nohy jí visely přes opěradlo, měla zavřené oči a v rytmu hudby z iPodu pohupovala pravou nohou.

„Hej,“ ozval se Cole.

Otevřela oči a podívala se na něho.

„Federálové nevěděli, že Meesh je Meeshem, dokud jste ho neidentifikovala?“

„Ne, nevěděli.“

„Takhle vám to přímo řekli?“

„Jo. Když konečně zjistili jeho jméno, byli z toho celí vedle.“

Cole se vrátil ke svému časovému přehledu, ale už se nedokázal soustředit na práci. Dvanáct lidí, s nimiž federálové mluvili, bylo vyslechnuto toho dne, kdy došlo k nehodě. Ještě téhož dne. Všech dvanáct řeklo, že jim ukázali fotografie dvou mužů, a všech dvanáct ty fotografie popsalo naprosto stejně. Vypadalo to, jako by Pitman věděl nebo se aspoň domníval, že chybějícím mužem je Meesh, ještě dřív, než se s Larkin setkal, a o tom, co ví, lhal.

O dvacet minut později Cole zaregistroval nějaký pohyb a rozhlédl se. Larkin se skulila z pohovky, přešla k oknu a vyhlížela na ulici. Venku už se šeřilo a brzy budou muset stáhnout žaluzie.

„Jestli máte hlad, tak připravím večeři. Chci jenom něco dodělat.“

Neslyšela ho. Dívala se na ulici a pak se přesunula, aby se podívala na protější stranu.

Cole zmuchlal kus papíru, hodil ho po ní a zasáhl ji do zad. Když se otočila, dotkl se prstem ucha a naznačil jí, aby sundala sluchátka.

„Říkal jste něco?“ zeptala se.

„Povídal jsem, že jestli máte hlad, tak udělám něco večeři.“

„Neměli bychom počkat na něho?“

Na něho.

„Může přijít hodně pozdě.“

„Zatím nechci nic.“

Vrátila se k pohovce a zaujala předchozí pozici až na to, že teď už nekývala nohou. Cole se dal znovu do práce.

„Vážně byl v Africe?“

Cole vzhlédl. Stále ještě ležela s nataženou nohou na pohovce, ale tentokrát se dívala na něho. Překvapilo ho, že jí Pike vyprávěl o Africe. O tomto období se nikdy nezmiňoval a jen zřídka o tom mluvil, když se tam vracel. Pak říkal, že bude chvíli pryč nebo něco takového. Cole mu odpověděl „tak jo“ a Pike za několik dní zmizel. Za pár týdnů zavolal, zeptal se, jestli je všechno v pořádku, a Cole mu řekl, že ano, na což Pike většinou odvětil, že kdyby bylo třeba, tak se vrátí.

Larkin si ale jeho mlčení vyložila úplně špatně a cynicky se zasmála.

„Myslela jsem si to. Věděla jsem, že si to vymyslel.“

Cole poskládal stránky a opřel se na židli o opěradlo. Udělal na svém plánku spoustu práce, a nyní měl víc otázek než odpovědí.

„Co vám vlastně povídal?“

„Ze viděl nějakou ženu, jak si uřezávala prsty. Hnusný věci. Měl pocit, že by to na mě mělo udělat dojem. Nechutný věci, aby mě vyděsil.“

„Nerozmyslela jste si to s tou večeří? Já už jsem skončil.“

„Ne.“

Založila si ruce na prsou a hleděla do stropu.

„Je ženatý?“

„Ne.“

„Nikdy nebyl?“

„Zabouchla jste se do něho? Už to tak vypadá.“

„Ptala jsem se ho, ale neodpověděl. Dělá to tak. Něco řeknu, vím, že mě slyšel, ale on mě nadobro ignoruje. Nelíbí se mi, když mě někdo úmyslně přehlíží. Je to nezdvořilé.“

„Jo, to ano.“

„Proč to tedy dělá?“

„Jednou jsem se ho na to zeptal, ale ignoroval mě.“

Larkin to nepokládala za vtipné.

„Takže on s nikým nemluví a vy si zase ze všeho tropíte žerty.“

„Možná vám Joe neodpověděl, protože si myslel, že vám do toho nic není.“

„A co zdvořilé chování? Musím tady trčet s chlapem, který nemluví. Nikdy se neusměje. Neumí to. Nemá v obličeji vůbec žádný výraz.“

„Se mnou se směje často. Někdy vůbec nevím, jak ho uklidnit.“

„Vy taky nejste zábavný. Patříte k lidem, kteří si myslí, bůhvíjak nejsou vtipní, ale opak je pravdou. Nudím se, a on sežene dům bez televize.“

„Jo. Být bez televize je peklo.“

„Věděla jsem, že řeknete něco takovýho. Jste kamarádi.“

Cole se rozesmál.

„Jste asi zvyklá na lidi, kteří se na vás snaží udělat dojem – buď se pokoušejí být zábavní, nebo získat vaši pozornost. Chtějí, abyste je měla ráda. Ale nepleťte si to se zajímavostí. To je něco úplně jiného. Pike je jedním z nejzajímavějších lidí, jaké můžete potkat. Jen se mu nechce vás bavit, a tak to nedělá.“

„Nudím se.“

„Zkuste si něco přečíst. Krásný a bohatý kočky přece umějí číst, či snad ne?“

Ušklíbla se.

„Moc mluvíte. Znamená to, že se mě snažíte pobavit?“

„Znamená to, že se snažím bavit sám. Vy jste dost nudná.“

Larkin se svalila z lenošky a znovu se odcourala k oknu.

„Neměl by už být zpátky?“

„Ještě je brzy.“

Vrátila se na pohovku, ale tentokrát se posadila, přitáhla si nohy k hrudi a zkřížila je v kotnících. Cole viděl, že se jí nechce opustit předchozí téma, protože má pocit, že před ní něco skrývá.

„Je to tedy pravda, že byl v Africe?“

„Byl tam mnohokrát. Procestoval skoro celý svět.“

„Proč to udělal?“

„Joe jí ty prsty neuřízl.“

„Myslela jsem, proč se stal žoldákem. Chápu, že byl povolaný a tak dál, ale můj názor je, že dostávat plat za to, že si hraju na vojáka, je morbidní.“

„Joe si na žádného vojáka nehraje. Je profík.“

„Myslím, že je to nechutný. Každý, komu se něco takového líbí, musí být magor.“

„Myslím, že to záleží na tom, co děláte a proč to děláte.“

„Pořád se ho snažíte omlouvat. Pravděpodobně jste stejnýjako on.“

Coleovi se její jisto ta tak líbila, že se musel usmát. „Když vám vyprávěl o té ženě, neřekl vám taky, proč tam byl?“

„Jasně že ne.“

„A chcete to vědět?“

Zírala na něho, jako kdyby to byla nějaká lstivá otázka, ale když nakonec přikývla, řekl jí to. A mohl jí toho říct ještě mnohem víc.

„Střední Afriku a hlavně Ugandu ovládala skupina, která si říkala Armáda národního odporu. Unášela dívky. Vtrhli do nějaké vesnice, všechny obyvatele postříleli kulometem a vesnici vydrancovali. Naživu nechali jen mladý holky a unesli je – nejednu nebo dvě, ale všechny. Unesli takhle stovky dívek. Nadělali z nich otrokyně, znásilňovali je, dělali si s nimi, co se jim zlíbilo. Je to třetí svět, Larkin. Nějako tady. Většina zeměkoule je jiná, než jak to vypadá tady. Chápete?“

Zmohla se na přikývnutí, ale Cole cítil, že to nechápe a ani nemůže chápat. Neměli tam policii, nýbrž válečníky. Neměli republikány ani demokraty, ale kmeny. Ve Rwandě se jeden kmen vrhl na druhý a za necelé tři měsíce pobil milion lidí. Jak může americký občan pochopit něco takového?

„Lidi z těch vesnic jsou rolníci, možná mají i pár kusů dobytka a někdy se několik vsí spojí a dají dohromady peníze. Dojdou k názoru, že k zastavení těch únosů potřebujou profesionály, takže tam Joe odjel. Se svými chlapy, myslím, že jich měl s sebou pět, tam přijel odpoledne. Ráno téhož dne vystřílela skupina útočníků další vesnici a unesla další holky. Manžel a synové té ženy při tom přišli o život. První věc, kterou tam Joe po svém příjezdu uviděl, byla ta žena, která se mrzačila.“

Larkin na něho zírala, jako by čekala, že bude ještě pokračovat, ale když viděla, že Cole skončil, navlhčila si rty.

„A co udělal?“

Cole to sice věděl, ale rozhodl se, že to zjednoduší.

„Joe vykonal svou práci. Přepadávání skončilo.“

Larkin pohlédla k předním oknům, ale venku už byla tma a světlo v místnosti znemožňovalo výhled.

„Já už mám hlad. Vyještě ne?“

Cole už chtěl jít do kuchyně. Chtěl si dát sklenici vína a začít vařit, ale dívka stále vyhlížela z oken a olizovala si rty.

„Udělal hodně takových věcí?“

„Jo. Po celém světě.“

„Proč?“

„Proč jste si ho najali vy?“

Dívka přikývla.

„Z idealizmu.“

Konečně se na něho podívala.

„Stejně to ve mně vzbuzuje hrůzu. Nemohl by nic takového dělat, kdyby z toho neměl potěšení.“

„To asi nemohl. Ale nejspíš z toho nemá ten druh potěšení, jaký máte na mysli. Tak už se pojďte najíst.“ Vrátila se k oknům.

„Počkám tady“

Cole šel do kuchyně, ale s vařením nezačal. Přemýšlel o Pitmanovi. Pitman sdělil Larkin ajejí rodině verzi událostí, která už nyní byla v rozporu s fakty a pravděpodobně s nimi nesouhlasila ani nikdy předtím. Cole přistihl Pitmana při lži, a teď by rád věděl, jestli nelhal i o něčem jiném.

17

John Chen

Pokud jste přišli za lidmi, kteří prováděli analýzu střelných zbraní, viděli jste všude jen samé bouchačky. U stěn stály prosklené skříně od podlahy až ke stropu se stovkami střelných zbraní. Pistole ve skříních vypadaly jako ovoce nebezpečného stromu. Rady pistolí byly hlavněmi nastrčené na tyče, jedna vedle druhé, a takto byly uskladněné proto, že neměli dost prostoru, aby je mohli skladovat jinak. Každé visela z kohoutku cedulka, na níž byl vyznačen výrobce, model a výrobní číslo, a každá z nich byla někomu zabavena, protože byla použita ke spáchání trestného činu, nebo se to alespoň přepokládalo. Byla to sklizeň trpkého ovoce.

John Chen se rychle rozhlédl po chodbě před laboratoří, v níž se prováděly analýzy, a s úlevou zjistil, že se narodil na šťastné planetě, protože tam nikdo nebyl. Chen zuřil, že musel zůstat tak dlouho v práci, jenže analytičky střelných zbraní byly tak přepracované a byly tak pozadu se svými úkoly, že jim byla ta otrokářská mrcha Harriet Munsonová v jednom kuse v patách, což znamenalo, že ji měly neustále v laboratoři, a to i tehdy, když všichni ostatní z denní směny už byli doma, protože i Harriet byla přepracovaná a nestíhala. A co bylo ještě horší – a všechno se vždycky měnilo zásadně k horšímu, tedy alespoň pro Johna – Pike se pravděpodobně už dostává do vražedné nálady, protože se od Chena dosud nedozvěděl nic o těch pistolích. Pike byl zrůda, chladnokrevný zabiják a dokázal by Chenovi zlomit vaz stejně snadno, jako kdyby to byla tužka…

… což by samozřejmě byla rovněž vina Harriet Munsonové. Té mrchy.

Onoho rána si byl Chen jistý, že dokáže sehnat to, co Pike potřebuje, a konečně si bude moct brzy koupit lákavější žihadlo pro krasavice v tangách, avšak osud tomu nepřál. Jakmile Pike odjel, vrátil se Chen do své laboratoře s heroickým příběhem o návratu k práci bez návštěvy zubaře. Měl v plánu přemluvit jednu z analytiček střelných zbraní, aby přednostně zpracovala pistole z Eagle Rocku, ale nedostal k tomu příležitost. Jakmile se vrátil a popsal své odvážné rozhodnutí vzdát se ošetření, protože bolest zubu téměř ustala, poslala ho Harriet najedno místo činu a přikázala mu odjet okamžitě, aniž by si stihl dát kávu nebo si dokonce jenom odskočit. Partnerská vražda nožem v Pacoimě. A pak, jako by to ještě nestačilo, měl ihned jet k nějaké mrtvole v Atwateru, k jednomu z pitomých bezdomovců, co žili na ostrově v řece Los Angeles, kterého našli s hlavou rozbitou jako meloun, což mu nepochybně udělal nějaký jiný houmlesák kvůli ženské, fetu nebo lepšímu místu na spaní. Byl to snad způsob, jak odměnit chlapa, který překonal bolest zlomeného zubu a vrátil se do práce? Chen se dostal zpátky do své laboratoře až téměř v šest, aby zjistil, že Harriet straší analytičky střelných zbraní jako zlověstný duch. Pike už je určitě netrpělivý a nepochybně je na něho stále víc a víc naštvaný.

Chen byl příšerně nervózní, dokud Harriet konečně nevypadla a on nedostal příležitost zadačit některou z analytiček do kouta. Vše, co teď musel učinit, bylo přesvědčit ji, aby mu přenechala střelné zbraně a nábojnice z Eagle Rocku a bude mít Pikea z krku.

Chen se na to připravil.

Dnes měla službu vysoká, hubená žena v očima blízko u sebe a nažloutlými zuby, která se jmenovala Christine La Mollaová. Chen byl přesvědčený, že je lesbička.

Kradl se chodbou a rozhlížel se, jestli nikdo nejde, a pak stiskl bzučák. Protože byla laboratoř plná zbraní, nedalo se do ní vejít rovnou. Jakmile zevnitř zaslechl odemykání zámku, strčil do dveří a vstoupil.

La Mollaová se otočila od počítače a bez úsměvu hleděla na kávu. Lesby se nikdy neusmívají. Chen jí podával kelímek. Předtím zaběhl do nejbližšího Starbucksu a koupil jí to největší mocha, jaké měli. I lesbičky mají rády čokoládu.

Zazubil se na ni, jak nejlépe svedl.

„Pro vás.“

„Nežádala jsem vás o ni.“

Chen se pokoušel usmívat za oba.

„Vím, že děláte až do večera, takže mě napadlo, že by vám mohla přijít k chuti.“

La Mollaová vrhla na kávu takový pohled, jako by se domnívala, že je do ní přimíchaný jed. John se jí jednou zeptal, jestli by si s ním někam nevyšla, ale chladně odmítla. Lesba.

Nyní zírala na Chena stejně podezíravě. Dosud se kávy ani nedotkla.

„Co potřebujete, Johne?“

„Víte o té přestřelce v Eagle Rocku, že ano? Potřebuj u se mrknout na ty zbraně.“

Pan Nenucený.

Její oči se zúžily ještě víc.

„Vy ale na tom případu neděláte.“

„Ne, ale vynořilo se něco z mých starých případů z Inglewoodu. Napadlo mi, že by to mohlo mít spojitost.“

La Mollaová na něho hleděla ještě nepřístupněji, ale pak si kávu přece jen vzala. Přičichla k ní, ale neochutnala, a potom zašla ke dveřím. Zamkla je a opřela se o ně, takže mu zablokovala únikovou cestu.

Náhle se ho zmocnilo nečekané, nadějné pomyšlení, že přece jen lesbička není. Možná se jeho smůla navždy zlomí, a tak jí věnoval ještě širší úsměv…

… jenže ona hodila jeho mocha do odpadkového koše.

„Tak to vybalte. O co vám doopravdy jde?“ zeptala se.

„Co tím myslíte?“

„Eagle Rock.“

Její korálkové oči jí dodávaly vzhledu dravého ptáka. Chen byl zmatený. Pokoušel se to zakrýt tím, že vypadal ještě zmateněji

„Jo, Eagle Rock. Potřebuju se kouknout na ty zbraně, Chris. Nic jinýho v tom není.“

Zkoumala ho a Chen cítil, jak se pod jejím pohledem svíjí.

Věděl, že bude-li se na něho dívat ještě chvíli, nastartuje jeho nervozita jako motorová pila. Pokrčil rameny a ze všech sil se snažil vypadat nevinně.

„Poslyšte, jediný co chci, je podívat se na ty zbraně. Co ještě?“

„To právě chci od vás slyšet.“

„Co chcete, proboha, slyšet? Tak necháte mě ty zbraně prohlédnout nebo ne?“

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Vzali si je federálové.“

Chen zamrkal.

„Federálové?“

„Jo. Tri poloautomatické a jeden bubínkový revolver, které se našly v Eagle Rocku. Ten bubínkový si vzali včera večer – Colt Python ráže .357. Dneska odpoledne se vrátili a pobrali i ty poloautomaty.“

Chen viděl, jak se jeho šance na carreru rozplývají. Vize ztracené příležitosti s Rondou zářily na jeho obzoru jako blesky. Ale ještě barvitěji si představoval, co s ním provede Pike. Pike nebyl mužem, který by zapomínal. Vyrovná si s ním účty.

„Ale jsou to přece doličné předměty losangelského policejního oddělení,“ vyhrkl Chen. „Federálové si je přece nemůžou jen tak vzít. Patří nám!“

„Můžou, když jim ústředí na Parkeru k tomu dá svolení.“

„A dostali ho z Parkeru?“

La Mollaová pomalu přikývla, ale nepřestávala ho sledovat přivřenýma očima.

„Vím jen to, že zavolali Harriet, ale ta mi o tom nic neprozradila, Johne. Povídala jen, že šesté patro řeklo, aťjim dáme, co chtějí.“

Šesté poschodí ústředí na Parkeru bylo mocenským poschodím – sféra zástupců náčelníka.

„…Takžejsme to udělali a oni si je odvezli.“

John v duchu zuřil. Zoufale se pokoušel najít nějaké hledisko nebo vysvětlení, které byjoe Pikea uchlácholilo, a pak dostal nápad.

„A co vystřelený nábojnice? Ty si taky vzali?“

Vystřelené nábojnice se měly sesbírat z místa trestného činu a stejně jako zbraně se následně porovnávat a analyzovat.

Christine však znovu zavrtěla hlavou a vpíjela se do něj očima ve snaze zjistit, oč se mu vlastně jedná.

„Sbalili všechno. I prázdný nábojnice.“

Chen by rád věděl, proč si ho tak prohlíží, a pak pocítil poslední tísnivou jiskru naděje.

„Chris, nenechala jste si náhodou alespoň jednu z nich?“

Pomalu si povzdychla.

„Schovala jsem si dvě, ale jsou zapsané v evidenčním seznamu. Zkontrolovali si všechno, cojsme tam našli, takže jsem jim to musela odevzdat. Ale víte, co je divný?“

Chen zavrtěl hlavou.

„Nepodepsali, co přijímají.“

Pokaždé, když byl nějaký předmět předán jinému oddělení, bylo nutné podepsat stvrzenku o jeho přijetí. Byl to standardní operační postup, který zajišťoval, že řetěz doličných předmětů zůstane neporušený. Nic se takhle nemohlo ztratit ani s ničím nemohlo být manipulováno. Natožpak aby to někdo mohl ukrást.

„Byli ale povinni to udělat,“ prohlásil Chen.

La Mollaová se na něho jen dál dívala.

„Ale neudělali to. A teď si přijdete vy a chcete tytéž zbraně. A nábojnice. Co to má znamenat?“

„Nemám zdání.“

La Mollaová, která o jeho slovech zjevně pochybovala, prohlásila: „A to vám mám věřit?“

Pike zřejmě narazil na nějakou konspiraci, ale Chen se domníval, že mluvil o několika křiváckých poldech. Teď to ale vypadalo, že v tom jedou i federálové a ústředí na Parkeru, a zdálo se, že nikdo neví proč, nebo o co se jedná, přestože dělali věci, které by žádná legitimní policejní služebna dělat neměla. Řetěz doličných předmětů byl posvátný, a najednou jich pár prostě zmizelo.

John Chen začínal mít strach. Byl to strach, s jakým se jeho dřívější, přehnaně melodramatické obavy nedaly srovnat.

Za tohle žádná carrera nestála. Žádná práce odborného poradce v televizi či dokonce sexy holky, které by mu to mohlo vynést.

John Chen měl náhle pocit, že je v pasti. Chycený v klaustrofobické děsivé noční můře mezi vraždícím maniakem (Pikem), federální vládou (s četnými nájemnými vrahy) a temnými silami v ústředí na Parkeru (dosud skrývajícími pravdu o vraždě černé Dahlie), z nichž nikomu se nedalo důvěřovat a z nichž by každý bez váhání mohl sfouknout jeho život i profesionální kariéru. Chenovi se roztřásly ruce. Tik pod jeho levým okem se probudil k životu jako rozhořívající se oheň, když si představil svoji budoucnost: La Mollaová řekne Harriet, že si sem přišel pro zbraně, a Harriet to vyžvaní ústředí na Parkeru. Chen se najednou ocitne v centru vyšetřování. Nebo ještě hůř.

Pokoušel se promluvit, ale měl příliš sucho v ústech. Snažil se nashromáždit v ústech sliny.

„Poslyšte… Chris… neříkejte o tom… Harriet to nemusí vědět…“

La Mollaová, pozorujíc ho nadále svými klidnýma dravčíma očima, si uvolnila založené paže a roztáhla je jako Mojžíš, když od sebe odděloval vody Rudého moře.

„Tohle je laboratoř. Je to moje místnost. Ty střelné zbraně jsou moje. Předměty doličné. Ty jsou taky moje. Nelíbí se mi, když mi je někdo bere. A nelíbí se mi, že tavíte něco, o čem já nevím.“

Svěsila paže podél těla a ustoupila ode dveří.

„Vypadněte odsud, Johne. A už se nevracejte, dokud mi nebudete chtít něco říct.“

Chen rychle prošel kolem ní a vydal se chodbou. Doběhl až k svému autu, nastoupil a uzamkl dveře. Nastartoval motor, ale seděl s rukama sevřenýma v klíně a třásl se strachy Nebezpečí číhalo všude, stejně jako když byl vyčoulým klukem s technickými zájmy a ostatní děti se mu posmívaly. Zkáza mohla přijít z kterékoli strany. Stejně jako když byl malý – stačilo jít, snad ke své skříňce v šatně nebo jen přecházet parkoviště, a kdokoli po něm mohl hodit hroudou hlíny. Dostal zásah, aniž by věděl odkud, bum, přímo do hlavy, aniž by někdy zjistil, odkud to přiletělo. Ale přišlo to vždycky. Pokaždé.

Chen vylovil z kapsy mobilní telefon. Ruce se mu třásly tak, že málem nedokázal vyhledat číslo, ale Pike mu řekl, aby zavolal Elvisů Coleovi, až bude něco mít. Ze zmizení těch zbraní bude Pike téměř jistě vinit jeho, Chena. Mohl by dokonce dojít k názoru, že si to všechno vymyslel, a nebezpečně se rozzuřit, ale Cole byl Pikeův kamarád. Chen měl tudíž mlhavou naději, že by Cole mohl Pikea přesvědčit, aby ho nezabíjel. Byla to jeho jediná šance. Všichni vědí, že Joe Pike je prostě zrůda.

18

V tichu nadcházející noci, když se Pike blížil k domu v Echo Parku, korunovala hřebeny kopců fialová záře ze stadionu Dodgerů. Vzduch byl teplejší než předchozího večera a stejná pětice mladíků postávala kolem auta pod pouliční lampou, rodiny seděly na verandách a poslouchaly hlas komentátora Vina Scullyho ze hry, o níž mnozí z nich ještě před několika roky nic nevěděli. Coleův Sting Ray nikde neviděl, ale klidně ho mohl nechat ve vedlejší ulici. Dům byl jako matná vystřihovánka na pozadí temnějšího večera, osvětlený pouze pouliční lampou a okrovými obdélníky oken.

Pike zaparkoval na příjezdové cestě k domu a přešel přes dvorek na verandu. Pětice mladých mužů se na něj dívala, ale v jejich pohledech nebylo nic výhružného.

Veranda, skrytá střechou před světlem z ulice, připomínala jeskyni. Cole otevřel dveře ve stejném okamžiku, kdy Pike vcházel na verandu. Pike ucítil zevnitř mátu a karí a v duchu se ptal, proč vlastně šel Cole ven.

Cole tiše promluvil, abyje nedaleko postávající mladíci neslyšeli.

„Tak jak jsi pořídil?“

Pike popsal oba muže, kteří se mu vloupali do bytu, a vytáhl jejich fotografie. Cole otevřel dveře dokořán, aby na snímky dopadalo světlo zevnitř, a pak je opět zavřel. Když se dveře otevřely podruhé, zahlédl Pike dívku, stojící v kuchyni na vzdáleném konci domu. Všiml si, že má iPod. Pike ji v poušti donutil, aby tam ten svůj nechala.

„Kde vzala ten iPod?“ zeptal se.

„Je můj. Udělal jsem nějaký thajskýjídlo, jestli chceš něco pojíst. My už jsme jedli.“

Pike schoval fotografie. Thajskou kuchyni měl rád. Pak Cole poodstoupil ještě dál od dveří a promluvil šeptem.

„Před chvíli mi volal John Chen. Ty jsi s ním mluvil?“

„Dneska ráno.“

Cole pohlédl na dveře, jako by dívku podezříval, že za nimi naslouchá.

„Federálové zabavili všechno z Eagle Rocku. Všechny zbraně i prázdné nábojnice.“

„Pitman?“

„Všechno, co Chen věděl, bylo, že si pro to přijeli federálové.“

„Prověřil John ty zbraně, než je odvezli?“

„Byli rychlejší. Ale nejpodivnější na tom je, že si to vzali bez papíru. Říkal, že volali z ústředí v Parkeru, nařídili, aby jim to dali a na nic se nevyptávali.“

Pike zvedl obočí.

„To je teda divný.“

„Ti z D-3 ve zvláštním oddělení vyšetřování vražd, by se nepodělali jen proto, že je Pitman federál, zvlášť když mají v márnici pět neidentifikovanejch mrtvol. Někdo jim musel, a to není žádné obrazné vyjádření, přiložit k hlavě pistoli.“

Pike s tím souhlasil. Pitman vynaložil dost energie, aby se zmocnil doličných předmětů, které nemusejí k ničemu vést. Bylo by bývalo lepší nechat provést jejich analýzu na losangeleském policejním oddělení. Kdyby se nic nezjistilo, pak by na těch pistolích nezáleželo. A pokud by se něco objevilo, Pitman by to mohl použít. Zabavení zbraní jen upoutalo pozornost losangeleského policejního oddělení na vyšetřování, které chtěl Pitman udržet v tajnosti.

„Bojí se,“ prohlásil Pike.

„Jo. Jediný důvod, proč ty zbraně zabavil, spočívá v tom, že nechce, aby se kolem toho motalo losangeleské oddělení. Nebo toho tají víc, než potřebuje k procesu, který chystá proti Ringovým.“

„Jako třeba?“

„To nevím, ale vím, že lže.“

Pike se pokoušel něco vyčíst z Coleova obličeje. I potmě viděl, že má starosti.

„Je divné, že mi Pitman vrátil moji pistoli.“

„Pokouší se tě koupit. A tvá zbraň nemůže ublížit. Může ublížit jen tobě. Pravděpodobně si dal tvoji pistoli otestovat, jestli jsou tvoje střely stejné jako ty v mrtvolách, kdyby na tebe potřeboval mít nějakou páku.“

„Páku na co?“

Cole znovu pohlédl ke dveřím a pak přistoupil ještě blíž k Pikeovi.

„Té dívce ani její rodině neřekl pravdu. Pamatuješ si, co jí řekli? Že nevěděli, že jde o Meeshe, dokud ho neidentifikovala?“

Pike přikývl. Takhle to slyšel jak od Buda, tak od Larkin.

„Ten den, kdy ji poprvé viděli,“ pokračoval Cole, „toho rána, než s ní mluvili, už měli zpracovanou její ulici a nevyptávali se tam jen na Kingovy. Poptávali se i na Meeshe. Nepoužili přímo jeho jméno, ale už věděli, že Meesh byl v tom autě, nebo ho z toho aspoň podezřívali.“

Pike pohlédl na mladíky pod pouliční lampou. Slyšel jejich vážné hlasy a uvědomil si, že Cole vyšel ven, aby si mohli o všem pohovořit, a dívka je přitom neslyšela.

„Jak ses to dozvěděl?“

„Slyšel jsem to dneska od pěti nebo šesti lidí. Řekli mi, že tam byli agenti z ministerstva spravedlnosti. Jeden černý, jeden běloch a ukazovali fotky dvou lidí. Nechal jsem je ty lidi popsat a jsem si skoro jistý, že na jednom obrázku byl King a na druhém Meesh.“

„Tohle dělali Pitman s Blanchettem ještě dřív, než se setkali s Larkin?“

„Jo. Nebyl jsem si jistý časovou posloupností, dokud jsem si dneska večer nesedl ke svým poznámkám. Teď si jistý jsem. Věděli, že Meesh byl s Kingem, a znali jeho totožnost už předtím, než ho Larkin identifikovala.“

Pike v duchu přemýšlel, proč Pitman s Blanchettem dívku oklamali. Bylo zřejmé, že je pro ně důležitá, ale jestliže Pitman a Blanchette už věděli, že Meesh byl s Kingem, pak nemusela být jejich jediným svědkem. Ale jejich další svědci už taky mohli být po smrti. Pikeovi se to nelíbilo, ale nic z toho se netýkalo jeho úkolu. Najít Meeshe. Odstranit hrozbu. Chránit dívku. Pitmanem a Blanchettem se může zabývat později.

Pike pokynul hlavou ke dveřím.

„Ví to?“

„Myslím, že už je i bez toho dost vyděšená, takže ji nemusíme strašit ještě poldama. Aspoň ne do té doby, než se dozvíme, proč Pitman lhal.“

„Tak dobře. Měli bychom se zítra vrátit do její čtvrti. Doufal jsem, že najdeme Meeshovu stopu, ale možná je důležitější ta Pitmanova.“

„Nebude se jí to líbit. Byla nešťastná, když jsi odjel.“

Pike se obrátil k domu; byl by rád věděl, jestli je dívka stále v kuchyni. Taky by ho docela zajímalo, co poslouchá z Coleova iPodu.

„Tys jí vyprávěl o Africe,“ ozval se Cole.

Pike na něj pohlédl a viděl, že se usmívá.

„Až budeš příště zas někomu vykládat africké příběhy, mluv prosím o lvech a o zebrách a ne o ženách, co si odřezávají prsty.“

Pikeovi se nechtělo zmiňovat o dívčině nabídce, že bude před ním masturbovat. Ne proto, že by mu bylo trapné o takových věcech mluvit, ale protože by to bylo zahanbující pro ni.

„To jídlo voní opravdu dobře,“ prohlásil Pike. „Je to karí?“

Cole se rozzářil ještě víc a oba vešli do domu. Dívka ležela natažená na pohovce se sluchátky na uších. Měla zavřené oči, ale vzhlédla, když vstoupili.

„Tak jak jste se měla?“ zeptal se jí Pike.

Neposadila se, ani mu neodpověděla. Zvedla ruku v jakémsi pozdravu a pak znovu zavřela oči a ponořila se do hudby. Nohou komíhala do rytmu. Pike si pomyslel, že je na něho naštvaná.

Cole po několika minutách odešel a Pike zamířil do kuchyně. Cole uvařil zeleninové karí s rýží. Pike stál v kuchyni a cpal se přímo z hrnce, přestože už to bylo studené. Když se najedl, nalil si do papírového pohárku švestkové víno, vypil ho a na to se ještě napil vody z láhve. Zrovna pil, když se Larkin objevila ve dveřích.

„Jdu si lehnout,“ oznámila.

Pike přikývl. Chtěl něco říct, ale pořád ještě musel myslet na to, proč ji vlastně Pitman dostal do této situace. Meesh byl vrah, ale jeho stíhání mohly zavést na státní úrovni soudy v Coloradu. Pro Pitmana nebyl Meesh ničím jiným, než nástrojem, který mu pomůže dostat Kingovy. Jeho terčem byli manželé Kingovi, ale chtěl je stíhat za praní špinavých peněz. Papír. Kvůli papírům dostal dívku do nebezpečí a musel nějak přimět losangeleské policejní oddělení, aby mu šlo na ruku. Pitman měl dost velký vliv, aby mohl vést federální případ středního rozsahu týkající se financí. Pike by jenom rád věděl, jestli o tom ví Bud.

Dívka se bez dalšího slova otočila, odešla do ložnice a zavřela za sebou.

Pike dopil vodu a odebral se do koupelny. Oholil se, pečlivě si vyčistil zuby a nakonec si dal sprchu. Přinesl si do sprchy oblečení, které měl ten den na sobě, a v ruce je mýdlem vypral pod tekoucí vodou. Vyždímal je, jak nejlépe dovedl, pověsil a oblékl si čisté věci. Opláchl sluneční brýle, nasadil si je a podíval se na sebe do zrcadla. Vlasy už měl moc dlouhé. Přes dva centimetry na temeni a dole už se mu dotýkaly uší. Pike byl rád ostříhaný úplně nakrátko. Brzy bude muset zajít k holiči.

V domě bylo takové ticho, že se ve své prázdnotě zdál větší. Pike zkontroloval okna a dveře, pak zhasl a zaujal své místo v křesle. Chvíli seděl ve tmě a pak se přemístil na pohovku.

Na podlahu položil pistoli, aby ji měl na dosah, potom se natáhl a zavřel oči. Pohovka byla po ní ještě zahřátá a otisk jejího těla hebký.

Larkin Barkleyová

Probudila ji hudba skupiny Jethro Tull. Vynořila se ze snu právě v okamžiku, kdy lev zmizel ve vysoké suché trávě, stáhla si z uší sluchátka a pomyslela si, že v šedesátých letech všichni ulítávali na drogách, tak není divu, že zpívali o pocitech nevyrovnanosti. Ještě stále víc ve spánku než při vědomí zahlédla lva znovu, jak se jeho zjizvená hlava míhá v trávě, s tlamou od krve, a v posledních okamžicích snu, který se rozplýval, ještě zahlédla jeho mohutné svaly na předních tlapách.

Larkin ležela ve tmě, už probuzená, a uvědomila si, že si musí jít ulevit.

V domě byla tma, takže si pomyslela, že Pike už buď spí nebo někde stojí a číhá, a zamířila přímo do koupelny. Zavřela dveře, a teprve potom rozsvítila. Na tyči sprchy viselo jeho oblečení, ale nevšímala si toho. Vyčurala se, napila se z kohoutku vody a místo pohárku použila sepjaté dlaně. Když skončila, zhasla, otevřela dveře a hned ho zaslechla.

Z obývacího pokoje vycházelo tiché a horečnaté bručení a trhavý šustot látky. Váhala, a když se její oči přizpůsobily tmě, vešla do místnosti.

Spal na pohovce. Ležel na zádech s pažemi podél těla a chvěl se. I ve špatném světle viděla pot na jeho obličeji. Trhal hlavou ze strany na stranu a vrčení se mu syčivě dralo skrz zuby.

Něco se mu zdá, pomyslela si. Určitě má nějaký děsivý sen.

Váhala, jestli ho nemá probudit. Nemohla si vzpomenout, zda se lidi v takových případech mají budit, či nikoli. Nakonec se rozhodla, že ho nechá být.

Přistoupila blíž a pokoušela se přijít na to, co má udělat. Trhal nohama, jako by utíkal, ale jakýmsi ochrnutým způsobem, jako když jste uvězněni ve snu. Ruce se mu svíraly jako pařáty, pak se zatřásly a zatřepetaly a pod víčky divoce koulel očima. Larkin došla k závěru, že se mu musí zdát o nějaké příšeře. Zdálo se, že bojuje o život.

Pak promluvil. Slova nerozeznala, ale byla si jistá, že mezi mručením a sténáním něco řekl.

Znělo to jako ta. Nebo tá.

Naklonila se k němu, aby lépe slyšela, ale zachytila jen mumlání a nezřetelná slova.

Potom se pozvolna začal uklidňovat. Pohyby ustávaly. Ruce se uvolnily. Hlava se přestala zmítat.

Larkin byla hodně blízko u něho, když znovu něco zamumlal.

„Taá… ta…“

Znělo to jako táta.

Larkin čekala, jestli to neuslyší znovu, ale už nepromluvil, a tak si pomyslela, že se třeba mohla zmýlit. Lidi mumlají ze sna nesmysly. Muž jako on mohl mít děsivé sny, ale ne o svém otci. Bylo těžké představit si, že muž jako Pike někdy býval dítětem.

Pozorovala ho. Byl už klidný a dýchal rovnoměrně, ale bolestný výraz v jeho tváři přetrvával. Ne, napadlo ji, netváří se bolestně. Má strach. Měl zlý sen. I muži jako on se v hrůzných snech bojí.

Chtěla se ho dotknout. Toužila k němu natáhnout ruku způsobem, jakým chcete protáhnout ruku mřížemi a sáhnout si na nějaké veliké zvíře.

Ještě chvíli u něho stála a pak se tiše odebrala do svého pokoje.

Třetí den

VYSTŘÍLENÉ PENÍZE

19

Následujícího rána, když si Pike čistil u jídelního stolu pistoli, vyšla dívka ze svého pokoje. Pike už byl vzhůru tři hodiny. Bylo deset minut po osmé.

Larkin měla stejně napuchlý, nezdravě bledý obličej jako každé ráno, ale dnes výjimečně nebyla polonahá. Měla na sobě dlouhé volné triko, které jí halilo stehna. Pokrčila nos.

„Fuj. Cítím to až ve své ložnici. Nezfetujete se, když to dýcháte?“

Pike rozebral pistoli na jednotlivé části. Hlaveň, rám, vratná pružina s vodítkem, závěr pistole, záchyt závěru, pažbička, zásobník a další součástky ležely na papírové tašce, ve které Cole přinesl nákup z thajského obchodu. Pike otíral hlaveň hadrem s práškovým rozpouštědlem, které vydávalo silnou vůni přezrálých broskví. Dívce se nezamlouvala. Postěžovala si už první večer, kdy byli spolu a Pike čistil zbraň, a od té doby to dělala pokaždé. Pike pečoval o svoje zbraně každý den.

„Tamhle je kafe,“ prohlásil.

Jeho mobil ležel na stole. Pike čekal na Coleovo zavolání, aby se mohli sejít v Larkinině čtvrti. Rozhodl se rovněž, že zavolá Budovi. Chystal se mu říct o Pitmanovi a věřil, že Bud bude schopen zjistit, co vlastně Pitman se zabavenými střelnými zbraněmi udělal. Bud měl dosud konexe na ministerstvu. A v ústředí na Parkeru také.

„Dneska v noci se vám něco zdálo,“ ozvala se dívka. „Nějaký ošklivý sen.“

„Už si nevzpomínám.“

„Musel být hrozný. Nevěděla jsem, jestli vás nemám probudit.“

„To je v pořádku.“

Pike si nikdy nepamatoval sny. Když se z nich vzbudil, už nikdy se mu nepodařilo znovu usnout.

„Chci se ujistit, že všemu dobře rozumím. Začněme od začátku…“

Dívka vyvrátila oči a založila si paže na prsou.

„Už ne, prosím. Ten začátek nesnáším. Prostředek a tahle chvíle ale nejsou o moc lepší.“

„Kolik dní po nehodě to bylo, když vás navštívili Pitman s Blanchettem?“

„Tři dny.“

„Nebylo to hned den poté, druhý den?“

„Neprobírali jsme to už?“

„Potřebuju si ještě některé věci ujasnit.“

„Víte vůbec, jakou to dá práci najít kousek místa v tátově kalendáři? A v diáři jeho právníka? Lidi nemůžou jen tak přijít k nám domů. Nechodí nás jenom tak navštěvovat. Musíte si domluvit schůzku. Bylo to třetí den.“

Pike dokončil čištění hlavně a zvedl rám. Rozpouštědlo uvolní z hlavně nečistotu, zatímco se bude zabývat jinými součástkami.

„Aha. Takže přišli a chtěli se něco dozvědět o spolujezdci Ringových?“

„Jo. O nehodě, jak k ní došlo, a o všem. Chtěli vědět, kdo byl s manželi Ringovými v autě. Prý kvůli jejich vyšetřování.“

„Nevěděli tedy, že to byl Meesh?“

„Věděli jen to, co stálo ve zprávě o nehodě. Chtěli toho dalšího muže identifikovat. Poslyšte, ještě jsem ani neměla kafe.“

„Chystám se do vaší čtvrti, abych si popovídal s pár lidmi, které tam objevil Elvis. Pak pojedu za Budem.“

Dívka neřekla nic. Chvílí tiše stála, jako by přemýšlela, a pak se vydala do kuchyně.

Pike skončil s čištěním rámu. Nanesl na hadřík další rozpouštědlo a začal pracovat na závěru. Snažil se dostat rozpouštědlo do všech drážek, na každou kovovou plošku i dovnitř.

Dívka se vrátila s hrnkem kávy. Beze slova se posadila ke stolu naproti němu. Když Pike zvedl hlavu, viděl, že ho pozoruje. Tvářila se vážně.

„Chcete mi pomoct?“ zeptal se jí Pike.

„Nenávidím střelné zbraně.“

Pike setřel ze závěru přebytečné rozpouštědlo a vrátil se zase k hlavni. Protáhl ji mosazným drátěným kartáčkem od mušky k zásobníku, pak ještě jednou z opačné strany. Nakonec hlaveň ještě vytřel čistým bavlněným hadříkem, na který znovu aplikoval práškové rozpouštědlo.

„Musíme si promluvit,“ prohlásila dívka.

„Dobře.“

„Nelíbilo se mi, jak jste mě tady včera nechal. Kdybyste mi byl řekl, co budete dělat, pak by to bylo v pořádku, ale vy jste mi neřekl ani slovo. Vůbec jste se mnou nemluvil. Oukej, já vím, že toho moc nenamluvíte. To už jsem pochopila. Elvis povídal, že nijak zvlášť nemluvíte ani s ním. Fajn. Ale já jsem dospělá. Ti lidi se mě pokoušejí zabít. Nepotřebuju chůvu a ani si nepřeju, aby se se mnou zacházelo jako s dítětem. Je to spíš otázka důvěry. A právě o tom si musíme popovídat. Jsme tady spolu v tomhle všivým domečku a buďje to tady bezpečné, nebo není. Jestli si myslíte, že ne, pak pojďme někam jinam. Navrhovala jsem Paříž, ale ne, vy chcete zůstat v Echo Parku. Dobrá. Už jsme tady dva dny, a ještě mě nenašli, takže si myslím, že bezpečné to tu nejspíš bude. Děkuju vám za to. Ale nelíbí se mi tady a taky nechci trávit celé dny v autě jen proto, že si myslíte, že jsem blbá. Odmítám to dělat. Nevím, jak se těm lidem podařilo mě už několikrát objevit, ale já za to nemůžu. Nechci jet za Budem a nechci ani dřepět v autě, zatímco vy se budete vybavovat s lidmi. Je to nudné a už toho mám dost. Raději zůstanu tady a věřte mi, že umím být sama.“

Pike odložil hlaveň a podíval se na ni.

„Ano.“

„Znamená to, že tady můžu zůstat?“

„Řekl jsem, že pojedu za Budem, ne že pojedeme. Ten včerejšek mě mrzí. Měl jsem být ohleduplnější.“

Larkin otevřela ústa, ale nic neřekla. Upila kávy a hrnek při tom držela oběma rukama.

Pike zasunul hlaveň do závěru, umístil pod hlaveň vodítko vratné pružiny, pak na ně pružinu nasadil. Za několik sekund měl zbraň pohromadě. Dokázal ji rozebrat a složit poslepu, ve tmě, když se sotva držel na nohou z nedostatku spánku i když kolem něho zuřila palba. Složit pistoli bylo snadné. Mluvit s dívkou už těžší.

Larkin konečně promluvila.

„Dobře. Díky. To je skvělý.“

„Skvělý,“ odvětil Pike.

Jeho mobil začal na stole vibrovat a hlasitě bzučet. Pike se podíval na displej v domnění, že je to Cole, ale nebyl to on.

Přiložil si telefon k uchu.

„Máš návštěvu,“ sdělil mu Ronnie.

Dívka ho sledovala, ale Pike na sobě nedával nic znát. Lovili ho stejně ostře jako on je. A přestože se chtěl vrátit do Larkininy čtvrti, aby našel jejich stopu, neměl nyní jinou volbu než zajet do svého bytu. Je třeba jít tam, kde je lovná zvěř.

„Kolik?“ zeptal se.

„Tentokrát jen jeden. Nevím, jestli je to ten samy, kterýho jsi mi popsal, ale mohl by to být on. Menší, delší vlasy, tmavší pleť.“

„Kde je teď?“

„Uvnitř. Právě vešel a počínal si, jako by mu to patřilo. Chceš, abych se mu představil?“

Pike viděl, že ho dívka pozoruje. Kdyby věděla, co má v úmyslu, bála by se nebo by se ho začala vyptávat, a Pike již svůj příděl slov vyčerpal.

„Ne, zajdu tam sám a promluvím si s ním. Jedu hned. Kdyby odešel, dej mi vědět.“

„Jo –“

Pike ukončil hovor, zasunul do pistole zásobník, pak natáhl závěr a zbraň zajistil. Jestli mohl mít někdy blažený pocit, bylo to právě nyní, ale nedal nic najevo. Tedje má. Má spojovací článek, který ho může dovést k Meeshovi, a pak by si to konečně mohl se všemi vyřídit. Se všemi těmi hajzly, kteří se snaží zabít tuhle dívku, právě ji, se všemi, kteří se proti ní spikli, a on to s nimi skoncuje, ale nebude to v zájmu spravedlnosti. Bude to za trest. Trest je spravedlnost.

„Co budete dělat, až budu pryč?“ zeptal se.

„Kdo to byl?“

„Ronnie. Našel někoho, kdo by nám snad mohl pomoct, takže jedu za ním. Zvládnete to tady?“

„Jo –“

Pike vstal, strčil si do kapsy mobil, kimber vsunul do pouzdra a pouzdro si připnul k opasku. Oblékl si košili s dlouhými rukávy, aby zakryl tetování a zbraň.

„Chcete, abych vám něco přivezl?“

„Možná nějaké ovoce.“

„Jaké?“

„Jahody. Třeba i banány.“

„Bude to chvíli trvat. Jste si jistá, že to tu zvládnete?“

Stále ještě se na něj dívala. Pike doufal, že si to rozmyslela a nebude tady chtít zůstat sama.

„Jak dlouho budete pryč?“ chtěla vědět.

„Možná skoro celý den. Můžu zavolat Elvisovi, aby sem přijel.“

„Ne, poradím si.“

„Určitě?“

„Jo –“

„Tak dobře. Uvidíme se později.“

Pike byl zklamaný, ale nedopustil, aby to na něm poznala. Z toho, že ji tu nechává o samotě, měl smíšené pocity, ale byl přesvědčený, že ji musí chránit ještě jinak, než jen zajistit, aby zůstala naživu. Nechtěl, aby se znovu cítila opuštěná. Pokud potřebuje mít pocit, že jí někdo důvěřuje, pak jí tedy bude věřit. Bylo to ale rozhodnutí, kterého měl brzy litovat.

20

Pike jel v zdlouhavé ranní špičce na jih k rychlostní silnici do Santa Moniky. Neměl naspěch. Kdyby muž z jeho bytu odešel, Ronnie ho bude sledovat. Zavolal z auta Coleovi. Cole se zeptal, zda nepotřebuje pomoc, ale Pike žekl, že ne, a prohlásil, že svůj čas Cole využije lépe, když se bude zabývat Pitmanem, jak se domluvili. Stále ještě v úmyslu promluvit si s Budem, ale v průběhu několika následujících hodin se mohlo všechno změnit, takže se rozhodl, že počká. Sdělil Coleovi, že dívku nechal samotnou.

„Chceš, abych ji pohlídal?“ zeptal se Cole.

„Nechci, abys ji hlídal, ale jen se tam stavil.“

„Nebude vůbec vědět, že ji hlídám.“

„Chápu, ale není třeba. Nechce to. Snad bys tam mohl jen zaskočit. Nevím, jak dlouho budu pryč. Jen se zastav. Ale nezůstávej tam.“

„Později tam tedy zajedu. Přivezu ji něco k jídlu.“

„Jahody.“

„Cože?“

„Chce jahody. A pár banánů.“

„Dobře. Koupím to.“

„Mrkni se, jestli je v pořádku, a dej mi vědět.“

„Joe, máš strach?“

„Dělám jen svou práci.“

„Správně.“

„Kdyby náhodou chtěla, abys tam zůstal, tak to udělej.“

Cole se rozesmál a Pike ukončil hovor.

Protože už sjel z rychlostní silnice, a Ronnie znovu nezavolal, ozval se mu sám.

„Za chvíli tam budu. Ještě je u mě?“

„Ne. Zůstal uvnitř jen pár minut. Teď se schovává v křoví. Vsadil bych se, že ten lotr si tam jenom šel pro něco, co si tam sám schoval.“

„Jen jeden chlap?“

„Jo?“

„Kde?“

„Víš, kde jsou ty dva odpadkové kontejnery za tvým parkovištěm? Je v křoví za nimi a má dobrý výhled na tvoje venkovní dveře. Teď už tam trčí asi dvacet minut.“

„Čím přijel?“

„Nemám tušení. Přišel pěšky po hlavní příjezdové cestě, takže pravděpodobně zaparkoval někde venku, ale to se jen dohaduju. Taky ho sem mohl někdo přivézt.“

Zatímco Pike odbočoval k obytnému komplexu, všechno si to pečlivě promýšlel. Protože ten člověk zaujal postavení u Pikeova bytu, klidně mohl vjet dovnitř hlavní bránou a zaparkovat uvnitř. Měl by tak snadný přístup ke svému autu, což by mohlo být důležité.

„Co má na sobě?“ chtěl vědět.

„Zelenou košili s krátkým rukávem vytaženou přes kalhoty. S úzkými proužky. A džíny.“

„Můžeš odejít z místa, kde jsi, aby tě neviděl?“

„Bez problému.“

„Zavolám ti, až budu uvnitř.“

Pike vjel do komplexu hlavní bránou, ale nezamířil na parkoviště u svého bytu, nýbrž k parkovací ploše za sousední skupinou domů. Vystoupil, aniž se pokoušel skrývat, a vykročil kupředu. Věděl přesně, kde se muž skrývá a co odtamtud může vidět, takže šel najisto. Když došel k poslednímu sousednímu domu, zabočil za velkou plumérii a jako při své předešlé návštěvě zmizel ve světě zeleně. Pak pokračoval podél zdi až na konec domu a zahnul za roh. Parkoviště, na němž normálně nechával vůz, a odpadkové kontejnery měl přímo před sebou. Zkoumal hustou zeď z oleandrů za kontejnery. Ten muž měl mezi odpadkovými kontejnery jen úzký výhled, ale skrýš to byla dobrá. Pike ho přes husté krajkoví listů neviděl. Dvakrát změnil stanoviště, než našel úhel, který se mu zamlouval. Vetřelce stále ještě neviděl, ale domníval se, že místo, na kterém nyní stál, bude dobré. Sledoval oleandry asi dvacet minut a pak se za listy pohnul pruh světla.

Pike zavolal Ronniemu a dlaní zakrýval mobilní telefon.

„Mám ho. Vyřiď Dennisovi, že mu děkuju. A tobě taky.“

„Vletíme na něj?“

Ronnie takovými věcmi žil, ale Pike si nepřál, aby se do toho míchal. Kdyby ho potřeboval, požádal by ho o to, ale pro Ronnieho bude lepší, když u toho nebude.

„Měj se, Rone.“

Pike schoval telefon. Neviděl Ronnieho odcházet, ale ani to neočekával. Posadil se neslyšně na tvrdou zem a pozoroval hru světla a barev v měnícím se vzhledu oleandrů – vnějších listů jako světle šedozelené slátaniny vybělené sluncem, švů záplat ukazujících tmavší spodní listy, zatímco ještě menší řezy a důlky odhalovaly lineární tvary větví. Světlo přes tmavou a ještě tmavší, vnitřní tma konečně narušená světelnými body, a pak spatřil stín pohybující se ve stínech, mihnutí zeleně, která do okolního zeleného světa nezapadala. Nejprve kousek stínu, pak další odstín zelené, dokud nespatřil strukturu uvnitř struktury a muže mezi listovím. Zakývání větvičky mu napovědělo, že je netrpělivý a nudí se. Pravděpodobně se mu nijak zvlášť nelíbilo trčet v křoví a nebyl ochoten obětovat své pohodlí naprosté nehybnosti. Pike ovšem pokládal nedostatek sebekázně za slabost. Teď by ho mohl zabít nebo se ho zmocnit, ale v okolních domech žili nevinní lidé, a tak se rozhodl, že počká.

Už čtyřicet minut předtím, než muž opustil své stanoviště, Pike věděl, kdy to udělá. Stále častěji se vrtěl a ošíval a křoví se zachvívalo. Jeho nedisciplinovanost byla otřesná.

Tri hodiny a dvanáct minut poté, co Pike zaujal své postavení, se ten člověk zvedl, vyhlédl mezi větvemi, jestli je čistý vzduch, a shrbený vyšel z prostoru za kontejnery. Oprášil se, přešel parkoviště a zahnul k hlavní bráně. V chůzi vytáhl z kapsy mobil, ale Pike nepoznal, zda někomu volá on nebo někdo jemu. Možná neodešel z vlastní vůle, ale někdo ho odvolal.

Pike vyklouzl ze svého úkrytu a rozběhl se k autu. Rychle projel zadní bránou, pak objel areál zvenčí a řítil se k hlavnímu vchodu. Zajel k chodníku dva bloky za hlavní bránou právě v okamžiku, kdy muž v zelené košili vyšel z branky pro pěší ve zdi. Při vstupu bylo nutno mít univerzální klíč, na odchodu nebylo třeba nic.

Muž měl nyní sluneční brýle, ale Pike přesto poznal, že to není ani jeden z těch, které viděl už předtím. Měl tmavou pleť, tvrdá ramena a vyhublý obličej a zcela určitě to byl Latinoameričan. Při pohybu se mu pod košilí, za pasem kalhot rýsovala pistole. Zastavil se u zaprášené Toyoty Corolla a téměř vzápětí v ní odjel.

Pike viděl, že se jedná o model ze začátku devadesátých let. Toyota měla tmavohnědou barvu, kola, která už nebyla původní, a rezavou vyrážku na kufru. Zapsal si poznávací značku. Držel se o tři nebo čtyři vozy za ní a zrychlil jen v okamžiku, kdy se mu corolla na jedné křižovatce vzdálila a provoz začal houstnout.

V Centinele vjeli na 1-10 a pak ve Fairfaxu odbočili na rychlostní silnici. Corolla si zajela natankovat a pak poklidným tempem projížděla městem na sever. Jakmile se dostali na San Monica Boulevard, odbočila na západ, objela dolní část West Hollywoodu, pak centrálního Hollywoodu a dostala se do zanedbané oblasti, v níž se nacházely obchody Triple-X s videokazetami, ulice s nízkými domy plné obchůdků a bezplatné kliniky. Nakonec zatočila na parkoviště patrového motelu s názvem Tropical Shores Motel Hotel. Ze střechy vyčníval znak v podobě kokosové palmy se šipkami ukazujícími na nápis, že mají volné pokoje. V neonové kokosové palmě a šipkách byly rozbité a zašlé zářivky a takhle tomu pravděpodobně bylo již celé roky. Na okně kanceláře byla cedulka K DISPOZICI I HODINOVÉ SAZBY.

Pike zajel do červené zóny a klusal zpět k příjezdové cestě. Motel měl tvar písmene L s otevřeným schodištěm, které obě ramena spojovalo. Na vnitřním parkovišti stála jen corolla, dva další automobily a zelené jízdní kolo Schwinn, uzamčené na řetězu kolem kovového sloupku. Z pokojů vyčnívaly jako nádory klimatizační jednotky, ale většina z nich nebyla zapnutá.

Pike se dostal ke kanceláři právě v okamžiku, kdy muž v zelené košili vystupoval ze svého auta. Snažil se zjistit, zda v kanceláři někdo je, ale špinavé okno bylo neprůhledné. Dveře byly obrácené k parkovišti, ale byly zavřené a uvnitř hlasitě bzučela klimatizace.

Muž v zelené košili se zamykáním auta neobtěžoval. Šel k automatu s nealkoholickými nápoji u zdi, koupil si sodovku a odebral se s ní do haly v přízemí. Postavil se zády k parkovišti a hledal po kapsách klíč.

Pike k němu zezadu zamířil. Kličkoval doleva nebo doprava, aby byl vždy z dohledu, kdyby se ten člověk otočil, a pohyboval se tak rychle, že byl v jediném okamžiku venku z kanceláře a v příštím už na konci parkoviště, aby viděl, jak muž zastrkuje klíč do zámku a otvírá dveře…

Pike mu zahákl levou paži pod bradu a zvedl ho ze země. Sevřel mu hrdlo a tiskl, jak nejvíc mohl, přičemž ho strkal do pokoje. Zároveň vytáhl svůj kimber a toho chlapa užíval jako štít.

Očekával, že vevnitř bude pár jeho kumpánů, ale pokoj byl prázdný. Jednolůžkový pokoj s koupelnou.

Pike za sebou kopnutím zabouchl dveře, ale svého zajatce nepouštěl ze sevření. Závěsy byly rozhrnuté, takže viděl, že na parkovišti nikdo není a ani z kanceláře se nic neozývalo.

Chlap kopal a zmítal sebou, ale Pike mu kolenem znemožňoval nabýt rovnováhy. Zajatec mlátil pěstmi dozadu za sebe, zatínal Pikeovi prsty do paže a chrčel. Byl to silný muž a měl slušnou kondici. Jeho nehty se Pikeovi vrývaly do kůže.

Pike ho volnou rukou popadl vzadu za krk a přitlačil mu hrdlo na zápěstí druhé ruky. Zatlačil a držel.

Zmítání pomalu ustávalo.

Pak přestal kopat úplně a ztratil vědomí.

21

Železné sevření odřízlo muži přívod krve do mozku a uspalo ho jako laptop s vybitou baterií. Byl to účinný způsob, jak někoho zkrotit, ale někdy se stalo, že se dotyčný už neprobudil. Pike se posadil na okraj postele a čekal až ten člověk nabude vědomí.

Netrvalo to dlouho. Nejprve se mu zachvěla víčka a pak zvedl hlavu. Měl neurčitý výraz boxera po mírném otřesu, ale ztuhl, když zjistil, že se nemůže hýbat. Pike ho izolační páskou připoutal k židli. Měl omotané kotníky, stehna, trup i paže.

Pike stál přímo před ním, jenom pár decimetrů.

V ruce držel starou pistoli, devítimilimetrový browning. Ten měl jeho zajatec předtím u sebe a kromě toho ještě mobilní telefon, klíčky od auta a klíč od pokoje, dvanáct dolarů a šedesát centů, balíček marlborek, plynový zapalovač a hodinky značky Seiko. Neměl ale náprsní tašku, kreditní karty ani žádný jiný průkaz totožnosti.

Pike pozoroval jeho oči, ve kterých se zračily obavy, ale také sebedůvěra. Měl široký hranatý obličej s malými jizvami v obočí a na kořeni nosu.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se ho Pike.

Muž pohlédl ke dveřím, protože odtamtud zřejmě očekával pomoc.

Pike svoji otázku opakoval.

„Víte, kdo jsem?“

Muž odpověděl Španělsky.

„Trhni si nohou.“

Dostal prudkou ránu browningem do hlavy. Pikeův pohyb byl tak rychlý, že si muž neuvědomil, co se stalo, dokud mu z roztržené tváře nezačala kapat krev na košili. Tentokrát ho Pike nechtěl uspat.

Když se jeho zrak opět zaostřil, natáhl Pike levou ruku. Nyní to byl pomalý pohyb, jako kdyby ho chtěl pohladit po tváři. Zavrtal palec do nervu v místě, kde se čelist napojuje na jařmový oblouk. Muž se pokoušel vykroutit, ale byl připoutaný k židli. Pike tiskl palec na nerv poměrně dlouho.

Když toho nechal, zalapal muž po vzduchu, jako kdyby byl dlouho pod vodou. Několikrát pohnul čelistí a věnoval Pikeovi pohled, kterým jasně sděloval, že kdyby mohl, tak by ho zabil.

Pikův výraz se nezměnil.

„Udělám to znovu,“ prohlásil.

Zastrčil browning do kapsy a přešel k oknu. Pokoj byl malý a špinavý. Manželská postel stála proti vestavěné skříni a u okna psací stolek a rozedrané křeslo. Pike zatáhl závěsy, ale byly tak tenké, že přes ně bylo vidět. Před kanceláří stál muž s vypouklým pupkem a kouřil. Dveře do kanceláře byly otevřené, pravděpodobně proto, aby slyšel telefon. Pike už stačil prohledat corollu a nyní prohledával pokoj.

Zásuvky v toaletním a psacím stolku byly prázdné, ale ve skříni našel na hromadě čtyři cestovní zavazadla: dva plátěné pytle, modrou nylonovou sportovní tašku s nápisem Nike a černý batoh. Ve všech bylo šatstvo pro muže, cigarety a toaletní potřeby. V obálce v batohu našel Pike dva tisíce šest set dolarů. Vedle obálky byla zastrčená stránka ze spirálového notesu s ručně psanými poznámkami a čísly a fotografie Larkin Conner Barkleyové. Nebyl to výstřižek z nějakého časopisu, ale skutečná fotografie, snímek jejího usměvavého obličeje.

Mezi šatstvem ve všech zavazadlech byly pasy Spojených států a zpáteční letenky na lince z ekvádorského Quita do Los Angeles a zpět. V pasech byly fotografie čtyř mužů, z nichž jeden seděl před Pikem na židli. Jeho jméno podle pasu znělo Rulón Martínez, ale Pike pochyboval, že se tak skutečně jmenuje.

Na fotografiích v pasech poznal další dva muže, ale toho třetího nikoli. První dva byli mezi těmi, kteří vpadli do domu Barkleyových. Jeden z nich, muž se zaječím pyskem, byl tím, který zbil správcovou. Jeho pas byl vystaven na jméno Jésus Leone. Další se jmenoval Walter Bloch. Pikeovi to připadalo zvláštní. Německé jméno. Zbývající muž, kterého Pike nikdy neviděl, se měl jmenovat Ramón Alteiri. Podle pasů žili všichni čtyři v Los Angeles a měli americké občanství. Pike zkoumal pasy. Jestliže byly zfalšované, šlo o vynikající padělky. Černý batoh s Larkininou fotografií patřil muži s rozštěpem rtu.

Pike vyhodil z batohu oblečení a toaletní potřeby a nastrkal do něj pasy, letenky, browning a další věci, které si chtěl ponechat, ale Larkininu fotku tam nepřidal.

Vrátil se s ní k posteli a držel ji tak, aby na ni muž na židli mohl vidět. Neřekl ani slovo, jen mu snímek krátce ukázal a pak ho schoval.

„Španělsky se domluvím, ale angličtina by mi vyhovovala víc. Co vy na to?“

Chlap se ošklivě zašklebil, aby dal najevo, že nehodlá mluvit vůbec, ani jedním z nabízených jazyků.

„Bude lepší, když začnete mluvit. Nevíte, s kým si zahráváte.“

Pike zabořil ukazováček do měkké tkáně pod jeho klíční kostí, kde se spojovalo dvacet šest nervů brachiálního plexu. Blízko tohoto bodu vedl těsně pod kůží ve žlábku v kosti supraklavikulární nerv, který přenášel informace do míchy. Když tyhle nervy tvrdě přitlačil na kost, vystřelila z nich bolest, která se blížila bolesti obnaženého zubního kanálku bez umrtvení.

Muž ze sebe vydal vysoké bzučivé zasténání. Snažil se osvobodit od pásky a převrhnout židli, ale Pike se mu postavil na nohu. Na zajatcově krku naběhly žíly jako svíjející se hadi. Po obličeji mu stékaly slzy a rozmazávaly krev po tváři. Španělsky Pikea prosil, aby přestal, jenže toho to ani nenapadlo.

Když konečně uvolnil tiak, věděl, že to ještě bude ostře pálit jako mravenčí jed, takže se dotkl dalšího místa, tentokrát na krku, o kterém věděl, že bolest naopak zmírňuje. Muž se v poutech zhroutil a jeho obličej nabyl bledé barvy masa, které leželo dlouho ve vodě.

„To byl Dim-mak. Orientální záležitost. Znamená to ‚dotek smrti‘.“

Dim-mak byl temnou stranou akupunktury. V některých tlakových bodech léčila, v jiných dokázala zabíjet.

„Chci Alexe Meeshe.“

„Nic nevím.“

Pike zvedl prst. Muž sebou trhl tak silně, až se židle rozkymácela, ale Pike ho nohou udržel na místě.

„Nevím, co vy chcete! Nic nevím!“

„Alexe Meeshe.“

„Nic nevím!“

„Vy ho tedy neznáte?“

Muž zavrtěl hlavou tak prudce, že mu rána na tváři opět začala krvácet.

„Ne ne ne! Nic já nevím!“

Ten člověk se zdál být příliš vyděšený, než aby dokázal lhát, ale Pike chtěl mít jistotu. Zvedl jeho pas.

„Jak se jmenujete doopravdy?“

Bez váhání odpověděl.

„Jorge Petrada.“

„Proč jste sledoval můj dům?“

„Kvůli tý holka.“

Odpověděl bez mrknutí. Pike došel k závěru, že mluví pravdu. Jorge Alexe Meeshe nezná.

„Nařídil vám Meesh, abyste ji našel?“

„Já nezná žádnýho Meeshe. Nevím já o něm nic.“

„Kdo vám tedy řekl, že ji máte hledat?“

„Luis. Luis povídal.“

„Kdo je Luis?“

Jorge pohlédl na pasy, takže Pike zvedl pas muže se zaječím pyskem.

„Si. Luis.“

„Luis je váš šéf?“

„Si“

Luis ale na šéfa nevypadal. Šéfové se v Beverly Hills nepokoušejí o únosy ani se nemíchají do přestřelek. Šéfové na to mají lidi.

Pike se podíval na hodinky a znovu přikročil k oknu – čas utíkal a jeden či několik těch chlapů se pravděpodobně brzy vrátí. Vedoucí motelu stále ještě kouřil, ale kromě toho s někým telefonoval a smál se. Pike se vrátil k posteli.

„Jak jste věděl, kde ji máte hledat?“

„Luis. On říct mi vaši adresu.“

„Jak se dozvěděl o Eagle Rocku a o Malibu?“

„Já nezná žádný Eagle Rock. Nevím nic.“

„Pokoušel jste se ji zabít v Eagle Rocku a v Malibu, Zkoušeljste to i naseveruvBay. Kdo vám řekl, že tamje?“

„Ne ne ne. Já teď přijel. Já tadyjen dva dny. O tamto nic já nevím.“

Pike vytáhl z batohu letenky, aby se podíval na data letu. I teďjorge mluvil pravdu. Přiletěl s Alteirim přede dvěma dny. Bloch před dvanáctí a Luis už tady byl šestnáct dní. Mužem s informacemi by tedy měl být Luis.

Pike právě vracel letenky do batohu, když mu začal vibrovat mobilní telefon. Volal Cole. Když to Pike bral, hleděl najorgeho.

„Ano?“

„Právě jsem od ní odjel. Je v pořádku,“ ohlásil Cole.

„Fajn.“

„Nechal jsem jí tam nějaké jídlo a časopisy. Dovezl jsem jí i kávovar, aby nemusela pít tu tvou břečku.“

„Chtěla jahody. A banány.“

„Jo –“

„Tak dobře.“

„Co se děje? Na tvým konci jde všechno dobře?“

„Skvěle.“

„Tak jo. Kdyby něco, zavolej.“

Pike zaklapl telefon. Upíral pohled na Jorgeho a Jorge se tvářil vyděšeně.

„Kdo je Donald Pitman?“ zeptal se ho Pike.

„Nevím.“

„Slyšel jste někdy to jméno?“

„Ne. Nevím já, kdo on.“

„Bud Flynn?“

„Ne.“

„Pro koho Luis pracuje?“

Muž vypadal překvapeně, že to Pike neví, a napřímil se. Zdálo se, že poprvé od chvíle, kdy se pomočil do kalhot, nabyl sebedůvěry.

„Pro Esteban Barone. My všichni pro něj dělat. Proto vy udělal chybu, kamaráde. Kdyby vy znal Barone, vy měl by strach.“

„Kdo je to? Nějaký gangster? Obchodník? Rozumíte, na co se ptám?“

„Vy znáte slovo kartel?“

„Si.“

V mužově obličeji se objevil hrubý úsměv, jako by byl hrdý na to, že k němu patří.

„Barone má moc vojáků. Jak moc máte vy?“

Pike vytáhl z kapsy fotografie pěti mrtvých mužů. Ukazoval mu jednu po druhé a sledoval, jak se tvář jeho zajatce čím dál víc chmuří.

„Šance se vyrovnávají,“ prohlásil potom.

Muž zamumlal Španělsky něco, čemu Pike nerozuměl.

Vydal se znovu k oknu. Šéf motelu byl pryč, ale dveře do kanceláře zůstaly otevřené. Pike by si přál, aby je byl zavřel. Měl v plánu odjet v corolle s Jorgem, ale musel se vrátit k posteli.

„Kolik vás ještě zbylo?“

Jorge si uplivl.

Tentokrát se Pike nepohyboval pomalu. Znovu použil dim-mak, jenom teď vrazil palec do bodu mezi žebry, pod prsním svalem.

„Siete!“

Pike uvolnil stisk.

„Vy čtyři spíte tady. Kde bydlí ti další tři?“

„To já nevím.“

Pike zabořil prst znovu a tentokrát začal muž ječet. Pike ještě zvýšil tlak a držel, dokud se jeho zajatec nerozvzlykal. Pak přestal.

„Kde bydlí?“

„Nevím já, kde bydlí. Carlos vzal nás sem. On neříkal, kde ty druhý. On vzal nás k Luisovi a Luis řekl, kde my zůstat. Ty druhý já vůbec neviděl!“

Pike se posadil. Carlos. Do hry vstoupil nový hráč.

„Kdo je Carlos?“

„Nořte Americano. On čekal nás na letišti. Přivezl sem a staral o nás.“

„Jak se jmenuje přy měním?“

Muž pohlédl k oknu a Pike se podíval také. Přes tenký závěs bylo vidět obrys střechy a odraz slunečních paprsků z aut, ale nic jiného.

„Já vím jen Carlos. Dával věci. Telefon, bouchačka.“

„Tak dobře. A kde jsou teď ostatní?“

„Já nevím. Já mám moji práci, oni svoji.“

Muž si navlhčil rty. Byl teď nervózní a znovu zalétl pohledem k oknu. Pike se v duchu ptal, jestli něco neviděl.

„Už jsou tady, Jorge?“

„Ne, nejsou.“

Pike vytáhl pistoli a dál hleděl z okna.

„Oni sem až večer. Až večer,“ dodal Jorge.

Přes závěsy se mihl stín a pak se po třech rychle po sobě jdoucích výstřelech vysypalo sklo. Závěsy se vyduly jako plachta, která zachytila vítr, ale to už Pike ležel na podlaze. Dveře se prudce rozletěly a objevil se v nich Luis s pistolí. Střílel, přestože mu to Pike vracel. Pikeovy výstřely přirazily Luise na zeď. Náhle nastalo ticho. Luis se svezl po stěně na podlahu a zanechal za sebou červenou šmouhu.

Pike zůstal na zemi, ale další muži se neobjevili. Pohlédl na Jorgeho, který měl svěšenou hlavu a chyběla mu větší část čela. Pike vykročil ke dveřím a měl na sebe vztek, že neudržel situaci pod kontrolou. Luis pravděpodobně slyšel Jorgeho výkřiky nebo jeho podezření vzbudily zatažené závěsy, ale ať už to bylo jakkoli, muž, který se pravděpodobně mohl stát jeho nejlepším informátorem, byl mrtev. Mezitím vyšel tělnatý chlápek z kanceláře a na vzdáleném konci motelu se objevil správce. Pike odtáhl Luise z cesty a přirazil dveře.

Zastrčil pistoli do pouzdra a začal prohledávat Luisovy kapsy. Našel mobilní telefon, klíčky, čtyřiadvacet dolarů a fotografii vytrženou z novin s telefonním číslem v rámečku. Nacpal to všechno do batohu a vrátil se k závěsům. Přitloustlý vedoucí se vrátil do kanceláře. Zřejmě volal policii. Uvnitř s ním byl i správce a vyhlížel otevřenými dveřmi ven.

Pike se spěšně odebral do koupelny. Byl to přecpaný prostor, který vypadal jako z padesátých let, obložený podřadnými dlaždičkami, s drolící se cementovou maltou a malým oknem s matným sklem nad vanou. Správce tam nechal dvě sklenice zabalené v plastu. Pike je odnesl k mrtvolám. Jednu z nich vybalil, ohnul přes nijorgeovy prsty a vrátil ji do obalu. Totéž učinil s Luisem a právě v té chvíli si všiml jeho hodinek. Byly diamantové, Patek Philippe, jaké se k němu absolutně nehodily a působily na něm jako diamant na hromadě hnoje. Na zadní straně bylo vyryto: Mému milovanému Georgeovi.

Pike strčil sklenice i s hodinkami do batohu, otřel povrch všeho, čeho se dotkl a odběhl do koupelny právě v okamžiku, kdy zaslechl blížící se sirény. Pistolí rozbil sklo v okně, protáhl se jím a seskočil do uličky. Přehodil si batoh přes rameno a klusal kolem boční stěny budovy. Když se přiblížil k ulici, zpomalil a kolem kanceláře motelu prošel právě ve chvíli, kdy dorazil první hlídkový vůz. Lidé na obou stranách ulice se schovávali za auty a ve dveřích domů, jako kdyby jim šlo o život, zatímco jiní vběhli do obchodů. Pike chvíli zevloval jako všichni ostatní a pak pokračoval dál ke svému autu. Odjel v okamžiku, kdy přijížděl druhý policejní automobil.

Napadlo ho, jako už často předtím, že policisté jsou lidé, kteří se ženou k nebezpečí. Všichni ostatní od něho utíkají.

22

Pike zajel k nákupnímu centru na kraji Griffith Parku.

V uších mu dosud znělo pronikavé hučení z výstřelů a bolela ho ramena. Později večer, až dívka usne, se ponoří do poklidného lesa. Jorge a Luis zmizí jako duchové mezi stromy, ale nyní v něm dosud doznívala střelba, která ho do jeho lesa nepustila a držela ho na okraji. Byl to dobrý okraj. Pomáhal mu počínat si ostražitě.

Vedoucí motelu ho popíše jako muže ve slunečních brýlích, hnědé košili a džínách. Jako anonymního muže. Dával si pozor, aby nezanechal žádné otisky prstů. Nic nebude mrtvoly ani místo činu spojovat s Malibu nebo Eagle Rockem, ani s ním samým, pokud – ajestli vůbec – nedojde k porovnání kulek, což by trvalo celé týdny. Policie nebude mít žádný důvod ty věci spojovat a Pitman by tomu vůbec neměl věnovat pozornost. Jorge a Luis budou dvě neidentifikované mrtvoly ve Městě andělů. Nevyřešená vražda s mnoha otázkami a žádnými odpověďmi, pravděpodobně drogový obchod, který dopadl špatně.

Pike znovu nabil pistoli a dal se do prohlížení věcí, které si odtamtud odvezl. Začal papíry a plánky a pátral po něčem, co by mohlo být bezprostředně užitečné, jako například Meeshovo jméno nebo název nějakého hotelu, ale nic takového nenašel. Měl ale v úmyslu prohlédnout to všechno ještě jednou pozorněji s Colem, takže teď to zas vrátil do batohu.

Zběžně si prohlédl hodinky a střelné zbraně, ale zaváhal, když se mu dostala do ruky Larkinina fotografie. Představil si, jak ji Luis ukazuje ostatním a říká jim: To je ona. Viděl Meeshe, jak dává fotku Luisovi a prohlašuje: Musíme ji zabít. Pike si ji prohlížel a v duchu si říkal: Ne, to se vám nepovede.

Přejel pohledem po ostatních věcech, protože chtěl najít telefonní čísla. Mohla by mu poskytnout přímou a okamžitou cestu k Alexanderu Meeshovi.

Oba mobilní telefony byly úplně stejné a podobné tomu, který používal nyní on sám – koupené anonymně za hotové peníze s předplacenými minutami. Pike prozkoumal nejprve Jorgeův mobil a v menu si našel jeho číslo a výpis hovorů. Jorge telefonoval pouze třikrát a vždy na stejné číslo. Pike si pomyslel, že bude pravděpodobně Luisovo – do města přiletěli noví chlápci, Luis jim dal svoje číslo a řekl jim, ať mu na ně v případě potřeby zavolají. Pike ho vyťukal a Luisův telefon začal zvonit. Hned nato Jorgeův mobil vypnul a vrátil ho do batohu.

Luis měl mnoho hovorů. Pike si projel dlouhý seznam, v němž bylo jistě víc než deset volání do Ekvádoru. U každého záznamu bylo uvedeno volané číslo, datum a čas. Později si s Colem čísla opíší, ale nyní se Pike víc zajímal o poslední hovory.

Luis telefonoval naposledy jen čtyři minuty před smrtí. Byl už v motelu a pravděpodobně volal o pomoc nebo aby informoval ostatní. Pike prošel výpis hovorů a zjistil, že Luis volal na stejné číslo pětkrát či šestkrát každý den. Nikam jinam tak často netelefonoval. Pike by rád věděl, zda patří Meeshovi.

Možná Luis zaslechl, že Jorge má v motelu společnost, a zavolal Meeshovi, aby zjistil, jak má na tuhle situaci reagovat. Pike na to číslo zavolal. Telefon na druhém konci čtyřikrát zazvonil. Jeho uživatel uvidí Luisovo číslo, a bude se tedy domnívat, že volá on. Chce nahlásit, co se v motelovém pokoji odehrálo.

Nějaký muž to zvedl při pátém zazvonění.

„Dostal jsi toho zkurvysyna?“

Měl hluboký, zvučný hlas, který však nezněl jako hlas gangstera z Denveru či Ekvádoru. Byl kultivovaný se stopou jakéhosi přízvuku, o němž se Pike domníval, že by mohl být francouzský.

„Haló? Jseš tam? Slyšíš mě?“

„Alex Meesh?“ pronesl tázavě Pike.

„Máte špatné číslo.“

Neznámý muž to položil.

Pike zavolal znovu.

Tentokrát to vzal už při prvním zazvonění.

„Luisi?“

„Luis a Jorge jsou mrtví.“

Na druhém konci bylo ticho. Pak se ten člověk ostražitým hlasem otázal:

„Kdo je tam?“

„Zkurvysyn.“

Muž se na chvíli znovu odmlčel.

„Co chceš?“

„Tebe!“

Pike vypnul telefon.

23

John Chen

Když mu Pike zavolal, Chen skoro umřel hrůzou. Byl tak vyděšený, že málem upustil balíček sušenek. Pike na telefonu, a nečekal ani na odpověď, jen výhrůžně zavrčel…

„Za hodinu se sejdeme venku.“

Tak jo. Jasně.

První, co Chena napadlo, bylo běžet na záchod. Byl přesvědčený, že ho Pike zabije. Pravděpodobně ho viní ze ztráty střelných zbraní a bez ohledu na svědky ho venku nejspíš umlátí.

Chen, celý zpocený, přecházel na toaletách přes hodinu sem a tam, a lámal si hlavu, co má udělat. Napadlo ho, že by mohl požádat strážné, aby šli k jeho autu s ním, pak ale došel k závěru, že jediná možnost, jak se z toho dostat se zdravou kůží, spočívá v předstírání, že se všechno ještě dá zařídit a že ví, jak dostat zbraně zpátky. Teďjen vymyslet nějakou uvěřitelnou lež.

Chen opustil toalety, seběhl do haly a pohlédl skleněnými dveřmi na parkoviště. Viděl své auto, ale ani Pikea, ani jeho červený džíp Cherokee či zelený lexus, ve kterém šukal s tou kočkou, neviděl. Chen tedy vyšel ven, otočil se a rozhlédl po hale a pak se znovu podíval na parkoviště.

Pike stále nikde.

Chen nevěděl, co má dělat. Možná přijel a už zase odjel. Nebo ještě nepřijel a Chen má pořád ještě možnost zmizet!

Rozběhl se ke svému autu. Neměl v úmyslu utíkat, ale utíkal. Už po dvaceti metrech supěl a sípal, ale adrenalin ho hnal dál. Možná to stihne, zachrání se – DOPRDELE! – doběhl k autu, a právě když otvíral dveře svého krásného německého výrobku…

… ozval se za ním Pike.

„Johne!“

Chen uskočil stranou, ale Pike ho chytil a podržel mu dveře.

„Nastup si.“

Pike měl na zádech černý batoh. Chen si byl jistý, že v něm má pistoli.

Držel se dveří jako kočka zaseknutá drápky do pohovky a nervózní tik pod okem se změnil v křeč.

„Nezabíjej mě, prosím.“

Pike ukázal dovnitř.

„Nebuď hloupý. Nasedni.“

Pike ho strčil dovnitř a obešel auto na stranu spolujezdce. Chen nedokázal odtrhnout zrak od batohu.

„Vím, jak se to dělá. Odvezeš mě na nějaký opuštěný místo. Potom mě střelíš do hlavy…“

„Přestaň už s těma blbostma,“ zahučel Pike.

Chen si však nedokázal pomoct a musel mluvit. Slova se z něj hrnula stejně bezmyšlenkovitě jako jeho rozhodnutí utíkat.

„Ty zbraně si vzali federálové. Přísahám, že bych je jinak prověřil. Nemám s tím vůbec nic společnýho a –“

V jednom okamžiku Chen hovořil a ve druhém mu Pike sevřel rukou ústa jako kleštěmi.

„Jsi můj kamarád, Johne. Nemáš se čeho bát. Můžu tě teď už pustit?“

Chen přikývl. Jeho kamarád?

Pike ho pustil. Otevřel batoh a přistrčil ho k Chenovi. Ten se domníval, že jde o nějaký trik, jaké Pike vždycky zkouší na lidi, jako je on. Kouknete se do batohu a vyskočí na vás nějaký had.

„Co je to?“

„Zbraně, o kterých federálové nevědí, a dvě sady otisků prstů.“

Chen civěl do batohu, ale ničeho se nedotýkal. Viděl dvě skleničky v plastových obalech a dvě pistole ráže 9 mm, pokryté rzí a opotřebované. Z jejich bídného stavu okamžitě poznal, že se jedná o pouliční zbraně, takové, které před mnoha lety někomu ukradli, vyměnili za drogy nebo prodali, pak znovu směnili nebo prodali, takže přecházely od jednoho darebáka ke druhému. Viděl rovněž tři vystřelené nábojnice.

„Kde jsi k tomu přišel?“ vyhrkl, ale Pike jeho otázku ignoroval.

„Znáš jména těch federálů, kteří u vás zabavili ty zbraně?“

„Pitman. Pitman a ještě jeden.“

„Blanchette?“

„To nevím. Harriet si jeho jméno nepamatovala.“

Chen se znovu podíval na nábojnice. Jejich kdysi lesklá mosaz byla popálená a batoh páchl spáleným střelným prachem. Chen se znovu začal bát, jenže teď už ne toho, že ho Pike zabije, nýbrž něčeho hlubšího. Zjistil, že ho Pike pozoruje, viděl jak se v jeho tmavých brýlích odráží jako ve studánce. Jakýmsi zvláštním způsobem, kterému se později divil, se Chen postupně uklidňoval. Byl s Pikem, a klid, který z něj vyzařoval, přecházel i na něho.

John se usadil pohodlně.

„Souvisí s těmi zbraněmi nějaké další mrtvoly?“

„Dvě.“

„Mají co dělat s Malibu a Eagle Rockem?“

„Ano. Teď už je tam losangeleská policie. Střílelo se, takže budou vědět, že zbraně chybí, ale nezjistí, kdo je má. Zajistí kulky a přesvědčí se, že byly vystřelené z jedné z těch pistolí, z taurusu, ale o druhé se nic nedozvědí.“

Chen přikývl a vzal to na vědomí. Jestli mu pracovní doba neskončí, v kolik by měla, bude muset vyjet na místo trestného činu.

„Kdyby federálové věděli, že tyhle zbraně máme, vzali by si je?“

„Ano, ale nedozvědí se to. Víme to jen ty ajá, Johne. Budeš se muset rozhodnout.“

John nechápal.

„Rozhodnout o čem?“

„Zemřelo sedm mužů. Zasahuje do toho ministerstvo spravedlnosti. Tady jsme my s těmi zbraněmi.

V lepším případě na tebe můžou hodit, že bráníš federálnímu vyšetřování. V horším případě to bude napomáhání k vraždám.“

Chen stále ještě nechápal.

„O čem to mluvíš?“

„Řekni mi, že s tím nechceš mít nic společného, a odjedu.“

Chen byl v šoku. Naprosto vyjevený.

„Počkej. Počkej chvíli. Chceš říct, že mi dáváš na vybranou?“

„Samozřejmě, je to na tobě. Co si o tom myslíš?“

Chen zíral na Pikea a nechápal, jak ten chlap může být tak klidný. Chladný výraz, dokonce i hlas. Zkoumal ho a znovu se spatřil v jeho brýlích, dva obličeje vjednom. V tom okamžiku si vzpomněl na meditačníjezírko, které kdysi viděl vjednom buddhistickém klášteře, na první pohled nezajímavé, nevýrazné a dokonalé. Chenovi bylo tehdy šest let. Přivedl ho tam strýc a malého Chena jezírko fascinovalo. Odražený obraz byl naprosto dokonalý a nekazil ho jediný list, jediné smítko prachu ani žádný hmyz, ani jediný závan větru. Jezírko bylo jako zrcadlo. Pod hladinu Chen neviděl a domníval se, že není hlubší než deset centimetrů. Jeho strýc se obrátil a Chen se rozhodl, že do jezírka skočí. V San Gabriel Valley byl horký den a jemu bylo teprve šest. Chtěl, aby voda vystříkla, a hodlal jezírko přeběhnout na druhou stranu. Počítal, že v něm bude tak na tři prsty vody. Jako v prázdné sklenici. Právě když se připravoval ke skoku, se hladina zavlnila a vynořila se šupinatá příšera, jako navlečená v lesklém brnění. Červené, černé a oranžové šupiny, třpytivé a strašné. Vyjela na povrch a zase zmizela. Kapr koi, vysvětlil mu strýc později, když Chen přestal plakat, ale ponaučení nebylo zapomenuto, přestože byl tehdy tak malý. Pod klidnou hladinou se může skrývat strašlivé nebezpečí.

„O co vlastně jde?“ zeptal se Chen.

„To se snažím zjistit. Myslím si, že federálové zabavili vaše doličné předměty, aby něco zatajili. Kdyby věděli o těchhle zbraních, sbalili by je taky.“

„Mají něco společného s Eagle Rockem a Malibu?“

„Ano.“

Chen se na pistole znovu podíval.

„Analytici na střelný zbraně jsou specialisti, to jistě víš. To, co dělají, není jen věda, ale i umění. A analytička už stejně šla domů.“

„První věc zítra.“

„Nemůžu tam jen tak vrazit a říct: Tady máte dvě bouchačky. Potřebuju číslo případu.“

„Použij číslo Eagle Rocku.“

„Jenže ona ví, že federálové ty zbraně zkonfiskovali. Já to mám právě od ní.“

„Řekni jí, že jsi je dostal zpátky. Něco si zkrátka vymysli, Johne. Je to důležité.“

Chen věděl, že je to důležité. Všechno, co mu Pike nebo Cole přinesli, bylo důležité.

Znovu pohlédl na batoh.

„A co ty sklenice? Jsou na nich otisky prstů? Neboje chceš sejmout ze zbraní?“

„Chlapi, co používali tyhle zbraně, skončí u úředního ohledávače mrtvol, ale ten je nebude schopný identifikovat. Ty ano.“

Chen zavrtěl hlavou.

„Můžu otisky sejmout a dát do počítače, ale je to stejná databáze. Live Scan je Live Scan. Jestli z nich nic nezjistí koroner, pak já nezjistím taky nic.“

„Ti lidi nejsou v databázi. Přiletěli sem z Ekvádoru.“

Chen se opět zadíval na sklenice. Standardní NCIC/Live Scan, databáze osob, neobsahuje celý svět. K mezinárodnímu pátrání bylo třeba podat zvláštní žádost týkající se dané země. Žádná úplná celosvětová databáze neexistuje, takže pokud nevíte, kde hledat, máte smůlu.

„Dokážeš to, Johne?“ zeptal se Pike.

„Jedná se o něco velkýho, že jo?“

„Ano. Je to velký a čím dál větší.“

Chen si hryzal horní ret a přemýšlel, jak by to mohl sfouknout s pistolemi i s otisky. Byl si jistý, že dokáže La Mollaovou přimět, aby ty zbraně prověřila, protože je pořád ještě naštvaná na federály, že jí sebrali její hračky, a navíc se ani Harriet, ani ústředí na Parkeru neobtěžovali jí sdělit proč. La Mollaová to udělá už jen proto, aby se jim pomstila.

„Dokážu to. Postarám se.“

Pike vystoupil a odešel.

Chen se za ním díval a říkal si, že ten Pike není zase tak hrozný, když ho poznáte. Nejde z něj už takový strach, ale přece jen lidi děsí.

Jsi můj kamarád, Johne.

Chen vytáhl sklenice. Zvedl je, jednu po druhé, a i přes plastové obaly viděl jasné, ohraničené šmouhy otisků. Usmál se. Koroner už má pět neidentifikovaných těl, a teď mu přibudou dvě další. Všichni si budou drbat hlavy a dumat, co to mohlo být za chlápky, ale na nic nepřijdou…

… dokud jim to John Chen neobjasní.

Jeho úsměv se ještě rozšířil.

Zbraně si nechá na zítřek, ale na sklenice je nejlepší čas právě teď. V laboratoři bude málo lidí, Harriet už odešla a nikdo se ho nebude ptát, co to dělá. Chen zastrčil zbraně pod sedadlo, zamkl auto a se sklenicemi v ruce se spěšně vydal do budovy.

Teď chtěl odhalit totožnost těch chlapů nejen kvůli sobě, a ani ne proto, co by z toho mohl mít, ale kvůli Pikeovi. Nechtěl svého kamaráda Joea Pikea zklamat.

24

Pike zastavil u indické restaurace v Silver Lake, aby si nechal zabalit něco s sebou, přestože Cole jejich svěřence už předtím nějakéjídlo dovezl. Koupil pokrm ze špenátu a sýra jménem saag paneer, zeleninové jalfrezi a česnekový naan, protože si myslel, že tohle by Larkin mohlo chutnat, a pak ještě litr sladkého jogurtu zvaného lassi. Lassi bylo stejně dobré jako mléčný koktejl a navrch ochucené mangem. Pikeovi bylo příjemné čichat silná koření – česnek a garam masalu, koriandr a kardamom. Připomínalo mu to vesnice ve skalách a údolí zarostlá džunglí, kde něco podobného jedl poprvé. Měl hlad. Narůstal v něm svíravý hlad – reakce na prožitý stres.

Když Pike dojel k jejich domku a odbočil na příjezdovou cestu, slunce už se klonilo k západu. Dveře byly zavřené a žaluziemi probleskovalo z domu světlo.

V náhlém tichu, jak vystoupil z auta, mu v uších stále ještě doznívala střelba, ale už to nebylo tak silné jako předtím. Pike nehodlal dívce vykládat o Luisovi a Jorgem, ale rozhodněji chtěl sdělit, že došlo k pokroku, protože věřil, že se tak bude cítit lépe.

Zamkl auto a šel ke dveřím. Pamatoval si, jak ji jeho tiché příchody děsily, a tak se tentokrát ohlásil. Dvakrát zaklepal, a teprve potom otevřel dveře.

„To jsem já.“

Když vstoupil dovnitř, cítil ticho. Coleův iPod ležel na kávovém stolku vedle otevřené láhve s vodou. Na podlaze se válely rozházené časopisy. Všude v domě se svítilo, ale slyšet nebylo nic. Soustředil se a přes hučení v uších naslouchal, ale nezachytil sebemenší zvuk. Pomyslel si, že si s ním zahrává, protože nesnáší, jak ji vždycky překvapí svým vpádem, ale současně věděl, že tomu tak není. Ticho prázdného domu se od jiného ticha liší.

Položil tašku s jídlem na podlahu, vytáhl kimber a držel ho v ruce svěšené podél těla.

„Larkin?“

Pak nahlédl do její ložnice. Prohlédl i druhou ložnici, koupelnu a kuchyni. Larkin nikde v domě nebyla. Místnosti a věci v nich byly v pořádku a nikde žádné stopy zápasu. Okna nedotčená. Zadní dveře byly zamčené, ale přesto je otevřel, aby se podíval na dvorek. Pak znovu prošel celý dům. Dveře nebyly vylomené ani vypáčené.

Pike začal hledat nějakou zprávu. Nikde nic.

Kabelku a všechna svá zavazadla měla v ložnici. Jestli utekla, tak s prázdnýma rukama.

Pike vyšel z předních dveří a zastavil se potmě na maličké verandě. Naslouchal a pokoušel se vnímat okolí: stříbrné světlo z pouličních lamp, otevřené domy s nazlátlými okny, pohyb sousedů na verandách a uvnitř v domech. Život běžel obvyklým způsobem. Muži s pistolemi tady nebyli. Nikdo nevlekl zápolící dívku do auta, nikdo ji neslyšel křičet. Zdálo se, že Larkin odešla sama.

Pike sestoupil z verandy a šel na ulici. Pokoušel se odhadnout, kterým směrem mohla jít a proč. Měla kreditní karty a nějaké peníze v hotovosti, ale neměla telefon, ze kterého by mohla zavolat kamarádům nebo si objednat taxík. Pike došel k závěru, že pravděpodobně zamířila na Sunset Boulevard, aby našla telefonní automat, ale právě v tom okamžiku se na verandě protějšího domu zasmála jakási žena. Bydleli tam staří manželé a každý večer trávili na verandě posloucháním sportovního přenosu ze hry Dodgerů. Dnes měli na rádiu naladěnou hudbu, ale Pike nicméně jasně slyšel jejich hlasy.

Vstoupil mezi auty do ulice a prošel kaluží stříbrného světla.

„Promiňte,“ ozval se.

Veranda byla osvětlená jen světlem z domu. Červené konečky jejich cigaret blikaly ve tmě jako světlušky.

Muž potáhl z cigarety, která se rozzářila. Ztlumil rádio.

„Dobrý večer,“ řekl.

Pronesl to formálním tónem s ruským přízvukem.

„Jsem tady odnaproti,“ sdělil mu Pike.

Žena mávla cigaretou.

„My víme. Viděli jsme vás. I tu mladou dámu.“

„Viděli jste ji dneska?“

Ani jeden z nich neodpověděl. Seděli v kalném světle na laciných hliníkových zahradních židlích. Stařík si znovu dal šluka.

„Myslím, že se šla projít,“ prohlásil Pike. „Neviděli jste, kterým směrem měla namířeno?“

Starý muž cosi zamručel, ale jeho tón cosi naznačoval.

„Cože?“ zeptal se Pike.

„To je vaše manželka?“ zeptala se žena.

Pike vycítil závažnost její otázky a rychle smetl sex ze stolu.

„Sestra.“

„Aha,“ podotkl starý pán.

Cosi v ženině obličeji naznačovalo, že mu nevěří, a zdálo se, že uvažuje, jak odpovědět. Nakonec se ale rozhodla a mávla cigaretou k ulici.

„Odešla s těmi kluky.“

„Armény,“ dodal stařík.

Stará paní přikývla, jako by tím bylo řečeno vše.

„Bavila se s nima, tam, kde vždycky stojej, u jejich auta, a pak s nima odjela.“

„Kdy to bylo?“ chtěl vědět Pike.

„Není to dlouho. Právě jsme vyšli na verandu s čajem.“

Takže před hodinou. Nejdéle před hodinou.

„Kde ti Arméni bydlí?“

Žena ukázala cigaretou stranou.

„Hned vedle nás. Tvrděj, že jsou všichni bratranci. Bratranci a bráchové, ale kdo ví, jakje to doopravdy.“

„Arméni,“ opakoval starý pán.

V domě, na kterýjeho žena ukázala, byla tma, a BMW na ulici nestálo. Zdá se, že čte Pikeovi myšlenky.

„Nikdo u nich není doma. Všichni odjeli.“

„Neslyšela jste, že by říkali, kam jedou?“

Stará paní se v židli zaklonila a natáhla krk k otevřenému oknu nad sebou.

„Rolo! Rolo, pojď sem!“

Z dveří vyšel chlapec v tričku Lakerů. Byl vysoký a hubený a Pike mu hádal čtrnáct nebo patnáct let.

„Ano, babi?“

„Kam choděj ti Arméni?“

„Nemám zdání.“

Starý muž vypadal podrážděně a gestem ruky mu dal najevo, aby ho netahal za nos.

„To víte, Arméni! Chodí do nějakýho klubu, kam byste vy jakživ nešel.“

Stará paní pohlédla spiklenecky na Pikea.

„Ví to. Baví se s nima. Hlavně tím mladým. Mají nějakej klub.“

Rolo vypadal rozpačitě, ale pak popsal jakýsi taneční klub v Las Feliz, což odsud nebylo daleko. Název si nepamatoval, ale vylíčil ho dost dobře: starší budova severně od Sunsetu, je nově omítnuta a název sestává z jediného slova, které stojí z boku na budově. Nedokázal si na ně vzpomenout, ale domníval se, že je v něm nějaké „Y“.

O dvacet minut později Pike budovu našel, severně od Sunsetu, kde byla vklíněná mezi arménským knihkupectvím a vietnamsko-francouzským pekařstvím. Na znaku na vrcholu budovy stálo YEREVAN. Pod tím byly dokořán otevřené rudé kožené dveře. Na chodníku přede dveřmi postávali tři robustní chlapíci, bavili se a pokuřovali. Dva měli košile s krátkými rukávy a jeden lesklou koženou bundu. Na menší ceduli nad dveřmi bylo napsáno PARKOVÁNÍ VZADU.

Pike na rohu zabočil. Ulička vedla na parkoviště, kde hlídal vjezd muž v titěrné budce. Bylo ještě brzy, ale parkoviště se už začínalo zaplňovat. Jeden chlápek seděl v budce, druhý pomáhal s parkováním. U zadních dveří klubu se shromáždila skupinka lidí.

Pike nemařil čas vjezdem na parkoviště, ani se nepokoušel hledat BMW. Buď tady bude, nebo nebude, kdyby ji tady nenašel, chtěl rychle pokračovat v hledání. Zastavil tedy za vietnamským pekařstvím a vystoupil. Muž z kiosku ho uviděl a mávaje rukou se k němu rozběhl uličkou.

„Tady parkovat nemůžete. Parkování tu není dovoleno.“

Pike ho ignoroval a prodačil se davem. Bzučení v uších se vrátilo, tentokrát hlasitější než předtím, ale Pike si toho záměrně nevšímal. Protlačil se kolem mladych žen s hnědými cigaretami v ústech a usmívajícími se muži, kteří z žen ani na chvíli nespustili oči. Vešel do dlouhého, úzkého sálu, kde lidé lemovali stěny a křičeli, aby se slyšeli přes dunivý hip-hop, který však bzučení vjeho uších nepřehlušil. Otevřel dveře pánského záchodu, nahlédl dovnitř a pak totéž udělal u dámského. Lidé kolem něho se smáli nebo zírali, ale Pike pokračoval, aniž by jim věnoval pozornost.

Jak se blížil ke druhému konci sálu, nával houstl a hudba sílila s pulzujícím basovým rytmem, k němuž dav ještě přispíval. Všichni skandovali s rukama nad hlavou v rytmu hudby, až se otřásal strop…

DO TOHO, bejby, DO TOHO, bejby, DO TOHO…!

Pike se proplétal mezi zpocenými těly, hrnoucími se do hlavní místnosti, a pak ji uviděl. Larkin stála na baru jen v podprsence, hrála si s davem jako striptérka a pohupovala zadkem v rytmu skandování. Pomalu se otáčela a přejížděla si rukama od vlasů k rozkroku, pak s nestoudným úsměvem přidřepla na barpultu na bobek a Pike spatřil delfína, jak jí skáče dole přes záda.

Dívka ho spatřila, když se blížil k baru, a přestala tančit stejně náhle jako dítě, které je přistiženo při něčem ošklivém. Napřímila se a s provinilým a vystrašeným pohledem na něho z výšky shlížela. Pike se zastavil u jejích nohou a v tom okamžiku byli jediní v sále, kteří skandováním nenadzdvihovali střechu.

Pike přes bušící rytmus zařval:

„Slezte dolů!“

Nehýbala se. V obličeji měla smutný výraz, který ho mátl. Podruhé už jí to nezopakoval, protože si nebyl jistý, že ho slyšela.

Když ji stahoval z baru, Larkin se nebránila.

Otočil se s ní a obecenstvo nevědělo, jak na to reagovat. Někteří se smáli, jiní pískali, ale pak z davu vystoupili dva nejstarší bratranci a tlustý muž s mohutným břichem. Nejstarší bratranec zablokoval Pikeovi cestu a tlusťoch ho popadl za paži. Pike ho chytil za palec v tom okamžiku, kdy se ho ten chlap dotkl, odstrčil jeho ruku od sebe a přetočil ho za ní obličejem na podlahu; připomínalo to vlnu, která se roztříští o skálu a ve spršce dopadne na pobřeží.

Lidé okolo nich se stáhli.

Pike po celou tu dobu zíral do očí nejstaršímu bratranci, neuhnul pohledem a neudělal to ani potom.

Dav, který je obklopoval, se rozestoupil. Nikdo se ani nepohnul. Pike cítil, že všichni pochopili, a vyvedl dívku ven.

25

Lidé tísnící se dál v sále a u zadních dveří ji neviděli tančit a nevěděli ani, co se na baru odehrálo, ale Pike ji přesto táhl přímo k autu. Šla bez jediného slova. Rychle vycouval z uličky a zamířil k Sunsetu, přičemž přemýšlel, jak naložit s bratranci a zda se vůbec mají vrátit do domu. Byl rozzlobený, ale vztek by mu jen stál v cestě. Jeho úkolem bylo chránit její život. Promluvil, až když byli o dva bloky dál.

„Řekla jste jim, jak se jmenujete?“

„Ne.“

„Co jste jim tedy řekla?“

„Mona.“

„Cože?“

„Moje jméno. Museli mi nějak říkat. Řekla jsem jim, že se jmenuju Mona.“

Pike se neustále díval do zpětného zrcátka, jestli je někdo nesleduje.

„Nepoznal vás nikdo?“

„To nevím… Jak bych to mohla vědět?“

„Podle toho, jak se na vás díval. Někdo vám mohl něco říct.“

„Ne.“

„Otázky, které vám pokládali. Nějaký komentář.“

„Všechno jen o tanci. Chtěli, abych tancovala. Vyptávali se, jaký filmy se mi líbí. Podobný věci.“

Po čtyřech blocích zastavil Pike u chodníku před obchodem s alkoholickými nápoji. Vzal ji zespoda za bradu a obrátil její tvář k reflektorům aut jedoucích v protisměru.

„Pila jste?“

„Už jsem vám řekla, že nepiju. Už rok.“

„Nafetovaná?“

„Taky už rok čistá.“

Zkoumal hru světel v jejích očích a došel k závěru, že mu nelže. Pustil ji, ale chytla ho za ruku a přiložila si ji na tvář. Pokusil se jí vyškubnout, ale držela pevně a on ji nechtěl poranit.

„Sundejte si ty pitomý brejle,“ řekla. „Copak nevíte, že v nich naháníte hrůzu? Večer nikdo sluneční brejle nenosí. Nechte mě, abych se podívala. Díval jste se mi do očí, teď chci vidět ty vaše.“

Chtěla se mu podívat do očí už v poušti, když se viděli poprvé. Tehdy nevěděla, co se s ní děje, teď byla rozzlobená a vystrašená.

„Oči jako má každýjiný,“ prohlásil Pike.

Natáhl prsty a jemně oddálil ruku z její tváře, aby jí neublížil. S mužem u baru to bylo jiné.

„To, co jste provedla, nás mohlo oba stát život. Chce se vám zemřít? O to se snažíte?“

„To je ale hloupá otáz –“

„Tak mi tedy řekněte, co chcete,“ skočil jí do řeči „Jestli se chcete vrátit domů, odvezu vás tam. Jestli chcete odejít, tak to skončíme.“

„Nechci…“

Pike vzal její ruce do svých.

„Prodám svůj život draze, ale nehodlám spáchat sebevraždu. Nemám v úmyslu zbavit se života lacino.“

Chvíli se na něho zmateně dívala.

„Nežádám vás přece, abyste –“

Pike jí sevřel ruce ještě pevněji a znovu ji přerušil.

„Jestíi chcete domů, tak pojeďme. Chcete-li zemřít, jděte domů a zemřete si, ale pokud zůstanete se mnou, tak vám to nedovolím.“

Zřejmě jí svíral ruce příliš silně. Jeho vlastní byly samá chrupavka a kost a navíc v nich měl značnou sílu.

V bradě se jí objevil dolíček a oči se naplnily slzami.

„Chtěla bych zase řídit svoje auto.“

Pike poplácal volant.

„Volantu je to fuk. Vzduchu, který dýcháme, taky…“

„Jste kretén!“

„Chcete žít, nebo chodit tancovat? Za dvacet minut můžete být doma.“

„Nemáte nejmenší tušení, jaký to je být v mé situaci.“

„A vy zase nemáte nejmenší zdání, jaké to je být v mé situaci.“

Po tváři jí přejížděla přední a koncová světla aut, připomínalo to hru světel na vodě; žlutá, zelená a modrá svěda obchodů a neonů ji pomalovávaly splývajícími a pohyblivými barvami.

Ztichla a zdálo se, že už neví, co by řekla.

„Řekněte mi, že chcete žít,“ vyzval ji Pike laskavým tónem.

„Chci žít.“

„Řekněte to ještě jednou.“

„Chci žít.“

Pike jí uvolnil ruce, ale ona se ani nepohnula. Narovnal se za volantem.

„Tak moc se od sebe zas nelišíme.“

Larkin se rozesmála.

„No tohle! Vy jste se nejspíš pomátl! Jestli je tady někdo zfetovanej, pak jste to vy!“

Pike zařadil, ale nohu měl na brzdě. To, že jsou oba stejní, bylo zřejmé.

„Vy toužíte být viděna a já si zase přeju být neviděn. Je to úplně totéž.“

Dívka na něho překvapeně pohlédla a pak se napřímila stejně jako předtím on.

„Vy idealisto!“ prohlásila.

Pike nevěděl, proč to řekla, a zavrtěl hlavou.

„Váš kámoš,“ vysvětlovala. „Elvis. Prohlásil o vás, že jste idealista.“

Pike se zařadil do dopravního proudu.

„Myslí si, bůhvíjak není zábavný.“

Chtěla ještě něco dodat, ale zmlkla jako lidé, kteří ztichnou, když přemýšlejí. Vraceli se mlčky do domu, ale jednou, jen jednou, natáhla ruku a stiskla mu paži, a on ji jednou, opravdu jenom jednou, pohladil po ruce.

26

Později, když rytmus jejího dechu prozradil, že na pohovce usnula, zhasl Pike poslední světlo a místnost i celý dům se zahalily tmou. Chystal se ještě ven a chtěl, aby se v domě nesvítilo, až otevře dveře.

Pike tiše seděl a pozoroval ji. Dala si indické jídlo, ale jen málo. Trochu se bavili, většinu konverzace obstarala ona. Dělali si legraci z hudby na Coleově iPodu, a teď, dosud se sluchátky na hlavě, už spala.

Ve spánku se zdála mladší a menší, jako by se část jí samé vytratila do pohovky. Teď, když spala, měl Pike pocit, že ji vidí takovou, jaká skutečně je. Věřil, že se každá osobnost vytváří sama; stavíte se zevnitř ven, a napětí a vůle vašeho vnitřního já udržuje vnější já pohromadě. Vnější osoba je tváří, kterou ukazujete světu, vaší maskou, vaším poselstvím, a snad i nástrojem. Existuje jenom tak dlouho, dokud ji vnitřní osoba udržuje pohromadě, a když už vnitřní já masku udržet nedokáže, vnější osoba se rozplyne a vy vidíte jenom tu pravou. Pike zjistil, že tohle umělé maskování dokáže někdy strhnout spánek. Ale svede to i alkohol, drogy a extrémní emoce. Čím slaběji se zdání uchovává, tím snáze mizí. Pak vidíte člověka v člověku. Pike o těchto věcech často přemýšlel. Trik spočíval v dosažení stavu, v němž se vnitřníjá neliší od vnějšího. Čím víc se člověk k tomuto stavu přiblíží, tím je silnější. Pike se domníval, že Cole k takovým lidem patří a jeho nitro má k vnějšku už velmi blízko. Pike ho za to obdivoval. Uvažoval taky o tom, zda toho Cole dosáhl plánovitou a vědomou snahou, neboje sám se sebou zajedno proto, že je to pro něj přirozené. Ať už tomu ale bylo jakkoli, pokládal to za výkon nesmírného významu a Colea doslova studoval, aby se dozvěděl víc. Pikeovo vnitřníjá si kolem sebe stavělo pevnost. To opevnění bylo funkční, ale on chtěl víc. Pevnost se měla stát osamělým místem, ve kterém by mohl žít.

Došel k závěru, že pravým Larkininým já je dítě, což mohlo být dobré, ale i špatné. Dítě nemá dlouhou výdrž. Slábne pod tíhou udržování vnější osoby a musí se něčeho vzdát. Dítě lze přemoct a proměnit v něco jiného, což může a nemusí být dobré, ale původní osoba se v každém případě změní. Podle některých filozofií je změna dobrá, ale Pike si tím nebyl jistý. Tento názor mu vždycky připadal egoistický, protože změna je často nevyhnutelná a měli bychom jí využít co nejlépe. Po několika minutách se přesunul k jídelnímu stolu, rozebral pistoli přesně stejným způsobem jako ráno a začal ji dnes už podruhé čistit. Neměl v úmyslu jít spát. Leželo před ním rozhodnutí, zda mají v domě zůstat, nebo ho opustit, což z velké části záviselo na Arménech. Pike na ně čekal.

Práce ve tmě mu nečinila žádné potíže. Ošetřil rozpouštědlemjednotlivé součásti, ale moc to s ním nepřeháněl, protože nechtěl, aby ji zápach probudil. Přál si, aby tvrdě spala, až se bratranci vrátí domů.

Zaslechl je v okamžiku, kdy leštil hlaveň. Přistoupil k přednímu oknu a uviděl, jak pět bratranců vystupuje z BMW.

Vyšel předními dveřmi na verandu. Za volantem seděl nejstarší bratranec. Neviděli ho, dokud nedošel na chodník. Pak nejmladší z nich, na vzdálenější straně auta, cosi řekl, a všichni se otočili právě ve chvíli, kdy Pike sestoupil z chodníku do vozovky.

V tuhle pozdní hodinu už všude panovalo ticho aklid. Verandy byly prázdné. Staří lidé a rodiny už spali. Auta stála zaparkovaná a ulice byla prázdná až na Pikea a pět bratranců v kuželu namodralého světla.

Pike se zastavil asi metr od nich a prohlížel si je, aby nakonec jeho pohled utkvěl na nejstarším z nich, na tom, který se mu u baru pokoušel postavit.

„Předpokládám, že vám neřekla, že jsme manželé,“ promluvil Pike. „Pravděpodobnějste to nevěděli, a proto jste ji pozvali do klubu. Teď už to tedy víte a doufám, že už se to nebude opakovat.“

Nejstarší bratranec zvedl ruce s otevřenými dlaněmi, aby dal Pikeovi najevo, že ho to nedorozumění mrzí.

„Neberte to tak, kamaráde. Řekla jen, že tady vy dva bydlíte. Jako spolubydlící. Přesně takhle to povídala.“

Mladší souhlasně přikývli.

„Stáli jsme tady venku, kámo. Vona vyplula ven a začala se s náma bavit.“

Nejmladší už byl natolik poameričtěný, že mluvil hiphopovým slangem s arménským přízvukem.

Pike přikývl.

„Rozumím. Takže doufám, že mezi náma není žádný problém.“

„Ani náhodou, jsme v pohodě.“

Pike se nesnažil v jejich tvářích přečíst, jestli jsou či nejsou v pohodě, ale zdali ji nepoznali. Kdyby ji oni nebo nějací jejich kámoši z klubu poznali, bavili by se o tom celý večer. Pike došel k závěru, že netuší, kdo Larkin je, a ani nemají sebemenší podezření. Byla pro ně jen jednou z mnoha potrhlých holek, další bláznivka, která se trochu odvázala. Usoudil, že jsou tu v bezpečí.

„Mona to udělala už párkrát předtím a pokaždý z toho byl průšvih. Jeden chlap ji furt pronásleduje. Přestěhovali jsme se, ale víme, že se ji snaží najít. Kdybyste tady, kluci, někoho viděli, dáte mi vědět?“

„Jasně. Žádnej problém.“

Pike mu podal ruku a nejstarší Armén – „já jsem Adam“ – ji stiskl.

Druhý, věkově v pořadí hned za ním, který zatím jen uctivě přihlížel, konečně promluvil.

„Nebylo to náhodou totéž jako to, co jste v klubu dělal vy? Jak byste řekl tomu, co jste tam předved?“

Nejmladší se zasmál.

„Veskutečnostisechtěljenvytáhnout, jak se umí rvát.“

Dva z bratranců se rovněž rozchechtali, ale starší se nesmál. Jenom jim řekl, že už je pozdě a měli by jít domů.

Nejstarší pak počkal, dokud ostatní neodešli, a se sympatií v očích se obrátil k Pikeovi.

„Mrzí mě, že k tomu došlo, kamaráde. Musíš ji asi hodně milovat.“

Pike zanechal nejstaršího bratrance v namodralém světle a vrátil se do domu. Larkin spala. Přinesl jí z její ložnice pokrývku, přikryl ji a pak si šel do kuchyně pro láhev vody. Vypil ji. Potom vytáhl z ledničky krabici se zbytkem jalfrezi, ale moc toho nesnědl. Věnoval se opět čištění pistole. Měl rád jistotu oceli v rukou – tvrdé a jednoznačné tvary, oprávněný předpoklad, že složená zbraň bude fungovat, uspokojení z její jednoduchosti. Když pracoval rukama, nemusel zaměstnávat hlavu.

Pike pozoroval spící dívku a čekal na další den.

Čtvrtý den

OSLNĚNÍ

27

Pike spal té noci pouze několik minut, kdy uprostřed úvah upadl do neklidného spánku, který ho však spíš znepokojil než uklidnil. Hon nabíral na rychlosti a nyní chtěl Pike zadačit ještě ostřeji. Čím ostřeji přidačí, tím rychleji Meesh zareaguje, a tím víc bude vyžadovat od svých lidí. Jeho chlapi budou naštvaní, Meesh bude zuřit a Pike začne dačit ještě více a tvrději. Říkalo se tomu vystresovat nepřítele, a až bude Meesh pod dostatečným dakem, uvědomí si, že lovcem už není on. Přijme skutečnost, že je kořistí. Tomu se říkalo zlomit nepřítele. Pak se dopustí chyby.

Za svítání se Pike odebral do koupelny, aby nerušil dívku ve spánku. Zavolal Coleovi a řekl mu, co se událo v motelu. Věděl, že Colea tón jeho hlasu dráždí.

„Viděl tě tam někdo?“

„Ne.“

„Jseš si tím jistý?“

Pike neodpověděl a Cole si povzdychl.

„Tak dobře, zřejmě ne. Poldové mi ještě nevykopli dveře. Dám si jen sprchu a přijedu.“

Když vyšel z koupelny, dívka už byla vzhůru. Od chvíle, co jí dělal společnost, takhle brzy nikdy nevstala. Nedívala se na něho, jako by se stále ještě cítila trapně kvůli včerejšímu večeru.

„Vaříte kávu?“ zeptala se.

„Nechtěl jsem vás budit.“

„Já ji udělám.“

Chtěla se vydat do kuchyně, ale Pike ji zarazil.

„Mám tady pár věcí. Pojďte se na ně podívat.“

Včera večer jí o motelu neřekl nic, ale nyní ji zavedl ke stolu, kde měl pasy a papíry pro Colea. Vzal Luisův pas a otevřel ho na stránce s fotografií. Chvíli se dívala, ale pak zavrtěla hlavou.

„Jésus Leone. Kdo to má být?“

„Jeden z těch, kteří vnikli do vašeho domu. Ten, co zmlátil správcovou. Jeho pravé jméno zní Luis. Příjmení neznám.“

Pike jí postupně ukazoval další pasy, ale žádného z mužů nepoznala. Všem portrétům věnovala jen letmý pohled.

„Kde jste je vzal?“

Pike její otázku ignoroval.

„Slyšela jste někdy jméno Barone?“

„Ne.“

Zavrtěla hlavou a pak si znovu vzala Luisův pas. Zkoumala fotografii, ale Pike věděl, že myšlenkami je úplně jinde.

„Ještě pořád jste naštvanej, že… no, víte co myslím.“

„Ne.“

„Vážně?“

„Ne.“

Položila pas k ostatním.

„To je dobře.“

Pak přijel Cole a přivezl malý televizor. Pike ho o něj nepožádal a dívka rovněž ne, ale Cole ho přesto dovezl. Sony s úhlopříčkou 32,5 centimetru.

„Jen tak zbytečně zabírala místo v pokoji pro hosty,“ prohlásil. „Vlastně ani nevím jistě, jestli funguje.“

Pike pochyboval, že by Cole přístroj naložil do auta, aniž by se přesvědčil, zdaje v pořádku, ale neřekl nic. Neměli tady kabelovou přípojku, ale televizor měl malou anténu podobnou králičím uším. Postavili ho na stolek v obývacím pokoji, zapnuli a ukázalo se, že funguje docela dobře. Nechytili kabelové kanály, ale místní losangeleské programy měly jasný a ostrý obraz.

Larkin Coleovi za televizi poděkovala, ale žádné velké nadšení v tom nebylo. Celé ráno byla skleslá – nikoli odtažitá, ale tichá. Coleovi po přyezdu věnovala ostýchavý úsměv a pak z pohovky, s hrnkem kávy v ruce, jen tiše pozorovala, jak instalují televizor. Pustila si jeden místní ranní pořad, ale kdykoli se na ni Pike podíval, měl pocit, že dění na obrazovce nevěnuje pozornost. Jako kdyby myslela na jiné věci.

Zatímco dívka zůstala u televize, ukázal Pike Coleovi pasy. Cole si je prohlížel proti světlu.

„Jsou to dobrý padělky. Přímo výtečný. Takže těch chlápků přiletěl asi tucet?“

„To tvrdil ten chlap. Zůstalo jich už jen pět.“

Cole odsunul pasy stranou.

„Pokud si nezavolají posily.“

Pike ukázal Coleovi ještě letenky a stránku ze spirálového bloku, kterou sebral Luisovi. Otřepaný list byl mnohokrát složen a rozložen a pravděpodobně i mnohokrát nacpán do Luisových kapes. Nerozluštitelné rukou psané poznámky pokrývaly obě strany ve všech možných úhlech a žádná věta neměla víc než pár slov. Než se dívka probudila, strávil Pike téměř dvacet minut snahou o jejich přečtení, ale neuspěl. Luis si pravděpodobně dělal poznámky za jízdy, nejspíš s mobilním telefonem u ucha a jednou rukou na volantu. Pike se domníval, že se jedná o jména a pokyny. Číslice byly nepochybně telefonními čísly.

Cole hleděl na stránku se svraštělým čelem.

„Vsadil bych se, že ve škole pro hrdlořezy se neučí krasopis.“

Pečlivě si prohlédl letenky, položil je na list vytržený z bloku a začal zkoumat náramkové hodinky. Když si přečetl vyrytý nápis, pozvedl obočí.

„George jako George King?“

„Jsou to hodinky za šedesát tisíc dolarů.“

„Můžu prověřit číslo výrobní série.“

Cole položil hodinky na zakreslené plány a pak zaměřil pozornost na mobilní telefony. Pike už udělal podle výpisů volání seznam příchozích a výchozích hovorů. Telefony označil cedulkami JORGE a LUIS. Jorge telefonoval jen šestkrát, vesměs Luisovi. Luis volal sedmačtyřicetkrát na devatenáct různých čísel. Cole mrkl na Pikeův seznam a pak na oba telefony.

„Kterýje který.“

Pike se dotkl jednoho, pak druhého.

„Jorge, Luis.“

Cole telefony zapnul a zkoumal jejich tlačítka.

„Skoda, že neznáme hesla. Mohli bychom si poslechnout hlasové zprávy. Pokud v nich nějaké jsou.“

„Nech je zapnuté. Třeba někdo zavolá.“

„To, že jsi zavolal tomu chlapovi, nebyl dobrý nápad. Nejspíš teď vyhodí telefon a koupí si nový. Jestli to už neudělal.“

„Když našli Luise ajorgeho, bylo dobré jim ukázat, že jejich mobily máme my. Chtěl jsem ho vystrašit.“

Cole pohlédl na dívku, aby se ujistil, že neposlouchá, a pak ztišil hlas.

„Zabil jsi mu sedm lidí. Pálí ho z toho žáha.“

„Teď je to osobní. Tak je to lepší.“

„Co když usoudí, že je to natolik osobní, aby se vrátil do Kolumbie?“

„Půjdu po něm i tam.“

Cole opět zalétl pohledem k dívce.

„Ty si ale nemyslíš, že ten chlap, se kterým jsi mluvil, byl Meesh?“

„To bylo tím přízvukem. Byl nepatrný, ale já ho slyšel. Francouzský nebo španělský. Včera jsem si myslel, že to nebyl Meesh, ale teď už si tím tak jistý nejsem.“

„Proč?“

„Jak mluví hrdlořez z Denveru? Vjeho spisu se o žádném akcentu nepíše, ale v těchhle stručných zprávách toho schází víc.“

Cole znovu přelétl zrakem čísla.

„Poslyš, i kdyby ty mobily vyhodili, mohl bych s tím něco udělat. Těch devatenáct čísel znamená, že volal na devatenáct různých přístrojů a z těch telefonů se volalo zase na jiná čísla. Všechnyje nezahodí. Promluvím si o tom se známou z telefonní společnosti. Možná může sehnat seznamy hovorů i od jiných poskytovatelů služeb. Dříve nebo později narazíme na telefony přihlášené na lidi s reálnými jmény.“

Pike si všiml, že je dívka pozoruje. Hosté v ranním programu hovořili o sporu ohledně otcovství jisté filmové hvězdy, ale Larkin to nesledovala.

„A jak se vůbec máš?“ zeptal se Pike.

„Jde to.“

Dívka se obrátila k televizi.

Cole si znovu začal prohlížet letenky a dělal si poznámky. Nic na letenkách ani na útržcích papíru neobsahovalo žádnou průkaznou stopu, třeba něco jako stvrzenku z hotelu s Meeshovým jménem, ale Pike ani nic takového neočekával. Cole prověří telefonní čísla a Chen zbraně. Dříve nebo později se něco objeví a Pike bude Meeshovi zase o něco blíž. Byl trpělivý a věděl, že je to běh na dlouhou trať. Při téhle honbě je třeba učinit první krok. Jeden krok vede k dalšímu, a nakonec dostanete chlápka tam, kde ho chcete mít. Všechno je jenom o tom prvním kroku.

Pike odešel od Colea, aby se podíval z předních oken. Auto arménských bratranců stálo na svém místě a ulice a domy vypadaly normálně. Žádná nová auta se neobjevila a v křoví nečíhali žádní cizinci. Všechno se zdálo být v pořádku.

Přestože bylo ještě časné ráno, Pike cítil, že se venku otepluje, a věděl, že později nastane vedro. Bledou oblohu zastírala lehká mlha. V poledne už bude vzduch plný uhlovodíku a ozónu, které se jim budou zažírat do kůže jako neviditelný hmyz.

Odvrátil se od okna. Larkin se dívala na televizi, ale pak vrhla pohled na něho. Zachytil pohyb jejích očí, přestože se ihned zase vrátily k obrazovce.

„Dneska zapneme klimatizaci,“ prohlásil.

„To je skvělý. Díky.“

„Všechno v pořádku?“

„Jo. Cítím se fajn.“

Pike si v duchu položil otázku, proč se mu stále ještě nedívá do očí. Něco s ní nebylo v pořádku. Nezdálo se, že by se hněvala a dávala mu to takhle znát. Jenom se na něj nedívala ve chvílích, kdy se on díval na ni. Ujistil se, že Cole pořád ještě pracuje, a šel k ní. Postavil se tak blízko, že neměla jinou volbu, než k němu zvednout oči.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Zapomeňte na to.“

„Na co?“

„Na ten včerejší večer. Já se na vás kvůli tomu už nezlobím.“

„Já vím.“

Zdálo se, že si připadá ještě trapněji, ale usmála se. Pak zavolal od stolu Cole.

„Něco jsem našel.“

Zaklonil se i se židlí a v ruce držel list z bloku.

„Rozluštil jsi, co napsal?“ chtěl vědět Pike.

„Slova ne, ale mám většinu čísel. Podívej…“

Pike přešel k němu a tentokrát se přidala i dívka. Cole uhladil na stole stránku a ukázal najedno z čísel. 18185.

„Jako kdyby začal psát telefonní číslo a přestal,“ prohlásil Pike.

818 bylo předčíslí San Fernando Valley.

„To není telefonní číslo. Vypadá to, jako kdyby si začal zapisovat číslo telefonu, ale ve skutečnosti je to adresa…“

Cole položil na stránku ze spirálového bloku jeden ze svých rukou nakreslených plánků a pak se otočil k Larkin.

Je to vaše ulice. To číslo mi došlo, protože jsem si dělal poznámky podle adres.

„Já bydlím v čísle 17922.“

„Bydlíte o tři bloky dál na sever v bloku 17900. Čísla narůstají směrem na jih. Tady jste měla nehodu…“

Cole položil prst na ulici, kde si křížkem označil místo nehody, a pak poklepal na vedlejší budovu.

„…a tady je číslo 18185, přímo u uličky, ze které couvali, když jste do nich narazila.“

Cole ke každému domu připojil jeho číslo popisné, zapsané malými číslicemi v rámečku. Číslo 18185 patřilo k opuštěnému skladišti hned na kraji uličky.

„Kdy sem přiletěl Luis?“ zeptal se Pike.

Cole se podíval na data na letence.

„Až čtyři dny po nehodě. Federálové už měli tehdy celou oblast prohledanou. Larkin byla v té době u otce v Beverly Hills a nehoda byla starou zprávou. Jestliže se zaměřili na Larkin, měl je zajímatjejí podkrovní byt a jejich dům v Beverly Hills, ale proč je zajímalo místo, kde se ta auta srazila?“

Pike věděl, že Cole má pravdu. Luis a jeho kumpáni neměli ke sledování místa nehody důvod.

„Možná ho neposlali na místo nehody, ale do té budovy.“

„Měli bychom se tam zajet ještě jednou podívat.“

Pike si šel pro košili s dlouhými rukávy a přistihl dívku, jak ho opět pozoruje. Říkal si, co asi zase provede, když ji tady nechá, ale pak se rozhodl.

„Jestli chcete, můžete tady zůstat. Nemusíte jet s námi, abyste celou dobu seděla v autě.“

Dívka vypadala překvapeně a pak odvrátila pohled, jako by jí tíha jejích očí působila bolest. Dívka, kterou viděl tančit na baru, nebyla rozpačitá ani neklidná, stejně jako taková nebyla dívka, s níž se setkal v poušti, ale tohle byla úplně jiná Larkin. Pike cítil, že mu chtěla něco říct, ale nenašla k tomu odvahu.

„Ráda bych jela s vámi,“ řekla nakonec. „Jestli vám to nevadí.“

Nepřikazovala ani nevyžadovala. Jen požádala.

„Jak chcete.“

O pět minut později vyšli k autům.

28

Pike s Larkin sjížděl za Colem z kopců a mlčky projížděli ulicemi, které vypadaly nepřirozeně jasné. Dívka neseděla s nohama v botách zkříženýma na sedadle jako včera. Seděla normálně s chodidly na podlaze. Pike to nijak nekomentoval. Bude-li chtít mluvit, ať mluví. Neboje zticha.

Sledoval ji koutkem oka a dvakrát měl pocit, že chce něco říct, ale nakonec si to rozmyslela. Když přejížděli Sunset Boulevard, zavolal John.

„Dřív jsem se ozvat nemohl.“

Chen mluvil tak tiše, že ho Pike téměř neslyšel. Zřejmě nebyl sám.

„Nemůžeš zavolat z nějakého vhodnějšího místa?“

„Jsem u jedné vraždy v Monterey Parku. Nějaký blbec lil mámě do krku tekutý čistič tak dlouho, dokud nepřestala kopat, a pak se udal. Jsem tady už od šesti ráno a teď volám ze záchodu.“

„Co jsi zjistil?“

„S těma otiskama jsi měl naprostou pravdu.“

„Identifikovalsje?“

„Jo. Přes jihoamerickou databázi Interpolu. Sakra, počkej chvíli…“ vyhrkl Chen skoro neslyšně a pak hlasitě vykřikl: „Je mi blbě, sněd jsem nějaký špatný carnitas…“

„Řekni mi, co jste zjistil.“

Jorge Manuel Petrada a Luis Alva Mendoza. Petrada se narodil v Kolumbii a má za sebou řadu zatčení v Kolumbii, ve Venezuele a v Ekvádoru. Mendoza se narodil v Ekvádoru, ale trestnou činnost vyvíjel i jinde. Oba seděli a v současnosti jsou hledáni za několikanásobné vraždy, Mendoza navíc za tři znásilnění. „Jak ses vůbec k těm sklenicím dostal?“

Pike jeho dotaz ignoroval.

„Pro koho pracovali?“

„Mají patřit k bandě nějakýho Estabana Baronea, který je součástí kartelu v ekvádorském Quitu. Podle DEA převzali kšeft po rozbitých kartelech v Medellínu a Cali.“

„Měli někoho v Los Angeles?“

„Nic takového tam není.“

„Jinde ve Státech?“

„Nic.“

„A co spojení s jinými gangy?“

Latinské gangy z Los Angeles jako Mara 18 a MS-13 se rozšířily do Střední a Jižní Ameriky.

„Nic takového. Byli to pěšáci toho chlápka, Baronea. Nic neukazuje na to, že už tady někdy dřív byli.“

Chen Pikeovijen potvrdil to, co se dozvěděl odjorgeho, ale neřekl nic, co by ho posunulo blíž k Meeshovi.

„A co ty zbraně?“

„Nemůžu to udělat, dokud se odtud nedostanu, ale poslouchej mě – federálové zabavili i ty bouchačky z Malibu. Vpadli do laboratoře šerifů stejně jako k nám a všechno odnesli – zbraně, nábojnice, všechno.“

„Pitman?“

„Proběhlo to stejně – na nic se nevyptávali. Ti mrtví z Malibu a Eagle Roku patřili taky k té skupině v Quitu?“

„Jo –“

„To mě taky napadlo. Myslím, že federálové už vědí, co byli zač. Vypadá to, že nás z toho chtějí vynechat.“

„Asi to tak bude, Johne.“

„Nechápu to. Kšeftujou s drogama. Proč by mělo federálům vadit, že zjistíme totožnost nějakejch darebáků z Ekvádoru? Naši lidi pracujou s mezinárodníma agenturama vjednom kuse. Vím o překupnících drog, který trávěj právě tolik času v Mexiku jako tady.“

Pike si kladl stejnou otázku. Praní peněz je praním peněz ať už pocházejí od gangsterů z Jersey nebo od drogových bossů z Ekvádoru. Energie, kterou federálové vydávají na mlžení případu Ringových, byla každou hodinou méně pochopitelná stejně jako snaha vytlačit z případu policii. Pike jim nedůvěřoval. Věřil, že Pitman tají něco jiného, ale nevěděl co.

„Myslíš si, že když ty otisky z Eagle Rocku a Malibu proženu databází Interpolu, něco mi z toho vypadne? To by byla báječná výhra.“

„Bude lepší, když to necháme plavat, Johne.“

„Lepší?“

„Když se na to nevykašleme, můžeme taky zjistit, že se jedná o něco většího, než si myslíme.“

„Tys mi neřekl všechno, co?“

„Sám toho ještě moc nevím. Něco jsem ti řekl, ale máš pravdu, že zdaleka ne všechno. Až si v tom udělám jasno, dám vědět.“

Chen cosi zamručel, čímž naznačil, že je ochoten riskovat větší hru.

„Dovolíš, abych se tě na něco zeptal – víš, co tady ti chlapi z Ekvádoru chtějí?“

Pike odpověděl, jak nejlépe dovedl: „Umírají.“

Zavřel telefon a pohlédl na dívku. Zase ho pozorovala.

„Jmenuje se celým jménem Esteban Barone.“

„Nic mi to neříká,“

„Ti muži, kteří vás chtějí zabít, pracujou pro něho.“

„Myslela jsem si, že dělají pro Meeshe.“

„Má s Meeshem nějaký kšefty. To aspoň tvrdí Pitman – že Meesh sem přijel investovat nějaké jihoamerické peníze.“

Když neodpověděla, Pike se na ni podíval. Zírala na něho stejně zamyšleně jako celé ráno, ale tentokrát neodvrátila pohled.

„Chci se vás na něco zeptat,“ ozvala se. „Včera večer jste řekl, že potřebuju, aby mě bylo vidět. Proč jste to řekl?“

Pike si pomyslel, že je to přece jasné.

„Máte pocit, že jste neviditelná. Když vás nikdo nevidí, neexistujete, takže hledáte způsoby, jak být viděna.“

Mezi obočím se jí objevila jemná čára, ale nezdálo se, že by ji ta odpověď rozzlobila nebo urazila. Pike si pomyslel, že vypadá smutně.

„Léčím se od jedenácti let. Vy mě znáte teprve tři dny. Proboha, jsem tak průhledná?“

„Ano.“

„Čím? Protože jsem tančila na baru? Jděte se podívat, co se děje na Mardi Gras.“

Pike přemýšlel, jaký případ by mohl uvést.

„V té poušti. Jak jste se dívala na otce. Ne, abyste viděla jeho, ale abyste viděla, jestli vám věnuje pozornost. Bavil se s Budem, se svým právníkem a se mnou, takže jste musela říct něco urážlivého, abyste ho zaujala. Potřebovala jste, aby si vás všímal.“

Dívala se z okna.

„Je mi úplně fuk, jestli se mě všímá nebo ne.“

„Teď možná jo, ale dřív to tak nebylo. Moc jste to potřebovala.“

Pohlédla na něho a čára mezi obočím zmizela.

„A to všechno vidíte, když mě pozorujete?“

„Vidím vás. A to je rozdíl.“

„Ajak to, že vidíte tak jasně?“

Pike přemýšlel, jestli se mu chce odpovědět. Neodhaloval se rád. Nikdy nemluvil o sobě a nemyslel si nic dobrého o lidech, kteří to dělali, ale teď měl pocit, že dívka má právo se na to ptát.

„Když jsme se doma dívali na televizi nebo jedli, táta, máma ajá, najednou se táta z ničeho nic rozčílil. Pak mě zmlátil. Nebo mámu. Naučil jsem se rozpoznávat příznaky. Třeba jak krčil ramena nebo tiskl rty k sobě, kolik toho vypil. Další centimetr chlastu ze sklenice a přišlo to. Maličkosti vám napovědí hodně. Přehlédnete je a skončíte v nemocnici. Takže se naučíte si jich všímat.“

Mlčela, a když se na ni Pike podíval, tvářila se posmutněle.

„To je mi líto,“ hlesla.

„Viděl jsem, jaká hra probíhá mezi vámi a vaším otcem. Potřebujete od něho něco, co jste nikdy nedostávala a asi ani nikdy nedostanete.“

Pike na ni znovu pohlédl. Stále ještě ho pozorovala.

„Díky za to, že mě vidíte.“

Pike přikývl.

„Bud řekl Gordonovi a tátovi, že mě budete chránit. Táta to nechal na Gordonovi. A Gordon chtěl o vás vědět víc. Bud mu řekl jen, že jste jednička. Myslím, že měl pravdu.“

Pike se věnoval řízení.

„Říkal Bud ještě něco?“

„Jo, že s váma pracoval. A že vám můžeme důvěřovat. Zaručil se, že si povedete dobře.“

Pike to vzal bez komentáře, aniž hnul brvou, a svůj smutek před ní skrýval stejně jako skrýval skoro všechno ostatní.

Shortstop Lounge

7:20

Shortstop patřil k tradici losangeleského policejního oddělení. Nacházel se na Sunset Boulevardu v Echo Parku, uprostřed cesty mezi Alvaradem a stadionem Dodgerů, a bylo z něho blízko na policejní stanici v Rampartu a policejní akademii.

V jeho tmavým dřevem obložených stěnách plných medailí a jiných předmětů z policejního oddělení se slavily narozeniny, rozvody, odchody do penze, povýšení, různá výročí a zázračná přežití policistů v přestřelkách. Tady začínala profesní kariéra. A také končila. V 7:20 onoho dne, kdy měl volno, seděl Pike sám u stolku a záměrně přehlížel utkvělé pohledy a různé poznámky. Nic si z toho nedělal, protože očekával, že to bude ještě horší. Tohle místo si k setkání s Budem Flynnem sám vybral.

Měl už odsloužené tři roky a čtyři měsíce. Jeho zkušební rok skončil před dvaceti osmi měsíci. Ze spolužáků na akademii byl Pike první a jediný, kdo zabil ve službě jinou lidskou bytost, což byla odlišnost, která ho naplňovala smíšenými pocity. Před pěti týdny se stal prvním v ročníku, kdo zabil druhého muže. K této druhé přestřelce došlo v jednom otravném odpoledni ve šváby zamořeném a zchátralém motelu Islander Palms, kde podle vlastního doznání před vyšetřovací komisí zapříčinil smrt střelnou zbraní, konkrétně pak smrt vyznamenaného dvaadvacetiletého policisty losangeleského oddělení Ábela Wozniaka, když bránil život pedofila jménem Leonard de Ville. Abel Wozniak byl Pikeovým partnerem. Mnohokrát spolu seděli u téhož stolu, u něhož teď seděl, ale to se už nikdy nebude opakovat.

VYŠETŘOVACÍ KOMISE

Vyšetřování smrti policisty Ábela Wozniaka při přetahování

o střelnou zbraň.

Zjištěný sled událostí

9.25:       Ramona Ann Escobarová (stáří 5 let) unesena u jezírka v       Echo Parku.

9.52:       V oblasti se vyskytoval známý pedofil L. de Ville.

11.40: Policisté Wozniak a Pike lokalizují De Villea, viděného       svědkem s malým dítětem ženského pohlaví.

11.48: Policisté Wozniak a Pike přijíždějí do motelu Islander       Palms.

11.52:       Policisté Wozniak a Pike vstupují do de Villeova pokoje,       vyslýchají podezřelého, nacházejí fotografické důkazy o       Escobarové, ale dítě není přítomno (Do zprávy: Důkazy       obsahují rovněž fotografie, na nichž de Ville nezletilou       Escobarovou sexuálně zneužívá.)

11.55:       Policista Wozniak vyhrožuje de Villeovi smrtí, pokud       neřekne, kde se unesená nachází, a uhodí ho služební       pistolí (Do zprávy: Lékař na pohotovosti shodně       potvrzuje, že de Ville utrpěl zranění.)

11.56:       Policista Pike se bezúspěšně pokouší Wozniaka uklidnit.       Wozniak míří zbraní na de Villea, policista Pike se mu v       tom snaží zabránit.

11.57:       Policisté Wozniak a Pike se přetahují o zbraň, která       náhodně vystřelí a kulka smrtelně zasáhne Wozniaka (Do       zprávy: Shodně to potvrzují výsledky šetření SID,       CI a ME.)

(Do zprávy: Předchozí služební záznamy o Wozniakovi; podezřelý de Ville – dvě zatčení.)

Zjištění: neúmyslný výstřel. Ve výše uvedené události nebylo vzneseno žádné obvinění.

V půl osmé onoho rána byl Shortstop plný policistů z noční služby, dychtivých zbavit se před odchodem domů zážitků z ulic. Pike ignoroval jejich pohledy na poldu, který způsobil parťákovi smrt při obraně pedofila.

Když do baru vešel s palci za opaskem Bud, měl pochmurný výraz pistolníka. Byl jedním z mála přítomných policistů, který měl na sobě uniformu. Ostatní se už vysprchovali a převlékli na stanici. Měl zaťaté čelisti a ústa tak pevně semknutá, že vypadala jako bez rtů. Rozhlížel se po místnosti a pátral v davu, dokud Pike nezvedl ruku. Neviděli se několik týdnů. Naposledy před touto událostí.

Když si ho Bud všiml, Pike přikývl.

Bud se rozhlédl, palce stále ještě za opaskem. Pak promluvil tak hlasitě, že se všichni přítomní k němu otočili.

„Mezi vámi je zde nejlepší policista, jaký u mě kdy prodělal výcvik. Je to policista Joe Pike.“

Zezadu se stejně hlasitě ozval anonymní hlas.

„Aťjde do prdele a vy s ním.“

Několik policistů se zasmálo.

Bud šel přímo k Pikeovu stolu a usedl naproti němu. Pokud komentář zaslechl, nereagoval ně něj. Právě tak jako Pike. Bylo by to jako střet s davem při nějaké výtržnosti.

„Díky, žes přišel,“ řekl Pike.

„Sundej si ty pitomý sluneční brejle. Vypadáš v nich tady hloupě.“

Jako kdyby byl Pike pořád cucák a Bud ho měl na starosti. A tak mu nevyhověl.

„Dám výpověď,“ prohlásil. „Chtěljsem, abys to slyšel ode mě, a ne od někoho jiný ho.“

Bud na něj zíral, jako kdyby mu Pike dlužil peníze, a pak se zamračil na muže obléhající bar. Detektiv se specializací na loupeže na ně civěl. Podíval se Budovi do očí.

„Co je?“ zeptal se Bud a ani ho nenapadlo uhnout pohledem.

Detektiv se vrátil ke svému drinku a Bud se otočil k Pikeovi.

„Blbci!“ pronesl.

„Kašli na ně.“

„Nedovol těm kreténům, aby si tě brali na mušku. Klidně se jim vysměj.“

Pike rozpřáhl ruce, aby obsáhl celý bar a všechny hosty. „Jsme v Shortstopu, Bude. Ale jestli chce někdo něco říct, ať mi to řekne do ksichtu.“

Bud se pokusil o úsměv.

„Jo. To jsi celej ty. Oznámit mi to tady a ne někde jinde.“

„Dneska odevzdám papíry. Chtěl jsem to říct nejdřív tobě.“ Bud se nadechl a propletl si prsty. Pike si pomyslel, že vypadá zklamaně, a bylo mu ho líto.

„Poslyš, nedělej to. Zažádej o přeložení k Metru. Je to elitní jednotka, nejlepší z nejlepších. Až si tam něco odsloužíš, můžeš dostat jakoukoli práci v týhle branži. Jestli nechceš být detektivem, můžeš zažádat o místo v jednotce rychlého nasazení. Cokoli budeš chtít.“

„Už jsem se rozhodl, Bude, jdu pryč.“

„Na to jsi moc dobrý, abys toho nechával. Jsi přece policista!“

Pike se pokoušel vymyslet, co by mohl říct, ale na nic nepřišel. Na nic, co by opravdu říct chtěl. Ipo třech letech služby se nadále pokládal za Budova nováčka a přál si jeho souhlas, ačkoli ho v této situaci nemohl očekávat. Bud se k němu náhle naklonil a tiše se zeptal:

„Jak se to tam vlastně stalo?“

V motelu Islander Palms.

Pike se odtáhl a okamžitě se za to začal proklínat. Bud si jeho pohyb bude vykládat jako vyhýbavost. Celý rok, co ho zaučoval, mu vštěpoval, že se musí naučit číst jiné lidi – jemné nuance řeči těla, výrazu a chování mohou poldovi zachránit život.

Ještě se pokusil situaci zachránit a nachýlil se k němu, ale okamžitě vycítil, že příliš málo a příliš pozdě. Bud se vyznal. Jako čaroděj.

„Víš přece, jak to bylo. Vědí to všichni. Vysvětlil jsem to už před vyšetřovací komisí.“

„Blbost. Přetahování o střelnou zbraň, to jistě! Znal jsem Wozniaka a o tobě vím všechno. Kdybys mu chtěl tu pistoli skutečně vzít, seděl by na zadku dřív, než by se stačil uprdnout.“ Pike jen zavrtěl hlavou a snažil se všechno vtáhnout co nejhlouběji do svého nitra, nastolit v sobě prázdnotu.

„Bylo to tak, jak jsem řekl.“

Bud ho chvíli zkoumal a pak ztlumil hlas ještě víc.

„Slyšel jsem, že se Wozniak do něčeho zaplet. Byl kvůli tomu vyšetřovaný?“

Pike viděl, že se ho Bud snaží přečíst, a věděl, že jakýkoli pohyb nebo výraz by mu mohl něco napovědět, takže se kryl stručností.

„Nevím.“

Bud mu položil dlaň na paži. Přitvrdil.

„Slyšel jsem, že doktor, který ohledával jeho mrtvolu, měl nějaký pochybnosti. Řekl, že úhel, ve kterém vstoupila kulka do těla, svědčí o tom, že se zastřelil sám.“

Pike, aniž odvrátil zrak, opakoval to, co řekl komisi.

„Wozniak namířil zbraň na de Villea. Chytil jsem ji a začali jsme se o ni přetahovat. Možná jsem to mohl udělat jinak, ale neudělal. Ze zbraně přitom vyšel výstřel.“

Bud pomalu namítl:

„Kdybyste se o ni tahali, mohla ho zasáhnout do břicha nebo do prsou, ale do spánku?“

„Zapomeň na to, Bude. Bylo to tak, jak říkám.“

Bud na něj zíral tak upřeně, až Pike cítil, že mu vidí přímo do hlavy.

„Takže to, co se tam stalo, nemá s Wozniakovou rodinou nic společného?“

Jako kdyby Bud věděl. Jako by si mohl přečíst v Pikeově mysli, že Wozniaka vyšetřovali kvůli krádeži a zločinnému spolčení a Pike se ho pokoušel přesvědčit, že by měl kvůli rodině od policie odejít.

„Ne.“

„Nemá to tedy nic společného s pomocí rodině, jaká se poskytuje po smrti policistů při výkonu služby? Víš přece moc dobře, že kdyby spáchal sebevraždu, nedostali by ani Jloka, ale protože zemřel, když jste se rvali o zbraň, svý šeky dostanou.“

Jako by všechno, co si Pike kdy myslel nebo řekl, bylo vepsáno v jeho obličeji.

„Nech už toho, Bude. Stalo se to tak, jak jsem řekl.“

Bud se od něho konečně odtáhl a Pike ho měl o to raději a vážil si ho o to víc.

„Něco ti řeknu,“ prohlásil potom Bud. „Znám dobře šerifa v San Bernardinu. Mohl bys dělat pro něho. Znám taky pár dobrých chlapů v okrese Ventura. I tam bys mohl zakotvit.“

„Už jsem si sehnal jinou práci.“

„Kam chcešjít?“

„Do Afriky.“

Bud se zamračil, jako by nechápal, jak se může soudný člověk vzdát práce u policie a odjet na jiný kontinent.

„K mírovým jednotkám?“

Pike se nechtěl pouštět do hovoru o těchto věcech, ale teď nevěděl, jak by se tomu mohl vyhnout.

„Práce na smlouvu. Vojenská záležitost. Mají tam pro mě džob.“

Bud ztuhl a viditelně ho to zmátlo.

„Co to znamená, práce na smlouvu?“

„Potřebujou lidi s bojovýma zkušenostma. Jako když jsem byl u námořní pěchoty.“

„Chceš říct, že budeš pitomým žoldákem?“

Pike neodpověděl. Už teď litoval, že prozradil Budovi své plány.

„Proboha, chceš si hrát na vojáka, jako když jsi byl u mariňáků. To je ale blbej nápad. Proč se chceš nechat zabit v nějaký africký díře?“

Pike podepsal smlouvu s legálním vojenským sdružením v Londýně. Byla to práce, které rozuměl a ve které vynikal, a navíc měla jasně definovaný cíl. Něco takového právě teď potřeboval. Chtěl být daleko od Wozniakova ducha. A ještě dál od Wozniakovy ženy.

„Budu už muset jít,“ prohlásil. „Chtěl jsem ti říct, že jsem ti vděčný za všechno, cos pro mě udělal.“

Pike mu podal ruku, ale Bud ji nepřijal.

„Nedělej to.“

„Už se stalo.“

Pike měl stále ještě napřaženou pravici, ale Bud to ignoroval. Vstal a zahákl si opět palce za opasek.

„Když jsme se viděli poprvé, chtěl jsi chránit a sloužit, Citoval jsi heslo. Už je to asi pryč.“

Pike stáhl ruku.

„Zklamal jsi mě, synku. Myslel jsem si, že máš na víc.“

Synku.

Potom Bud Flynn ze Shortstopu odešel a znovu si spolu měli promluvit až v kopcích v poušti.

Pike zůstal u stolku sedět sám s pocitem prázdnoty a otupělosti.

Zklamal jsi mě, synku.

Poslouchal muže a ženy u okolních stolů. Byli jako kterákoli jiná skupina lidí, s níž sloužil – bavili se, stěžovali si, smáli se, lhali. Některých si vážil, jiných nikoli, některé měl rád, jiné ne. Lišili se od sebe jen jako oblázky na pláži, ale byli jiní než většina jiných lidí způsobem, který Pike obdivoval – byli to lidé, kteří se nevyhýbali nebezpečí a kteří chránili a sloužili. Pikeovi se líbilo být poldou. Nedokázal přijít na nic, čím by byl raději, ale hrát se muselo s kartami, které jste dostali, a teď už byl tenhle život u konce.

Odešel ze Shortstopu. Šel ke svému autu a přemýšlel o prvním večeru sBudemFlynnem, kdy řešili případ domácího násilí. Na ten večer si vzpomněl jen zřídka, stejně jako jen málokdy myslel na své bojové akce nebo na nářezy od otce. Hlavou mu proběhly obrazy Kurta Fabriciniho, jak bodá Buda do prsou. Viděl berettu přiloženou k Fabriciniho uchu v okamžiku, kdy stiskl spoušť, viděl rudou krev. A pak stále ještě roztřeseného Buda, jak říká: „Naší prací není zabíjet lidi – ale starat se o to, aby zůstali naživu.“ Měl tím na mysli muže, který mu vrazil do prsou nůž. Úžasný chlap, tenhle Bud Hynn. Báječný polda.

„Budeš mi scházet,“ hlesl Pike.

Otec, kterého neměl.

Nastartoval a odjel. Hrál s kartami, které dostal, i když to byly špatné karty, a musel se smířit s výsledkem.

Někdy si ale přál víc.

29

V ulici rachotily projíždějící kamiony vezoucí zboží podél řeky k rychlostní silnici. Jeden z nich stál dnes ráno u uličky a na chodníku snídali dělníci burritos a z plastových lahví pili pomerančovou šťávu. Když Pike zastavil za Colem u chodníku, ucítil chorizo a chilli.

Zkoumavě si prohlížel skladiště, dokud na něm nenašel popisné číslo, vybledlé a oprýskané, ale dosud čitelné, jako stín na šedivé zdi. 18185. Cole měl pravdu.

Pike se podíval na Larkin.

„Jste si jistá, že to zvládnete?“

„Chci u toho být. Jsem v pořádku.“

Začala otevírat dveře, ale Pike ji zarazil.

„Počkejte na Elvise.“

Cole vystoupil z auta jako první. Prohlédl si okolní střechy a okna jako agent tajné služby připravující cestu pro prezidenta, pak obešel svůj vůz, ze zadního sedadla vytáhl dlouhý zelený pytel a zavěsil si ho na rameno. Pike viděl, že se při tom napjal a trhl. Z toho, jak pytel z auta vytahoval, bylo zřejmé, že je pořádně těžký.

Cole zamířil k Pikeovu autu ze strany, kde seděla Larkin.

„Na druhém konci uličky je malé parkoviště, přesně takové, jaké potřebujeme. Vrata s visacím zámkem a pár dveří. Pojďme se tam kouknout.“

„Vloupáme se dovnitř?“ zeptala se Larkin.

Cole se zasmál.

„Občas není vyhnutí.“

Prošli kolem kamionu a dál uličkou s opuštěným skladištěm vpravo a továrničkou vlevo; napřed Cole, za ním dívka a nakonec Pike. Velká vrata pro navážení zboží byla zajištěná zámkem na řetězu, ale Cole je minul a došel uličkou až k začátku další ulice. Na rohu bylo ve výklenku budovy malé parkoviště s další rampou. Válely se tam poházené zažloutlé noviny a nejrůznější odpadky, trhlinami v asfaltu prorážel hnědý plevel, který tam vyrašil, vyrostl a uschl. Rampa na kraji budovy sahala Coleovi po prsa a v přilehlé zdi byla nevysoká kovová vrata. Visela na nich přidrátovaná cedule realitní kanceláře pokrytá graffiti, inzerující, že objekt je na prodej nebo k pronájmu.

Pike otočil, aby se podíval na nákladní auto, zatímco Cole nahlížel plotem dovnitř. Téměř vzápětí promluvil.

„Jo. Byli tady.“

Když se Pike otočil zpět, ukázal Cole na kraj střechy. Téměř na konci budovy byl namontovaný modrý panel poplašného zařízení, ale kryt chyběl. Staré dráty byly odstřižené a místo nich někdo nainstaloval nové. Ať už alarm vyřadil z provozu kdokoli, nenamáhal se na něj vrátit kryt, stejně jako těm, kteří ho znovu instalovali, bylo lhostejné, zda ho někdo uvidí či ne.

Pike pohlédl na Colea.

„Jdeme na to?“

„Jasně. Pojišťovny nutí majitele k dodržování bezpečnosti, i když nejsou budovy využívané. S poldama si ale nemusíme dělat hlavu. Bude to snadnější.“

Cole vytáhl z pytíe téměř metrové štípací kleště, přecvakl visací zámek a Pike otevřel. Cole vešel dovnitř a Pike šel za dívkou, aby jim kryl týl.

Dveře pro zaměstnance měly kovové obložení a byly zajištěné silným trojitým zámkem se západkou. Cole neztrácel čas snahou o jeho odemčení. Vyrazil ho ze dveří ocelovým sekáčem a pětikilovou palicí. Larkin dělala Pikeovi radost. Na nic se nevyptávala a mlčela. Stála stranou se založenými pažemi a dívala se, jak Cole pracuje.

Jakmile se dveře otevřely, nastrkal Cole nářadí zpátky do pytle a podal Pikeovi baterku. Druhou si nechal pro sebe. Totéž udělal s pracovními latexovými rukavicemi.

Pike vešel jako první a vstoupil do několika ponurých kancelářských místností, ze kterých už dávno odstěhovali nábytek, zařízení a všechno, co mělo nějakou cenu. Podlahu pokrývala silná vrstva prachu a krysího trusu a vzduch ostře čpěl močí. Pike zapnul baterku a v prachu uviděl změť čerstvých otisků bot.

Pak postoupil dál a Elvis s Larkin se vydali za ním. Přidřepli na bobek a zkoumali stopy bot.

„Fuj!“ prohlásila Larkin. „Tady to ale smrdí!“

Cole rozsvítil baterku a šel po stopách.

„Co si o tom myslíš?“

Pike se zastavil.

„Tři lidi. Asi tak před týdnem. Nebo před deseti dny.“

Pike přejel paprskem svítilny po stopách až do kouta, kde byla na podlaze veliká skvrna.

„Co to je?“ chtěla vědět Larkin.

„Jeden z našich přátel si tady ulevil.“

„To je ale hnusný.“

Otisky bot vedly ze sousední místnosti.

„Jdeme dál,“ prohlásil Pike.

I druhá místnost byla prázdná, ale ve spojovací stěně byly dveře a okno, takže vedoucí mohl sledovat, co se ve skladišti děje. Za sklem se nacházel obrovský prázdný prostor, osvětlenýjen matným světlem přicházejícím ze střešních oken. Pike namířil světlo baterky do skla, ale paprsek spolkla temná prázdnota. Moc toho ze sousedního prostoru neviděl, jen další stopy bot za sklem.

Cole a dívka se vydali za ním.

„Přišli sem,“ prohlásil Pike, „rozhlédli se a už se nevrátili.“

Dívka se přiblížila až ke sklu.

„Co tady hledali? Proč by mělo mít tohle místo něco společného se mnou?“

Cole zamířil ke dveřím.

„To právě chceme zjistit. Jestli na něco přijdete, řekněte to.“

Když Cole otevřel dveře, uhodil Pikea do nosu čerstvý zápach čpavku, ale kdesi za ním čpěl ještě silnější puch, cosi zemitého a organického.

Larkin si zakryla ústa.

„Fuj!“

Pike šel za Colem do skladiště a dívka je následovala. Jejich kroky se odrážely hlasitou ozvěnou a světla baterek prorážela tmu jako šavle.

Dívka to spatřila první.

„Panebože! To je to auto!“

Pak ho uviděli i Pike s Colem. Stříbrný mercedes sedan stál u rampy za malým parkovištěm vjinak zcela prázdném skladišti. Nárazník za levým zadním kolem byl zprohýbaný.

„To je to auto, do kterého jsem narazila,“ prohlásila Larkin. „To je ten mercedes.“

Vykročila k němu, jako by na něm nebylo nic zvláštního ani děsivého nebo jako by bylo součástí jejího každodenního života.

„Larkin,“ ozval se Pike.

„To je to auto!“

Došla k němu a nahlédla dovnitř. Vzápětí se chytla za břicho a pozvracela se.

Cole ji popadl a obrátil od auta, zatímco Pike svítil dovnitř okenním sklem. Na sedadle pro spolujezdce ležel přes řadicí páku mrtvý muž. Na zadních sedadlech spočívala na boku mrtvá žena. Oba byli nazí a kotníky, kolena a zápěstí měli svázané šňůrou. Jejich těla ztratila barvu a byla tak napuchlá, že se jim pouta zařezávala do masa. Oba byli střeleni do týla. Pike si pomyslel, že to zřejmě budou manželé Kingovi, které nikdy předtím neviděl. Otočil se k dívce.

„Myslím, že to jsou Kingovi,“ prohlásil, „ale nevím to jistě. Nemohla byste se podívat?“

Larkin dýchala otevřenými ústy. Ve tváři byla popelavá, ale přiblížila se k autu.

Pike se postavil mezi ni a mercedes.

„Dozadu se nekoukejte. Stačí, když si prohlédnete toho muže na předním sedadle.“

Pike jí posvítil baterkou. Dívka se naklonila, podívala se do auta a rychle zas pohled odvrátila.

„Je to on. Proboha, je to George King.“

Pike se podíval na Colea a Cole přikývl.

„Jděte s Elvisem. Zdržím se tadyjen pár minut,“ prohlásil potom Pike.

„Ne. Zůstanu tady.“

„Nemusíte už tady být.“

Její rysy ztvrdly a Pikeovi se líbilo, jak rychle se dala dohromady.

„Zůstanu. Jsem v pohodě.“

Pike se otočil znovu k mercedesu a posvítil dovnitř.

V zapalování byly ještě klíčky, což znamenalo, že auto nebude zamčené. Pike se obrátil k dívce.

„Zakryjte si nos a ústa. Kapesníkem. Pokud máte jen papírové, tak tričkem.“

Vypadala zmateně.

„Proč?“

„Kvůli zápachu. Zakryjte si pusu a nos.“

Vytáhla si triko, ucpala si ústa a nos a ustoupila. Cole taky couvl.

Pike otevřel dveře u řidiče. Plyny z mrtvol se tam hromadily déle než týden. Vyvalil se na něj puch zkažených vajec z rozkládajících se těl. Pike už tenhle zápach znal, z Afriky, jihovýchodní Asie a dalších míst, kde mrtvoly zůstávaly ležet celé dny v domech, podél cest nebo v mělkých otevřených hrobech. Nic nepáchne hůř než mrtvá lidská bytost. Ani koně, dobytek nebo na pláž vyplavené rozkládající se velryby. Lidská smrt páchla tím, co se skrývalo v budoucnosti a čekalo na vás.

„Ježíšikriste!“ vydechla za ním dívka.

Pike vytáhl klíčky ze zapalování a pak si prohlédl mrtvolu muže. George King měl průstřel vzadu za uchem. Kulka vyšla levým spánkem a vzala s sebou kus hlavy velikosti limety. Pokud měl náramkové hodinky, prsten či jiné šperky, sebrali mu je. Žádné další zranění Pike nenašel. V autě nebyly cákance krve ani kousky tkáně, což ukazovalo, že ho zastřelili mimo vůz a teprve pak ho do něj naložili.

Pike si prohlédl podlahu pod volantem, prostor pod sedadlem a za stínítkem proti slunci. K stínítku bylo připnuté potvrzení o registraci vozidla v Kalifornii a o pojištění vystavené na jméno George King. Pak obrátil pozornost k zadnímu sedadlu.

Žena byla v horším stavu než muž. Také ji střelili do týla, ale dvakrát, jako by ji první kulka nezabila. Scházela většina jejího pravého oka a tváře, právě tak jako šperky. Ležela schoulená na pravém boku a její levou paži a kyčel, kde se nahromadila krev, pokrývaly sytě fialové skvrny. To taky dokazovalo, že i ji zastřelili jinde než tady ve skladišti a převezli sem, kde tělo postupem času promodralo.

Pike si prohlédl podlahu a sedadlo pod jejím tělem, ale nic neobjevil. Vycouval z auta, otevřel kufr a našel tam vrstvu krví nasáklých novin. To jeho domněnku jen potvrdilo. Popravili je jinde, naložili do kufru a pak je v jejich vlastním autě odvezli do skladiště.

Pike zastrčil klíčky zpět do zapalování, zabouchl dveře vozu a připojil se ke Coleovi a Larkin. Stáli u dveří na rampu, tak daleko od auta, jak jen to bylo možné. Pike byl na půl cesty k nim, když se zhluboka nadechl, Puch byl tak hrozný, že ho z něj pálily oči.

Cole namířil světlo baterky na strop a pak na stopy pneumatik na zaprášené podlaze.

„Vlezli dovnitř střešním oknem, otevřeli zevnitř a vjeli sem po rampě.“

„Myslím, že budu znovu zvracet,“ hlesla dívka.

„Pojďme. Vypadneme odsud.“

Venku si stáhli latexové rukavice a zhluboka dýchali, aby se zbavili zápachu. Cole se rozkašlal, aby ze sebe vypudil ohavnou pachuť, a po něm začala kašlat i dívka. Pike se po ní ohlédl a bylo mu jí líto, protože to bylo horší, než co kdokoli z nich kdy viděl. Všimla si, že ji pozoruje.

„Už jsem v pořádku. To ten smraď.“

„Když jste se poprvé setkala s Pitmanem a Blanchettem, bylo to v den, kdy ti chlapi vtrhli do vašeho domu?“

„Ano.“

Znovu se rozkašlala a ve vzpomínce na ten puch krčila nos.

„Kde jste se v centru setkali?“

„V Roybal Building. Tam mají federálové kanceláře.“

„Byl tam jen Pitman a Blanchett nebo ještě i jiní agenti?“

„Záleží na tom?“

„Chceme zjistit, jestli je Pitman skutečně federálním agentem,“ vysvětlil jí Pike. „Ukázalo se totiž, že všechno, co vám řekl, je lež.“

Zavrtěla nechápavě hlavou.

„V té místnosti byla spousta lidí. Můj táta. Gordon přivedl ze své firmy ještě dva další právníky. My bez právníků neděláme nic. Gordon po celou dobu jednal za mě.“

„Proč vás chce Meesh zabít?“ zeptal se Pike.

„Abych nemohla svědčit proti panu –“

Zarazila se, ale Cole dokončil větu za ni.

„Podle Pitmana vás chce Meesh zavraždit, abyste nemohla svědčit proti Kingovým. Všechno, co se vám stalo, mělo být proto, že se Meesh snaží chránit Kingovy.“

Larkin zavrtěla hlavou.

„Ale Kingovi jsou mrtví.“

„Jo, a byli to Meeshovi lidi, kdo je sem přivezl. Meesh dobře ví, že jsou po smrti. Tudíž mu může být úplně fuk, jestli proti nim budete svědčit nebo ne. Mrtvé už nemůžete pohnat před soud.“

„Třeba je zabil někdo jiný. Třeba to Meesh neudělal.“

„Luis nosil hodinky George Kinga,“ prohlásil Pike. „Udělal to Meesh.“

„Proč mě teda pořád ještě chce zabít?“

„To právě nevím.“

Cole se otočil ke skladišti.

„Rád bych věděl, proč jeho lidi dovezli mrtvoly sem, kde jste měla tu nehodu. Mohli je pohodit kdekoli, ale oni je přivezli sem.“

„Řekni jí to už všechno,“ vybídl ho Pike.

„Co ještě?“

Cole se k ní obrátil.

„Den po vaší nehodě, hned druhého dne odpoledne, tedy o dva dny dřív, než přišli za vámi, už tady Pitman, Blanchette a nejmíň další dva agenti vyslýchali lidi. Ukazovali jim fotky dvou mužů. Jedna z nich podle vašeho popisu odpovídala Meeshovi. Pitman tedy věděl, že ten třetí v autě byl Meesh, nebo měl přinejmenším podezření ještě dřív, než si promluvil s vámi. Neřekli vám pravdu o tom, co vědí.“

Larkin zvedla ruce a přitiskla si dlaně na spánky. Pokoušela se ovládnout.

„Řekněte mi, že horší už to být nemůže.“

„Přijdeme na to,“ snažil se ji uklidnit Pike. „Promluvíme si s Budem. Nelhali totiž jen vám, ale i všem ostatním.“

Začala vzlykat, ale znělo to trochu i jako smích.

„Řekněte mi, prosím, že už to horší nebude.“

Pike si ji přitáhl k sobě a objal ji. Zdálo se mu, že ji drží dlouho, ale nebylo tomu tak.

Pak se všichni vydali k autům, ale Pike si všiml, že Cole zaostává a sleduje budovu, jako kdyby mu šeptem sdělovala tajemství, která oni slyšet neměli.

30

Elvis Cole

Budova a mrtvoly nešly Coleovi z hlavy. Přesně u tohoto skladiště se středy životy Larkin, Ringových a Meeshe jako překrývající se vlnky, a teď někdo Kingovy zabil a vzal na sebe obrovské riziko plynoucí z toho, že je zanechá na tomto místě. To místo nebylo zvoleno náhodně. Vrah je nechal právě zde, aby vyslal nějakou zprávu. Cole však ještě nevěděl, kdo je odesílatelem ani kdo měl být příjemcem. Věřil, že klíčem k tomu všemu je budova skladiště.

Cole si mezi ranním spěchem a polednem udělal příjemnou přestávku. Sjel z rychlostní silnice na Santa Monica Boulevard a vydal se na západ do své kanceláře. Pike a Larkin jeli zpátky do Echo Parku, aby zavolali Budu Flynnovi, ale Cole si myslel, že by ho do toho neměli zatahovat, dokud nebudou vědět, komu mohou důvěřovat. V této chvíli se domníval, že nikomu. Rád by věděl, zda Pitman a Blanchette věděli i o mrtvolách ve skladišti. Či zdaje tam dokonce sami dopravili.

Donald Pitman a Clarence Blanchette přijeli k němu domů a identifikovali se jako zvláštní agenti ministerstva spravedlnosti Spojených států. Cole se domníval, že to může být pravda. Odznaky a legitimace mohly být zfalšované, ale tihle chlápci si poradili s losangeleským policejním oddělením a LAPD podvodníkům jen tak nenaletí. A také Larkin, její otec a jejich právníci měli s nimi a dalšími federálními zaměstnanci četné schůzky v oficiálních federálních kancelářích, a titíž lidé zkontaktovali Barkleyovy s policií Spojených států. Cole došel k závěru, že Pitman a Blanchette jsou skutečnými agenty, ale vše, co souvisí s jejich operací je samá lež, a on by byl rád věděl proč.

Cole si držel kancelář na západním okraji Hollywoodu, ve čtvrtém poschodí. Po návratu z nemocnice tam byl jen párkrát a nyní tam tedy stoupal po schodišti znovu. Nesl si své poznámky, plánky a list s telefonními čísly a dalšími informacemi. Pitman ani Meesh, ani ekvádorští zabijáci tam na něj nečekali, což ho zklamalo, přestože to bylo předvídatelně normální. Zloduši na vás jen málokdy čekají. Musíte si je najít sami.

„Ahoj pitomče, jak se vede?“ prohodil Cole.

Ze stěny se na něho zubil Pinocchio. Cole tyhle nástěnné hodiny koupil na skládce. Měly podobu usmívajícího se Pinocchia s očima, které při tikání jezdily tam a zpět. Na perspektivní klienty žádný zvláštní dojem nedělaly, ale hrdlořezové, zloduši a policisté jimi byli beze zbytku fascinováni. Cole už se vzdal naděje, že někdy zjistí, proč tomu takje.

Měl svoji kancelář rád a cítil se v ní vždy dobře. Přilehlou místnost měl pro Joea Pikea, který ji ale nikdy nevyužíval. Proti jeho psacímu stolu stála dvě křesla pro ony vzácné příležitosti, kdy ho přišlo navštívit více klientů najednou. Za křesly byly prosklené dveře, které vedly na malý balkon. Za jasných dnů z něj viděl přes celý Santa Monica Boulevard až k Channel Islands.

V lepších dnech se dáma z vedlejší kanceláře, opalovala v bikinkách, jejichž horní díl měl rozměry poštovní známky.

Cole otevřel prosklené dveře, aby dovnitř proudil čerstvý vzduch, a pak usedl k psacímu stolu. První věcí, kterou se začal zabývat, bylo shánění informací o budově se skladištěm. Rozložil si plány a pak zavolal na Floridu ženě jménem Maria Hendricksová, která uměla najít veškeré informace o všech majitelích nemovitostí, včetně zástavních práv, soudních sporů, smluv o převodech a výpovědích vztahujících se k nemovitému majetku. Cole využíval jejích služeb už léta stejně jako služeb jiných koncesovaných vyšetřovatelů po celé zemi. Byla to babička o váze sto čtyřiceti kilogramů, upoutaná na invalidní vozík z Jupiteru na Floridě, která si vydělávala na živobytí pátráním v online databázích. Neměla sice přístup k vojenským, lékařským nebo soudním zdrojům, což zákony neumožňovaly, ale k většině jiných zdrojů si přístup najít dokázala.

Když Cole domluvil s Mariou, začal zkoumat stránku s telefonními čísly a pak zavolal své známé z telefonní společnosti.

První, co řekla, bylo: „Už jsem se lekla, žes mě přestal milovat.“

„Zato ty mě miluješ jen proto, že dokážu sehnat vstupenky na Dodgery.“

„Ne, kvůli tomu tě miluje můj manžel, Já tě mám ráda za to, že má z těch vstupenek vždycky hroznou radost.“

„V tom případě jsme do sebe nejspíš zamilovaní všichni tři.“

Cole jednou pomohl jistému dobře prodávanému spisovateli přesvědčit internetového hackera, že by mohl trávit čas pozitivnějším způsobem. Autor bestselelrů měl nejlepší sedadla v klubu Dodgers Dugout a několikrát ročně se o ně s Colem dodnes zdarma dělil.

„Mám tady papír s telefonními čísly, která bych potřeboval identifikovat,“ pokračoval Cole.

„S tím nebude problém.“

„Než ti je ale řeknu, musím tě varovat. Většina z těch čísel je pravděpodobně registrovaná na mobily s limitovaným používáním a čtyři z těch čísel jsou mezinárodní.“

„S mezinárodními čísly bych mohla mít potíže, pokud nejsou uvedená v seznamu.“

„Jsou pravděpodobně z Ekvádoru.“

„Mohly by být klidně ze Sibiře, na tom nezáleží: zahraniční poskytovatelé služeb nebudou ochotní spolupracovat, pokud nepůjdeme přes oficiální kanály, což já nedokážu, zvlášť když uváží?, že to dělám za lístky na Dodgery.“

„Jasně, chápu.“

„Limitované využívání – no, dám ti vědět. Jestli byly ty mobily koupené za hotové, tak jejich majitele nezjistím. Takový informace prostě neexistujou.“

„Když tedy nedokážeš zjistit majitele určitého telefonu, dokázala by ses dostat k výpisu volání z toho čísla?“

„Jo, to by možný bylo.“

„Dříve nebo později se z těch čísel volalo na reálně existující čísla a k těm telefonům už patří jména. Možná bychom se k nim dostali zpětně.“

Na několik vteřin se odmlčela. Cole ji nechal přemýšlet.

Nakonec řekla: „Zkusím to. Záleží na poskytovateli. Některé menší společnosti mi číslo řeknou. Uvidím, co se dá dělat.“

„Je to dlouhý seznam. Můžu ti ho nafaxovat?“

Cole si opsal číslo jejího faxu, odeslal jí seznam a pak si postavil na kávu. Jakmile začala překapávat, vrátil se k psacímu stolu a znovu si přečetl stručnou zprávu NCIC o Alexandru Meeshovi. Chtěl zjistit, zda neopominul něco, co by vysvětlovalo přízvuk, o kterém mluvil Pike, nebo co by ho spojovalo s Estebanem Baronem či s někým, kdo se jmenuje Carlos. Nenašel nic. Pouze jediný řádek spojující Meeshe s Jižní Amerikou: „… uprchl ze země a je zde důvodná domněnka, že žije v Bogotě v Kolumbii.“

Cole došel k názoru, že vyšetřující agenti museli o Meeshově pobytu v Bogotě získat nějaké důkazy, protože jinak by to do zprávy neuvedli. Nalistoval si konec zprávy a podíval se na jméno vyšetřovatele: zvláštní agent Daryl Willis z ministerstva spravedlnosti státu Colorado, státního úřadu. FBI se pravděpodobně zapojila do případu až později, ale hlavní osobou byl Willis, protože vražda byla státní zločin. Pod Willisovým jménem stálo telefonní číslo. Bylo už šest let staré, ale Cole na ně stejně zavolal.

Odpověděla jakási žena.

„Vyšetřování.“

„Chtěl bych mluvit s Darylem Willisem, prosím.“

Nechala ho čekat téměř šest minut. Cole trávil čas pozorováním Pinocchiových očí, dokud se na lince neozval mužský hlas.

„Willis.“

„Tadyje Hugh Farnham, pane. Jsem u D-2 v devonshirském útvaru pro vyšetřování vražd tady v losangeleském policejním oddělení. Volám kvůli vraždě, na které jste dělal před několika lety. Týká se to uprchlého muže jménem Alexander Meesh.“

Cole si vymyslel číslo odznaku a odříkal ho. Pochyboval, že si ho Willis zapíše, ale věděl, že je to něco, co musí udělat.

„Ano, pamatuju si na to. Co potřebujete?“

Zdálo se, že to Willise nezaujalo o nic víc, než kdyby se ho Cole zeptal na barvu auta, ve kterém jezdí.

„Stáhli jsme si zprávu NCIC a tam jste upozornil, že uprchl do Kolumbie…“

„Ano, to je pravda. V době vražd se spřáhnul s jedním zdejším klukem. V únosech ale tady pro něj nebylo dost prachů, takže se chtěl dát na pašování drog. Dohodl si něco s nějakým… nechte mě moment přemýšlet… jo, s nějakým chlápkem, který se jmenoval Gonzalo Lehder. Párkrát tam dolů zajel, dohodl se tam a předpokládám, že to spustili. Když jsme proti němu vznesli obvinění, odjel tam.“

Cole si zapsal jméno. Lehder.

„Ten Lehder byl dodavatel?“

„Byl to jeden z chlápků, co se vypracoval, když padly kartely v Cali a Medellínu. Takových, co se pustili do menších operací, se objevily tři nebo čtyři desítky. Někteří už teď tak malí nejsou.“

„Pracoval Meesh taky s Esteban Baronem?“

„Je mi líto, ale to nevím.“

„Barone je z Ekvádoru.“

„Jediný, o kom vím, byl Lehder.“

Šest let byla dlouhá doba. Meesh pravděpodobně začal s Lehderem, pak přešel k Baroneovi a jiným kartelům. Sto dvacet milionů dolarů, to byl velký investiční kapitál.

„No dobře,“ řekl Cole. „Vraťme se k Meeshovi. Měl nějaký kšefty v Los Angeles?“

„Nemám tušení. Lituju.“

„A co Lehder? Napadne vás něco, co by souviselo s Los Angeles, když padne jeho jméno?“

„Farnhame, poslyšte, je to už pět nebo šest let, a teď už vážně nevím. Můžu se zeptat, oč jde?“

„Meesh je v Los Angeles. Máme důvody se domnívat, že má prsty v několika vraždách.“

Willis neodpovídal, a tak Cole čekal a sledoval Pinocchiovy oči.

Pak se Willis zase ozval.

„Mluvíte o Alexanderu Meeshovi?“

„Ano, o něm.“

„Alexanderu Limanu Meeshovi?“

„Ano, pane.“

„Meesh v Los Angeles být nemůže, kolego. Je mrtvý.“

Cole přestal hledět na Pinocchia a spustil nohu na podlahu. Nevěděl, co říct. Plná místnost federálních agentů Larkin týden vyslýchala a byli si její identifikací jistí. Cole se domníval, že našli Meeshovy otisky prstů v autě George Kinga, ale z Willisova hlasu zněla jistota a po dřívější nudě už v něm nezůstalo ani stopy.

„My ale máme potvrzenou identifikaci od ministerstva spravedlnosti,“ namítl Cole.

„Na čem ji postavili? Mají shodné otisky prstů? Nebo DNA?“

Tohle Cole nevěděl, ale dotyčný byl opravdu Meesh, něco mít museli.

„Jo, obojí.“

„Pak by se ti chlapi měli zabývat hemeroidy a ne laboratorními testy. Alexander Meesh je po smrti.“

Od nudy přešel Willis k zájmu a odtud k naštvání, jako by si to bral osobně.

„Jak vlastně víte, že je mrtvý?“ chtěl vědět Cole.

Willis zaváhal, jako by váhal, zda má odpovědět, takže na něho Cole zatlačil.

„Mám tady několik vražd, pane Willisi. Dostal jsem za úkol najít Alexandera Meeshe, a vy mi teď říkáte, že se všichni mýlí. Jste si tím jistý?“

Willis cosi zamručel a pak si odkašlal.

„Kolumbijci a protidrogoví, DEA, šli tvrdě po Lehderovi. Od nich jsme se dozvěděli, že Meesh padl. Kolumbijská národní policie zavolala DEA a ti zase zavolali mně. Meesh tam byl tehdy osm měsíců a dával dohromady nějakou dodávku drog mezi Lehderem a nějakýma lidma z Venezuely a nakonec Lehder Meeshe oddělal.“

„Jestliže je Meesh mrtev, proč jste na něho nezrušili zatykač?“

„Kvůli DEA. Věděli jsme, že tam Meesh je, díky tajným agentům nasazeným do Lehderovy operace. Kdyby se ve spise objevilo, že je Meesh po smrti neboje ve spojení s Lehderem, dostali by se ti agenti do potíží. Nemůžete taky potvrdit něčí smrt bez úmrtního listu, a nebylo pravděpodobné, že bychom si ho dokázali opatřit.“

„Proč ho Lehder vlastně zabil?“

„Zjistil, že mu Meesh lže o tom, kolik drog se Venezuelci chystají prodat. Meesh lhal, aby si rozdíl mohl nechat pro sebe. Lehder to zjistil, dělal jako že nic neví a poslal Meeshe do Venezuely k převzetí drog společně se třemi nebo čtyřmi svými lidmi. Ti pak Meeshe někde v džungli zastřelili. Je to rozlehlá džungle, takže jeho ostatky nebyly objeveny a asi ani nikdy nebudou.“

„Jak si potom můžete být jistý, že je mrtvý? Třebajim utekl a přežil. Nebo si ty Lehderovy chlapy koupil.“

„Jeden agent DEA a jeden z kolumbijského protidrogového oddělení byli u toho, když se Lehderovi chlapi vrátili. Přinesli svému šéfovi ukázat Meeshovu hlavu. Tělo tam nechali, ale hlavu přivezli s sebou. Oba agenti tam stáli s Lehderem, když jeho lidi vytáhli hlavu z tašky. Dobrá práce, chlapi, prohlásil prý Lehder.“

Cole nevěděl, co by ještě řekl. Willis však dosud neskončil.

„V té době jsme všichni věřili, že tam Lehder Meeshe poslal, aby přivezl drogy. Očekávali jsme, že se Meesh vrátí s několika sty kily surovýho kokainu, takže DEA a Kolumbijci měli v plánuje zatknout. Meesh je nezajímal, chtěli dostat Lehdera. Já chtěl Meeshe za zdejší vraždy, takže mě přizvali. Byl jsem s nimi vjedné místnosti, detektive, a viděl jsem jeho hlavu. Bez drog byli ti Kolumbijci nezajímaví. Nechtěli ani zavřít toho chlapa, který oddělal Meeshe, takže jsem tam musel celou hodinu sedět a pít čaj a předstírat přitom, že je všechno v pořádku. Nevím, co Lehderovi chlapi s tou hlavou udělali, ale viděl jsem ji. Poznal jsem ho. Byl to Meesh. Takže ať už tam máte v Los Angeles kohokoli, Meesh to není.“

Cole měl pocit, že je uvnitř dutý, a v hlavě mu šumělo, jako když hodně dlouho pracoval bez jídla.

„Můžu se vás zeptat ještě na jednu věc, pane Willisi?“

„Docela vás to dostalo, co?“

„Ano, pane.“

„Měl Meesh nějakou vadu řeči nebo nějaký přízvuk?“

Willis se zasmál.

„Proč by proboha měl mít přízvuk?“

„Díky, pane Willisi, moc si toho vážím, že jste mi věnoval čas.“

Cole si dal nohy na stůl, opřel se a zíral na hodiny s Pinocchiem. Jediným zvukem v kanceláři bylo tikání jeho očí.

Hovor s Willisem měl být jednoduchá záležitost. Cole doufal, že se něco dozví o Meeshově spojení s Baronem a o Baroneových kontaktech v Los Angeles, a možná dokonce i to, zda Meesh měl nebo neměl akcent – ale ani jedno z toho nezjistil.

Je to ten muž, kterého jste viděla, slečno Barkleyová?

Ano. Kdo je to?

Jmenuje se Alexander Meesh.

Cole stále zíral na Pinocchia a pak se zahleděl na keramickou figurku Jiminyho Cricketa, kterou mu dal jeden klient. Řiďme se svým svědomím. Každý z nás potřebuje nějakého Jiminyho.

Přelétl znovu stručnou zprávu NCIC, jež neobsahovala otisky prstů, fotografie ani údaje o DNA. K čemu byste to taky potřebovali, jestliže jste uvěřili tomu, co vám řekli?

31

Po odchodu ze skladiště jel Pike pomalu. Stáhl okénka, aby na ně foukal čerstvý vzduch, a vzal to dlouhou oklikou přes Čínskou čtvrť, takže jim cesta trvala přes hodinu. Nesnídali, ale Larkin neměla hlad. Přesto zastavili a nechali si zabalit nějaké čínské jídlo na později. Pike doufal, že jízda a vzduch jí pomůžou zapomenout na mrtvoly, ale první věc, kterou po příjezdu domů udělala, bylo, že přinesla ke stolu jeho potřeby k čištění zbraní. Nanesla na bavlněný hadřík trochu rozpouštědla a přitiskla si ho k nosu jako narkoman čichající ředidlo.

„Pořád je cítím,“ prohlásila. „Mám je ve vlasech. Po celým těle.“

Kingovy.

„Dejte si sprchu a vyčistěte si zuby. Převlékněte se do čistých věcí. Já to po vás uklidím.“

Zatímco byla ve sprše, zavolal Pike Budovi, ale nebral nu to. Pike uvažoval, že mu zanechá zprávu, ale tu by mohl někdo objevit, takže se nakonec rozhodl, že později zkusí zatelefonovat znovu.

Když se dívka v čistých šatech a s mokrými vlasy vrátila, začal se Pike starat o sebe. Vydrhl se mýdlem, pak se opláchl a znovu umyl mýdlem. Když skončil, namočil všechno, co měl na sobě, vydrhl to mýdlem a nechal namočené ve vaně. Vypral by šaty i Larkin, ale byly drahé a nerad by jí je zničil.

Oblékl si poslední čisté věci, a když vyšel z koupelny, našel v obývacím pokoji Larkin s Colem. Cole držel v ruce hnědou obálku.

„Tolik jste mi chyběli, že jsem za váma musel zajet.“

„Právě přišel,“ prohlásila Larkin. „Říká, že je taky pořád ještě cítí.“

Pike věděl, že něco není v pořádku. Coleova nervozita byla nápadná asi jako ze stropu visící mrtvola. Kvůli Larkin ale předstíral, že se nic neděje.

„Něco nového?“ zeptal se.

„Mám tady něco, co bych chtěl ukázat Larkin. Pojďme se na to podívat.“

Pike šel za ní ke stolu, kde Cole otevřel obálku. Vytáhl z ní dvě zrnité fotografie, které vypadaly jako by právě vyšly z faxu. Šlo o snímky z policejního archivu a byl na nich tmavovlasý muž s kulatým obličejem, s dolíčky od neštovic na nose a malýma očkama. Cole ustoupil, aby Larkin dobře viděla, a Pike pozoroval Colea.

„Co vy na to? Už jste toho chlápka někdy viděla?“

Zeptal se jí konverzačním, lhostejným tónem, jako by říkal: Dáte si k tomu smažený hranolky, madam?

„Ne. Kdo je to?“

„Alexander Meesh.“

Larkin zavrtěla hlavou, jako by se Cole dopustil nevinného omylu.

„Ne, tohle není Meesh.“

„Je to Meesh. Před pěti lety ho v Kolumbii zavraždili. Tohle jsou fotky z policejního archivu z Denveru.“

Pike jí položil ruku na rameno. Cítil vjejích svalech napětí. Nechtěla tomu věřit.

„Třeba si dal udělat plastickou operaci. To je přece možné, ne? Nedělají to zločinci?“

Cole zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, Larkin, ale je to Meesh. Ta zpráva, kterou vám dal Pitman, pochází z Meeshova spisu, ale muž, kterého jste viděla s Ringovými, Meesh nebyl.“

„A kdo to tedy byl?“

„To já nevím.“

„Proč mi tedy řekli, že to byl on?“

„Ze stejného důvodu, z jakého lhali ve všem ostatním,“ odpověděl za Colea Pike.

Cole se na něj podíval.

„Bylo by dobře, kdyby sis promluvil se svým kámošem Budem. Zjisti, v čem jiném ještě lhali.“

Larkin náhle pod Pikeovou rukou ztuhla.

„Tohle ale musíme říct mýmu tátovi!“

Pike váhal. Ať už měl Pitman v úmyslu cokoli, budou ve výhodě tak dlouho, dokud se nedozví, že už mu nevěří. A byl si jistý, že by mu to Conner Barkley a jeho právníci vyzradili.

„Nemůžeme mu to říct. Teďještě ne.“

Larkin ztuhla a zčervenala.

„Tohle mu ale nemůžem neříct! Ti lidi mu o všem lhali, a tedještě ke všemu Meesh není Meesh! Rdo to teda je? Proč všichni lžou?“

„Larkin…“

Popadla ho za košili.

„Jemu taky lhali, a on jim věří! Je to můj táta. Rdyž mu to neřeknete vy, řeknu mu to já sama!“

Pike na ni zkoumavě hleděl a viděl v jejích očích strach i naději. Conner Barkley byl její otec. Chtěla ho chránit. A tím, že by ho chránila, by možná konečně dosáhla toho, aby si jí začal všímat.

Pike vytáhl mobil a vymačkal Budovo číslo. Tentokrát to Bud zvedl. Pike mu oznámil, že se co nejdříve potřebují sejít s ním a s dívčiným otcem. „Je to vážné,“ upozornil ho. Pak určil místo setkání a položil to dřív, než mohl Bud začít klást otázky. Jakmile skončil, stiskla mu dívka paži. Byla už klidnější, ale stále ještě nespokojená.

„Kdyžjsme byli v tom skladišti…“ začal Cole.

Pike vyčkával.

„…tak jsem byl rád, žes jí neřekl, že to všechno může být ještě horší.“

Pike pohlédl na dívku.

„Vezměte si svoje věci. Pojedeme.“

32

Válka v Kalifornii, mezi Mexikem a Spojenými státy, skončila v Universal City. Daleko od potyček, které se ještě odehrávaly u Mexico City a na texaské hranici, byla v malé misii z vepřovic známé jako Campo de Cahuenga na vrcholu průsmyku Cahuenga podepsána smlouva o ukončení lokálních nepřátelských akcí. Misie se zachovala, ale nyní stála neviditelná a nenápadná v ulici naproti filmovému studiu Universal, ukrytá nájezdy na rychlostní silnici, parkovišti a dvěma zvláštními věžemi označujícími vstup do podzemní stanice metra. Bylo to dobré místo ke schůzce.

Pike s Larkin čekali s běžícím motorem a viděli, jak se od Lankershimu blíží černý hummer.

Projel kolem misie a pak parkovištěm. Dveře se otevřely v okamžiku, kdy auto zastavilo, a vystoupili z něho Bud, Conner Barkley a Barkleyův právník Gordon Kline. Z jeho přítomnosti tedy Pike žádnou radost neměl.

„Jdeme na to,“ prohlásil přesto.

Vystoupili a Bud s ostatními se vydali k nim.

„Larkin,“ vyhrkl její otec, „už bylo načase. Dělali jsme si veliké starosti. Dovol, abych si tě odvezl.“

Larkin se ani nepohnula.

„Nikam nepojedu.“

Barkley vypadal neklidně, jako by se bál, že jeho dcera vybuchne.

„Musíš se už ale vrátit domů. Měli jsme o tebe strach.“

Pohlédl na Klinea.

„Povězte jí to vy, Gordone. Řekněte, ať už přestane trucovat.“

Pike už jich měl dost. Obrátil se k Budovi a mluvil jenom k němu.

„Pitman je křivák. Muž, o kterém mluví jako o Alexanderu Meeshovi, žádný Meesh není. Meesh zemřel už před pěti roky.“

Godon Kline prudce zvedl paže. Pike to viděl už mnohokrát, když ještě sloužil jako polda. Teatrální gesto před soudem č. 101.

„Tohle nebudeme poslouchat. Věděl jsem, že jste šílenec, v tom samým okamžiku, kdy jsem vás poprvé uviděl.“

Larkin zvedla hlas, v němž se teď ozval tvrdý a hněvivý tón.

„Držte hubu!“

Barkley stále ještě hleděl na Klinea. Larkin uchopila otce za paži.

„Vyslechneš už mě konečně? Nemůžeš se na mě podívat a chvíli mě poslouchat? Přijeli jsme vás varovat!“

Conner Barkley vypadal dotčeně.

„Nebuď taková, Larkin. Všichni se o tebe bojí.“

„Odvezeme vás domů…“ dodal Kline.

Natáhl k ní ruku, ale Pike ho za ni popadl a zkroutil mu ji. Kline odskočil.

„Vy hajzle! Flynne! Udělejte něco…“

„Uklidněte se, Gordone, a poslechněme si, co mají.“

Pike vytáhl z kapsy nafaxovanou policejní fotografii a podal ji Flynnovi.

„Tohleje Meesh. Ne ten člověk na fotce, kterou Pitman ukázal Larkin.“

Kline s Barkleym se dívali Budovi přes rameno. Barkley vypadal nejistě, ale Kline netrpělivě odstoupil stranou.

„A jestli to není on, tak co? Všichni víme, že jste si tu fotku udělal sám.“

Bud na něj pomalu pohlédl.

„Proč by to dělal?“

„Aby z nás vymáčkl víc peněz.“

Larkin se obrátila na otce.

„Tohle není ten muž na jejich fotkách. Řekli nám, že to byl Alexander Meesh, ale nebyl to on. Lhali nám, tati.“

Tati. Nevypadalo to jako slovo, které by normálně dokázala použít. Pike ji za to měl rád, ale zanechalo to v něm i smutek.

Kline se nadechl a pak mírnějším tónem pronesl:

„Všichni jsme ty fotky viděli a já s vámi souhlasím – na jejich fotografiích byl někdo jiný. Ale nechtějte tvrdit, že nás oklamali záměrně. Dva lidi můžou mít stejné jméno.“

Bud si prohlížel přiložené stránky.

„Jméno snad, ale ne totožný záznam o zatčeních. Tahle zpráva odpovídá té, kterou mi Pitman dal, když mě k tomu přizval.“

Gordon zvedl obočí.

„Skutečně? Pak je jasné, co musíme udělat – zbavit se Pikea, a to hned. Musíme dostat Larkin domů a pak se na to zeptat pana Pitmana. Věřte mi, že mám spoustu otázek. A taky mi věřte, že když se mi jeho odpovědi nebudou líbit, bude litovat dne, kdy se narodil.“

Conner pokyvoval hlavou nahoru a dolů, jako by to byl nejlepší nápad, jaký Kline kdy měl.

„Proč nechceš jet s námi domů, Larkin? Až budeme doma, tak si poslechneme, co nám o tom Pitman poví.“

„Já domů nejedu.“

Kline civěl do země, jako by nemohl uvěřit, že jim dokáže dělat takové problémy.

„Flynne, odvedl byste ji, prosím, do auta?“

„Ne, pane. Jedině v tom případě, že půjde dobrovolně.“

„Doma nebude v bezpečí, Kline,“ ozval se Pike. „Copak to nechápete?“

Gordon Kline si Pikea prohlížel zpod hustého obočí a stále ještě promlouval s nucenou laskavostí.

„Vy s ní spíte?“

Pike zkřivil koutky úst, ale sledoval Connera Barkleyho. Ten ale nezareagoval ani teď, a Pike dívku litoval ještě víc.

„Jste debil, Gordone,“ prohlásila Larkin.

„Tohle je bránění průchodu spravedlnosti. Jste svědkyní ve federálním vyšetřování. A tenhle chlap, Pike, vás staví do nebezpečných situací…“

„Tohleje nebezpečná situace.“

„…a úmyslně vás odvádí od lidí, kteří vám chtějí pomoct. Já věřím, že Pitman může mít dobrý důvod pro to, co dělá. Zeptáme se ho a on nám to vysvětlí.“

„Zeptejte se ho, proč předstíral, že neví, kdo byl s Kingovými tu noc, kdy do nich Larkin narazila.“

„Chcete snad tvrdit, že to věděl?“

„Ukazoval fotky toho domnělého Meeshe už druhý den po nehodě – dva dny předtím, než poprvé mluvil s Larkin. Zeptejte se ho, proč se ten člověk, o kterém prohlašuje, že je to Meesh, pořád ještě snaží Larkin zabít, přestože Kingovi jsou mrtví.“

Kline se ohlédl po Barkleym a pak zavrtěl hlavou.

„Mluvil jsem s agentem Pitmanem dnes ráno. Řekl, že Kingovy pořád hledají.“

„Jsou mrtví už déle než týden. Před chvílí jsme je našli.“

„Tomu nerozumím.“

„Našli jsme je,“ zopakovala Larkin. „Někdo dal jejich mrtvoly přesně na to místo, kde jsem měla tu nehodu, Gordone. Chcete adresu? 18185. Myslím, že to bylo míněno jako zpráva. Jako že tam brzo budu s nimi.“

Kline si navlhčil rty. Znovu se otočil na Connera Barkleyho a pak začal vrtět hlavou.

„Jste si jistá, že to byli Kingovi? Chcete nám namluvit, že George King je mrtvý?“

„Ajeho žena taky,“ prohlásila Larkin. V hlase jí nyní zněla nedůtklivost. „Jsou v tom mercedesu.“

Bud zíral na Pikea.

„Je to pravda?“

„Je to tak. Popravili je jinde a pak přivezli do skladiště. Vůz je registrovaný na George Kinga.“

„Chcete tím snad říct, že je zavraždil Pitman?“ ozval se Kline.

„To nevím.“

„Domníváte se snad, že za pokusy o vraždu Larkin stojí Pitman?“

„Nevím. Vysvětlovalo by to ale úniky informací. Jistě víme jen to, že nic z toho, co řekl, není pravda.“

„Musíš být opatrný, tati,“ řekla Larkin. „Nesmíš mu důvěřovat.“

Kline pohlédl na Buda.

„Můžete to ověřit? Osmnáct-osmnáct-pět.“

„Udělám to hned.“

Potom se Kline zaměřil na Pikea.

„Ten muž na té fotce, ten, co není Meesh. Máte nějakou představu, kdo by to mohl být?“

„Možná máme jeho otisky prstů. Nejsem si tím jistý, ale mohli bychom je mít. Pokud ano, dokážeme ho identifikovat.“

„Jako právník vám musím říct, že budete-li tajit usvědčující materiál před policií, můžete být a pravděpodobně taky budete obžalován z bránění spravedlnosti a možná i ze spolupachatelství zločinu. Chci jen, abyste to věděl.“

„Proboha, to on přece ví,“ zasáhl Bud.

„Já to risknu,“ prohlásil Pike.

Kline přikývl.

„Takže to pochopíte. Máte padáka. Je to jasný, Bude? Tenhle člověk už není naším zaměstnancem. Už pro nás nedělá, ani od nás nedostane žádné peníze. A samozřejmě ani od vás, dokud pro nás budete pracovat.“

„Co se to s váma děje?“ vykřikla Larkin. „Copak jste ho neslyšeli?“

„Larkin, uvědom si, že teď už porušuje zákon,“ pronesl její otec. „To my nechceme.“

„Přijeli jsme tě varovat, tati!“

Kline se do toho vmísil:

„Connere, mám ještě práci. Vypadněme odsud.“

Vykročil k hummeru.

Conner Barkley se na svoji dceru mračil. Pak se mu ve tváři objevila netrpělivost.

„Dostal bych se do potíží s vládou, Larkin. Neměli jsme se do toho nechat zatáhnout. Měli jsme to Pitmanovi odmítnout. Chtělas říct, co jsi řekla, ale teď přemýšlej, co bude dál. Mysli na finanční úřad. A na burzu. Můžou mě potrestat, Larkin.“

Vůbec tu nešlo o její bezpečí. Jen o jejího tatíčka.

O jeho firmu. Jeho ohrožení.

„Bude,“ ozval se Pike, „jen pro klid pana Barkleyho – nejsem ani v tvých, ani vjeho službách, a nikdyjsem nebyl.“

Pohlédl na Larkin.

„Já jen pomáhám přítelkyni.“

Larkin se rozběhla k lexusu a Pike se vydal za ní.

„Policisto Pikeu…“

Pike se ohlédl a viděl, že se Bud usmívá. Kline a Barkley byli už u hummeru.

„Když budeš potřebovat, zavolej!“

Pike nasedl do lexusu a rychle odjel. Zařadil se do provozu a díval se do zpětného zrcátka. Hummer stál na parkovišti. Už brzy budou s Larkin potřebovat jiný automobil. Kline nebo její otec by mohli dát popis jejich vozu policii.

Pike věděl, že přišli o výhodu. Ztratili moment překvapení. Gordon Kline už pravděpodobně volá Pitmanovi. Teď bude Pike muset spěchat ještě víc než dosud.

„Co budeme dělat?“ chtěla vědět Larkin.

„Pokračovat.“

Položila mu ruku na rameno a nechala ji tam.

„N ecouvneme.“

„Za nic na světě.“

Pike zajel na parkoviště Safeway v Burbanku, vystoupil a otevřel kufr. Uvnitř byl společně s jejich věcmi i černý batoh, který sebral v motelu. Bylo v něm všechno, co vzal Jorgemu a Luisovi. Hledal mezi mapami a pasy, dokud nenašel sáček s Larkininou fotografií. Zavřel kufr, usedl za volant a pokračoval v jízdě.

„Co to máte?“ zeptala se.

„Vaši fotku. Ten chlap, co po vás jde, ji dal Luisovi. Dotýkal se jí, takže na ní můžou býtjeho otisky. Dokud jsme si mysleli, že je to Meesh, nezáleželo na tom. Teď je to ale jinak.“

Pike vytáhl telefon. Právě vyťukával číslo, když Larkin znovu promluvila.

„Víte, co je blbý? Že ho mám ráda.“

„Jo. Já měl toho svýho taky rád.“

Tohle Pike ještě nikdy nikomu neřekl. Dokonce ani Elvisů Coleovi.

33

John Chen

Tak už tady byl zas, po pracovní době a bez zápisu do knihy, protizákonně, v nebezpečné a riskantní zóně, a kdyby na to přišla Harriet, měl by z toho pořádný malér, ale to se právě Chenovi líbilo. MILOVAL to! Bylo to možná ještě lepší než jeho porsche. Snad i lepší než vidět své jméno v novinách. A dokonce možná lepší než souložení.

Ne, to už přehnal. Nic není lepší než souložení. Chen se zachichotal, když si uvědomil, na co zase myslí. Chen svůj smích odjakživa nesnášel. Jiné děti se mu kvůli němu posmívaly (a nejen kvůli tomu), ale teď na tom nezáleželo, protože před dvaceti minutami se z něho stal CHLAP!

Tento objev Chen učinil, když mu zavolal Pike a požádal ho, aby všeho nechal a mrkl se najeden otisk prstu. Jeho osobní přítel Joe Pike…

… kterýJohna Chena potřebuje.

… který si uažzjeho znalostí a schopností.

… který mu důvěřuje.

(A není snad Joe Pike největší frajer v tomhle městě? Není to snad ten nejstatečnější, nejtvrdší a nejobávanější bývalý polda, jaký kdy chodil po téhle planetě? Nejlepší vyšetřovatel a nepomáhá snad celá léta Elvisů Coleovi? Není to snad báječný hrdina v lewiskách? Chen si dokonce myslel, že by v nich klidně mohl být na reklamách. Nemá snad nejvíc krásných koček? Jako třeba tu, která na něj čekala na parkovišti?)

Joe Pike byl CHLAP, a KOMU telefonoval, když potřeboval pomoc?

JOHNU CHENOVI, ano, právě jemu!

„Johne!“ ozvala se Harriet. „Co tady ještě děláte?“

Pořád ji má za zády, mrchu!

Překvapený John sklonil hlavu a nahrbil ramena. Cítil, jak mu v tom okamžiku paniky, jakých už zažil tisíce, naskakuje na zátylku husí kůže – ale pak si pomyslel: Ne! CHLAP se nehrbí.

Narovnal se a sebejistě se usmál. Ani to nemusel předstírat, protože to tak cítil.

„Chci dokončit nějakou práci ze včerejška. Ale nemusíte si s tím dělat starosti, Harriet. Odpíchl jsem si odchod už před hodinou.“

Svůj týdenní limit přesčasů už totiž překročil.

Harriet prošla kolem něho k boxu na lepidla. Byla to vzduchotěsná komora z plexiskla, v níž se vařila lepidla a jiné toxické materiály potřebné k zvýraznění otisků prstů. Právě teď měl John v jedovatých výparech fotografii Pikeovy přítelkyně.

Harriet si snímek podezřívavě prohlížela.

„Zdá se mi povědomá.“

„Jo, má jeden z těch obličejů.“

„Co je to za případ?“

„Ta vražda tekutým čističem. Detektivové si myslí, že na místě činu mohla být ještě třetí osoba.“

Ještě nikdy si při lhaní nepřipadal tak sebejistý. Jako kdyby jádrem lži byla ta nejčistší pravda.

Harriet si ještě chvíli prohlížela fotografii, pak ustoupila a pochválila ho.

„Díky, že mě nezatěžujete dalšími přesčasy. Ta snižování rozpočtu nás ničí.“

„Já vím, Harriet. Ještě něco?“

„Ne. Už nic, díky. I když vlastně jo. Co ten váš zub?“

„Už to nebolí.“

„Mrzí mě, že jsem na vás byla tak tvrdá. Nemyslela jsem to tak.“

„To je v pořádku, Harriet. Netrapte se tím.“

Harriet schlíple odešla, jako by se za sebe styděla, a John se usmíval ještě víc než předtím. Viděl jí to na očích. Poznala, že je CHLAP.

Chen se vrátil ke komoře a přes sklo si prohlížel fotografii. Na přední i zadní straně bylo vidět bílé šmouhy, ale ještě mu zbývalo hodně práce. Otisky prstů, to byl především pot. Když se odpařila voda, zůstaly organické usazeniny. Výpary ze silného lepidla reagují s aminokyselinami, glukózou a peptidy v organických látkách a vytvářejí jakousi bílou látku, ale zabere to dost času. John přepokládal, že bude trvat ještě deset nebo patnáct minut, než budou otisky použitelné.

Ve skle se mihl jakýsi odraz a Chen spatřil na druhém konci laboratoře La Mollaovou. Schovávala se za dveřmi před Harriet. Gestem ho přivolala k sobě, pak ukázala směrem k laboratoři střelných zbraní a hned zase zmizela.

Chen se ujistil, že Harriet už odešla, a vyběhl z laboratoře. La Mollaová na něho čekala před svým pracovištěm a přidržovala mu dveře.

„Pojďte dovnitř,“ vyhrkla. „Nechci, aby nás někdo viděl pohromadě.“

Téměř ho vtáhla do laboratoře a zamkla za ním.

„Máte něco?“ zeptal se Chen.

La Mollaová na něho vrhla zlostný pohled.

„Jestli mě do toho namočíte, tak vás zabiju ve spánku.“

„Proč bych vás do toho měl namáčet?“

„Nikomu nevěřte, Johne. Nikdy nevíte, na jakou zrůdu nahoře narazíte.“

Vedla ho k pracovnímu stolu a cestou vysvětlovala, co zjistila.

„Ten browning byl k ničemu. V roce 1982 ho ukradli policistovi z Houstonu, nějakému Davidu Thompsnovi. Ukázalo se to v databázi BIN, ale nic dalšího.“

ATF udržovala Národní integrovanou informační balistickou síť, BIN, shromažďovala údaje o střelných zbraních, kulkách a nábojnicích, které byly použity ke spáchání zločinu nebo se do systému dostaly jinak. La Mollaová mohla prověřit obě zbraně v BIN, ale objevné informace přes počítač byly vzácné. Chen byl ale mnohem zvědavější na druhou zbraň.

„S tím taurusem to ovšem byla jiná,“ prohlásila La Mollaová. „Podívejte se na tohle…“

Dovedla ho ke svému počítači. Na monitoru byl zvětšený obraz spodku nábojnice. Kolem kulaté stříbrné roznětky byl mosazný kroužek. Důlek uprostřed roznětky ukazoval, kde na ni dopadl úderník.

„Vidíte to? Neříkejte, že vám to nedochází?“

Nábojnice připadala Chenovi stejná jako kterákoli jiná, jakou kdy viděl.

„Co?“

„Zásah úderníku. Podívejte se nahoru, jak je to zašpičatělé. Hned mě napadlo, že tohle už jsem viděla, že tenhle úderník znám.“

Důlek připadal Johnovi dokonale kulatý, ale analytici střelných zbraní jsou kouzelníci.

„V posledních letech,“ pokračovala La Mollaová, „byl tenhle taurus použitý při několika loupežích a loupežných vraždách v Exposition Parku. Nikdo nebyl zatčen, ale všichni podezřelí patřili k jednomu gangu. MS-13. Tu zbraň si předávali, Johne.“

Tak se to dělávalo. Pouliční zbraň, kterou obvykle nevlastnil jediný člověk, přecházela v gangu z ruky do ruky.

La Mollaová zavrtěla hlavou.

„Je mi líto, ale nic přesnějšího nemám. Moc jsem vám asi nepomohla.“

„Je to víc, než jsme až dosud měli.“

Chen ji opustil a spěchal ke komoře s lepidlem. Sotva znatelné otisky byly už nyní pěkně viditelné, ale na fotografii jich bylo tolik, že John zapochyboval, jestli jim některý z nich vůbec může pomoct. Otisky se překrývaly, jeden přes druhý, protože právě takhle lidi s věcmi zacházejí. Nikdo neuchopí knihu, šálek nebo časopis jediným pevným stiskem, každý si něco vezme, přendává to z jedné ruky do druhé, odkládá to a zase to zvedne, a otisky se přes sebe vrší tak, že nakonec zůstanou jen nerozeznatelné šmouhy.

S fotografií té dívky to nebylo jiné.

Chen otevřel ventilaci, aby výpary vyšly ven, pak fotografii vytáhl pinzetou a začal ji zkoumat pod lupou. Okrouhlých šmouh bylo nejvíc po stranách fotografie, kde ji lidé přidržují palcem, ale nahoře a dole byly také a ještě další viděl nepravidelně rozmístěné po lesklé přední straně snímku. Chen zaregistroval několik otisků, o kterých se domníval, že by mohly být použitelné, ale ze zadní strany se nedalo vyčíst nic. Bílá organická usazenina na bílém papíře zmizela.

Chen upevnil fotografii do kovového rámečku, vzal štěteček a zadní část jemně přetřel modrým práškem.

Jakmile byla celá strana pokrytá, odfoukal stlačeným vzduchem přebytečný prášek a objevily se chomáče tmavomodrých šmouh, některé jasně rozeznatelné, ale většina bohužel nikoli. Obrátil fotografii, celý proces zopakoval a pak postupně prozkoumal jednotlivé otisky.

Měl radost. Dostal dvanáct oddělených otisků, z nichž každý měl odlišná typika. Typika čili charakteristické body, podle nichž lze otisky prvků identifikovat – smyčky a spirály a bifurkace, ze kterých se otisk prstu skládá.

Chen vyzvedl každý otisk z fotografie pomocí průhledné lepenky a vtiskl ho do rovněž průhledného plastového podkladu. Postupně je vkládal do digitálního skeneru s vysokým rozlišením a kopíroval je. Snímky pak přesunul do svého počítače a použil zvláštní program k identifikaci a mapování charakteristických bodů. Národní kriminální systém FBI nesrovnával snímky otisků prstů, ale numerický inventář identifikačních charakteristických bodů. Bral v úvahu čísla. Jakmile jste měli čísla, bylo všechno ostatní už snadné.

Chen zadal pátrání v mezinárodní databázi.

Pohlédl na hodinky. Pike s dívkou se potili na parkovišti a John je tam nechtěl nechat péct dlouho. Nechtěl, aby v něho Pike ztratil důvěru. Přál si vyjít mu vstříc.

Chen si však nemusel dělat starosti. Na monitoru se rozsvítilo logo NCIC/Interpolu a jakmile se soubor otevřel, okamžitě viděl výsledky.

Pozitivní nález měl u všech dvanácti otisků, z nichž dva identifikoval už dřív: Jorge Petrada a Luis Mendoza. Stejně jako tito dva, byli i další čtyři muži hrdlořezové z Jižní Ameriky, pracující pro Estebana Baronea, ale sedmý člověk nikoliv.

Ze mu úplně vyschlo v ústech, si Chen uvědomil, teprve když nedokázal polknout.

Teď už věděl, proč se v případu angažovalo ministerstvo spravedlnosti.

Věděl, proč ústředí na Parkeru ustoupilo.

John si vytiskl sedm souborů, pečlivě je sešívačkou secvakal dohromady a pak všechno z počítače zase vymazal, aby nikdo nezjistil, co si stáhl. Sebral otisky prstů v plastu a fotografii dívky a zalepil to všechno do obálky. S obálkou a papíry pak vyšel z laboratoře.

Slunce už viselo nízko na západní obloze a pálilo ji ohněm. Verdugo Mountains byly purpurové a začínaly černat. Chen šel přímo k Pikeovu autu a bylo mu úplně jedno, zda ho Harriet vidí či nevidí, protože věděl, že tohle je větší než cokoli, na čem až dosud pracoval, a možná i na čem kdy dělat bude.

Pike s dívkou sledovali, jak se blíží.

John Chen předal Pikeovi dokumenty.

„Přečtěte si to.“

Dívka spatřila na první stránce fotografii a vykřikla, „To je on! To je ten člověk na fotkách.“

Naklonila se k Pikeovi a četli společně. Chen nemyslel na to, jak je žádoucí, ani na to, jak její ruka při četbě spočívá Pikeovi na stehně, ani si v duchu nepředstavoval, jak chutná její kůže. Myslel jen na to, co právě čtou.

Otisky prstů patřily muži jménem Chali Vanič. Byl to dvaačtyřicetiletý bývalý investiční bankéř působící v České republice, který byl před odchodem ze země usvědčen z pašování drog. Jeho aktivity od té doby zahrnovaly další pašování drog, ilegální prodej zbraní a styky s teroristickými organizacemi v Evropě a na Středním východě. Uprostřed stránky stálo velké černé varování. John si ho jasně zapamatoval a věděl, že ho nikdy nezapomene. Stálo na něm:

VAROVÁNÍ: TENTO MUŽ JE NA SEZNAMU SLE –

DOVÁNÝCH TERORISTŮ. POKUD SE OCITNE VE VAŠÍ OBLASTI, UVĚDOMTE FBI. ZADRŽET JAKÝMIKOLI PROSTŘEDKY.

Když Pike dočed, pohlédl na něj, a na jeho výraz Chen nikdy nezapomene. V Pikeově tváři nebylo nic, absolutně nic, ale lesknoucí se černá skla doutnala odleskem ohně na obloze. Chen cítil nesmírnou hrdost, naprosto nepopsatelnou, že ho Pike do tohoto případu zapojil.

„Děkuju ti, Johne,“ prohlásil.

„Klidně se na mě obrať, až budeš zase něco potřebovat. Kdykoli. Cokoli budu moct udělat, udělám. Je mi jedno, co to bude, ale udělám to.“

„Já vím.“

Pike natáhl ruku a Chen se jí chopil. Přál si ji držet navěky, protože cítil, že teď má něco, co z něho dělá lepšího člověka, než jakým kdy byl. Bylo to něco, co si chtěl udržet už navždy.

„Hodně štěstí, brácho,“ řekl John Chen.

34

Později onoho večera si uvařili horký jasmínový čaj a snědli čínské jídlo, a pak se Larkin dívala na televizi, na jakousi komedii o manželech středního věku, kteří si navzájem prováděli nepěkné věci. Pike na tom nic zábavného neshledával, ale zdálo se, že dívka se dobře baví. Pike místo toho zavolal Coleovi, informoval ho o nejnovějším vývoji a pak si udělali plán na další den.

Když komedie skončila, odešla Larkin do svého pokoje, ale po několika minutách se vrátila v kraťasech ajiném tričku. Stočila se na svém konci pohovky a prohlížela si nějaký časopis. Pohovka byla malá. Její bosé nohy byly velmi blízko. Byl by si na ně rád položil ruku, ale neudělal to. Přesunul se do křesla.

Pikeovi byl Pitman i se svým vyšetřováním lhostejný a nezajímalo ho ani, proč lhal, ale záleželo mu na tom, jak se to dotýká dívky. Bylo mu jedno, zdaje Pitman dobrý nebo špatný policajt, ani zda dělal či nedělal pro Vaniče a Kingovy. Honil muže jménem Meesh a teď musí začít honit muže, který se jmenuje Vanič. Kdyby se Pitman pokoušel dívce ublížit, vyřídil by si to Pike i s ním. Jeho jediným zájmem byla Larkin.

Pike se díval, jak čte. Všimla si, že ji pozoruje, a usmála se, nebyl to však nestoudný úsměv, ale cosi jemnějšího. Úsměv, který se druhého jen lehce dotkne.

„Nikdy se neusmíváte,“ prohodila.

Pike se dotkl čelisti.

„Směju se takhle.“

Dívka se rozesmála a pak se vrátila k časopisu.

Pike pohlédl na hodinky. Rozhodl se, že už čekal dost dlouho, a zvedl mobilní telefon.

„Jdeme na to.“

Larkin zavřela časopis tak, že na rozečtené stránce nechala prst, a hleděla na něj vážnýma očima.

Pike měl Pitmanovo číslo od té doby, co mu Pitman zanechal zprávu. Vyťukal je a on to zvedl.

„Tady Pike.“

„Činíte se, člověče.“

„Tak už tedy od Klinea všechno víte?“

„Od Klinea, Barkleyho, Flynna. Co to, proboha, vyvádíte?“

„A co Chali Vanič? Ten se vám taky ozval?“

Pitman váhal.

„Měl byste toho nechat, Pikeu.“

„Vanič to všechno mění. Larkin už se chce vrátit.“

Pitman zaváhal podruhé.

„Tak dobře. Vím, jak na to. Pak bude v bezpečí.“

„Na to stačím sám,“ prohlásil Pike.

Dívka se znovu usmála, zatímco se Pike s Pitmanem dohadovali, co dál.

Pátý den

VLÁDA PRÁVA

35

Následujícího rána v 6.57 se Pike díval, jak kovově modrý ford sedan odbočuje z Alameda Street na parkoviště před Union Station. Kvůli stovkám cestujícím, kteří se vyhrnuli z metra, zpomalil a pak zajel na vzdálený konec parkoviště.

Donald Pitman řídil a vedle něho seděl Kevin Blanchette. Pike je viděl poprvé, ale Cole mu je výstižně popsal, a navíc Pitman řekl, že přijede v modrém sedanu. Oba byli pečlivě oholení, dobře vypadající muži pod čtyřicet. Pitman měl úzký obličej s ostrým nosem, Blanchette byl vyšší, s baculatými tvářemi a počínající pleší.

Ani jeden z nich či z dalších sedmi agentů, rozmístěných kolem stanice, Pikea neviděl. Pike předpokládal, že jde o federální agenty, ale nebyl si tím jistý a bylo mu to vcelku lhostejné. Agenti zaujali postavení před devadesáti minutami. Pike zde byl už od tří od rána.

Pozoroval je dalekohledem Zeiss z druhého poschodí skladu potravin mexické restaurace na Olvera Street, která patřila jeho kamarádovi Franku Garciovi. Přízemí se přestavovalo, takže kuchyně byla zavřená. Pitman očekával, že Pike s Larkin přijedou v sedm, ale nestalo se tak. Oba se před chvílí nasnídali a Pike nyní hlídkoval ve špižírně.

V 7.22 vystoupili Pitman a Blanchette z vozu. Dívali se na projíždějící auta a lidi vcházející do metra, ale Pike věděl, že jsou znepokojení.

V 7.30 se vrátili do auta. Už bylo jen otázkou okamžiku, kdy se smíří s tím, že jim Pike na jejich hru neskočil.

Pike sešel po schodech na toalety pro zaměstnance za kuchyní. Bylo tam jediné okno, z něhož byl výhled na Union Station. Otevřel ho už před několika hodinami, abyjeho pohyb nyní nevzbudil pozornost.

V 7.51 se sedm agentů pozorujících oblast vynořilo z úkrytů a shromáždili se v severním koutě parkoviště. Pitman to vzdal. Pike vyšel z restaurace a rozběhl se klusem ke Coleovu autu, které parkovalo na konci Olvera Street. Cole si vzal od Pikea lexus.

Pike sledoval modrý sedan jedoucí po Alamedě na jih k Royal Building, v níž měli federálové kanceláře. Popojíždění v dopravní špičce bylo úmorné a na zelenou projelo vždycky jen několik aut, ale Pike počítal s tím, že to pro něj bude výhoda.

Modrý sedan byl tři vozy před ním, když se na semaforu oranžová změnila v červenou a Pitman se ocitl v pasti. Pike vjel s Coleovým autem na odstavný pruh, vystoupil a sledoval semafor před sebou. Když se světla měla už už změnit, rozběhl se kupředu a cestou nabíral rychlost.

Vrhl se na sedan jako žralok sledující krvavou stopu a zaútočil na jeho slabé místo. Ani jeden z mužů ho neviděl, a tak jeho útok vůbec neočekávali. Pike se dostal k Blanchetteově straně vozu přesně v okamžiku, kdy se rozsvítila zelená, a pistolí rozbil okno.

Trhnutím otevřel dveře, přitlačil mu k boku pistoli, a aby ho zmátl, rozeřval se:

„Pás! Rozepněte ho…“

Pike mu sebral zbraň, vytáhl ho z auta a posadil na ulici. Vzápětí namířil pistolí na Pitmana.

„Ruce na volant! Držte je tam, nebo vás zabiju!“

Auta před nimi už odjela. Ulice byla úzká, a když Pike vklouzl k Pitmanovi do auta, za nimi už ječely klaksony.

„Pike?“ vyrazil ze sebe Pitman.

Pike si vzal jeho zbraň a hodil ji za sebe. Venku se Blanchette právě zvedal ze země.

„Jeďte!“

Pitman se ani nepohnul, možná proto, že byl poněkud zmatený, ale v očích mu jiskřilo zlostí.

„Jsem federální agent. Nemůžete –“

Pike ho tvrdě uhodil do čela pistolí, chopil se volantu a projel křižovatkou.

36

Když se Pitman probral, stáli pod mostem na První ulici mezi vysokými betonovými sloupy na břehu řeky Los Angeles. Opuštěná vozidla, která město zkonfiskovalo, stála v řadách v mrtvém prostoru pod mostem, chráněná plotem z drátěného pletiva před vším kromě prachu, ptáků a zlodějů náhradních dílů. Pike zaparkoval na konci oplocení. Jak nahoře nad nimi projížděly kamiony, drátěné pletivo drnčelo jako rojící se včely. Nebyli ani osm bloků od Coleova auta.

Pitman trhavě vstal a pokusil se dostat z auta, ale Pike mu přivázal zápěstí k volantu plastovými stahovacími pruhy. Snažil se tedy alespoň odsunout se tak daleko od Pikea, jak jen bylo možné.

„Co jste to provedl? Tohle vám přijde draho, Pikeu. Okamžitě mě pusťte!“

Zblízka se Pitman zdál mladší. Na čele, v místě, kam ho Pike uhodil, měl tržnou ránu, a vytékající krev mu na obličeji vykreslila strupovitou masku. Pike ho pozoroval, pistoli volně položenou v klíně.

„Napadl jste federálního agenta,“ zasyčel Pitman. „Dokonce jste si dovolil mě unéstl Okamžitě mě pusťte! Když mě pustíte, tak na všechno zapomenu. Ještě vám pomůžu!“

Pike poklepal na pistoli.

„Já tady nejsem ten, kdo potřebuje pomoc.“

Pitman zkroutil obličej, až to vypadalo, jako by se každá jeho část pohybovala jiným směrem.

„Jste ve velkým maléru – obrovskými Porušujete federální zákony! Okamžitě zmizte, nebo vás zatknu!“

„Chali Vanič,“ prohodi Pike. „Terorista.“

„Ještě jednou vám, Pikeu, říkám, abyste zmizel!“

„Známý terorista.“

„O tom se s vámi nebudu bavit!“

Pike zvedl kimber jen natolik, aby jím pohrozil.

„Bavíme se o tom, zda zemřete nebo budete žít.“

„Jsem federální agent! Zabil byste federálního agenta!“

Pike přikývl, tiše a klidně.

„Budu-li muset, tak to udělám.“

„Neblázněte!“

Pike zvedl Pitmanův odznak. Prohledal mu kapsy a jeho odznak a legitimaci vzal k sobě.

„Nikdy tu nešlo o Kingovy, Pitmane. Od začátku jen o Vaniče. Udělal jste z ní terč, abyste dostal teroristu. Nebo abyste ho chránil.“

„To je nesmysl, nemám žádný důvod ho chránit.“

„Řekl jste jí, že Chali Vanič je Alexander Meesh.“

„Nemohl jsem vyzradit tajný případ.“

„Řekl jste jí, že ji chce zabít, aby uchránil své investice u Ringových, ale Kingovi už v té době byli mrtví. Nebyl tu nikdo, kdo by chtěl něco takového chránit.“

„Ze jsou mrtví, jsme se dozvěděli až včera. Pikeu! Nevěděli jsme to! Mysleli jsme si, že jim pomáhá…“

„Zádní ‚my‘ neexistujou, Pitmane. Jedete v tom jen vy. Když jsou Kingovi po smrti, proč ji tedy chtěl Vanič zabít?“

„To nevím!“

„A já si myslím, že jste je zabili vy a dívku prodali, abyste pomohli Vaničovi.“

Pike znovu pozvedl pistoli a Pitman začal škubat svými pouty.

„My jsme to nevěděli! Přísahám, že mluvím pravdu! Poslouchejte – věděli jsme jen, že spolu mají nějaký kšefty, Vanič a Kingovi, ale o tom, že je Vanič v Los Angeles, jsme se dozvěděli až těsně před tou nehodou. Podívejte se do kufru – mám tam aktovku. Podívejte se do ní, Pikeu! Říkám vám pravdu.“

Pike Pitmana chvíli zkoumal, snažil se ho přečíst. Pak si vzal klíčky a našel v kufru objemný kufřík. Byl zamčený. Přinesl si ho na přední sedadlo.

„Klíček mám v kapse…“ pronesl Pitman.

Pike se však s klíčkem nezdržoval. Rozřízl kufřík nožem. Byl plný nazdařbůh seřazených dopisů, zpráv a spisů s hlavičkami ministerstva spravedlnosti a ministerstva vnitra.

„Vy nejste v oddělení organizovaného zločinu,“ podotkl Pike.

„Vnitřní bezpečnost. Koukněte se na moje poznámky…“

„Držte hubu, Pitmane.“

Mnohé dokumenty nesly označení DŮVĚRNÉ. Pike viděl zprávy o finančních transakcích a sledování Ringových a další zprávy, spojující Vaniče s Baronem a četnými jmenovanými i nejmenovanými třetími stranami v Jižní Americe. Další zprávy se týkaly pohybů Chaliho Vaniče zde i v zahraničí.

Pike chvíli četl a pak pochopil.

„Vanič shání peníze pro teroristy.“

Pitman přikývl.

„To je stručná verze. Největším zdrojem financí pro organizovaný teror jsou kromě příspěvků od sponzorských států ze Středního východu drogy. Kupují je, prodávají, investují do nich – a vydělávají na nich. Tihle mizerové jsou bohatí, Pikeu. Zádní šílenci, kteří se vyhazujou do vzduchu, ale organizace. Jako každý jiný válečný stroj na zeměkouli požírá i tenhle peníze a chce další. A právě tohle dělá Vanič. Pracuje pro ně jako investiční bankéř. Investuje jejich finance a zisk vrací do stroje.“

„Investoval u Kingových?“

„Ekonomika funguje všude stejně – u republikánů, demokratů, šéfů drogových gangů i al-Kaidy. Omezujete riziko rozdělením na různá místa. Kingovi byli prvotřídní v nemovitostech a Vanič to chtěl zkusit i tam. Do hry u Kingových vložil sto dvacet milionů dolarů – šedesát od kartelů a šedesát přímo z válečné zóny. Mým úkolem je ty peníze izolovat a sebrat.“

„Zas jen prachy.“

„Teroristický prachy. Nechceme, abyje dostali sebevražední atentátníci.“

„Kde jsou?“

„To nevím. Kingovi je dostali na jedno zahraniční konto, ale téhož dne byly peníze převedeny, a my nevíme kam. Možná je Vanič zavraždil kvůli tomu. Je možné, že je chtěl dostat zpátky.“

„Takže všechno je to vlastně o nemovitostech.“

Pitman se zasmál. Byl to cynický, suchý smích.

„Všechno, co se dnes ve světě děje, je o nemovitostech, Pikeu. Copak nečtete noviny?“

Pike přemýšlel o Chalim Vaničovi, Kingových a všech těch chlapech z Ekvádoru. Venku syčela projíždějící auta a plot bzučel. Pike pomyslel na Larkin v domě v Echo Parku, odříznutou od přátel a svého života, protože si muž jménem Chali Vanič přeje její smrt.

„Proč ji chce Vanič zabít?“

„Nemám zdání. Myslel jsem, že to vím – že je to kvůli Ringovým.“

„Jenže Kingovi jsou mrtví.“

„Nevěděl jsem, že jí Vanič bude usilovat o život. Jak jsem to měl vědět?“

„Měl jste jim říct pravdu. Teroristi se Los Angeles ještě nezmocnili, Pitmane – ještě pořád žijeme ve svobodné zemi. Měl jste těm lidem vysvětlit, oč se jedná.“

Zdálo se, že Pitman nechápe, co mu Pike říká. Nakonec zavrtěl hlavou.

„Řekl jsem jim to.“

„Co jste jim řekl?“

„Věděli, že se jedná o Vaniče. Ta dívka ne, ale její otec ano. Přál si, abychom jí to neříkali.“

Pike se nejspíš zatvářil zmateně, protože se Pitman vzápětí dal do vysvětlování.

„Sešli jsme se kvůli tomu, Pikeu: její otec, jeho právníci, naši lidi. Nechtěli jsme si znepřátelit spolupracujícího svědka a museli jsme proto postupovat diskrétně. Barkley řekl, že by to na ni bylo příliš. Radili nám, abychom Vaniče identifikovali až při soudním přelíčení.“

„To vám poradili? Aby jí otec lhal?“

„Ta dívka není vyrovnaná osobnost. Využila by toho, aby na sebe upoutala pozornost.“

Pike i přes ranní teplo pocítil chlad. Připomněl si dívku ze včerejšího večera, tu, která si tak zoufale přála varovat svého otce. Skálopevně na tom trvala.

„Je bláznivá,“ prohlásil Pitman, „ale to už jistě víte sám.“

Pike si znovu začal prohlížet Pitmanův odznak. Pomyslel na svůj vlastní. Vzdal se ho, aby pomohl Wozniakově rodině. Miloval ho a všechno, co představoval, ale Wozniakovu rodinu miloval ještě víc. Rodinyje třeba chránit. Rodiny potřebují někoho, kdo by je měl rád. Tak to Pike cítil.

„Chtěla jen udělat správnou věc,“ prohlásil Pike.

Odsunul zbraň stranou.

„Myslím, že už jsme si řekli všechno.“

Pitman škubl pouty.

„Tak to přeřízněte. Převezte ji k nám, Pikeu. Dokážeme ji ochránit.“

Pike otevřel dveře.

„Jste přivázaný k volantu. Vždyť nedokážete ochránit ani sám sebe.“

Pike vystoupil s klíčky a odznakem.

Pitman si uvědomil, že odchází, a začal sebou za volantem divoce škubat.

„Co to má znamenat? Co chcete dělat?“

Pike hodil Pitmanův odznak do vody.

„Ne, odznak ne! Pikeu…“

Zahodil za ním i klíčky.

„Pikeu!“

Pike bez ohlédnutí odešel.

37

Elvis Cole

Cole se onoho rána cestou za Larkin zastavil v kanceláři, aby si vyzvedl výpis hovorů. Známá z telefonní společnosti mu nafaxovala dvacet šest stránek přijatých hovorů a volaných čísel, z nichž některá se jí podařilo identifikovat, jiná nikoli. Cole měl v úmyslu si postupně jedno po druhém ověřit a Larkin by mu v tom mohla pomoct. Cole ji měl rád. Byla zábavná, chytrá a smála se jeho vtipům. Prostě jeho krevní skupina.

Když vešel dovnitř, ležela na pohovce, dívala se na televizi a na uších měla sluchátka jeho iPodu.

„Jak se můžete koukat na televizi a zároveň poslouchat hudbu?“ zeptal se jí.

Sundala si sluchátka.

„Přestali v roce 1990 skládat pořádnou muziku?“

Jak říkal, byla vtipná.

„Musím vyřídit pár telefonů a pak jsem vás chtěl požádat, jestli byste mi s něčím nepomohla.“

Se zájmem se posadila.

„S čím?“

„S telefonními čísly. Je třeba udělat si jasno v hovorech z mobilů, které přivezl Pike. Musíme postupně ověřit všechna volání, až najdeme někoho, přes koho se dostaneme k Vaničovi. Bude vás to bavit?“

„Ne.“

„Je to jako ty obrázky s propojováním teček. To dokážete.“

Ukázala mu vytrčený prostředník.

Cole si pomyslel, že je skvělá.

Posadil ji ke stolu se seznamem čísel a řekl jí, která patřila Jorgemu, Luisovi a muži, o kterém se domníval, že je Chali Vanič, původně Alexander Meesh. Vysvětlil jí, co má dělat, a pak se s vlastním telefonem posadil na pohovku. Dnes ráno našel v kanceláři zprávu od Marly Hendricksové, v níž ho informovala, že budova 18185 patří Tanner Family Trustu, který rovněž vlastnil několik jiných komerčních nemovitostí v centru Los Angeles, a všechny jsou na prodej. Maria sijako obvykle počínala důkladně. Číslo 18185 zakoupil dr. William Tanner v roce 1968 a do trustu ho převedl v roce 1975. K nemovitosti se nevztahovaly žádné pokuty, přestupky, soudy ani zástavní práva. Trust vedla nejstarší Tannerova dcera, slečna Lizabeth Littleová, bývalá právnička, která dohlížela na prodej majetku. Maria uvedla i její adresu a její tři telefonní čísla.

„Jak vám to jde?“ zeptal se Cole.

Larkin se zabývala čísly.

„Nejde o žádný počty.“

„Vyřídím si teď svoje telefonáty. Nebudu vás rušit.“

Znovu mu ukázala prostředník.

Cole vyťukaljedno z čísel Elizabeth Littleové a uspěl hned napoprvé. Na hlase jí však bylo znát, že má naspěch.

„Jmenuji se Elvis Cole. Jsem soukromý vyšetřovatel a –“

„Jak jste se dostal k mému číslu?“

„Jsem soukromý detektiv, madam. Volám kvůli nemovitosti, která je na prodej. Zastupuji jistého kupce, který by měl zájem.“

Starý trik apelující na chamtivost. Pokaždé zabere.

„O jakou nemovitost se jedná?“

„Skladištní prostory v centru. 18185.“

„Jistě. Ty jsou otcovy. Rušíme trust. Vynasnažím se, abych odpověděla na všechny vaše otázky, ale o podmínkách si stejně budete muset promluvit s naším makléřem.“

Mluvila normálním tónem. Nějako někdo, kdo tam přivezl dvě mrtvoly nebo znal člověka, který to měl na svědomí.

„Rád bych věděl něco o historii té budovy,“ požádal Cole.

„Pracujete pro toho kupce?“

„Přesně tak.“

„Pak byste měl vědět především jednu věc. Zvažujeme nabídky, ale v úvahu připadajíjen kupci, kteří jsou ochotní složit zálohu. Přistoupil by na to váš klient?“

„Zálohu, chápu. Ještě jste tedy budovu neprodali?“

„Jednáme s jedním zájemcem o všech sedmi nemovitostech. Nemyslím si ale, že by to pro vašeho klienta měl být problém, protože předkupní právo už vyprší.“

„Někdo chtěl koupit všech sedm nemovitostí?“

„Pozemky v centru mají úžasný potenciál, protože ceny nemovitostí prudce stoupají. Měl by také váš klient zájem o všech sedm?“

„A jaká by v tom případě byla cena?“

„Nebylo by to drahé.“

„Pár milionů?“

Zasmála se.

„Dvě stě.“

„To mě mohlo napadnout, promiňte.“

„Při takhle velkých nákupech je předkupní právo běžné. Lidi potřebují čas, aby dali dohromady peníze. Někdy se podaří kupní smlouvu uzavřít, jindy ne. Prozatím to na to nevypadá. Jestli to vzdá, prodáme nemovitosti i jednotlivě. Bude-li mít váš klient zájem, je o čem hovořit.“

„Vyřídím mu to. Jak dlouho je předkupní právo platné?“

„V tomto případě čtyři měsíce.“

„Aha. A na kolik přijde čtyřměsíční předkupní právo na skladiště v hodnotě dvou set milionů dolarů?“

„Na šest milionů.“

„Které si necháte, pokud předkupní lhůta vyprší?“

„Ano, jistě. Myslím, že předkupní právo zájemce, o kterém mluvím, vyprší… počkejte, musím se podívat do kalendáře… za čtyři dny. Ne, za tři. Chcete-li to vědět přesně, zavolejte makléři.“

„Dobře, všechno vyřídím. A ještě jedna otázka: Je totožnost zájemce tajná?“

„Ale vůbec ne. Je to Stentorum Real Holdings. Nemám jejich telefon, ale náš makléř vám ho dá. Protože zřejmě nedali dohromady peníze, mohl by se s nimi váš klient nějak výhodně dohodnout. Rádi už bychom to měli za sebou.“

Cole si zapsal do notesu jméno. Stentorum Real Holdings. Ukončil hovor právě v okamžiku, kdy vešel Pike.

Zastavil se ve dveřích a zůstal stát jako socha.

„Ahoj,“ pozdravila dívka.

„Nazdar,“ řekl Cole.

Pike se nehýbal ani nemluvil. Vždycky působil divně, ale teď to bylo ještě horší. Cole by rád věděl, co se mu stalo.

„Mluvil jsi s bráchou?“

Pike vycouval z obýváku a zamířil do koupelny. Divné.

Cole se znovu chopil telefonu a navolil číslo informací.

„Potřebuju telefon a adresu firmy Stentorum Real Holdings, prosím. Je z Los Angeles.“

Larkin vzhlédla.

„Jak jste to řekl?“

„Stentorum Real Holdings.“

„To je jedna ze společností mého táty.“

Počítač mu nahlásil žádané informace. Cole si je zapsal, ale přitom nespouštěl pohled z dívky. Jakmile skončil, šel za ní ke stolu. Položil notes na stůl a natočil ho tak, aby do něho viděla. Stentorum Real Holdings.

„Tohle patří vašemu otci?“

„Přesně vzato i mně. Je to jedna z rodinných společností.“

V koupelně přestala téct voda a za chvíli se objevil Pike. Byl vydrbaný a bez trička, jako by ze sebe potřeboval smýt vše, co se mu přihodilo. Oblékl si nátělník.

„Potřebujeme tě,“ prohlásil Cole.

Počkal, až se k nim Pike připojí.

„Proč?“ zeptal se Pike.

„Larkinin otec vlastní cosi, co se jmenuje Stentorum Real Holdings. Ta společnost se pokouší koupit číslo 18185 a zároveň šest dalších budov od stejného majitele. Před čtyřmi měsíci si na to zajistili předkupní právo, které má za pár dní vypršet.“

Cole hleděl na Pikea a Pike na něho, s nic neříkajícím, prázdným výrazem. Larkin vycítila, že se děje něco nedobrého, ale nechápala co, protože dosud nevěděla to, co oni. Cole nechal na Pikeovi, aby jí řekl, co uzná za vhodné.

„Co to má znamenat? Jste si tím jistý? Chcete říct, že můj táta kupuje ten barák, ve kterém jsme našli ty mrtvoly?“

Pike jí nabídl přes stůl nataženou ruku. Larkin mu vložila prsty do dlaně. Pike je stiskl. Cole už viděl, jak Pike dělá na palcích kliky. Dělal je i na ukazováčcích. Dokázal prsty louskat vlašské ořechy jako mýdlové bubliny, ale teď to bylo něco úplně jiného.

„Držte se mě,“ řekl jí. „Připravte se na to, že to bude ještě horší.“

Před pěti minutami měl Cole pocit, že Larkin vypadá jako dvanáctiletá holčička. Teď vyhlížela jako stoletá stařena. Pohlédla na Colea, pak na Pikea a kývla.

„Tak to spusť. Z obou hlavní,“ vybídl ho Cole.

„Váš otec a Gordon Kline věděli, že Meesh je ve skutečnosti Chali Vanič. Dohodli se s Pitmanem, že vám to neřeknou. Pitman tvrdí, že to nebyl jeho nápad. Podle něj to vymyslel váš táta.“

Cole se díval na její prsty v Pikeově dlani. Zaťala je tak, až jí vystoupily šlachy, ale ve tváři se jí nehnul ani sval.

„Proč to udělali?“

„To nevíme.“

„Měli ti nechutní lidi s mým tátou nějaké kšefty?“

„Teď to tak začíná vypadat. Myslím, že ano.“

Larkin se zaklonila a rozesmála, ale Pikeovy ruky se nepustila.

„Zatím to jsou jen dohady. Budeme si to muset ověřit,“ dodal Cole.

„Vyrůstala jsem v tom! Když vidím obchodní spory, tak je poznám! Žádný obchod neuzavřeli a někdo si nechal zálohu. Vanič zabil Kingovy. Teď jde po mně a po mém –“

Zarazila se, pohlédla na nekonečný seznam telefonních čísel a pak zvedla zrak.

„Byl to můj táta?“

Cole nepochopil, nač se ptá, ale Pike zřejmě ano, a taky jí odpověděl:.

„Já na to přijdu.“

Zbledla v obličeji a v očích se jí zračila bolest, jako by jí někdo ze srdce vyrval poslední zbyteček lásky.

„Nechci, abyste po tom pátral. Nedělejte to, prosím vás. Nic mi o tom už neříkejte.“

Cole si teprve nyní uvědomil, na co se Pikea ptala: Byl její otec tím, kdo Vaničovi prozrazoval, kde ji má hledat?

„Zatím to jsou všechno jen samé dohady,“ prohlásil Cole. „Pojďme si raději zase hrát na detektivy.“

Vstal a vykročil ke dveřím. Pike chvíli váhal, ale potom ho následoval.

38

Larkin Conner Barkleyová

Larkin se dívala, jak Pike odchází. V jednom okamžiku byl zarámován v otevřených dveřích jejich domu v Echo Parku jako fotografie v časopise, zmražen v časoprostoru. Velký muž, ale žádný obr. Spíše průměrné výšky. S rukávy, které mu zakrývaly paže, vypadal naprosto normálně, což její lásku k němu ještě zvyšovalo. Superman neriskoval nic, kdežto průměrný muž riskoval všechno.

Když se před odchodem ještě ohlédl, viděla v jeho očích prázdnotu, lesklá tmavá skla. Pak se dveře zavřely a byla sama.

„Ať se vám to podaří. Zvládněte to, prosím.“

Řekla to prázdnému domu a vzápětí se cítila hloupě a styděla se, že to vyslovila.

Měla teď ještě větší strach, než když stříleli ti chlapi z Ekvádoru. Jestli se jí otec skutečně zřekl, pak je úplně sama, víc sama, než se kdy cítila nebo než by vůbec bylo možné si představit. Larkin měla pocit, jako by jí duše vystoupila z těla, přestože cítila na kůži vzduch a dům byl tak tichý, až se to ticho podobalo hluku. Jako kdyby byla na jednom místě dvakrát, jako kdyby se překrývala, aniž by se ty dvě poloviny spojily docela. Krom strachu necítila nic. Snažila se pocítit ještě něco jiného. Pomyslela si, že by měla být vzteklá nebo rozzlobená, ale jako by se v ní přepnul nějaký spínač a ona byla náhle úplně prázdná.

Šla do koupelny a podívala se na sebe do zrcadla. Chtěla zjistit, zda se jí prázdnota odráží v obličeji stejně jako ji viděla v Pikeově tváři. Nevěděla to jistě. Dívala se na sebe a viděla otce. Měla jeho oči a uši a linii čelisti. Nos a ústa měla po matce.

„Je mi to fuk,“ prohlásila.

Bylo jíjedno, co udělal. Byl to sice její otec, ale když se dokázal se svým tátou vyrovnat Pike, ona to dokáže taky.

Vrátila se ke stolu a začala znovu pracovat na seznamu telefonních čísel a hovorů. Našla si číslo Chaliho Vaniče a pak prošla všech dvacet šest listů popsaných jen po jedné straně. Pokaždé, když objevila jeho číslo, označila ho. Jakmile se dostala na konec posledního listu, vrátila se na začátek a vypsala si čísla, na která volal.

Ta našla na druhém listu dole. Spatřila číslo, které jí bylo povědomé. Poznala ho.

Vanič volal na ústředí jejich společnosti. Barkley Company.

Dívala se na telefonní číslo a pomyslela si, jak bizarní je tenhle prožitek opuštění těla, kdy cítí jenom šum na kůži. Viděla rozmazaně, z čehož usoudila, že pláče, ale nevzdychala a nevzlykala, ani neměla plný nos. Bylo to, jako by plakal někdo jiný, a ona se na to jen dívala ze svého nitra.

Utřela si oči, aby lépe viděla, a pokračovala v práci na seznamu telefonních čísel. Znovu objevila to číslo a pak toho nechala, protože měla pocit, že už to nemá smysl.

Joe a Elvis měli pravdu. Její otec byl s těmi lidmi spolčený, a teď se on i ona dostali do potíží. Vanič se ji pokoušel využít k tomu, aby něco dostal od jejího otce nebo ho za něco potrestal, a ať už se věci měly jakkoli, zatím se mu to nedařilo.

Pikeův otec byl zrůda. Její táta je sviňák. Ale na tom nezáleží, protože i tak ho má ráda.

„Ať se vám to podaří.“

Mluvila sama k sobě.

39

Barkley Company zabírala horní tři patra černě prosklené pevnosti v Century City a měla tolik ozbrojených strážců, kontrolních míst a detektorů kovů, že by to stačilo kterémukoli mezinárodnímu letišti. Pike zavolal Budovi, aby dohodl schůzku, a očekával, že se s Barkleym setkají doma, ale Bud mu řekl, že Conner Barkley bude v kanceláři. Pike Budovi nevysvětlil, proč s ním chce mluvit, udal jen, že je to kvůli Larkin. Bud se uvolil, že setkání zařídí, ale bude muset přijet také, aby Pikea dostal dovnitř.

„Žádný zbraně, Joe,“ nabádal ho. „Nedovolím ti přijít ozbrojený.“

„Jasně,“ odpověděl Pike.

„Přivezeš Larkin?“

„Přivezeš Pitmana?“

„Pitmanovi o tom vůbec nehodlám vykládat. Neřeknu to ani Barkleymu. Sejdeme se dole v hale a já tě prostě vezmu nahoru.“

Bud to položil.

Zaparkovat před Barkleyovou kanceláří bylo hotové dobrodružství. Když Pike s Colem přijeli, zapsali si zříženci jejich jména a strážní si zrcátky prohlédli spodek Coleova vozu.

„Kdybychom odsud potřebovali rychle vypadnout, tak jsme v háji,“ poznamenal Cole.

Pike neměl na vtipkování náladu. Myslel na Larkin. Chtěl si to vyřídit s lidmi, kteří jí ubližují. Neustále viděl vjejích očích bolest z toho, že je uvězněna ve světě plném muk, osamocená s trápením, které nemá s kým sdílet a ze kterého není úniku. Pokaždé, když to na ní uviděl, viděl to i na sobě a přál si za to někoho potrestat. Přál si to tak zoufale, že toužil být jako otec, který by jim to klidně udělal, a oni aby byli na jeho místě. Chtěl, aby si uvědomili, jak dívce ubližují, jak zneužívají svou moc a jak jsou arogantní.

„Jsi ještě zamlklejší než jindy,“ poznamenal Cole.

„Jsem v pořádku.“

Bud na ně čekal v hale se dvěma propustkami pro návštěvníky, které si museli pověsit kolem krku. Žádané údaje už za ně vyplnil.

„Nechceš mi říct, o co jde, než se dostaneme nahoru?“ zeptal se.

„Ne.“

Z Budova chování Pike poznal, že mu Pitman nevolal. Prošli detekčním rámem a nastoupili do zvláštního výtahu, který zastavoval až v horních poschodích.

„Jak je na tom?“ zeptal se Bud cestou nahoru.

„Za moc to nestojí.“

„Hlavně se postarejte o její bezpečí. To je váš úkol. Myslím si, že je toho dost, co nám ti mizerové tají.“

Když se otevřely dveře, zavedl je Bud k recepci, kde za pultem seděla starší kudrnatá blondýna. Poznala Buda a mávla rukou, aby šli dál.

„Někde tady je. Kdyby neseděl v kanceláři, tak se zeptejte. Mají nějaký problém.“

Cole šťouchl do Pikea a zašeptal: „Nějak brzo. Vždyť jsme teprve přijeli.“

Kráčeli za Budem dlouhou chodbou, která se podobala výstavní galerii, pak kolem prázdných prosklených prostor, kde měli být lidé, o nichž Bud hovořil jako o asistentech. Connera Barkleyho našli před jeho kanceláří se skupinkou dobře oblečených mužů a žen. Měli šaty značky Brioni nebo Donna Karan, a jenom Barkley vypadal, jako by právě vylezl z postele. Vlasy mu trčely na všechny strany a oči měl zarudlé a nervózní. Když je viděl přicházet, přivřel je, přejel si rukou po vlasech a zamračil se na Buda.

„Neřekl jste mi, že sem hodláte přivést tyhle lidi.“

Pike ho popadl za krk a tlačil ho zpátky do kanceláře.

Bud nestačil udělat vůbec nic.

„Joe!“

Vypukl chaos jako při minometné palbě, ale Pike si ničeho nevšímal. Šokovaní elegantně oblečení lidé se dali do křiku a Cole komusi řekl, aby držel hubu. Pike přitlačil Barkleyho ke zdi, zatímco Cole s Budem vešli do kanceláře za nimi a zabouchli dveře. Bud se pokusil Pikea od Barkleyho odtrhnout.

„Zešílel jsi? Pusť ho!“

Pike svíral Barkleyův krk. Ne příliš drtivou silou. Jen zlehka.

„Stentorum Real Holdings,“ pronesl.

Barkleyovy oči pluly v růžových loužích.

„Nevím, co chcete,“ vypravil ze sebe sípavě.

Bud chytil Pikea za paži. Cole se postavil vedle nich.

„Nech ho,“ křikl Bud. „Už volají policii! To chceš?“

„Co kdybych mu to řekl já?“ navrhl Cole.

Pike ustoupil. Barkley se chytil za hrdlo, odkašlal si a plivl na podlahu.

„Co to mělo znamenat? Zešílel jste?“

Pike si v duchu položil otázku, zda náhodou není šílený Barkley.

Bud se postavil mezi něj a Barkleyho a zvedl ruce.

„Uklidněte se. Promluvme si v klidu.“

„Stentorum Real Holdings je společnost, kterou vlastní pan Barkley,“ začal vysvětlovat Cole. „Tahle společnost chce koupit budovu, ve které jsme našli mrtvoly Ringových. Mají na ni čtyřměsíční předkupní právo. Právě před touhle budovou narazila Larkin do auta, ve kterém jeli Ringovi a Chali Vanič.“

Barkley si stále ještě mnul krk.

„O čem to mluvíte? Já o ničem takovém nevím. Stentorum mi patří, to ano, ale to, co tu vykládáte, je nesmysl.“

Pike po celou dobu Barkleyho pozoroval. Snažil se něco vyčíst z jeho očí a úst stejně jako z toho, jak si třel krk. Naslouchal zabarveníjeho hlasu, sledoval, jak stoupá a klesá, a přitom se díval na jeho těkající oči a nervózní pohyby rukou. Došel k závěru, že mluví pravdu.

„Věděl jste o tom, že Alexander Meesh je výmysl?“

Barkley zrudl. Odvrátil pohled, ale Pike poznal, že se za to stydí.

„Mysleli jsme si, že to tak bude nejlepší.“

Bud ho popadl za paži.

„Věděl jste o Vaničovi? Proboha, Connere.“

„A co ta budova?“ chtěl vědět Cole. „Mluvil jsem se ženou, která má ten trust na starosti. Má se Stentorum Real Holding smlouvu o předkupním právu.“

„Já se o tyhle věci nestarám. Na to mám lidi.“

„Rlinea,“ dodal Pike.

Barkley si uhladil rukama vlasy, aby mu nepadaly do obličeje.

„Gordon zmizel. Je pryč. Ukážu vám…“

Vedl je chodbou až na druhý konec budovy, kde byla kancelář Gordona Klinea. Pike pochopil, proč byla Barkleyova strana poschodí prázdná. Všichni byli na druhém konci chodby, prohlíželi jeho papíry a soubory v jeho počítači i v počítačích jeho asistentů.

„Myslíme si, že zmizel včera večer,“ vysvětloval Barkley. „Některý věci chybí…“

„Peníze?“ zeptal se Bud.

„Myslíme si to. Ano, peníze. Jsou tam nesrovnalosti. Bydlel tady. Přestěhoval se sem, když začala ta záležitost s Vaničem. Tvrdil, že se bojí.“

Cole šel ke Klineovu psacímu stolu, u kterého se skupinka lidí zabývala jeho počítačem.

„Mohl použít Stentorum, aby si koupil nemovitost, aniž byste o tom věděl?“

„To samozřejmě mohl. Měl k těmhle věcem pověření. Důvěřoval jsem mu.“

„Kdo má jeho telefonní deník?“ zeptal se Cole nahlas všech přítomných. „Musíte mít přece záznam o jeho hovorech. Kontroluje to někdo?“

Dvě ženy, které seděly vedle sebe na pohovce, nevěděly, zda mají odpovědět, ale Cole přišel s panem Barkleym, a tak starší z nich nakonec zvedla ruku.

„My ho máme.“

„Začněte tak před měsícem, jejedno, kterým dnem,“ přikázal jim Cole. „Je v tom i jeho mobil a soukromá linka?“

„Ano, pane.“

Vedoucí pracovníci od jisté úrovně dostávají často jako jednu z výhod zdarma telefon. Firma rovněž platí jejich účty za předpokladu, že vedou po telefonu důležitá obchodní jednání.

Žena listovala stránkami, dokud nenašla správné datum, a Cole pak projel stránku prstem. Pak otočil list a projel ještě další.

„Je tady stejné číslo, jaké jsme našli v Luisově telefonu. Vaničovo.“

Pike přistoupil k Barkleymu a tiše se otázal:

„Byl to Kline, kdo přišel s nápadem, abyste Larkin zatajili, že jde o Vaniče?“

Barkley přikývl, a teprve potom si uvědomil, proč se ho na to Pike ptal.

„Informoval Gordon Kline Vaniče, kde ji najde?“

Bud najednou vypadal stejně zničeně jako Barkley.

„Ten parchant! Pravděpodobně se snažil získat čas. Možná to sváděl na vás a tvrdil, že obchodní jednání zdržujete vy.“

Barkley se náhle otočil a pozvracel se. Většina lidí v místnosti se na něj jen podívala a vzápětí odvrátili zrak, jen jediný člověk mu přispěchal na pomoc. Dobře oblečený mladík s brýlemi šel k baru a vrátil se s ubrouskem.

„Promiňte,“ vydechl Barkley.

Pike si pomyslel, že cítí skutečnou lítost, a měl s ním soucit.

„Vanič investoval u Kingových sto dvacet milionů dolarů, šedesát od jednoho drogového kartelu z Ekvádoru a šedesát z jiných zdrojů. Tím myslím teroristy, Connere. Je pravděpodobné, že Kingovi si dohodli kšeft a mysleli si, že si k vám přijdou vypůjčit.“

„Nikdo za mnou s ničím takovým nepřišel. Nic o tom nevím.“

„Obrátili se na vaši společnosti a tou byl Kline.“

„Potřebovali na nákup dvě stě milionů,“ dokončil za Pikea Cole. „Kline si pravděpodobně myslel, že by vám mohl ty peníze ukrást nebo využít reputace vaší společnosti, aby dal dohromady, kolik potřeboval, ale nikoli jako investor u Ringových. Potřeboval koupit ty nemovitosti prostřednictvím vaší firmy, aby mohl skrývat, co dělá. Takže od Ringových dostal sto dvacet, ale zbytek se mu sehnat nedařilo. Možná se Vanič začal bát, protože to trvalo dlouho, a chtěl peníze zpátky. Rline to zdržení pravděpodobně sváděl na vás.“

Barkley ho poslouchal s výrazem psa, který čeká na kopanec. Poslouchali i všichni ostatní.

Barkley si otřel ústa.

„Mí právníci mi radili, abych zavolal policii a bankovní komisi. Měl jsem kvůli tomu zavolat agentu Pitmanovi. Měli jsme dostat nějaké soudní revizory účtů.“

„Teď máte ještě větší problém, než s tím, co vám Rline sebral,“ ozval se Pike. „Vanič chce svoje prachy.“

Rdyž si Barkley uvědomil, co to znamená, zhluboka se nadechl a znovu zrudl.

„Je Larkin v pořádku?“

„Má se dobře.“

„Ví, že…“

Zaváhal, ale pak to dopověděl.

„Ví, že jsem jí lhal?“

„Ano ví.“

„Chci ji vidět. Chci jet za ní. Hned teď.“

Pike pohlédl na Colea a Cole přikývl.

„Odvezeme vás tam.“

40

Pike jel s Budem a dívčiným otcem. Cole jel za nimi sám. Řídil Bud, Pike seděl vedle něj a Conner vzadu. Pike seznámil Buda se vším, co se dozvěděl od Chena o totožnosti mužů z Ekvádoru a jejich možném spojení s pouličním gangem Mara Salvatrucha neboli MS-13. Bud pak zavolal kamarádovi z oddělení, které se u policie specializovalo na činnost gangů, a zeptal se ho, zda má na seznamu losangeleské party MS-13 někoho, kdo se jmenuje Carlos. Skončil hovor a jeli dál, aniž by spolu promluvili.

Jízda s Budem za volantem vyvolávala vzpomínky, které Pike ani trochu nevítal, protože ho navracely do časů, které měl už dávno za sebou. Raději poslouchal Connera Barkleyho, aby na tu dobu nemusel vzpomínat. Barkley strávil většinu jízdy telefonováním. Nervózně sípavým hlasem dával instrukce svým manažerům a právníkům.

„Už je to dávno, policisto Pikeu,“ pronesl náhle Bud.

Pike na něj pohlédl a věděl, že Bud to cítí stejně – důvěrnost, jaká panovala ve voze, když řešili trestné činy a zabývali se nejrůznějšími syčáky. Zdálo se, že na rozdíl od Pikea na to Bud vzpomíná rád. Pike ukázal dopředu.

„Tady odbočíme.“

Vedl Buda klikatými ulicemi k domku. Lexus dosud stál na příjezdové cestě. Cole zaparkoval vedle.

Conner Barkley konečně zaklapl telefon a naklonil se kupředu, aby si prohlédl dům.

„Tak tady teda je? Musí to tu pořádně nesnášet.“

Pike bez odpovědi vystoupil, počkal až Cole také vyklouzne z auta, a šel k domu. Vyskočil na verandu a jednou silně klepl na dveře, aby o sobě dal vědět.

„To jsem já.“

Současně strčil do zámku klíč a hned poznal, že není zamčeno. Otevřel dveře.

„Larkin!“

Cole, Bud a Barkley vstoupili na verandu a Pike zavolal znovu:

„Larkin!“

„Larkin, jsi tam?“ zeptal se Barkley.

Pike se podíval na Colea, který zamířil do kuchyně, zatímco Pike šel zkontrolovat její pokoj a do koupelnu. Všechny věci byly nedotčené, nic nechybělo, žádné známky zápasu – bylo to stejné jako ten večer přede dvěma dny. Larkin odešla.

Barkley si založil ruce v bok a mračil se.

„Říkali jste, že tady bude.“

Pike už mířil ke dveřím, když se zvenčí ozval mladý hlas…

„Hej, brácho! Brácho!“

Na předním trávníku stál Adam, bosý a zpocený z auta. Stínil si oči před sluncem, ale Pike poznal, že něco viděl, a už teď mu bylo jasné, že to nebude nic dobrého.

„Je všechno v pořádku? Mona taky?“

„Není tady. Neviděl jsi, kam šla?“

Cole, Bud a Barkley rovněž vyšli ven a seskupili se na verandě za Pikem.

„Pryč s nějakýma kočkama. Nebyl to zase ten chlap, co ji otravuje?“ zajímal se Adam.

„Jaký chlap? O čem to mluví?“ divil se Barkley.

Pike seskočil z verandy. Bud a Cole se vydali za ním. Mléčná obloha Pikea oslepovala, přestože měl sluneční brýle.

„Někdo ji odvezl?“ zeptal se Pike.

„Zdálo se, že proti tomu nic nemá. Jinak bychom něco udělali.“

Cole chtěl chlapce uklidnit.

„Neudělal jsi nic špatnýho. Řekni, jak to bylo.“

„Stáli jsme tady. Nekřičela ani nevypadala, jako že něco není v pořádku. Nasedli do auta a odjeli.“

„Jak je to dlouho?“

„Asi tak půl hodiny, víc to nebude.“

Bud k němu přistoupil a i ve svém pěkném obleku vypadal jako policejní pochůzkář. Pike viděl, že je nervózní. Bílý vzduch byl po Larkinině zmizení nabitý elektřinou.

„Viděl jsi dobře ty lidi a jejich auto? A co ten tvůj kámoš?“

„To je můj bratranec Garo. Jo, viděli jsme je oba. Pár latinskejch koček a bílej chlap. Měli báječnej auťák. Nebyl sice přesně podle mýho gusta, ale byl to takovej ten prostornej americkej auťák s nízko položenejma sedadlama.“

„S nízkou karoserií?“

„Jo, přesně tak. Nevím, co to bylo za značku, ale byl úžasnej. Černej jako noc, samej chrom…“

„Číslo si nepamatuješ?“

„Bohužel.“

Bud šel za Garem a Pike rozložil fotografii Chaliho Vaniče z Interpolu. Adam přikývl.

„Jo, to je von. To je ten, co za ní furt běhá?“ Cole vydal tichý syčivý zvuk

„Proboha, jak ji našel? Jak mohl na to přijít, že je tady?“

Pike měl pocit, že naprosto selhal. Napadl ho ten taneční klub. Nejspíš ji tam přece jen někdo poznal, a jemu to uniklo.

„Tak co, ví kde je nebo to neví?“ zavolal Barkley z verandy. „Můžete mi to někdo říct?“

Pike pohlédl na domek, který sdílel s Larkin Barkleyovou, a pak došel doprostřed ulice. Udělal to bez přemýšlení, aniž by pořádně věděl proč. Na konci bloku určitě nebude stát černé auto s nízkým podvozkem a v asfaltu nebudou žádné stopy po pneumatikách, ale možná právě proto tam šel. Něco v hloubi jeho DNA ho hnalo kupředu. Cosi primitivního ho nutilo k lovu.

Pike zavřel oči. Pět dní se mu ji dařilo chránit, a teď ji ztratil. Larkin Conner Barkleyová byla pryč.

Ucítil dotek na zádech.

Otevřel oči a spatřil Colea.

„Najdeme ji.“

Pike se mu díval do očí a za útěchou na povrchu viděl černočernou tmu. Dvě malá odražená světýlka, oči Joea Pikea.

Jeho mobilní telefon se rozdrnčel. Pike se podíval na číslo, ale nic mu neříkalo. Přesto hovor přijal. Načasování bylo tak proklatě dokonalé, že to nemohl být nikdo jiný.

„Pike.“

„Chci peníze.“

Pike znovu zaslechl slabý akcent. Chali Vanič.

41

Pike se pokoušel mluvit klidně, přestože se mu srdce šíleně rozbušilo. Nechtěl, aby Chali Vanič poznal, že má strach.

„Je naživu a v pořádku?“

„Na chvíli ano. Pak uvidíme. S kým vlastně mluvím?“

Pike naznačil Coleovi, že mluví s Vaničem, a pak se s mobilem v ruce rozběhl k domu. Potřeboval ticho, aby Vaniče jasně slyšel, a tužku, aby si mohl dělat poznámky. Zmatek a chyby byji mohly zabít stejně rychle jako panika.

„Dejte mi ji k telefonu,“ přikázal Pike.

Jakmile byl uvnitř, šel rovnou k papírům a propiskám rozházeným po jídelním stole.

Vaničův hlas zněl uraženě.

„Je v pořádku. Zabiju ji ale, pokud nedostanu peníze.“

„Položím to, pokud se neujistím, že je naživu.“

Cole a Barkley za ním přišli dovnitř. Barkley toho slyšel dost, aby pochopil, co se děje. Hrnul se dopředu, jako by se chtěl dostat k telefonu.

„Týká se to Larkin? Je mrtvá?“

Pike mu naznačil, aby zmlkl, a Cole mu dlaní zakryl ústa. Barkley se pokoušel osvobodit, ale Cole mu cosi pošeptal do ucha a Barkley se uklidnil.

„Dejte mi ji k telefonu, Vaniči. Buď mi ji dáte, nebo ten telefonát ukončíme.“

Pike se soustředil na hovor. Zakryl si volné ucho a naslouchal zvukům v pozadí, které by mohly napovědět něco o tom, kde se Vanič nachází. Pak se ozvala Larkin a zdála se v pořádku.

„Joe?“

„Přijdu si pro vás.“

„Jsem –“

Pike zaslechl úder, jako by telefon upadl na podlahu. Larkin vykřikla cosi, čemu Pike nerozuměl, a pak začala ječet, ale brzy přestala. U telefonu byl znovu Vanič.

„Jste rád, že je naživu? Stačí vám to?“

Pike váhal. Udržet klidný hlas bylo teď pro něj obtížnější. Pokývl, aby Cole a Barkley věděli, že je živá.

„Ano. Ale budeme se spolu bavit jen do té doby, dokud bude naživu.“

„Co jste vlastně zač?“

„Její tělesný strážce.“

„Dejte mi jejího tátu.“

„Budete mluvit jen se mnou. Všechno půjde přese mě.“

„Jak chcete. Její táta převede ty peníze a pak ji pustím. Teď vám nadiktuju číslo účtu a přístupové kódy.“

„Počkejte – poslyšte – ty peníze vzal Kline. Převedl je někam do zahraničí. Nevíme, kde je.“

„To není můj problém.“

Venkovní dveře se otevřely a dovnitř vpadl Bud. Cole mu okamžitě naznačil, aby byl zticha. Bud přikývl, ale šel ke stolu a začal tam něco psát na list papíru.

Pike to všechno sledoval, ale dál hovořil s Vaničem.

„Kingovi vám přece museli říct, co se stalo, než jste je zabil. Tohle byla Klineova záležitost. Barkley s tím nemá nic společného.“

„Něco vám řeknu. Ty peníze nejsou moje. Svěřili mi je nebezpeční lidi a očekávají, že je vrátím. Je jim jedno, odkud je vezmu.“

Vanič se dopustil chyby. Mluvení vždycky přináší problémy a Vanič toho řekl už moc. Pokoušel se přesvědčovat, což znamenalo, že se necítí na rozkazování. Pitman se ve všem mýlil, ale Pike také – Vanič a jeho zabijáci nikdy nechtěli dívku zabít, chtěli ji jen unést a použít jako páku. Lidé, kteří mu svěřili peníze, je chtěli zpátky, a Vanič se snažil zachránit si život. Jeho strach může využít k tomu, aby pro Larkin získal čas nebo dohnal Vaniče k další chybě.

„Co kdybychom vám pomohli v hledání Klinea? Mohli bychom pracovat společně.“

Vanič se zasmál.

„To bychom sice mohli, ale oslabilo by to moji pozici. Myslím, že tedjsem hodně silný.“

Bud přidržel list papíru tak, aby si Pike mohl přečíst, co napsal. ZAVOLALA MU. Z TELEFONU OD SOUSEDŮ.

Seznam telefonních čísel dosud ležel na stole. Larkin zjistila, že si Vanič a Kline telefonovali, a tak mu jednoduše zavolala. Pike pokynul Budovi hlavou k dívčinu otci, aby mu také ukázal, co napsal.

„Proč vám volala, Vaniči?“

Pike si byl jistý, že to už ví.

„Chtěla pomoct svému otci, a přitom pomohla mně. Tyhle mladý holky jsou hloupý, co?“

Pike se díval na Connera Barkleyho. Vypadal zmateně.

„Řekněte to jejímu tatíkovi,“ pokračoval Vanič. „Nebyl by rád, kdyby přišel o takovou dceru.“

Cole šel ke stolu a také tam cosi napsal. SEJDI SE S NÍM.

Pike přikývl.

„Máji rád, Vaniči. Přímo ji zbožňuje. Myslím, že se dohodneme…“

Budův telefon začal zvonit, ale Bud se stačil rychle otočit a zakrýt ho dlaní. Pike pokračoval v hovoru s Vaničem.

„Pojďme se sejít a říct si, jak to uděláme s tím převodem. Řekněte kde.“

Vanič se zasmál.

„Přinesete peníze v hotovosti? Kolik na to budete potřebovat náklaďáků? Nechte toho. Ať prostě převede ty prachy. Jakmile zjistím, že to udělal, propustím ji. My dva se nikdy nesejdeme, kamaráde.“

„Není hloupý, Vaniči. Peníze nikam nepřevede, dokud nebude mít svou dceru.“

„Pak nikdo z nás nebude mít to, co chce, a budeme oba smutný.“

Pike chtěl získat co nejvíc času. Jestli se s ním Vanič nebude chtít sejít, budou ho muset hledat.

„Promluvím s ním. Musím ho sehnat, ale řeknu mu to. Chce ji živou a zdravou zpátky.“

„Tak si teď zapište ty čísla…“

Vanič začal diktovat řadu čísel, ale Pike ho zarazil.

„Nevím, jak dlouho mi to bude trvat…“

„Zapište si ty čísla a pak mi je přečtěte.“

Pike si je zapsal a zopakoval mu je. Číslo bankovního účtu a přístupový kód.

„Správně,“ souhlasil Vanič. „Zapsal jste si je dobře.

Buď budu mít ty peníze na kontě za dvě hodiny, nebo jí uříznu ruku.“

„Vaniči…“ vyhrkl Pike.

„A za dalších třicet minut jí uříznu hlavu. Už není třeba, abychom si museli znovu volat.“

Pak bylo ticho. Položil to.

Pike svíral telefon a poslouchal ticho. Cole a Conner Barkley ho pozorovali. Bud někde vzadu telefonoval a něco si zapisoval. Pike konečně odložil telefon.

„Larkin je naživu, ale on se s námi setkat nemíní. Ví přesně, co chce.“

„Co?“ zeptal se Barkley.

„Sto dvacet milionů. Máme na to dvě hodiny.“

„Já je ale nevzal. Vůbec nic o nich nevím.“

Barkley klesl na pohovku a tiskl si dlaně na oči. Jeho obličej se zkrabatil v bezmocný škleb.

„Opravdu mu sama zavolala? Skutečně se mu sama takhle vydala?“

„Udělala to pro vás. Pravděpodobně si myslela, že bude možné se s ním nějak dohodnout nebo ho přesvědčí, aby vás nezabíjel.“

Barkley se na pohovce posadil a náhle působil rozhodným dojmem.

„Tak dobře, zaplatím mu. Takovou částku sice nemůžu přesunout do dvou hodin, ale ty prachy mu dám. Zavolejte mu.“

„Pouhé peníze to nevyřeší.“

„Zaplatit mu není chytrý tah, pane Barkley,“ prohlásil Cole. „Jakmile bude mít peníze, stejně ji zabije.“

„Chce peníze a já je mám – co jiného můžeme dělat?“

„Najít ho.“

Bud dotelefonoval a připojil se k nim.

„Něco mám – o MS-13. Podle záznamů jsou u nich dva veteranos, kteří se jmenujou Carlos – jeden sedí ve vězení, ale druhý už léta dováží drogy z Jižní Ameriky.“

„To vypadá na našeho chlápka,“ poznamenal Cole.

„A teď ta horší zpráva. Ten Carlos Maroto je členem Mary a žije uprostřed čtvrti, kterou tenhle gang kontroluje. Najít ho nebude snadné, a ještě obtížnější bude přimět ho ke spolupráci.“

Pike věděl, že Bud má pravdu. Kdyby měli dostatek času, dokázali by ho najít, ale času bylo málo a najít člena gangu v jeho vlastním teritoriu bude obtížné. Ke gangu patří celé rodiny v té čtvrti. Nikdo nebude spolupracovat a rychle se rozkřikne, koho hledají. Ve světě, ve kterém hrdost a rodina jsou nade všechno, budou příslušníci gangu zapírat a nic na kamaráda neprozradí. A už vůbec ne třem Anglosasům zvenčí.

Rychlost je život.

„Potřebujeme ho získat ke spolupráci,“ řekl Pike.

„Jo, ale jak to udělat?“

„Mohl by být ochotný, kdybychom požádali správného člověka.“

Cole zvedl obočí, když si uvědomil, koho má Pike na mysli.

„Frank Garcia. Ten by to dokázal.“

„Frank Garcia?“ zopakoval tázavě Bud.

Pike pohlédl na hodinky.

„Jdeme na to. Zavolám mu z auta.“

Cole s Budem zamířili ke dveřím. Pike se chtěl vydat za nimi, ale zůstal stát a otočil se k Barkleymu.

„Zavolám vám, až budeme něco vědět.“

„Jedu s vámi,“ prohlásil Barkley.

„Pane Barkley, je to…“

Barkley zrudl.

„Je to má dcera a chci u toho být. To se od tátů očekává.“

Pike si na okamžik pomyslel, že se ho Barkley chystá uhodit. Koutky úst se mu zkroutily.

„Až po vás, pane,“ řekl mu.

Pak za ním vyšel ze dveří.

42

Podle instrukcí vjeli do úzké ulice na hranici mezi Boyle Heights a City Terrace, nedaleko od Pomona Freeway ve východní části Los Angeles. Po obou stranách ulice stály omítnuté domy s plochými střechami jako stejné krabice na boty, oddělené úzkými příjezdovými cestami, jimiž mohl projet jediný automobil. Většina dvorků měla velikost poštovní známky. U chodníků stály americké vozy a na příjezdových cestách se válela opuštěná jízdní kola a hračky. Na některých dvorech byly vidět nafukovací bazény, přes velké vedro vypuštěné a bez života.

Bud zvolna řídil hummer ulicí, Pike seděl vedle něho a Cole s Barkleym vzadu.

Conner Barkley se naklonil kupředu, aby lépe viděl.

„Kde to jsme?“

„V Boyle Heights,“ odpověděl Bud. „Měl byste to tady koupit a postavit tady nějaký podělaný obchodní centrum.“

Pike věděl, že je Barkley nervózní, ale nervózní byl i Bud.

„Vidíte ho někde?“ zeptal se Bud. „Já ne.“

„Přijede. Řekl, že máme čekat v autě, dokud nepřijede.“

„Já mezi ty pitomý pankáče nevystoupím, ať už tady bude nebo ne.“

Když se dostali k udané adrese, šlápl Bud na brzdu a pomalu zastavil před domkem, který byl úplně stejný jako ostatní až na to, že na příjezdové cestě ležel člun a na střeše vlála americká vlajka. K vlajce byla připíchnutá žlutá stužka a jak vlajka, tak stuha tady už byly tak dlouho, že byly vybělené sluncem. Mnohé domy, kolem nichž projížděli, byly ozdobené podobnými stužkami.

V zaparkovaných autech seděli a na ulici ve skupinkách postávali tvrdě vypadající mladíci, kterým vedro zjevně nevadilo. Většina jich na sobě měla bílá trička a pydovité džíny, že by se v nich dala skrýt mikrovlnná trouba, a navíc byli hustě potetovaní. Sledovali hummer se zkoumavou lhostejností.

Bud poznal příslušnost ke gangu podle tetování

„Podívejte se na ty chlapy – Florencia 13, Latin Kings, Sureňos, 18th Street a Mara. Zabíjejí se mezi sebou na potkání. Navzájem se nenávidí“

„Jsou to členové gangů?“ zeptal se Barkley.

„Představte si, že se koukáte na televizi, a budete se cítit líp,“ poradil mu Cole.

„Frank,“ ozval se Pike.

Na vzdáleném konci ulice se objevil černý lincoln a mířil k nim. Jeho příjezd vybudil hochy z gangu, takže vystoupili z aut a natahovali krk, aby se podívali. Barkley zaznamenal jejich reakci a znovu se naklonil kupředu.

„Je to šéf té bandy?“

Cole se zasmál.

Také Pike si pomyslel, že to bylo vtipné. Napadlo ho, že jestli to přežije, řekne to Frankovi, aby se tomu taky mohl zasmát.

„Je to kuchař,“ odpověděl Pike.

Bud se na něho usmál. Když si uvědomil, že Pike už víc neřekne, naklonil se k Barkleymu, aby mu to vysvětlil.

„Máte rád mexickou kuchyni? Domácí? Vím, že máte kuchaře, ale třeba už je pozdě a vy byste si rád dal něco rychlého. Máte pro takový případ v domě tortily?“

„No, asi jo.“

„Monsterito?“

„To ano, ty mám rád.“

Pike si pomyslel, že to je báječné téma.

Bud se sklonil, aby viděl na Frankovu limuzínu.

„Vy a každý jiný. Já taky. Kresbička na balíčku, mexikánskej chlap s hustým knírem? To je pan Garcia před čtyřiceti lety. Než začal dělat tortilly pro svoji tetu. Dělal je v její kuchyni, rodinný recept. Proměnil tortilly v říši pochoutek…“

Bud pohlédl na Pikea, ale Pike ho ignoroval.

„Pět nebo šest set milionů,“ dodal Cole.

Pike by byl rád, kdyby už všichni zmlkli, ale Bud se znovu otočil k Barkleymu.

„Nic takovýho, jako míváte vy, ale taky nic, nad čím byste mohl ohrnovat nos. Důležité je, že nikdy nezapomněl, odkud to má. Zaplatil lidem spoustu účtů za doktory. Platí mladým vzdělání. Ty peníze vrací. Podporuje léta rodiny, kterým sedí tátové ve vězení – a jen tak mimochodem, některé z nich jsem tam dostal já. Ty kluci pro něj udělají cokoli. Je teď bohatý a starý, ale všichni vědí, že býval jedním z nich a že se k nim neotočil zády, když se vypracoval.“

Frankova limuzína zastavila předkem těsně u nosu hummera. Přední dveře se otevřely a vyskočili z nich dva dobře oblečení mladíci, z nichž jeden byl jeho tělesný strážce a druhý asistent. Pike je oba znal ze svých návštěv ve Frankově domě.

„Jak jste se s ním seznámil, Pikeu?“ chtěl vědět Barkley.

„Joe se málem oženil s jeho dcerou,“ odpověděl za něho Bud.

Pike otevřel dveře a vystoupil, aby nemusel poslouchat Budovo vyprávění. S Garciovými se seznámil, když byl ještě mladým pochůzkářem a jeho partnerem Abel Wozniak. Teprve mnoho let po vraždě Karen Garciové vypátral s Colem jejího vraha.

Pike čekal, až Frank vystoupí z auta. Frank Garcia vypadal jako stoletý stařec. Obličej měl tak opálený, že byl tmavý jako kůže starého sedla a šupinatý jako stromová kůra. Vlasy měl prokvetlé stříbrem. Byl už chatrného zdraví a po nekonečných místnostech jeho obrovského sídla v Hancock Parku ho vozili v kolečkovém křesle, ale pokud ho někdo podpíral, krátkou vzdálenost ujít dokázal. Když mu tělesný strážce začal rozkládat invalidní vozík, pokynul mu Frank, aby toho nechal. Chtěl chodit.

Když spatřil Pikea, potěšeně se rozzářil a sevřel mu paži.

„Nazdar kamaráde.“

Pike ho objal a pak ustoupil.

„Carlos je uvnitř?“

„Abbot mluvil s lidma, který to dokážou zařídit. Neví, proč je tady. Myslel jsem si, že to tak bude lepší. Toho Vaniče tak nemůže nikdo varovat.“

Frank Garcia byl ostrý stařík a stejně tak i jeho právník a pravá ruka Abbot Montoya. Vyrůstali spolu a Montoya byl jako Frankův mladší bratr. Bývali společně v gangu White Fence a společně se i vypracovali.

Tělesný strážce s řidičem vzali starého muže pod paží a všichni čtyři se Frankovým tempem vydali na cestu. Venkovní dveře se téměř okamžitě otevřely a objevil se v nich statný, asi pětačtyřicetiletý muž. Nebyl vysoký, ale robustní, s hrudí vzpěrače a tenkýma nohama. Kulatý obličej měl tak poďobaný od neštovic, že připomínal ananas. Paže měl plné tetování gangu a jizev. Prohlédl si zkoumavě Pikea, pak se podíval na starého pána a otevřel dveře dokořán.

„Buďte vítán v mým domě, pane. Jsem Aido Saenz. Moje máma Lupe Benítezová si vzala bratrance manželky pana Montoyi Hectora Guerrera.“

Frank mu vřele potřásl rukou.

„Díky za vaši laskavost, pane Saenzi. Je to pro mě čest.“

Pike vešel za Frankem do malého obývacího pokoje, dost podobného tomu, jaký měli v Echo Parku. Byl zařízen značně opotřebovaným nábytkem, ale čistý a uklizený. Byl to rodinný domov s fotografiemi dětí i dospělých, rozvěšených na stěně kolem krucifixu. Na snímcích byly děti různého věku a také mladík v uniformě námořní pěchoty.

Pike zde včetně Aida Saenze napočítal šest mužů, dva v jídelně a čtyři v obýváku. Všechny pohledy se okamžitě zaměřily na Pikea a dva z přítomných vypadali nervózní. Saenz netrpělivě pokynul mužům vjídelně.

„Židli. Rychle.“

Jeden z nich přinesl z jídelny Frankovi židli.

„Posaďte se, prosím. Kvůli mně nemusíte stát. Dovolte, abych se představil – Frank Garcia. A teď bych vám rád představil kamaráda…“

Frank mávl na Pikea, aby přistoupil blíž, a uchopil ho za paži. Pikea pokaždé překvapilo, jakou má starý pán silu. Ruka jako dravci spár.

„Když jsem přišel o dceru, když ji zavraždili, tenhle muž našel to zvíře, který to udělalo. Mám ho rád. Jako by byl mým synem. Kdo pomůže jemu, pomůže mně. Chci, abyste to všichni věděli. Takže můžeme si teď promluvit s panem Marotem?“

Saenz ukázal na jednoho z mužů vjídelně. Byl vcelku mladý, něco přes třicet, a vyzařovalo z něho napětí, jako by měl těsně před popravou. Mocní lidé mu nařídili, aby přišel. Lidé, kteří by ho dokázali bez váhání připravit o život. Všichni přítomní ho pozorovali.

„Carlos Maroto z gangu Mara Salvatrucha?“

Marotovy oči těkaly po místnosti. Bál se, ale Pike viděl, že přemýšlí. Bylo mu řečeno, aby sem přišel, a tak je tady, ale je připraven bojovat, kdyby se ukázalo, že je to nutné.

„Ano, to jsem já.“

Frank znovu sevřel Pikeovu paži.

„Tenhle muž, kterého chovám v srdci, se vás chce na něco zeptat. Tady, před vámi přede všemi. Než to ale učiní, měli byste vědět, že se jedná o citlivé záležitosti a že se může jednat o dlouhodobé dohody mezi jednotlivci a skupinami, kterých se to týká. Na věci, na které se budeme ptát, se neptá snadno.“

Starý muž pustil Pikeovu paži a pokynul mu.

„Ptej se.“

Pike pohlédl na Marota.

„Kde bych našel Chaliho Vaniče?“

Maroto přimhouřil oči, aby ukázal, že je tvrdý chlap. Pak pomalu zavrtěl hlavou.

„Nemám nejmenší tušení. Kdo to jako má být?“

Pikea napadlo, že Maroto opravdu nemusí znát Vaniče pod jeho pravým jménem. Vytáhl list s Vaničovou fotografií a ukázal mu ji. Maroto si ji od něj nevzal, z čehož Pike usoudil, že ho poznává.

„Vaše parta obchoduje s Estebanem Baronem. Barone vás požádal, abyste se o něj a o pár chlapů z Ekvádoru postarali. Pomáháte kamarádovi. Chápu.“

„Tak mu odpověz, kámo,“ vybídl ho Saenz. „Nikdo tady nestojí před soudem.“

Maroto byl rozzlobený.

„O co tady jde? Proč někdo strká nos do cizejch věcí?“

„Chci, abyste mi ho vydal,“ prohlásil Pike.

Maroto se odvrátil od Pikea a rozhlédl se po ostatních.

„Co je tady ten vůbec zač? Nic o něm nevíme. Jedině to, že je polda.“

Aido Saenz si založil mohutné paže na prsou a Pike viděl, že se snaží zachovat klid. Když potom promluvil, zněl jeho hlas jako hrom.

„Jseš tady jako můj host. Jednám s tebou uctivě, ale neurážej v mém domě pana Garciu.“

„Neměl jsem v úmyslu chovat se k panu Garciovi neuctivě, ale má parta obchoduje s Estebanem Baronem. Jedná se o dlouhodobý a výnosný kšefty. Požádal nás o laskavost a my mu vyhověli. Co jinýho vám na to mám asi říct?“

„Chali Vanič je možná Baroneův kamarád, ale to není to jediné, čím je,“ prohlásil Pike.

Podal Saenzovi zprávu z Interpolu.

„Přečtete si, co stojí dole.“

Pike se díval, jak si to Saenz čte a jak se mračí.

„Co to znamená? Seznam hledaných teroristů? Co z toho jako plyne?“

Frank znovu sevřel Pikeovu paži a vytáhl se na nohy.

„Co z toho vyplývá? Že je můj nepřítel. Živí lidi, kteří nás všechny chtějí pozabíjet, a vyzbrojuje šílence. Právě teď, kdy jsme v tomhle domě, je nejen v Los Angeles, ale na našem teritoriu! A já toho šmejda chci!“

Saenz stál bez hnutí, jen rozložitá hruď se mu zvedala a klesala. Obličej se mu zvrásnil jako vrstvy břidlice a ve tváři mu škubalo. Podal papír nejbližšímu muži a obrátil se k Marotovi.

Maroto zbledl a vrtěl hlavou.

„Barone řek, že mu máme pomoct, tak jsme mu pomohli. Myslíš si snad, že jsme o něčem takovým věděli? Myslíš si, že nám řek, tadyhle je můj kámoš terorista?“

Muž, který dostal zprávu z Interpolu, ji podal sousedovi a ten zase dalšímu. Pike si připomněl vlajku a žlutou stužku tam venku. Saenz hleděl na fotografii mladého příslušníka námořní pěchoty a Pike pochopil, že Frank Garcia udělal dobře, když zvolil právě tento dům.

Saenz si odkašlal a pak se obrátil na Franka:

„Dejte nám chvíli, prosím. Neberte to jako neúctu, potřebujem jen chvilinku.“

Tělesný strážce a řidič pomohli Frankovi vstát a Pike vyšel ven za nimi. Ještě neušli ani půl cesty k autům, když je Saenz dohonil. Liž věděli, kde hledat Vaniče.

43

Vanič bydlel v domku na nízkém pahorku u zákrutu řeky Los Angeles, kde podél vody vede Glendale Freeway. Kdysi se tady až k obzoru rozkládaly pomerančovníkové sady, ale ty musely ustoupit výstavbě, a pahorky a zvlněné kopce Glassell Parku byly nyní zastavěné. Mezi staršími domy bylo stále ještě vidět odumírající pomerančovníky z původní výsadby, s pokroucenými a jako saze černými kmeny. Pike s Budem znali tuto oblast dobře, protože přímo na protějším břehu stála policejní akademie.

Bud si neustále stěžoval.

„Tenhle pitoměj hummer je nápadnej jako tank. Právě tak dobře bychom tam mohli přijet s velikou cedulí ‚Už jsme tady‘.“

„První ulicí vpravo, pak do kopce. Dům by měl být vlevo,“ navigoval ho Pike.

Maroto jim řekl, že dům najdou až na konci dlouhé příjezdové cesty a že z ulice není vidět přes zakrslé duby, olivovníky a sousední domy. Vanič v něm nežil, ale chtěl mít místo, kde by se mohl setkávat s komplici z Ekvádoru. Měl rád soukromí.

Larkinin otec se nakláněl kupředu, aby něco viděl.

„Co když tam nebude? Co když ji odvezl někam jinam?“

„Pak bude mít Maroto ošklivou noc,“ odpověděl Pike. „Proto ho tam Saenz a ostatní muži drží – aby nemohl Vaniče varovat a aby se ujistili, že nelhal.“

Bud zpomalil.

„Už jsme skoro tady. Koukni se vlevo.“

Z ulice vedla ze svahu dolů cesta. Když projížděli kolem, spatřil Pike nejbližší roh domu a zadní část nějakého modrého auta.

„Viděl jsem modrý vůz,“ ohlásil Cole. „Je to určitě ono, ale může tam mít celou armádu.“

Pikeovi to nevadilo. Jestliže oni nikoho neviděli, neměli by z domu vidět je.

Bud jel dál.

„Pojďme zavolat poldy. Měli bychom do toho zapojit losangeleské policejní oddělení.“

Pike se otočil, aby viděl, zda se po příjezdové cestě někdo nevyšel za nimi podívat.

„Nejdřív bychom měli zjistit, jestli tady Larkin vůbec je“

„Jak to chcete udělat?“

„Půjdu se kouknout. Čekejte v ulici. Zavolám.“

„Chci jít s vámi,“ ozval se Conner Barkley.

„Počkejte tady, jen se podívám.“

Pike rychle vystoupil a vzal to poklusem k sousední příjezdové cestě. Domy v této části ulice stály na pozvolném svahu, každý dům tak o metr výše, než ten pod ním. Pike se vydal podél opěrné zdi jednoho domu, prošel kolem odpadkových kontejnerů z umělé hmoty, starých okapních žlabů a tak starých pytlů s umělým hnojivém, že popraskaly a hnojivo se z nich sypalo ven. Na chvilku se zastavil, aby se ujistil, že zadní dvůr je prázdný, pak ho přešel mezi třemi starými pomerančovníky a zastavil se na okraji svahu.

Začal slézat po svahu mezi břečťanem, kosmatci a dalšími pomerančovníky a pokračoval tak dlouho, dokud se nedostal až pod Vaničův dům. Pak se začal prodírat nahoru k němu. Ze svého současného postavení viděl dům v rančerském stylu, který potřeboval natřít a jehož neudržovaný dvůr byl plný hnijících pomerančů. Nad ním stál další dům. Příjezdová cesta zahýbala k malému parkovišti před domem. Modrý automobil, který zahlédl z ulice, zakrýval pohled na auto s nízkým podvozkem, jak ho popsali arménští bratranci, a na další vůz na parkovišti, nový Chrysler LeBaron.

U auta s nízkým podvozkem, černého Bel Airu z roku 1962, který se leskl jako hořící uhlí, stáli dva muži. Kapota byla zvednutá a oba něco dělali s motorem.

Podle toho, jak byl dům zaříznutý do svahu, Pike poznal, že kolem protější strany musí vést po celé jeho délce opěrná zeď a pěšinka. Byl si jistý, že tam budou okna a že se tudíž bude moct podívat, zda Larkin je uvnitř.

Opatrně se vydal kolem zanedbaných ovocných stromů k nejbližšímu rohu, ale jakmile změnil úhel pohledu, spatřil ji za posuvnými skleněnými dveřmi v zadní zdi. Seděla na podlaze u vzdálenější stěny prázdné místnosti obličejem ke skleněným dveřím. Kolem ní prošel zleva doprava směrem k venkovním dveřím jakýsi muž. Vanič to nebyl. Pike přemýšlel. Bylo zde nejméně šest mužů – pět zbývajících Ekvádorců a Vanič.

Pike se díval na Larkin s nesmírným pocitem úlevy. Ztratil ji a teďji znovu našel. Seděla se semknutými koleny a rukama za zády. Pike nedokázal říct, zdaje spoutaná, ale chtěl to zjistit, protože kdyby byla, nemohla by se volně pohybovat. Nevypadala ale, že by pociťovala nějaké nepohodlí nebo utrpěla nějaké zranění. Měla vztyčenou hlavu, otevřené oči a dívala se směrem k venkovním dveřím. S ostříhanými vlasy vypadala nepoddajné a odhodlaně. Pike si v duchu pomyslel, zda si je, až jí vyrostou, obarví zase na červeno. Říkala cosi někomu, na koho se dívala. Pike došel k závěru, že je rozzlobená, protože viděl zkroucené koutky úst. Řekl si, že je to zatraceně dobrá holka.

Otevřel telefon a zavolal Vaničovi, který hovor okamžitě přijal.

„Jo?“

„Ty peníze převede. Už na tom dělá.“

„To je od něho moudrý. Správná volba.“

„Mám se ale přesvědčit, že jste jí neusekl ruku nebo ji nějak jinak nezranil. Chce mít jistotu. Dejte mi ji na okamžik.“

Vanič nic nenamítal.

K Larkin zprava přistoupil nějaký muž, dřepl si vedle ní a přidržel jí u ucha telefon. Byl to Vanič a Pike už nyní věděl, že je spoutaná.

Ozval se její hlas.

„Joe?“

„Nedopustím, aby vám ublížil.“

„Chce, abych vám řekla, že se mi nic nestalo.“

„Zůstaňte v klidu.“

U skla se objevil Vanič s telefonem. Pikea to ale nijak neznepokojilo. Vanič se jen díval přes rychlostní silnici Glendale na pohoří Verdugo. Pike by ho mohl zabít, ale s dívkou byli uvnitř ještě tři další chlapi.

„Takže jste se přesvědčil, že je v pořádku. Umím držet slovo. Vážím si naší dohody.“

„Jeho obchodní ředitel tvrdí, že dát dohromady tolik peněz k převedení potrvá ještě pár minut. Nebylo to snadný.“

„Chápu.“

„Zavolám znovu. To ji ale bude chtít slyšet její otec osobně. Jen aby se přesvědčil. Pak zmáčknou tlačítko.“

„Jasně. Nemám s tím žádný problém.“

Rozumný terorista. Zdvořilý a uznalý.

Pike ukončil hovor a pak zavolal Coleovi. Zatímco čekal, až mu začne zvonit telefon, odstoupil Vanič od posuvných dveří a odešel kamsi vlevo. Pikeovi se to nelíbilo. Teď je Vanič někde vzadu v domě, druhý muž vpředu a dva další neznámo kde.

Cole to zvedl.

„Je tady,“ oznámil mu Pike. „Dva chlapi jsou venku u aut. Larkin je v místnosti vzadu. Uvnitř jsou ještě nejméně další tři, ale nevím kde.“

„Viděl jsi Vaniče?“

„Viděl.“

„Takže je jisté, že je v domě.“

„Jo.“

„Bud říká, že zavolá policii.“

„Jak myslí. Kde jste.“

„Naproti v ulici.“

„Co kdybys přišel zespoda a dával pozor na venkovní dveře? Bud se může domluvit s poldy a zůstat na příjezdové cestě…“

Z přední části domu přišel jakýsi vysoký muž, kterého Pike předtím neviděl, a postavil dívku na nohy. Tlačil ji někam dozadu. Pikeovi se nelíbila hrubost, s jakou s ní zacházel, ale právě tak se mu nezamlouvalo, že ji přesunuli jinam. Vrátil se k nedokončenému hovoru.

„Odvedli ji někam jinam. Jdu zjistit, co se děje.“

Pike zavřel telefon a přemístil se po svahu k vzdálené straně dvora a dál na cestičku za domem. Přikradl se k oknu, naslouchal a pak vytáhl zbraň. Nemusel natahovat závěr ani se dívat, zdaje nabitá, jak to dělají v televizi. Ke střelbě ji měl připravenou neustále. Věděl, že je nabitá, protože byla nabitá vždycky.

Nadzvedl se dostatečně vysoko, aby mohl dolním rohem okna nakouknout dovnitř. V prázdné ložnici byla Larkin s tím vysokým chlapem a Vaničem. Seděla vzadu na podlaze a veliký muž stál u ní. Sledovali Vaniče, který měl otevřený laptop. Byl připravený na Pikeovo zavolání. Dívku měl poblíž, aby ji nechal promluvit s otcem, a počítač, aby si ověřil převod peněz. Jakmile bude mít transakci potvrzenou, zabije ji. Buď on sám, nebo některý z jeho mužů jí podřízne hrdlo nebo ji uškrtí. Pak okamžitě odjedou na letiště a opustí zemi. Pike se v duchu ptal, zda to chce Vanič udělat osobně.

Pak pokračoval k parkovišti. Když se k němu blížil, zaslechl dva muže. Zalétl pohledem k jejich autu. Kapotu už měli zavřenou, ale pořád tam stáli a bavili se. Dva tedy byli zde, Vanič a ten vysoký chlap s Larkin a zbylí dva mohli být kdekoliv. Pike by rád věděl, zdaje Cole z druhé strany domu vidí.

Vrátil se kus zpátky, znovu zavolal Coleovi a šeptem se ho zeptal:

„Kde jsi?“

„Před domem. Za nějakou cesmínou dole pod příjezdovou cestou. A ty?“

Přímo před Pikem lemovaly nemovitost cesmínové keře.

„Vidíš ty dva chlapy před tím Bel Airem?“

„Jsou šest nebo sedm metrů přede mnou.“

„Teď se koukni na LeBarona. A teď za něj.“

„Vidím.“

„Vanič plusjeden s Larkin, plus tihle dva, to jsou dohromady čtyři. Vidíš ze svého místa ty zbývající dva?“

„Počkej…“

Dva muži u Bel Airu se náhle otočili k příjezdové cestě. Pike věděl, že je něco špatně, ale neviděl, na co se dívají. Zvedl telefon…

„Co se děje?“

„Nevím. Kouknu se.“

Pike se zvedl, aby se podíval, ve stejném okamžiku, kdy zaslechl Colea.

„Doprdele, to snad ne,“ zasykl Cole.

Po příjezdové cestě kráčel Conner Barkley.

44

Barkley se blížil po cestě s vražedným výrazem, ale oba Vaničovi muži byli zmatení. Pravděpodobně se domnívali, že je to nějaký soused, a nevěděli, co si s ním počít, ale Pike věděl, že jejich zmatek nebude trvat dlouho.

Přidal do kroku, aby se dostal za parkoviště. Tiše a rychle překonal potřebnou vzdálenost s pocitem, že teď už začne jít do tuhého. Barkley se po něm podíval a oba chlapi se snažili zjistit, na co se to dívá. Pike praštil toho bližšího pistolí, ale ten druhý uskočil a zařval…

Za Pikem cosi bouchlo a další muž vykřikl, když se Pike prodíral živým plotem. Dva chlapi, o jejichž pozicích dosud nevěděli, stáli za sebou před venkovními dveřmi a první z nich znovu vystřelil – bum, bum. Pak ho Pike zasáhl do prsou. Střelec se zhroutil a jeho kumpán se pokoušel zavřít za umírajícím kamarádem dveře. Pike věděl, že se musí rozběhnout k zadní části domu.

Všechno bylo záležitostí okamžiku: Barkley, blížící se nepřirozeně toporným krokem, Bud Flynn na horním konci příjezdové cesty, Cole ženoucí se ke druhému muži se dvěma pistolemi v rukou…

… pak ten chlap poklekl s rukama nad hlavou a zíral na Colea.

Pike se rozběhl k domu…

„Larkin…“

„Běž…!“ vybídl ho Cole.

Pike běžel cestou, kterou přišel. Uvnitř Vanič zřejmě zaslechl výkřik, bude zmatený a potom dostane strach. Pošle jednoho ze svých zabijáků, nebo dokonce oba dva, aby zjistili, co se děje, a pak se bude muset rozhodnout…

Den v polovině, jasný slunečný den, a svět se změnil v peklo. Pro všechny existovaly jen špatné volby – pro Vaniče, Larkin i Pikea. Vanič se může pokusit utéct s rukojmím nebo sám. Neví, kolik má proti sobě lidí, zdaje obklíčen nebo jestli nedorazila policie. Pro rukojmí to byla téměř beznadějná situace, protože kdyby Vanič zůstal, ocitl by se v pasti. Utéct bylo to nejlepší ze všech špatných rozhodnutí – zadními dveřmi a zmizet někde v okolí, střílet, kdyby to bylo nutné, přepadnout za bílého dne nějaký dům, ukrást auto a modlit se – to byla jejich poslední, nejlepší a jediná šance.

Pike sprintoval ze všech sil ke konci domu a v běhu slyšel další výstřely. Jeden by mohl znamenat popravu, několik výstřelů mu však dávalo naději. Střílelo se u předních dveří. Vaničovi muži jim zřejmě chtěli zabránit v proniknutí do domu, což znamenalo, že se chystají utéct.

Pike byl přesvědčený, že Chali Vanič je schopen Larkin zabít, ale neudělá to, dokud se nedostanou z domu. Vanič netuší, co ho venku čeká, a mohla by se mu hodit jako živý štít. Bude-li mít volnou cestu, mohl by ji zabít, než se dostanou k plotu, ale rozhodně ne dřív. Zabije ji, aby potrestal jejího otce a také jeho, Pikea.

Právě když se ukryl za pomerančovníky, otevřelo se okno. První z něj vylezl ten vysoký chlap, klekl na koleno a říkal cosi někomu uvnitř. Pak vystrkali ven Larkin. Dopadla na zem a zajíkla se. Vanič padl na ni a nakonec vylezl poslední muž, malý, svalnatý chlapík s čelenkou kolem hlavy; všichni skončili na jedné hromadě a pak si Vanič přitáhl Larkin k sobě.

Pike si opřel pistoli o větev pomerančovníku.

Když se na vzdálené straně domu objevil Cole, chlap s čelenkou ho uviděl, jednou vystřelil a Cole vypálil rovněž. Muž s pronikavým zaječením upadl, ale nějak se mu podařilo zvednout se na koleno a vystřelit znovu. Cole padl na zem, aby se kryl. V téže chvíli se prudce otevřely skleněné dveře a objevil se v nich Bud Flynn s pistolí připravenou ke střelbě. Na svoje lepší já nejspíš zapomněl.

„Policie!“ zařval.

Chlap s čelenkou se k němu otočil a Pike ho střelil do hlavy.

Vanič a mohutný muž spatřili Pikea. Vanič strhl dívku před sebe jako štít a pozpátku se pustili ke svahu. Vysoký muž vypálil na Flynna a pak na Colea, ale nemířil dobře.

„Jste vyřízení!“ zahulákal Pike.

Bud se ukryl za těžkou keramickou vázu a křikl:

„Odhoďte zbraně! Okamžitě!“

Pak vyšel ze dveří Conner Barkley. Byl beze zbraně a nesnažil se nijak krýt. Možná ani nevěděl, že by to vůbec měl dělat. Proběhl kolem Buda na dvůr a zastavil se v otevřeném prostoru před Budem.

Když se rozeřval, vyletěly mu z úst sliny.

„Pusťte ji! Okamžitě mou dceru pusťte!“

Vysoký muž, skrývající se za dívkou, odstoupil stranou a chystal se začít střílet. Poodstoupil snad jen o deset centimetrů, ale ocitl se tím na mušce jako tečka nad i. Pike ho zasáhl dříve, než stačil vystřelit, a mohutný chlap se svalil jako pytel.

Bud ještě stále hulákal, ale musel se uchýlit stranou, aby nezasáhl Barkleyho.

„Tak už konečně odhoďte zbraň! Hoďte ji na zem! Už neuniknete!“

Barkley křičel také. Připomínalo to vzteklé dítě.

„Koukejte ji pustit! Nechte ji JÍT!“

Pike vyšel z krytu za pomerančovníkem. Vanič zaregistroval pohyb a otočil se o devadesát stupňů, dívku stále svíraje před sebou. Téměř ho za ní nebylo vidět a jen vykukoval za její hlavou. Pistoli jí tvrdě zarýval do zátylku a to Pike takhle nemohl nechat. Vyšel do otevřeného prostoru, zastavil se a pohlédl Vaničovi do očí. Vycítil jeho strach. Oko nad mířidly těkalo, zbraň se zachvívala. Oko a zbraň splynuly vjedno.

„Jste mrtvý muž,“ zasyčel Pike.

První polibek sirén se dotkl kopce. Bud a Barkley stále ještě řvali. Colea Pike neviděl, ale věřil mu, spoléhal na to, že má Vaniče na mušce. Nedíval se na Larkin, protože by mohla uvidět, jak strašně se o ni bojí. Viděl jen Vaničovo oko, oko upřené na něho.

A potom Vanič odhodil zbraň. Dopadla na zem, ale nic jiného se nepohnulo. Vanič se rozhodl. Spolehl se na to, že před soudem nebude zcela bez šancí.

Stále se ale skrýval za dívkou.

„Zahodil jsem zbraň,“ zavolal. „Vzdávám se!“

Bud na něj křikl to, co Pike slyšel už mnohokrát:

„Zvedněte ruce! Lokty výš! Prsty na hlavu!“

Vanič zvedl ruce tak, aby se prsty dotýkal hlavy. Dívka stála bez hnutí stejně jako Pike.

„Larkin,“ pronesl měkce Pike. „Jděte za tátou.“

Ona se ale rozběhla k němu.

„Běžte za otcem.“

Změnila směr a doběhla k otci.

„Vzdávám se!“ opakoval Vanič.

Bud vyšel ze svého krytu za vázou. Cole sledoval muže, které zasáhli. Pike se přesouval stranou přes dvůr, dokud se nedostal mezi Vaniče a dívku, a přitom ho stále držel na mušce.

„Joe, synku, už je tady policie,“ ozval se za ním Bud.

„Larkin, jste v pořádku? Nic se vám nestalo?“ vyhrkl Pike.

„Chtěl mě zabít. Byl…“

„Já vím.“

„Policisto Pikeu…“ začal Bud.

Pike stiskl spoušť. Ze zbraně vyšla hlasitá rána, v otevřeném prostoru zazněla dutě. Tělo se zhroutilo na zem.

Pike obešel všechny tři muže, abyjim sebral zbraně. Prohlédl si je. Všichni byli mrtví.

Bud se na něho díval s rukama v bok a Barkley objímal dceru. Cole si zastrčil pistoli za pas a vydal se za Pikem.

„Jsi v pořádku?“

„Naprosto. Co noha?“

„Lepší. Aspoň nás tentokrát netrefili.“

Pike šel za dívkou. Conner se díval, jak se blíží, a Pike viděl, že pláče. Slzy miliardářů vypadají úplně stejně jako u jiných lidí.

Pike položil Larkin ruku na záda a tiše pronesl:

„Nedovolil jsem jim, aby vám ublížili. Nikomu to nedovolím.“

Obrátila se k němu a objala ho. Skryla tvář na jeho hrudi a Pike se jí bradou opíral o temeno. Bud je pozoroval. Vypadal smutně a zklamaně.

„Pořád ještě nesnáším tyrany,“ prohlásil Pike. „Budeš se s tím muset smířit.“

Když přijela policie, Pike dívku stále ještě nepřestal objímat.

45

Oceán Avenue na kraji moře byla v tuto denní dobu osvětlená mlhavým nazládým svědem. Pike běžel prázdnou ulicí a vychutnával si klid a rytmus svého těla. Bylo 3.59 ráno. V posledních třech kilometrech neprojelo jediné auto a nesledovali ho ani kojoti. Byl jediným zvířetem v městě, ale záhy se to mělo změnit.

V San Vicente odbočila k oceánu a řítila se k němu temnou nocí. Poznal její nové auto a zůstal v prostředním pásu, aniž by ustal v běhu.

Larkin prosvištěla kolem něho, prudce přibrzdila, počkala a pak jela pomalu vedle něj. Dostala perlově bílý aston se sklápěcí střechou. Měla ji sklopenou. Vlasy si nechala ostříhat nakrátko, ale znovu si je obarvila na rudo. Rty se jí zvlnily v úsměvu. Pike byl rád, že se jí vrátila sebedůvěra.

„Jen šílenec může takhle brzy ráno běhat.“

„Jen šílenec, který takhle brzy ráno někam jede, mě může najít.“

„Dozvěděla jsem se, kde vás hledat, od Colea, protože vy jste mi nezavolal.“

„No, víte…“

„Myslím, že by mě rád políbil.“

„Hmmm.“

Pike jí přes všechny její výzvy přestal telefonovat. Bezprostředně po tom incidentu spolu hovořili často, ale pak už nevěděl, co ještě by jí mohl říct.

„Můžete běžet a přitom mluvit?“ zeptala se.

„Jistě.“

Chvíli si v duchu sestavovala, co mu vlastně přijela oznámit.

„Už vás nebudu otravovat. To, že vám už teď nevolám, ale ještě neznamená, že vy mi nemůžete zavolat kdykoli, pokud byste si to snad rozmyslel. Ozvěte se, když se vám bude chtít, ale pochopilajsem, že nechcete, abych já volala vám, a tak s tím skončím.“

„Dobře.“

Její oči ztmavly starým zábleskem zlosti.

„To jste si s tím poradil až příliš snadno. Mohl jste se alespoň trochu přetvařovat.“

„Před vámi nechci.“

Jela dál vedle něho. Pike zahlédl na kolmém útesu jakési zablesknutí a pomyslel si, že by to mohly být oči kojota.

Po chvíli se zeptala:

„Věříte v anděly?“

„Ne.“

„Já ano. Proto takhle jezdím. Hledám anděly. Vycházejí jen v noci.“

To bylo něco, na co Pike neměl odpověď, takže neřekl nic.

Podívala se na něho.

„Už vám nebudu volat, protože si to nepřejete. Nebude to proto, že bych s tím chtěla přestat. Asi si myslíte, že jste pro mě moc starý. Nebo já pro vás moc mladá. A navíc bych se vsadila, že nenávidíte bohatý lidi.“

„Koho třeba?“

Larkin se znovu usmála a Pike byl rád, že se směje. Líbily se mu její bezprostřední úsměvy. Pak se však úsměv kamsi vytratil a oči se jí naplnily slzami, což se mu líbilo už o dost méně.

„Pravděpodobně si myslíte, že mě to přejde, ale v tom se mýlíte. Miluju vás. Z lásky bych pro vás udělala cokoli.“

„Já vím.“

„Dokonce jsem vám přestala telefonovat.“

Aston Martin se prudce rozjel a jeho motor řval bolestí.

Pike sledoval vzdalující se koncová světla. Odbočila na San Vicente a hnala se zpátky do města.

„Miluju tě,“ řekl.

Běžel sám ve tmě a přál si, aby se k němu připojili kojoti.

Poslední den

POLIBEK NA ROZLOUČENOU

46

ŽELVÍ OSTROV

SIAMSKÝ ZÁLIV

O 182 DNŮ POZDĚJI

Jon Stone se díval na azurový záliv a snil o tom, že vidí na moři lodě. Plachetnice z konce 18. století, ne ty plastové, na kterých dokáže plachtit každý trouba, ale ručně a v potu stavěné koráby ze dřeva, na nichž se plavili muži, kteří věřili v mořské příšery. Jon si představoval, jak jeho loď obeplouvá mys, fregata se čtyřiceti děly, on sám je poručíkem královského válečného námořnictva v této vzdálené části světa, vázán povinností a ctí. Byla to krásná doba a Jon Stone by v ní rád žil.

Dům toho chlapa ho dostal do příjemného rozpoložení. Luxusní a nepochybně nákladný, ale s divokou, primitivní svobodou, která volala po zašlých časech. Stěny byly z těch velkých rolet obvyklých na plantážích, které se daly odsunout tak, že zmizel rozdíl mezi vnitřkem a vnějškem, a otevřely dům moři, džungli a teplému vánku, který voněl květy zachycujícími se ve vlasech žen: tropický palác ve stylu starých domů na plantážích s výhledem na Siamský záliv – krásný chaos džungle svažující se ke kokosovému háji, který přecházel v neposkvrněnou bílou pláž a ve dva odstíny modři, vlnícího se moře a nehybné oblohy. Všechno to připomínalo fantazie bohatého chlapce o Tarzanově příbytku na stromě či jeden z velkých domů v Africe, do nichž odcházeli na odpočinek britští admirálové.

Jon z toho byl úplně hotový.

Stále ještě myslel na lodě, když ticho porušilo jakési tlumené žuchnutí v zadní části domu, jen osamocený krátký zvuk, jako když někdo uhodí do ložních pokrývek baseballovou pálkou.

Stone si povzdychl, protože věděl, že jeho zdejší pobyt se krátí.

„Miluju to tady. Dokázal bych tady žít.“

Jon to řekl hlasitě, ale neočekával odpověď. Byl to velký dům, ale nebyl zde nikdo, kdo by ho slyšel.

Jon prošel prázdným místem po odsunuté stěně až na kraj překrásné terasy z vápence a pohlédl dolů na pláž. Ještě tři nebo čtyři dny a pláž bude plná hudebníků a ztřeštěných ženských.

„Mejdan v den úplňku. Podle toho chlapa ve Velkým Buddhovi se to prý tady koná o každým úplňku. Sjede se sedm či osm tisíc lidí – kapely a všechno, co k tomu patří: žrádlo, chlast, cokoli. Mladý turistky, řekl, se prý odvážou. Trvá to jen jeden večer a jednu noc a ty bláznivý kočky si říkají, že k čemu tady dojde, tady taky zůstane. To tedy musí být něco. Měli bychom tu zůstat, brácho.“

Ani teď nikdo neodpověděl, kolem byla džungle a do vesnice daleko.

V latexových rukavicích se mu potily ruce a svědily ho. Jon pohlédl na hodinky a vrátil se dovnitř.

Personál obvykle sestával ze čtyř lidí, kuchaře, jakéhosi komorníka, služky a zahradníka na plný úvazek. Zahradník měl k dispozici ještě dva chlápky, kteří mu každé úterý přicházeli pomoct s většími pracemi. Každý pátek docházel další chlapík vyčistit obrovský bazén a další uklízečka, která se věnovala podlahám. Jon sledoval jejich pohyb celé tři týdny a zařídil všechno tak, aby se dneska nikdo neobjevil.

Žádní návštěvníci, žádní zaměstnanci, žádní svědci.

Když Jonův člověk objevil stopu Gordona Klinea, říkal si George Perkins. Místním tvrdil, že odešel na odpočinek poté, co prodal dvaatřicet franšíz McDonalda v Albertě. Chlapi ve vsi byli zvyklí na příběhy o bohatých Evropanech a Severoameričanech, většinou zvrhlících, kteří si sem přijížděli pohrát s thajskými chlapečky, a totéž si mysleli o muži, který si říkal George Perkins. Perkins však skrýval nebezpečnější tajemství, než je nějaká pedofilie.

Jon se vydal na dlouhou cestu do Klineovy kanceláře. Připadal si, jako když ještě chodil se štáby MTV, které nechávaly vykecávat se pitomce a vychloubat přeplacené sportovce. Plazmové obrazovky s úhlopříčkou sto padesát centimetrů v každé místnosti, bar z tepané mědi, který musel být sedm metrů dlouhý, trojitě prosklený prostor na víno s kontrolovanou teplotou o rozměrech Jonovy ložnice, monstrózní akvárium se slanou vodou s neonkami. Jon si vždycky přál mít takhle veliké akvárium. Tenhle hejsek měl černý Hummer, kaštanově hnědý Bentley Continental a světle zelené Maserati Quattroporte hned před dvojitými venkovními dveřmi. Jon zálibně hleděl na maserati. Viděl se, jak v něm sjíždí na pláž a vrací se do domu se dvěma veselými Australankami.

Jon vytáhl zbraň a nechal si ji v ruce volně svěšené podél boku.

Za sto dvacet milionů bylo možné koupit téměř všechno, ale úplně všechno přece jenom ne.

Klineova mrtvola dosud ležela na krásné kožené pohovce s jednou paží a nohou visící dolů. Jediná kulka ze strany do krku ho téměř připravila o hlavu. Na podlaze byla stále ještě louže krve.

„Už jste hotov, pane Katzi?“

„Skoro.“

Pike používal pas vystavený na jméno Richard Katz z Milwaukee ve Wisconsinu. Jon měl v tom svém zase jméno Jon Jordán, rovněž z Milwaukee. Obchodní partneři na společné dovolené, ať si místní myslí co chtějí.

Pike stál za Klineovým psacím stolem a do papírové krabice, ve které už měl cédéčka, papíry a několik harddisků, právě přidával ještě laptop. Bankovní informace o tom, kam uložil Vaničovy peníze. Sto milionů a nějaké drobné.

Stone se podíval na mrtvolu a zvedl pistoli.

„Pytel sraček.“

Vystřelil dvakrát do zbytku hlavy. Pike se nadále zaobíral psacím stolem, přestože výstřely zněly jak výbuchy bomb.

„Nech toho,“ utrousil přes rameno.

„Měl jsi ho nechat mně. Trápil bych tu zrádnou svini ještě pár týdnů.“

Znovu střelil do mrtvoly.

„Jone, prosím,“ pronesl Pike.

Stone sklonil pistoli a lepicí páskou si ji upevnil k noze. Byl podrážděný zklamáním. Stáhl by ho zaživa z kůže, toho americkýho hajzla, který se zapletl s teroristy. Postupně by mu strhával nehty na rukou i na nohou a pak by mu odřezával maso od kostí. No, asi by to tak nebylo, Jon by to nejspíš nedokázal, ale bavilo ho si to představovat a dělal to každý den od chvíle, kdy mu Pike řekl, aby toho mizeru našel. Jon Stone byl voják, žoldnéř, soukromý zprostředkovatel vojenských kontraktů a dokonce i nájemný vrah, ale kromě toho všeho byl také vlastenec.

Pikeova zbraň ležela na podlaze u pohovky. Pike Klinea zastřelil a odhodil pistoli přesně tak, jak si to se Stonem naplánovali. Zbraně koupil Jon v Thajsku, nekvalitní pistole k jednorázovému použití. Bylo to snazší, než je sem propašovat.

Pike obešel s krabicí psací stůl. „Máš všechno?“ zeptal se ho Jon.

Pike cosi zamručel, což mělo znamenat ano.

Stone neustále myslel na neuvěřitelný výhled a na to, jak se mu dům líbí. O každém úplňku pláž plná ke všemu svolných koček.

Poklepal na svoji pistoli.

„Co kdybychom si to nechali? To by bylo přece něco jinýho než to ukrást slušnejm lidem.“

Pike se rozhlížel po místnosti, aby se ujistil, že na nic nezapomněl.

„Odvezem to domů. Pitman bude nejspíš schopný s těmi harddisky něco udělat.“

Stone znovu poklepal na pistoli, pak se podíval na Pikeovu zbraň a pomyslel si, že by to bylo snadné – dvakrát přesně vypálit a krabice by byla jeho. Zbytek života pak prožít v tomhle báječném domě.

„K čertu s tím,“ zahučel Stone.

Zvedl pistoli a znovu střelil do mrtvoly, jediný výstřel, přímo do zadnice. Pak odhodil zbraň na mrtvé tělo.

Nebylo by to správné si ty peníze ponechat, ale bylo zábavné na to myslet. Jon i tak vydělal na Pikeově smlouvě velice slušné prachy a Pike si z nich nevzal ani pěťák. Nemohl. A přesto pomohl Jonovi Klinea najít. Zadarmo. Bylo to výhodné.

„Podrž to,“ požádal Pike Stonea.

Strčil mu do rukou krabici a vrátil se k psacímu stolu. Vytáhl cosi z kapsy. Stone by rád věděl, co to Pike dělá, ale pak spatřil, že je to fotka té dívky. Larkin Conner Barkleyové. Opřel ji o humidor proti mrtvole. Pike byl zvláštní chlap.

Když byl Stone ještě u bojové jednotky, měli na svých vozech Kia obchodní vizitky. Říkali jim karty smrti. Aby nepřítel věděl, s kým je lepší si nic nezačínat.

Pike urovnal fotografii a vrátil se pro krabici.

„To je všechno. Můžeme jet.“

Silnicí plnou zatáček projížděli rájem směrem na letiště. Vrátili pronajatý automobil a zamířili k terminálu. Všechny diskety a příslušenství k počítači měli už zabalené v taškách. Bylo to malé letiště: jedna malá plochá budova obklopená pískem, mušlemi a kokosovými palmami.

„Jdu si ještě zakouřit,“ prohlásil Stone. „Chceš jít se mnou?“

„Počkám u východu k letadlu.“

Stone si zapálil a Pike vešel dovnitř. Stone chvíli počkal a pak se vydal na konec budovy, kde se posadil a vychutnával si tento okamžik. Slunce pražilo z jasné oblohy a vzduch byl tak čistý, že by tady Jon Stone nejraději zůstal navěky.

Měl jeden z těch mobilních telefonů, jaké dostanete, když chcete volat domů z ciziny. Vyťukal telefonní číslo ve Spojených státech a čekal, dokud to nevzal jakýsi muž.

„Máme to za sebou a letíme domů,“ oznámil mu Stone.

„Chválabohu. Je v pořádku?“

„Díky, že jste se zeptal na mě.“

„Víte přece, jak jsem to myslel.“

„Jo, Pike je v pořádku. Udělal, co měl udělat, ale to jste si mohl myslet, že to tak dopadne. Je jako buldok.“

„Neměl jsem jinou volbu.“

„To já přece vím.“

Drž už hubu, prosím, tě! pomyslel si Jon. Ten blb se bude měsíce omlouvat za to, k čemu muselo dojít. Stone ho podezříval, že od začátku dobře věděl, co Pike udělá i jak to udělá.

On ale ještě neskončil.

„Nevěděl jsem, jak jinak tu dívku ochránit. Věděl jsem, co je nutno udělat, ale nedokázal jsem se k tomu odhodlat. On ano.“

„Poslyšte, už budu muset jít…“

„Je to dobrej chlap.“

„Jo, to tedy je, pane Flynne. Pike je prostě Pike.“

„Vraťte se v pořádku domů.“

Stone vypnul telefon. Dokouřil cigaretu a těšil se z jasné oblohy a opojného vzduchu, dokud nenahlásili jeho let. Pak vešel dovnitř a u východu k letadlu na něho čekal Joe Pike.

Robert Crais

OCHRÁNCE

Z anglického originálu The Watchman,

vydaného nakladatelstvím

Simon & Schuster, Pocket Star Books

v New Yorku roku 2007,

přeložil Viktor Faktor

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2008

Redakce Jana Moravcová

Korektura Karel Herynk

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books s. r. o.

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Obsah

Poděkování

Prolog

MĚSTO ANDĚLŮ

První den

1

2

3

4

5

6

7

Druhý den

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Třetí den

19

20

21

22

23

24

25

26

Čtvrtý den

27

28

29

30

31

32

33

34

Pátý den

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

Poslední den

46