Tato kniha je fikce. Veškeré postavy, lokality a děje vylíčené v tomto románu jsou dílem autorovy fantazie. Veškerá podobnost se skutečnými osobami, ať už žijícími, či zesnulými, místy a událostmi je čistě náhodná.

Copyright © 2013 by Robert Crais

Translation © Hana Sichingerová, 2013

Czech edition © Metafora, 2014

All rights reserved ISBN 978-80-7359-391-9

Pro Grega Hurwitze,

přítele, znalce psí duše, spisovatele,

a jeho úžasnou smečku:

Delinah, Rosil, Natalii

a Simbu.

Úvod

ZELENÝ MÍČEK

Maggie, celá napjatá, soustředila svůj pohled jen Peta. Jeho tmavá tvář se usmívala, ruku schovával pod zelenou protistřepinovou vestou a mazlivě na ni promlouval oním zpěvavým hlasem, který tak milovala.

„Hodná holka, Maggie. Ty jsi ta nejlepší holka ze všech. Víš to, ty moje mariňácká fešando?“

Maggie byla osmatřicetikilová hnědočerná fena německého ovčáka. Byly jí tři roky a její celé jméno znělo vojensky pracovní pes Maggie T415. Označení T415 měla vytetované uvnitř levého ucha. Desátník Pete Gibbs byl její psovod. Před rokem a půl se setkali ve vojenském táboře Camp Pendleton a od té doby patřili k sobě. Právě dnes měli za sebou polovinu druhé mise v islámské republice Afghánistán, na kterou byli vysláni jako hlídkový tým a tým na vyhledávání výbušnin a zbraní současně.

„Jdeme na to, zlato?“ zavrněl Pete. „Najdeš tatínkovi tu ošklivou věc? Pustíme se do toho?“

Maggiin ocas prudce tloukl do země. Tuhle hru spolu hráli často a Maggie dobře věděla, co bude následovat: žila pro potěšení z téhle chvíle.

Provincie Al-Jabar, 8 hodin 40 minut, republika Afghánistán. Teplota 42 stupňů zanedlouho vyšplhá na 43.

Pouštní slunce se ostře opíralo do Maggiiny husté srsti, zatímco dvacet metrů za ní vysedal tucet vojáků námořní pěchoty ze tří bojových vozidel Humvee a řadil se do neuspořádaného zástupu. Maggie ostatní vojáky znala, ale mnoho pro ni neznamenali. Pete se mezi nimi cítil uvolněně, tak je tolerovala, ale jenom pokud byl Pete poblíž. Ti ostatní byli známí, ovšem do smečky nepatřili. Její smečka byl Pete. Pete patřil k ní. Maggie a Pete společně jedli, spali a hráli si dvacet čtyři hodin denně. Milovala ho, zbožňovala, chránila a bránila a bez něho se cítila jako ztracená. Když se ostatní mariňáci příliš přiblížili, Maggie je varovala hlubokým zavrčením. Byla vyšlechtěná k tomu, aby chránila to, co je její, a Pete byl její. Spolu tvořili smečku.

Právě teď se Maggie soustředila jen na Peta. Nic jiného ji nezajímalo, nic jiného neexistovalo. Byl jen Pete a Maggiina radost, jak se těšila na hru, kterou se chystali hrát, když se za ní ozval hlas.

„Dobrý, Pete. Můžeme, brácho. Jděte na to.“

Pete se podíval za sebe na ostatní muže a pak se na Maggie zeširoka usmál.

„Chceš to vidět, holka? Chceš vidět, co tu mám?“

A vytáhl zpod vesty zářivě zelený míček.

Maggie se, aniž by spustila z míčku oči, bleskově zvedla na všechny čtyři a kňučela, jak se nemohla dočkat, až jí ho Pete konečně hodí. Běhání pro míček milovala. Míček byl její nejoblíbenější hračkou a aportování nejoblíbenější hrou. Pete ho prudce hodí do dálky a Maggie se za ním vrhne, celá blažená jej dostihne, chytí, sevře v čelistech a hrdě ho přinese zpátky Petovi, který na ni bude čekat, aby ji pochválil a zahrnul projevy lásky. Běhání pro míček byla ta nejlepší hra ze všech, ale teď jí Pete míček ukázal jen proto, aby věděla, jaká odměna na ni čeká. Maggie pravidla znala a byla s nimi srozuměná. Až najde pach, který ji Pete naučil hledat, čeká ji za odměnu míček. To byla jejich hra. Musí najít ten správný pach.

Pete schoval míček zpátky pod vestu a jeho hlas se změnil ze zpěvavého v pevný. Byl alfa samec, a právě teď promluvil svým alfa hlasem.

„Ukaž, co umíš, Maggie. Najdi ty ošklivé věci. Hledej, hledej, hledej.“

Hledej, hledej, hledej.

Maggie byla vycvičená jako hlídkový pes a současně jako specialista na vyhledávání výbušnin, byla tedy dvouúčelový pes. Na povel dokázala zaútočit, sledovat stopu i dostihnout člověka na útěku, byla skvělá při zvládání davu, ale jejím primárním úkolem bylo vyhledávat ukryté výbušniny, zbraně a bomby umístěné na cestě. A také podomácku vyrobená výbušná zařízení IED – Improvised Explosive Device –, zbraně afghánských povstalců.

Maggie neměla tušení, co to IED je, ale to nebylo důležité. Byla naučená rozeznat jedenáct výbušných složek, které povstalci při výrobě bomb používali nejčastěji, kromě jiných dusičnan amonný, bleskovici, chlorečnan draselný, nitrocelulózu, C-4 a hexogen neboli RDX. Nevěděla, že ji tyhle věci mohou zabít, ale i kdyby ano, stejně by jí na tom nezáleželo. Hledala je pro Peta, protože Petova spokojenost pro ni byla vším. Když byl spokojeny Pete, byla šťastná i ona. Tvořili spolu dvoučlennou smečku a Pete v ní byl vůdcem. Hodí jí zelený míček.

Na Petův povel se Maggie rozběhla na konec dlouhé vodicí šňůry, připevněné karabinkou k Petově výstroji. Přesně věděla, na co Pete čeká, protože tak ji vycvičil a stejný úkon už prováděli nejméně stokrát. Jejich úkolem bylo jít po cestě dvacet metrů před ostatními mariňáky a najít IED. Šli první a jejich životy i životy všech ostatních vojáků závisely na Maggiině nose.

Maggie otočila hlavou zprava doleva, nejprve zkontrolovala pachy nahoře ve vzduchu a potom hlavu sklonila, aby nasála pachy blízko u země. Lidé za ní by možná dokázali rozeznat pět nebo šest různých pachů, kdyby se dost soustředili, ale Maggiin dlouhý nos německého ovčáka jí poskytoval čichový obrázek světa, se kterým se žádný člověk nemohl měřit: cítila prach pod svýma nohama, kozy, které po cestě hnali před několika hodinami, i dva mladé ovčáky, co je vedli. Maggie cítila, že jedna z koz trpí infekcí, a věděla i to, že další je právě v říji. Cítila Petův čerstvý pot, i ten starý, který mu zaschl v oblečení, jeho dech, navoněný dopis, který nosil v kapse kalhot, i zelený míček schovaný pod bundou. Cítila olej, kterým si Pete čistil pušku, i zbytkový střelný prach, jenž pokrýval jeho zbraň jako jemný poprašek smrti. Cítila palmový háj poblíž cesty i pach divokých psů, kteří pod palmami spali a močili, než se znovu vydali na cestu. Maggie divoké psy nenáviděla. Chvilku čenichala ve vzduchu, aby zjistila, zda jsou ještě nablízku. Došla k závěru, že už odešli, a tak přestala psí pachy vnímat a soustředila se na hledání těch, které chtěl najít Pete.

Nasála nozdrami vzduch, oči se jí rozsvítily, a všechny pachy se slily do jednoho celku, jako stovky barev, které člověk vidí, když se dívá na police plné knih. A stejně jako se člověk dokáže soustředit na každou knihu zvlášť a rozeznat její barvu, Maggie potlačila vůně, které ji nezajímaly, a soustředila se jen na hledání té, která jí vynese zelený míček.

Dnes měli za úkol vyčistit osm kilometrů dlouhý úsek prašné cesty vedoucí do malé vesnice, v níž povstalci údajně ukryli zbraně. Četa vojáků vesnici zajistí a ochrání Maggie a Peta, až v ní budou pátrat, načež odnese všechny zbraně a výbušniny, které tam najdou.

Kilometry se pomalu vlekly a oni se postupně blížili ke vsi, ale Maggie stále nenacházela pach, který hledala. Horko začalo být nesnesitelné, Maggiina srst na dotek pálila, a tak vyplázla jazyk a nechala ho viset ven z tlamy. Okamžitě ucítila jemné zatahání vodítka, jak se k ní Pete přiblížil.

Je ti horko, holka? Tady, vem si Maggie si sedla a žíznivě hltala z láhve vodu, kterou jí Pete nabídl. Mariňáci ztuhli na místě, když se zastavila, a jeden z nich na ně zavolal:

„Je v pohodě?“

„Jo, voda zatím stačí. Až dojdeme do vsi, schovám ji na chvilku do stínu.“

„Rozumím. Zbývá ještě asi dva a půl kilometru.“

„To zvládnem.“

O kilometr a půl dál míjeli další palmový hájek a nad vrcholky palem zahlédli vykukovat střechy tří kamenných domů. Ten, co na ně volal prve, se ozval znovu: „Bacha! Vesnice před náma! Jestli začnou střílet, palbu opětujte.“

Vcházeli do poslední zatáčky před vesnicí, když Maggie zaslechla klinkání zvonců a mečení. Zastavila se, napřímila uši a Pete zůstal stát vedle ní. Mariňáci ztuhli na místě, stále dost daleko za nimi.

„Co se děje?“

„Něco slyší.“

„Našla IED?“

„Ne, jen poslouchá. Něco zaslechla.“

Maggie nasála do nozder vzduch, několik krátkých rychlých nádechů, a zachytila pach koz, právě když se první z nich zhmotnila v tetelícím se horkém vzduchu. Vpravo od stáda a kousek před ním šli dva mladíci a vlevo vyšší starší muž. Ten zvedl ruku na pozdrav.

Mariňáci za nimi něco zakřičeli a tři příchozí se zastavili. Kozy šly dál, než si uvědomily, že jejich pastevci stojí, a začaly se zmateně motat kolem. Tři místní dělilo od vojáků nějakých čtyřicet metrů. V rozvířeném vzduchu, za bezvětří, trvalo několik vteřin, než pach vzdálenost mezi nimi překonal.

Maggie se neznámí lidé nelíbili a podezíravě je pozorovala. Znovu nasála vzduch – čich, čich, čich – a vypustila ho ven tlamou.

Nejvyšší z trojice opět zvedl ruku a molekuly, které nesly jeho pach, se konečně dostaly k Maggiině nosu. Zaznamenala neznámé tělesné pachy, koriandr, granátové jablko a cibuli v jeho dechu, a první nezřetelný náznak pachu, který ji Pete učil hledat.

Maggie zakňučela a zatahala za vodítko. Podívala se na Peta, pak na toho člověka a Pete věděl, že něco má. „Gunny, něco máme.“

„Na cestě?“

„Negativní. Zírá na ty chlapy.“

„Možná by si dala kozu.“

„Na chlapy. Ty kozy jí vůbec nezajímají.“

„Něco nesou?“

„Jsme moc daleko. Něco cítí, ale pachový kužel je moc velký. Ti chlapi můžou mít na oblečení zbytky střelnýho prachu nebo třeba mají zbraně. Nevím.“

„Nelíbí se mi to. Ty baráky vpravo od místa, kde stojíme. Jestli na nás někdo začne střílet, přijde to odtud.“

„Nechte je dojít až k nám. Vy zůstaňte, kde jste, a my si je pořádně očicháme.“

„Rozumím. Kryjeme vás.“

Mariňáci se rozestoupili po okrajích cesty a Pete mávl na pasáky koz, ať jdou blíž.

Maggie, napjatá očekáváním, otáčela hlavou ze strany na stranu a hledala silnější pach. Už věděla, že Pete bude mít radost, protože jak se muži blížili, byl onen pach stále intenzivnější. Potěší ho, že našla ten správný, a odmění ji zeleným míčkem. Šťastný Pete, šťastná Maggie, šťastná smečka.

Úzkostlivě zakňučela, když se muži přiblížili a pachový kužel se zúžil. Starší z hochů měl na sobě bílou košili, která mu byla moc velká, a mladší vyšisované tričko s dlouhými vytahanými rukávy a seprané kalhoty. Rukávy měl vykasané, a když zvedl ruce, shrnuly se do záhybů. Jeho tělo nakysle páchlo starým potem, ale kýžený pach byl teď silnější. Maggie si byla jistá, že vychází z vysokého muže a její jistota se přes vodítko přenesla na Peta, který teď věděl totéž co ona. Jako by byli jedna bytost, ne člověk a pes, ale něco lepšího. Smečka.

Pete si přiložil pušku k rameni a vyštěkl na toho chlapa, ať zůstane stát.

Poslechl a zastavil se, s úsměvem zvedl ruce, zatímco kozy se shlukly kolem hochů, kteří už také stáli.

Starší muž k těm dvěma mladíkům promluvil a Maggie cítila, že mají strach.

„Zůstaň, holka. Zůstaň,“ dal jí povel Pete.

Pak vykročil vpřed, blížil se k vysokému muži. Maggie nesnášela, když od ní Pete odcházel. Byl vůdce smečky, a tak ho poslechla, ale slyšela, že mu srdce tluče rychleji, cítila, jak se mu z kůže řine pot, a věděla, že má strach. Jeho úzkost se vodítkem přenesla na Maggie, která také znervózněla.

Nevydržela na místě, dohnala Peta a přitiskla se mu k noze.

„Ne, Maggie, zůstaň.“

Uposlechla jeho povelu, ale hlasitě přitom vrčela. Jejím úkolem bylo dávat pozor na Peta a chránit ho. Spolu tvořili smečku a on byl vůdce. Každá část její DNA v těle německého ovčáka na ni křičela, ať se postaví mezi Peta a toho muže a zažene ho nebo na něj zaútočí, ale zároveň měla ve své DNA zakódovanou povinnost poslechnout Peta. Šťastny vůdce, šťastná smečka.

Maggie znovu opustila své místo a ještě jednou vběhla mezi Peta a ty cizince. Ten pach byl nyní tak silný, že udělala to, co ji Pete naučil. Sedla si.

Pete ji však kolenem odstrčil stranou, namířil na muže pušku a vykřikl varování pro ostatní mariňáky.

„Má na sobě nálož!“

V té chvíli vysoký muž explodoval a tlaková vlna odmrštila Maggie takovou silou, že dopadla hřbetem na zem s nohama ve vzduchu. Na okamžik ztratila vědomí. Probrala se vleže na boku, zmatená a dezorientovaná, zatímco na srst jí pršelo smetí a prach. Neslyšela nic krom vysokého ostrého pískotu a v nose ji bolestivě pálil štiplavý pach výbuchu. Viděla rozmazaně, ale jak se snažila zvednout na nohy, zrak se jí pomalu zaostřoval. Mariňáci za ní křičeli, ale ona jejich volání nevnímala. Levá přední noha se pod její vahou podlomila. Fenka dopadla plecí do prachu, ale okamžitě se zase zvedla a nejistě se potácela na třech vratkých nohou, které pálily, jako by ji v nich štípali mravenci.

Z muže s plnovousem zbyla jen hromada ohořelého oblečení a spáleného masa. Kozy se válely kolem a žalostně mečely. Menší hoch seděl na zemi a plakal, zatímco starší klopýtal dokola v nepravidelném kruhu, košili a tvář pokryté krvavými šmouhami.

Pete ležel schoulený na boku a sténal. Vodítko měl stále připnuté na sobě a jeho bolest a strach se skrze ně přenesly na Maggie.

Tvořili spolu smečku.

Byl pro ni vším.

Maggie se k němu dobelhala a horečně mu lízala obličej. Cítila krev, která mu tekla z nosu, uší a krku, a zaplavila ji touha potěšit ho a uzdravit.

Pete se převalil na bok a zamžoural na ni.

„Jsi zraněná, holka?“

Na cestě kousek od Petovy hlavy vylétl do vzduchu kus hlíny a vzduch prořízla hlasitá rána.

Mariňákův křik za ní zněl ještě naléhavěji než prve.

„Snajpr! Ve vsi je snajpr!“

„Sejmul Peta!“

„Opětujte palbu –“

Šílený hlasitý rachot tuctu automatů přinutil Maggie se přikrčit, ale o to víc olizovala Petův obličej. Chtěla, aby se zvedl. Chtěla, aby byl šťastný.

Hrom zaburácel tak blízko, že těsně za ní vyrval hlínu ze země a zasypal její srst horkými střepinami. Znovu se přikrčila, měla chuť utéct, ale dál olizovala Petovi tvář.

Uzdravit ho.

Konejšit.

Starat se o Peta.

„Minomet!“

„Střílejí po nás minometem!“

Další kus hlíny odlétl z cesty hned vedle nich a Pete pomalu odepjal Maggiino vodítko od pásku.

„Běž, Maggie. Střílejí po nás. Utíkej.“

Jeho alfa hlas zně slabě a to ji postrašilo. Alfa je silný. Smečka je všechno.

Další hrom otřásl zemí, pak další a najednou pocítila děsivý náraz do boku, udeřilo ji to a vyhodilo do vzduchu. Vyjekla, a když dopadla na zem, vrčela a štěkala bolestí.

„Snajpr střelil psa!“

„Sejměte toho hajzla, zatraceně!“

„Ruiz, Johnson, se mnou!“

Maggie mariňákům, kteří se rozběhli k domům, nevěnovala pozornost. Kvílela, jak ji bok nesnesitelně bolel, ale znovu se dovlekla ke svému vůdci, své smečce.

Pete se ji pokoušel odstrčit, ale byl už moc slabý.

„Běž, holka. Já se nedokážu zvednout. Uteč –“

Pete sáhl rukou pod vestu a vytáhl zelený míček.

„Chyť ho, holka. Běž –“

Pete se pokusil míčkem hodit, ale ten se jen odkutálel kousek stranou. A potom začal Pete zvracet krev, roztřásl se a během několika vteřin se na něm všechno proměnilo. Jeho pach, jeho chuť. Maggie slyšela, jak jeho srdce ztichlo a krev v žilách se pomalu zastavila. Vnímala, jak jeho duše opouští tělo, a zmocnil se jí pocit obrovské ztráty, jiný než všechno, co dosud poznala.

„PETE! Pete, už jdeme, chlape!“

„Vzdušná podpora je na cestě. Vydrž!“

Maggie ho olizovala a snažila se ho rozesmát. Vždycky se smál, když mu jazykem přejížděla obličej.

Další pronikavá rána hvízdla těsně kolem ní a do vzduchu vyletěl gejzír hlíny. Pak něco ztěžka a tak zprudka narazilo do Petovy vesty, až Maggie ucítila náraz do hrudi a v nozdrách ji pálil štiplavý zápach kouře a horkého kovu. Štěkala na otvor, který se objevil v Petově hrudi.

„Střílejí po psovi!“

Další rány z minometu rozrývaly cestu, znovu pršel déšť hlíny a horké oceli.

Maggie si lehla na svého vůdce a vrčela a štěkala. Pete byl alfa, vůdce. Pete byl její smečka. Jejím úkolem bylo chránit smečku.

Štěkala na déšť hlíny a střepin a vrčela na kovové ptáky, kteří najednou kroužili nad vzdálenými domy jako vzteklé vosy. Zazněly další výbuchy a pak náhle poušť zahalilo ticho. Slyšela jen dupání mariňáků, kteří běželi k nim.

„Pete!“

„Už jdeme, chlape –“

Maggie vycenila zuby a zavrčela.

Chránit smečku. Chránit vůdce.

Napřímila uši, aby slyšela, kde jsou, a na hřbetě se jí zlostí zježila srst. Zuby se jí výhrůžně blýskaly, jak se kolem ní vztyčily jejich zelené obrysy.

Chránit ho, chránit smečku, chránit Peta.

„Ježiš, Maggie, to jsme my! Maggie!“

„Je mrtvý?“

„Má dost, kámo –“

„A ona taky –“

Maggie se po nich ohnala a obrysy rychle uskočily zpátky.

„Zbláznila se –“

„Neporaň ji. Kurva, strašně krvácí –“

Chránit smečku. Bránit a chránit.

Maggie chňapala kolem sebe, oháněla se po nich. Vrčela a štěkala, a otáčela se dokola, aby stále zůstávala čelem k nim.

„Doktore! Doktore, ježišmarjá, Pete je mrtvý –“

„Převezte ho v Black Hawku na základnu!“

„Jeho fena nás nenechá –“

„Vemte pušku! Neporaňte ji! Jen ji odstrčte!“

„Je postřelená, člověče!“

Něco se k ní přiblížilo a Maggie po tom chňapla. Zakousla se a zaťala čelisti, jimiž dokázala vyvinout tlak větší než sto kilogramů na čtvereční centimetr. Svírala pevně, vrčela, ale pak se k ní přiblížila další dlouhá věc a další.

Maggie povolila stisk, zaútočila na nejbližšího muže, zachytila maso, trhla, a pak znovu zaujala své místo nad Petem.

„Myslí si, že mu chceme ublížit –“

„Odstrčte ji! No tak –“

„Ale nic jí neudělejte, bacha!“

Znovu ji odstrčili a někdo jí hodil přes hlavu bundu. Pokusila se vykroutit, ale tentokrát ji přimáčkli k zemi vahou vlastních těl.

Chránit Peta. Pete je smečka. Smečka je její život. „Kámo, je zraněná. Opatrně –“

„Mám ji –“

„Ten zkurvenej hajzl ji postřelil –“

Maggie se kroutila a svíjela. Byla bez sebe vzteky, bála se a snažila se prokousat bundou, ale cítila, jak ji zvedají. Nevnímala bolest a nevěděla, že krvácí. Věděla jen to, že musí být s Petem. Musí ho chránit. Bez něho je ztracená. Jejím úkolem je ho ochránit.

„Naložte ji do Black Hawku.“

„Mám ji –“

„Naložte ji tam spolu s Petem.“

„Co to s tím psem sakra je?“

„Byl to její psovod. Musíte ji dostat do nemocnice –“

„Je mrtvý–“

„Chtěla ho ochránit –“

„Přestaňte se vykecávat a leťte, pitomci. Musíte ji odvézt k doktorovi. Tenhle pes patří k mariňákům.“

Maggie cítila hluboko v těle vibrace a přes bundu, která jí zakrývala hlavu, se k ní prodraly výpary leteckého paliva. Byla vyděšená, ale Pete byl nablízku. Věděla, že leží jen půl metru od ní, ale současně věděla, že je hrozně daleko a vzdaluje se jí stále víc.

Pokusila se připlazit blíž k němu, ale nohy ji neposlechly a muži ji pevně drželi. Nakonec se její vzteklé vrčení změnilo v kňučení.

Pete byl její.

Byli smečka.

Byli dvoučlenná smečka, ale teď byl Pete pryč a Maggie neměla nikoho.

ČÁST PRVNÍ

Scott a Stephanie

1

2.47

centrum Los Angeles

Na téhle ulici, přímo na téhle křižovatce, v tuhle šílenou hodinu byli proto, že Scott James dostal hlad. Stephanie vypnula motor jejich hlídkového vozu, aby mu udělala radost. Mohli byt kdekoliv jinde, ale té noci ji dovezl sem, na tuhle tichou křižovatku. Bylo tu takové ticho, že se o něm začali bavit.

Nepřirozené ticho.

Zastavili tři bloky od dálnice Harbor, mezi rozpadajícími se čtyřpatrovými domy, o kterých se povídalo, že je strhnou, aby se tu mohl postavit nový stadion, pokud Dodgers odejdou z Chavez Ravine. Budovy i ulice v téhle části města zely prázdnotou. Žádní bezdomovci. Žádná auta. Té noci neměl nikdo důvod tady byt, dokonce ani auto losangeleské policie.

Stephanie se zamračila.

„Jseš si jistý, že víš, kam jedeš?“

„Jo, vím, kam jedu. Jen vydrž.“

Scott se pokoušel najít nonstop jídelnu, kde podle nadšených ovací jednoho detektiva z oddělení loupežných přepadení v Rampartu vyvarovali pohádkové pochoutky. Měl to být jeden z těch podniků, které na pár měsíců zaberou prázdné skladiště, dají o sobě vědět přes Twitter a po čase zmizí; týpek z přepadení tvrdil, že v té jídelně dělají nejlepší nudle rámen v Los Angeles. Snoubí se tu prý Japonsko s Latinskou Amerikou, spojení, na jaké jinde nenarazíš, dršťky na koriandru, mušle s chilli, kachna na papričkách jalapeňo, prostě chutě, pro které by člověk umřel.

Scott se snažil přijít na to, kde asi špatně zabočil, když si najednou něco uvědomil.

„Poslouchej.“

„Co?“

„Pssst, poslouchej. Vypni motor.“

„Nemáš nejmenší tušení, kde to je, viď?“

„Tohle si musíš poslechnout. Poslouchej.“

Stephanie Andersová, důstojnice LAPD, losangeleské policie, jedenáct let ve službě, zařazení vyšší důstojník třídy P-III, dala neutrál, vypnula motor a upřeně se na něj zahleděla. Měla jemnou, opálenou tvář, vějířky vrásek v koutcích očí a krátké plavé vlasy.

Scott James, dvaatřicetiletý důstojník třídy P-II, sedm let ve službě, se usmál, zaťukal si na ucho a vyzval ji, aby poslouchala. Stephanie chvíli vypadala zmateně, ale pak jí na tváři rozkvetl úsměv.

„Je ticho.“

„Divné, viď? Žádné hlášení ve vysílačce. Nikdo tu nemluví. Dokonce neslyším ani dálnici.“

Byla nádherná jarní noc: teplota kolem dvaceti, jasno; přesně takové počasí, kdy si Scott užíval stažená okénka a krátké rukávy. Záznamy volání za dnešní noc ukazovaly méně než třetinu obvyklého počtu výjezdů, a tím pádem to byla snadná služba, jenže Scott se začal nudit. A proto se vydali hledat tu jídelnu, která se nedala najít, a Scott už začínal věřit, že ani neexistuje.

Stephanie se předklonila a chystala se nastartovat motor, ale Scott ji zarazil.

„Počkej, ještě minutku posedíme. Jak často se ti stane, že slyšíš takové ticho?“

„Nikdy. Je tu takový klid, že mě to až děsí.“

„Neboj. Já tě ochráním.“

Stephanie se usmála. Scottovi se líbilo, jak se jí v očích blýskají odrazy pouličních lamp. Rád by se dotkl její ruky, ale neudělal to. Byli partneři už deset měsíců, ale Scott se chystal odejít a ještě předtím jí hodlal něco říct. „Byla jsi skvělá parťačka.“

„Hodláš mi mazat med kolem pusy?“

„Jo, tak něco.“

„Fajn. Budeš mi chybět.“

„Ty mně budeš scházet víc.“

To jejich vtipkování. Ve všem museli soutěžit, i v tom, kdo bude toho druhého víc postrádat. Znovu zatoužil jí sáhnout po ruce, ale vtom se natáhla ona k němu, vzala ho za ruku a stiskla mu ji.

„Ne, nebudu. Budeš nakopávat zadky těm největším grázlům a makat na plny obrátky. To je to, co chceš, brácho, a já ti to hrozně moc přeju. Jsi rváč.“

Scott se zasmál. Než si pořídil frakturu kolena, hrál dva roky fotbal za tým univerzity Redlands, a o pár let později nastoupil u losangeleské policie. Několik let chodil do večerní školy, aby získal diplom. Scott James si uměl jít za svým. Byl mladý, odhodlaný a soutěživý a chtěl něčeho dosáhnout. Přijali ho do divize Metro, elitní uniformované složky LAPD, která měla za úkol krýt záda policistům po celém městě. Metro byla divize vysoce trénovaných specialistů, kteří byli nasazováni při řešení neobvyklých situací, na barikádách a do vysoce konfliktních a rizikových operací. Byli ti nejlepší a každý, kdo doufal, že se stane členem nejelitnější uniformované čety losangeleské policie – SWAT – čety těch nejlepších z nejlepších –, jí musel projít. Scotta převeleli k Metru koncem minulého týdne.

Stephanie ho ještě držela za ruku a Scott přemýšlel, co to asi znamená, když se na konci ulice objevil obrovský bentley, v téhle části města stejně nepatřičný jako létající koberec, s kouřovými skly a dokonalou lesklou kapotou bez jediného smítka prachu.

„Koukni na ten batmobil,“ poznamenala Stephanie. Bentley míjel jejich vůz, sunul se rychlostí sotva třiceti kilometrů za hodinu. Okna měl z tak tmavých skel, že řidič uvnitř nebyl vůbec vidět.

„Neposvítíme si na něj?“

„Kvůli čemu? Protože je to pracháč? Asi se ztratil stejně jako my.“

„My se teda ztratit nemůžeme. My jsme poldové.“

„Třeba taky hledá tu pitomou jídelnu.“

„Vyhrálas. Zapomeneme na nudle a zajedeme si někam na vajíčka.“

Stephanie se předklonila, aby nastartovala, když pomalu se šinoucí bentley dojel k nejbližší křižovatce, asi třicet metrů od nich. V momentě, kdy vjel do křižovatky, proťalo dokonalé ticho hluboké zaburácení a z vedlejší uličky se vyřítil černý náklaďák kenworth. Vrazil do osobního auta tak tvrdě, že se třítunový sedan otočil kolem dokola a skončil na protější straně ulice. Nákladní vůz prudce zabrzdil, smykem zastavil a zablokoval celou ulici.

„Svatej Bože!“ vyjekla Stephanie.

Scott rozsvítil majáček a vyskočil z auta. Světla policejního vozu zbarvila ulici i okolní domy modrými kaleidoskopickými odlesky.

Stephanie si zapnula na rameni mikrofon vysílačky, vystoupila a rozhlížela se po tabulce s názvem ulice. „Kde vlastně jsme? Jak se to tady jmenuje?“

Scott si všiml cedule.

„Ulice Harmony, tři bloky na jih od dálnice Harbor.“

„Dvojka Adam dvacet čtyři, máme nehodu a zraněné v ulici Harmony, tři bloky od dálnice Harbor a čtyři severně od Wilshiru. Žádáme sanitku a hasiče. Jdeme k havarovaným vozům.“

Scott byl tři kroky před ní, blíž k sedanu.

„Beru si batmobil. Ty máš náklaďák.“

Stephanie se rozběhla a dvojice se rozdělila. Ulice byla dokonale klidná, jen zpod kapoty bentleye unikala pára.

Uběhli polovinu cesty k místu nehody, když z náklaďáku vyšlehly ostře žluté plameny a od okolních domů se ozvěnou odrazil štěkavý rachot.

Scotta nejprve napadlo, že v kabině něco vybuchlo, ale pak se do jejich hlídkového vozu i havarovaného sedanu zakously kulky a zasypaly je ocelovým krupobitím. Scott instinktivně uskočil stranou, ale Stephanie běžela dál. Krátce vykřikla a ovinula si hrudník pažemi.

„Chytla jsem to! Ale kruci –“

Scott zalehl k zemi a rukama si kryl hlavu. Kulky s jiskřením narážely do betonu kolem něho a zanechávaly v ulici rýhy.

Honem. Dělej něco.

Scott se převalil do strany, vytáhl pistoli a začal na plameny střílet, jak nejrychleji dokázal. Pak vyskočil a s kličkováním se rozběhl ke své parťačce. Ulicí se mezitím přihnalo temně šedé Gran Torino. Se skřípěním zastavilo vedle sedanu, ale Scott ho skoro nevnímal. Za běhu naslepo pálil na nákladní auto a kličkoval stále blíž ke své partnerce.

Stephanie ležela schoulená, jako by měla křeče v břiše. Chytil ji za paži. Uvědomil si, že ti v náklaďáku přestali střílet, a napadlo ho, že by to mohli zvládnout, když tu Stephanie vykřikla.

Z Gran Torina vyskočili dva muži v černých maskách a černých bundách s pistolemi v rukou a pokropili bentley kulkami, až se vysypalo sklo a kapotu proděravěly otvory. Řidič zůstal sedět za volantem. Během střelby vystoupili z nákladního auta další dva chlapi s kalašnikovy čili útočnými puškami AK-47.

Scott táhl Stephanie k jejich černobílému vozu; uklouzl po její krvi, zvedl se a pozpátku pokračoval.

První muž, který vysedl z náklaďáku, byl vysoký a hubený a okamžitě spustil palbu do předního skla sedanu. Druhý byl tlustý a přes opasek mu viselo obrovské břicho. Namířil pušku na Scotta a ta hned rozkvetla žlutými květy.

Scotta něco tvrdě udeřilo do stehna a on pustil Stephanii i pistoli. Ztěžka dosedl na zem a uviděl, jak se mu z nohy valí krev. Sebral pistoli, vypálil další dvě rány a jeho zbraň dutě cvakla. Prázdná. Zvedl se na kolena a znovu popadl Stephanii za paži.

„Umírám…“

„Ne, neumíráš,“ vyrazil ze sebe Scott. „Přísahám Bohu, že neumíráš.“

Druhá kulka ho udeřila do ramene a srazila ho k zemi. Scott znovu pustil Stephanii i pistoli a levá ruka jako by mu ochrnula.

Tlusťoch si zřejmě myslel, že je mrtvý. Jakmile se ale otočil ke svým kumpánům, začal se Scott plazit k hlídkovému vozu; zraněnou nohu táhl za sebou, druhou se odstrkoval. Auto byla jejich jediná naděje. Pokud se k němu doplazí, může ho použít jako zbraň nebo kryt, aby se dostal ke Stephanii.

Scott zapnul vysílačku na rameni, a zatímco se pozpátku sunul k autu, co nejhlasitěji do ní šeptal:

„Střelba na policistu! Střelba, střelba! Dvojka Adam dvacet čtyři, umíráme tady!“

Muži z tmavošedého torina otevřeli dveře sedanu a stříleli dovnitř. Scott viděl uvnitř cestující, ale rozeznal jen stíny. Pak palba ustala a Stephanie na něho zavolala. Hlas jí probublával krví a zařezával se do něj jako nůž. „Nenechávej mě tady! Scotty, neopouštěj mě!“

Scott přidal, zoufale se snažil dostat k policejnímu vozu. V autě je brokovnice. Klíčky v zapalování. „NENECHÁVEJ MĚ TADY!“

„Nenechám, zlato. Nenechám.“

„VRAŤ SE!“

Scott byl pět metrů od vozu, když tlusťoch Stephanii uslyšel. Otočil se, spatřil Scotta, zvedl pušku a vystřelil.

Scott James dostal třetí zásah. Kulka pronikla vestou v pravé dolní části hrudníku. Pocítil děsivou bolest, která se rychle zhoršovala, jak se jeho břišní dutina zalévala krví.

Scott zpomalil a zastavil. Pokusil se plazit dál, ale už neměl sílu. Opřel se o loket a čekal, až ho tlusťoch znovu střelí, ale ten se otočil k bentleyi.

Blížily se sirény.

Uvnitř bentleye byly černé postavy, ale Scott neviděl, co dělají. Řidič tmavošedého torina se otočil, aby viděl na střelce a přitom si nazdvihl masku. Scott zahlédl bily záblesk na jeho tváři a potom se muži, kteří byli v bendeyi a kolem něj, rozběhli k torinu.

Tlusťoch běžel poslední. Zaváhal, když otevřel dveře šedého vozu, ještě jednou se ohlédl po Scottovi, a zvedl kalašnikov.

Scott vykřikl.

„NE!“

Pokusil se uskočit z dráhy střely, když vtom se jekot sirén postupně změnil v konejšivý hlas.

„Probuďte se, Scotte.“

„NE!“

„Tři, dva, jedna –“

Ještě devět měsíců a šestnáct dní od oné noci, kdy ho postřelili, devět měsíců a šestnáct dní poté, co viděl, jak jeho partnerku zavraždili, se Scott James pokaždé probouzel s křikem.

2

Scott se vrhl pryč z dráhy střely tak prudce, že ho pokaždé, když se probral, překvapilo, že z úzké pohovky nespadl. Ze zkušenosti ale věděl, že ve skutečnosti sebou sotva cuknul. Probral se z hlubinné regrese stejně jako pokaždé, vystoupil ze snového stavu své paměti ve chvíli, kdy na něj tlusťoch namířil kalašnikov. Scott zhluboka dýchal, dlouze se nadechl a dlouze vydechl a snažil se zklidnit své bušící srdce.

Z protější strany temného pokoje k němu dolehl Goodmanův hlas. Charles Goodman, diplomovaný psychiatr. Goodman měl s losangeleskou policií uzavřenou pracovní smlouvu, ale nebyl jejich zaměstnancem.

„Zhluboka dýchejte, Scotte. Cítíte se dobře?“

„Jsem v pořádku.“

Srdce mu bušilo, ruce se třásly a hrudník pokrýval studený pot, ale Scott uměl své pocity dovedně skrývat, stejně jako divoký skok, který Goodman zpozoroval jen jako nepatrný záškub.

Goodman měl nadváhu, bylo mu něco přes čtyřicet, nosil neupravenou bradku, vlasy stažené do ohonu a sandály a na nehtech u nohou měl plíseň. Jeho malá ordinace se nacházela ve druhém patře bíle omítnutého dvoupatrového domu ve Studio City poblíž tunelu řeky Los Angeles. Scottova první psychiatrická měla v Chinatownu, na klinice losangeleské policie pro léčbu poruch chování, prostory mnohem hezčí, ale Scott ji neměl rád. Připomínala mu Stephanii.

„Nechcete trochu vody?“

„Ne, ne, je mi dobře.“

Scott zhoupl nohy z pohovky na zem a tvář se mu zkřivila bolestí ve ztuhlém rameni a boku. Když příliš dlouho seděl nebo ležel, zatuhl, ale pokud stál nebo se pohyboval, bolest povolila. Pokaždé, když se probral z hypnózy, potřeboval pár vteřin, než se mu zaostřil pohled, jako by vešel ze sluncem zalité ulice do temného baru. Tohle bylo jeho páté regresní sezení, během něhož znovu prožíval události oné noci, ale tentokrát se po něm cítil mírně zmateny a nejistý. Vtom si vzpomněl a podíval se na svého psychiatra.

„Kotlety.“

Goodman otevřel blok, připraveny si zapisovat. Goodman si pořád něco psal.

„Muž, který řídil únikové vozidlo. Měl bílé kotlety. Takové ty mohutné bílé kotlety.“

Goodman si udělal poznámku a pak zalistoval nazpátek stránkami.

„O kotletách jste se ještě nikdy nezmínil, že ne?“ Scott pátral v paměti. Nemluvil o nich? Nevybavil si je, nebo o nich jen nehovořil? Ptal se sám sebe, ale odpověď už znal.

„Předtím jsem si je nevybavil. Až dneska. Dnes jsem si na ně vzpomněl.“

Goodman zuřivě zapisoval, ale jeho rychlé psaní jen zvyšovalo Scottovy pochyby.

„Myslíte, že jsem je opravdu viděl, nebo si to jenom představuju?“

Goodman zvedl ruku, aby mohl dopsat poznámku, než odpověděl.

„To teď nebudeme řešit. Chci, abyste mi pověděl, co jste si vybavil. Nepřemýšlejte o tom. Jen popište, co jste viděl.“

Vzpomínka na to, co viděl, byla zřetelná.

„Když se ozvaly sirény, ohlédl se po střelcích. Jak se otáčel, povytáhl si masku.“

„Měl na sobě stejnou masku?“

Scott popisoval pět mužů se zbraněmi pokaždé úplně stejně.

„Ano, černou pletenou lyžařskou kuklu. Trochu si ji vyhrnul a já jsem zahlédl ty kotlety. Byly dlouhé, sahaly až sem pod lalůček. Mohly být i šedivé, jako stříbro.“ Scott se dotkl své tváře vedle ucha, snažil se vybavit si to jasněji – vzdáleny obličej v matném světle, ale zahlédl jen bílý záblesk.

„Popište, co přesně jste viděl.“

„Viděl jsem jenom kousek jeho čelisti. A ty bílé kotlety.“

„Barva pleti?“

„Nevím. Běloch, možná Hispánec nebo světlejší černoch.“

„Nehádejte. Jen popište, co si určitě vybavujete.“

„Nedokážu říct.“

„Vidíte jeho ucho?“

„Viděl jsem část ucha, ale bylo to hrozně daleko.“

„Vlasy?“

„Jenom ty kotlety. Povyhrnul si tu masku jen částečně, ale stačilo to, abych viděl ty kotlety. Ježíši, teď je před sebou vidím tak jasně. Vymýšlím si to?“

Scott toho o vytvořených vzpomínkách a vzpomínkách vybavených během hypnózy hodně přečetl. Až na to, že se obvykle považovaly za podezřelé a losangeleští prokurátoři na ně nikdy nespoléhali. Bylo příliš snadné je napadnout a zpochybnit.

Goodman zaklapl blok s perem uvnitř.

„Takže vy si myslíte, že ve svých představách vidíte něco, co jste ve skutečnosti neviděl?“

„Ano.“

„To mi vysvětlete. Proč byste to dělal?“

Scott nesnášel, když Goodman používal tyhle psychiatrické triky a kladl mu otázky místo odpovědí, ale chodil k němu už sedm měsíců, a tak na jeho postupy zdráhavé přistoupil.

Scott se probral dva dny po střelbě a události oné noci si vybavil jen matně. Během tří týdnů intenzivních výslechů detektivy z oddělení vražd, kteří vedli vyšetřování, popsal pět střelců, jak nejlépe svedl, ale žádné další detaily už přidat nedokázal, jako by ti muži byli jen obrysy postav. Všech pět bylo maskovaných, měli rukavice a byli zahalení od hlavy k patě. Ani jeden nekulhal, nechyběla mu končetina. Scott neslyšel jejich hlasy a nemohl vyšetřovatelům poskytnout popis jejich očí, vlasů, barvy pleti, ani nic nápadného jako viditelné tetování, šperky, jizvy nebo cokoliv charakteristického. Na nábojnicích, v nákladním autě, ani ve Fordu Gran Torino, který nechali opuštěny o osm bloků dál, se nenašly otisky prstů ani použitelná DNA. Přestože případ vedl tým elitních detektivů z oddělení vražd losangeleské policie, nebyli identifikováni žádní podezřelí, všechny stopy vedly do ztracena a vyšetřování nevyhnutelně směřovalo k tomu, že bude zastaveno.

Devět měsíců a šestnáct dní poté, co byl Scott James postřelen, zůstávalo pět mužů, kteří ho poranili a jeho partnerku zabili, na svobodě.

Byli pořád tam venku.

Pět mužů, kteří zabili Stephanii.

Vrazi.

Scott pohlédl na Goodmana a cítil, jak se červená.

„Protože chci pomoct. Protože chci mít pocit, že dělám něco pro to, abychom ty grázly chytili, proto si vymýšlím nesmyslné popisy.“

Protože já jsem naživu, a Stephanie je mrtvá.

Scottovi se ulevilo, že si Goodman nic nezapsal. Místo toho se usmál.

„To považuji za povzbudivé.“

„Že si vymyslím vzpomínky?“

„Není důvod věřit, že si cokoliv vymýšlíte. Od samého počátku popisujete onu noc většinou velmi konzistentně, počínaje rozhovorem se Stephanií, až po popisy modelů a typů aut, nebo toho, kde stáli střelci během palby. Všechno, co jste popsal a co bylo možné potvrdit, se potvrdilo, ale toho večera se seběhlo příliš mnoho věcí příliš rychle, a když jsme pod vlivem obrovského stresu, máme tendenci nicotné detaily zapomínat.“ Kdykoliv Goodman mluvil o paměti, vždycky se do toho úplně ponořil. Paměť byla jeho parketa. Předklonil se a přiblížil palec a ukazováček k sobě, aby Scottovi předvedl, jak nepatrné detaily myslel.

„Nezapomínejte, že při našem prvním regresním sezení jste si vybavil nábojnice. Na to, že jste zaslechl řev motoru nákladního auta ještě dřív, než se ten kenworth objevil, jste si vzpomněl až během naší čtvrté regrese.“

Naší regrese. Jako by tam Goodman byl s ním, rozstřílený na kousky, zatímco Stephanie ještě žila. Stephanie zemřela. Přesto musel Scott připustit, že Goodman má pravdu. Až do první regrese si použité nábojnice, které se sypaly z tlusťochova kalašnikova jako zářící mosazný déšť, nevybavil, a na ryk motoru náklaďáku se rozpomněl až při čtvrtém sezení.

Goodman seděl teď tak předkloněný, až si Scott pomyslel, že možná spadne ze židle. Byl svým výkladem úplně pohlcený.

„Výzkumy naznačují, že když se tyhle drobné detaily začnou objevovat – ty titěrné vzpomínky zapomenuté vlivem stresu oné chvíle –, začnete si vybavovat stále víc a víc, nové vzpomínky přivolají další, jako když voda protéká trhlinou v hrázi, rychleji a rychleji, až se hráz protrhne a všechna voda se vyvalí ven.“

Scott se zamračil.

„Chcete říct, že se mi mozek rozpadá na kusy?“

Goodman oplatil Scottovi jeho zachmuření úsměvem a znovu si otevřel blok.

„Chci říct, že by vás to mělo povzbudit. Chtěl jste zjistit, co se oné noci stalo. Přesně to spolu děláme.“

Scott neodpověděl. Původně věřil, že chce odhalit, co se v těch chvílích odehrálo, ale teď chtěl stále víc a víc zapomenout, i když se zdálo, že nic takového nedokáže. Neustále si tu noc oživoval, připomínal a zaobíral se jí. Nenáviděl to, ale nemohl toho nechat.

Scott pohlédl na hodinky. Viděl, že zbývá už jen deset minut, a vstal.

„Co kdybychom pro dnešek skončili? Rád bych teď o tom trochu přemýšlel.“

Goodman se však nechystal zaklapnout blok. Místo toho si odkašlal, což byl jeho způsob, jak změnit téma.

„Máme ještě pár minut. Chtěl bych si ještě několik věcí ujasnit.“

Ujasnit V psychiatrickém žargonu to znamenalo klást další otázky týkající se věcí, o kterých Scott nechtěl mluvit.

„Jistě. A jakých?“

„Třeba jestli vám ta regresní sezení pomáhají.“

„Rozpomněl jsem se na ty kotlety. Právě jste mi sdělil, že pomáhají.“

„Nemyslel jsem v tom, co dalšího si vybavíte, ale zda vám pomáhají dát se do pořádku. Míváte pořád ty hrozné sny?“

Od čtvrté noci v nemocnici ho noční můry děsily ve spánku čtyřikrát nebo pětkrát týdně. Většinou vypadaly jako krátké útržky z dlouhého filmu o událostech oné noci – tlusťoch na něho střílí, tlusťoch zdvihá zbraň, on sám klouže po Stephaniině krvi, kulky mu pronikají do těla. Ale stále častěji se mu vracely také paranoidní děsivé sny o mužích s maskami na tvářích, kteří ho pronásledují. Vyskakovali ze skříně nebo se schovávali pod postelí a zjevovali se vzadu v jeho autě. Poslední noční můru zažil včera.

„Mnohem méně,“ odpověděl. „Zly sen už jsem neměl asi dva nebo tři týdny.“

Goodman si něco poznamenal do bloku.

„Přičítáte to regresím?“

„Čemu jinému?“

Goodman spokojeně přikývl a zase si něco zapsal.

„Co váš společensky život?“

„Společensky život je v pořádku, pokud tím myslíte zajít si s kamarády na pivo. Známost nemám.“

„A hledáte ji?“

„Je bezduché tlachání podmínkou duševního zdraví?“

„Ne. Rozhodně ne.“

„Chci mít někoho, na koho se můžu spolehnout, víte? Někoho, kdo chápe, kdo jsem.“

Goodman se povzbudivě usmál.

„Až dozraje čas, jistě si nějakou ženu najdete. Máloco pomáhá k uzdravení lépe, než když se zamilujete.“ Máloco by mu pomohlo lépe, než kdyby dokázal zapomenout, nebo chytit ty grázly, co to udělali, ale ani jedno zřejmě nebylo na pořadu dne.

Scott znovu pohlédl na hodinky a podráždilo ho, že stále ještě zbývá šest minut.

„Mohli bychom pro dnešek skončit? Mám toho celkem dost a ještě musím jít do práce.“

„Ještě jedna věc. Promluvme si o vaší nové práci.“ Scott opět zalétl očima k hodinkám a jeho netrpělivost narůstala.

„O čem?“

„Už jste dostal svého psa? Na minulém sezení jste vyprávěl, že vám psy brzy dovezou.“

„Přivezli je minuly týden. Hlavní cvičitel se s nimi chtěl napřed seznámit, než nám je předá. Včera s tím skončil a prohlásil, že se do toho můžeme pustit. Dnes odpoledne mi přidělí psa.“

„A pak se vrátíte zpátky do ulic.“

Scott věděl, kam tohle směřuje, a nelíbilo se mu to. Už to spolu probírali.

„Ano, až uděláme zkoušky. Policejní psovodi pracují na ulici.“

„A setkávají se s padouchy.“

„O tom to celé je.“

„Málem jste umřel. Nemáte strach, že se to může stát znovu?“

Scott zaváhal, ale dobře věděl, že nemá smysl předstírat, že nemá strach. Už se nechtěl vrátit do hlídkového vozu ani sedět za stolem, a když zjistil, že divize Metro otevírá dvě místa pro psovody, tvrdě o to místo usiloval. Před devíti dny dokončil výcvik psovoda.

„Myslím na to, jasně, ale to mají v hlavě všichni policisti. To je jeden z důvodů, proč u té práce chci zůstat.“

„Ne všichni policisté dostanou během jedné noci tři zásahy střelnou zbraní a ztratí partnera.“

Scott neodpověděl. Ode dne, kdy se v nemocnici probral, přemýšlel aspoň tisíckrát o tom, že by téhle práce nechal. Většina jeho přátel policistů si myslela, že je blázen, když neodejde do invalidního důchodu, a na personálním oddělení losangeleské policie mu sdělili, že vzhledem k závažnosti jeho poranění nikdy nedostane povolení vrátit se do služby, ale Scott přesto trval na svém, že zůstane v práci. Tlačil na své fyzioterapeuty. Tlačil na nadřízené důstojníky. Tlačil na šéfa Metra, aby ho nechal pracovat se psem. Když v noci nemohl spát, dával dohromady důvody, proč po tom tolik touží: protože neví, co jiného by dělal, protože v životě nic jiného nemá, nebo možná chce přesvědčit sám sebe, že je tentýž člověk jako před střelbou. Nic neznamenající slova, která měla vyplnit temnou prázdnotu, stejně jako lži a polopravdy, které vykládal Goodmanovi a všem ostatním, protože vymýšlet si bylo lehčí než přiznat pravdu. Nevyslovenou a hluboko pohřbenou pravdou bylo, že měl pocit, jako by na té ulici vedle Stephanie také zemřel a teď byl jen duch, který předstírá, že je člověkem.

I to, že chtěl být psovodem, byla jen záminka – aby mohl byt policistou bez parťáka.

Scott si uvědomil, že se ticho nějak protáhlo, a zjistil, že Goodman čeká.

„Kdybych odešel,“ přiznal, „ti hajzlové, co zabili Stephanii, by vyhráli.“

„Proč ke mně stále chodíte?“

„Abych se vypořádal s tím, že žiju.“

„Věřím, že tohle je pravda. Ale ne celá.“

„Tak mi to povězte vy.“

Goodman se koukl na hodiny a konečně zaklapl zápisník.

„Zdá se, že jsme to o několik minut přetáhli. Tohle bylo dobré sezení, Scotte. Příští týden ve stejný čas?“ Scott se zvedl a musel zatnout zuby, aby překonal bodavou bolest v boku, která se ozvala vždy, když se náhle pohnul.

„Příště ve stejnou dobu.“

Už otevíral dveře, když Goodman znovu promluvil. „Jsem rád, že vám regrese pomáhají. Doufám, že si vybavíte dost, abyste nalezl mír a mohl to uzavřít.“

Scott zaváhal, pak vyšel ven, sestoupil k parkovišti, a teprve tam promluvil.

„Já doufám, že si vybavím tolik, abych zapomněl.“ Stephanie k němu přicházela každou noc a vzpomínky na ni ho mučily – Stephanie, jak mu vyklouzla z krvavého sevření, Stephanie prosící, aby ji neopouštěl. Neopouštěj mě!

Scotty, nenechávej mě tu!

Vrať se!

V nočních můrách ho její oči a prosebný hlas naplňovaly úzkostí.

Stephanie Andersová umírala a přitom věřila, že ji opustil, aby zachránil sám sebe, a nic co udělá teď ne bo v budoucnosti, nedokáže její poslední myšlenky změnit.

Jsem tady, Steph.

Já tě neopustil.

Chtěl jsem tě zachránit.

Scott jí tohle říkal pokaždé, když k němu v noci přišla, ale Stephanie byla mrtvá a neslyšela ho. Věděl, že ji nikdy nepřesvědčí, ale stejně jí to opakoval vždycky, když přišla, aby přesvědčil aspoň sám sebe.

3

Úzké parkoviště za domem, kde měl Goodman ordinaci, rozpálil letní žár a vzduch byl suchy jako smirkový papír. Scottovo auto se tak rozžhavilo, že musel použít kapesník, aby otevřel dveře.

Scott si modrý Pontiac Trans Am z roku 1981 koupil dva měsíce před tím přepadením. Pravý zadní nárazník byl promáčklý, od koncového světla až po dveře se táhl hluboký šrám, modrý lak byl posetý korozí, rádio nefungovalo a tachometr ukazoval 203 000 ujetých kilometrů. Scott ho zakoupil za dvanáct set dolarů jako zábavu na víkendy; myslel si, že staré auto ve volném čase opraví, ale po té smršti kulek o to ztratil zájem. O devět měsíců později na auto stále ani nesáhl.

Když z klimatizace začal foukat studený vzduch, vyjel Scott na dálnici Ventura a zamířil do Glendalu.

Četa policejních psovodů K-9 spadala pod divizi Metro, jejíž ředitelství sídlilo v centru, ale pro výcvik psů využívala různá střediska po celém městě. V Glendalu leželo jejich hlavní cvičiště, na kterém Scott a další dva psovodi prodělali osmitýdenní výcvik pod vedením dlouholetého hlavního trenéra čety. Studenti cvičili s Vysloužilými hlídkovými psy, kteří už nechodili pracovat do terénu kvůli svému zdraví a přestálým zraněním.

Pracovalo se s nimi snadno, věděli, co se od nich očekává. V mnoha ohledech tihle psi sloužili jako učitelé svých nezralých psovodů, ale když výcvik skončil, tréninkoví psi se vrátili tam, kde žili, a noví psovodi dostali své předem vycvičené hlídkové psy, se kterými měli podstoupit čtrnáctidenní zkouškový proces. Pro nové psovody to byl vzrušující moment, protože to znamenalo, že si začnou budovat pouto se svým psem.

Scott věděl, že by měl být vzrušený, ale cítil jen poněkud otupělou ochotu pustit se do práce. Až se svým psem udělá zkoušky, bude s ním v autě sám a přesně to si přál. Svobodu osamělosti. Se Stephanií měl společnosti až dost.

Právě míjel odbočku na Hollywood, když mu zazvonil telefon. Displej ukázal, že volá losangeleská policie, proto hovor přijal. Myslel si, že to bude hlavní trenér čety K-9 Dominick Leland.

„Tady Scott.“

Ozval se mužský hlas, ale Leland to nebyl.

„Důstojníku Jamesi, tady Bud Orso, z oddělení vražd a loupežných přepadení. Volám, abych se vám představil. Převzal jsem vedení vašeho případu.“

Scott mlčky pokračoval v jízdě. S vyšetřovateli svého případu nemluvil už víc než tři měsíce.

„Důstojníku, jste tam ještě? Nevypadlo nám to?“

„Jsem tady.“

„Převzal jsem vedení vašeho případu.“

„Slyšel jsem vás. Co se stalo s Melonem?“

„Detektiv Melon odešel minuly měsíc do důchodu. Detektiva Stenglera převeleli. Teď na tom dělá nový tým.“

Detektiv Melon byl bývalý šéf a Stengler jeho partner. Scott ani s jedním z nich nemluvil ode dne, kdy se o berli vbelhal do budovy administrativy a seřval Melona před celým oddělením vražd za to, že po několika měsících vyšetřování nedokázal přijít se jménem jediného podezřelého ani s novými stopami. Melon se tehdy pokusil odejít, ale Scott se na něho vrhnul, zakopl o svou berli a strhl Melona s sebou na podlahu. Scott připouštěl, že to byla nechutná scéna a mohla ohrozit jeho šanci na návrat k policii. Po tom incidentu uzavřel kapitán Jeff Schmidt, Scottův nadřízený v divizi Metro, dohodu s velitelkou oddělení vražd a loupežných přepadení poručíkem Carol Toppingovou, a ta to celé uložila k ledu. Projev soucitu vůči policistovi postřelenému při výkonu služby. Melon nepodal stížnost, ale odstřihl Scotta od vyšetřování a přestal mu brát telefon.

„Fajn,“ poznamenal Scott. „Jsem rád, že jste mi dal vědět.“

Nevěděl, co dalšího by měl říct, ale překvapilo ho, že Orsův hlas zní tak přátelsky.

„Pověděl vám Melon, co se stalo?“

„Ano. Řekl, že jste nevděčný neřád.“

„To jsem.“

Ksakru. Scotta nezajímalo, co o něm soudí Melon, a nezajímalo ho ani, co si o něm myslí tenhle nový chlápek, ale překvapilo ho, že se Orso rozesmál.

„Heleďte, já vím, že jste s ním měl problém, ale já jsem tady nový. Rád bych se s vámi sešel a probral pár věcí ohledně toho případu.“

Scott zahlédl jiskřičku naděje.

„Našel Melon nějaké nové stopy?“

„Ne, to nemůžu říct. Já bych si jen chtěl rychle projít, co se tu noc stalo. Mohl byste se tu někdy během dne zastavit?“

Jiskřička naděje pohasla na doutnající uhlík. Orso zněl jako fajn chlap, ale Scott si události oné noci znovu prošel teprve před malou chvílí a neměl chuť o nich zase mluvit.

„Teď jedu do služby a potom mám něco v plánu.“

Orso se odmlčel. A Scott pochopil, že ví, že se vykrucuje.

„A co zítra, nebo kdykoliv jindy, až by se vám to hodilo?“ navrhl Orso.

„Mohl bych vám zavolat?“

Orso mu nadiktoval číslo na svou přímou linku a zavěsil.

Scott si odložil mobil na sedadlo mezi nohy. Otupělost, kterou cítil ještě před chvilkou, vystřídalo podráždění. Rád by věděl, na co se ho Orso mínil zeptat, a přemýšlel, jestli by se mu měl zmínit o těch kotletách, i když si není jisty, zda byly skutečné.

Otočil se do protisměru a zamířil do města. Když míjel Griffithův park, namačkal Orsovo číslo.

„Detektive Orso, tady je znovu James Scott. Jestli jste u sebe, mohl bych se stavit.“

„Jsem tady. Pamatujete si, kde sedíme?“

Tomu se Scott musel zasmát, jen nevěděl, jestli to Orso myslel jako vtip.

„Pamatuju.“

„Pokuste se nikoho nezmlátit, až tady budete.“

Scott se nezasmál a Orso taky ne.

Hned potom Scott zavolal Dominicku Lelandovi a sdělil mu, že se na nové psy nepřijde podívat. Leland zavrčel jako německy ovčák.

„Zatraceně, proč ne?“

„Jsem na cestě do Lodi.“

„Na Loď se vykašlete. V tom zatraceným baráku není nic a nikdo důležitější než tihle psi. Nevzal jsem vás do své čety proto, abyste mrhal časem na tyhle lidi.“

Oddělení vražd a loupežných přepadení sídlilo v pátém patře budovy policejní administrativy. Byla to desetipatrová budova stojící proti radnici. Průčelí, kterým budova stála natočená k radnici, bylo celé prosklené a špičatě se zužovalo vpřed do tvaru trojúhelníku. Vypadalo to jako příď korábu, proto ji řadoví policisté překřtili prostě na Loď.

„Potřebují mě na vraždách. Je to kvůli případu.“

Lelandovo vrčení zjihlo.

„Vašemu případu?“

„Ano, pane. Už jsem na cestě.“

Lelandův hlas zase zhrubnul.

„Tak dobře. Ale jakmile to půjde, koukejte mazat sem.“

V Goodmanově ordinaci Scott nikdy nenosil uniformu. Nechával si ji ve sportovní tašce a ruční zbraň schovával do zamykatelné přihrádky v kufru. Sjel z dálnice na První ulici a v garážích Lodi se převlékl. Čekal, že za tu scénku s Melonem ho nejeden detektiv zpraží nepříjemným pohledem. Scottovi byli ukradení, ale chtěl jim připomenout, že je policejní důstojník.

Recepční v hale předložil odznak a identifikační průkaz losangeleského policisty a oznámil, že jde za Orsem. Zavolala Orsovi a dala Scottovi kartičku, kterou si připnul na košili.

„Čeká vás. Víte, kde mají kancelář?“

„Vím.“

Scott se snažil nekulhat, když procházel halou, ale vzhledem k množství oceli v jeho noze to nebylo úplně snadné. V nemocnici U milosrdného Samaritána, kam ho té noci odvezli, mu operovali stehno, rameno a spodní část hrudníku. V tomtéž týdnu následovaly tři další operace a o šest neděl později ještě dvě. Zranění na noze ho připravilo o víc než kilo svalové tkáně, na vymodelování stehenní kosti potřeboval ocelovou tyč a šest šroubů a zůstaly mu poškozené nervy. Rekonstrukce ramene si vyžádala tři destičky, osm šroubů a také po ní zbyly poničené nervy. Fyzioterapie po mnohočetných operacích byla bolestivá, ale dělal pokroky. Stačilo jen překonat bolest a spolykat pár prášků.

Budu Orsovi bylo něco málo přes čtyřicet, měl baculatou tvář skautského vůdce zakončenou korunou černých krátkých vlasů. Scotta překvapilo, že na něho čeká před výtahem.

„Bud Orso. Rád vás poznávám, i když je mi líto, za jakých okolností.“

Orso měl překvapivě silný stisk, ale rychle Scotta pustil a vedl ho ke kancelářím oddělení vražd.

„Žiju tímhle případem od chvíle, kdy mi ho přidělili. Příšerný, co se té noci stalo. Kdy jste se vrátil do služby?“

„Před jedenácti týdny.“

Zdvořilostní konverzace. Scott byl nervózní a bál se, co ho v kancelářích oddělení vražd čeká.

„Překvapuje mě, že vás nechali.“

„Nechali co?“

„Vrátit se. Byl jste jak dělanej na invalidní důchod.“ Scott na to neodpověděl nic. Byl už z mluvení unavený a začínalo ho mrzet, že sem vůbec chodil.

Orso si za chůze všiml výložky čety K-9 na Scottově rameni.

„K-9. Služební pes, to může být zajímavý.“

„Lepší než zajímavý. Pes udělá, co mu nakážete, moc toho nenamluví a je to zkrátka jen pes.“

Orso pochopil narážku a mlčky dovedl Scotta až na oddělení vražd. Scott byl napjatý, když vstupoval do dveří, ale v místnosti sedělo porůznu jen pět detektivů, a žádný z nich se neohlížel ani nedával najevo, že ho poznává. Kráčel za Orsem do malé konferenční místnosti s obdélníkovým stolem a pěti židlemi. Na kraji stolu ležela velká černá krabice na dokumenty. Na stole Scott zahlédl rozložené přepisy svých výpovědí a výpovědi přátel a rodinných příslušníků dvojice, která seděla v bentleyi: developera Erica Pahlasiana, který řídil a byl zasažen šestkrát, a jeho bratrance z Francie Georgese Beloita, právníka a poradce v oboru nemovitostí, kterého střelili jedenáctkrát.

Orso došel do čela stolu a vybídl Scotta, ať se posadí, kam chce.

Scott zatnul zuby a při usedání se natočil stranou, aby Orso neviděl, jak se tváří. Pokaždé, když si sedal, musel překousnout bolestivé záškuby v boku.

„Dáte si kávu nebo vodu?“

„Nic nepotřebuju, díky.“

Na podlaze opřeny o zeď stál velký nákres místa činu. Někdo do něj přimaloval náklaďák, bentley, šedé torino a hlídkový vůz. Zakreslil také Stephanii a Scotta. Na podlaze vedle nákresu ležela hnědá obálka. Scott si pomyslel, že v ní budou fotografie z místa činu, a odvrátil pohled stranou. Když vzhlédl, zjistil, že ho Orso pozoruje a najednou vůbec nevypadá jako skautský vedoucí. V jeho očích bylo soustředěné zaujetí, které z nich dělalo pichlavé tvrdé tečky.

„Chápu, že mluvit o tom může být obtížné.“

„Tím si nelamte hlavu. Co byste chtěl vědět?“

Orso ho chvilku studoval, než mu položil otázku. „Proč vás ten tlusťoch nedorazil?“

Scott se na totéž ptal sám sebe tisíckrát, ale odpověď mohl jen hádat.

„Podle mě za to mohla záchranka. Blížily se sirény.“

„Viděl jste ho odcházet?“

Jestli Orso četl výslechy, už odpověď znal.

„Ne. Viděl jsem ho zvedat pušku. Kalašnikov šel nahoru, já upadl na záda a asi jsem omdlel. Nevím.“

Později v nemocnici mu sdělili, že ztratil vědomí v důsledku velké ztráty krve.

„Slyšel jste je odjíždět?“

„Ne.“

„Zabouchnout dveře?“

„Ne.“

„Byl jste při vědomí, když přijeli záchranáři?“

„Co vám řekli?“

„Já se ptám vás.“

„Puška se zvedla, já jsem zaklonil hlavu a pak jsem byl v nemocnici.“

Rameno ho bolelo jako čert. Tak intenzivně, až měl pocit, že se mu svaly mění v kámen. Bolest se rozlézala do celých zad, jako by se zjizvená tkáň chtěla roztrhnout.

Orso pomalu přikývl a pak pokrčil jedním ramenem. „Sirénami by to asi mohlo být, ale jisté to není. Možná si myslel, že jste mrtvý, když jste upadl naznak. Nebo mu došly náboje. Mohla se mu zaseknout zbraň. Jednoho dne se ho zeptáme.“

Orso zvedl jeho stručnou výpověď a opřel se v židli. „Jde o to, že předtím, než jste omdlel, jste slyšel dobře. Tady ve vaší výpovědi jste se zmínil, že jste se s důstojnicí Andersovou bavili o tom, jaké je ticho. Podle vašich slov jste vypnuli motor, abyste si mohli to ticho poslechnout.“

Scott cítil, jak rudne a uvnitř v prsou ho bodl osten viny.

„Ano, pane. Mohl jsem za to já. Řekl jsem jí, ať vypne motor.“

„Slyšel jste něco?“

„Bylo ticho.“

„Pochopil jsem, že bylo ticho, ale jak ticho? Nějaké zvuky v pozadí?“

„Nevím. Možná dálnice.“

„Nehádejte. Hlasy ze sousedního bloku? Štěkání? Nějaký zvuk, který by vynikl?“

Scott přemýšlel, o co Orsovi jde. Melon ani Stengler se ho na zvuky na pozadí neptali.

„Nic si nevybavuju.“

„Zabouchnutí dveří? Startování motoru?“

„Bylo ticho. Kam tímhle míříte?“

Orso se otočil k nákresu místa činu. Naklonil se k němu a dotkl se boční ulice, ze které vyjel náklaďák. Na průčelí domu vzdáleném tři vchody od křižovatky bylo namalované veliké modré X.

„Té noci, kdy vás střelili, tady vykradli sklad. Majitel tvrdí, že se to stalo mezi osmou večer, protože v tolik zamykal, a sedmou ráno. Nemáme důvod si myslet, že k tomu vloupání došlo, když jste na místě byli vy a Andersová, ale nikdy nevíte. Napadlo mě se zeptat.“

Scott si nevzpomínal, že by se Melon nebo Stengler někdy zmínili o nějakém vloupání, které by ve vyšetřování bylo jistě důležitým prvkem.

„Melon se mě na to nikdy neptal.“

„Melon to nevěděl. Ten sklad patří Nelsonu Shinovi. Říká vám to jméno něco?“

„Ne, pane.“

„Má distribuční síť sladkostí, bylinek a dalších serepetiček, které dováží z Asie – některé z nich se do USA legálně dovážet nesmějí. Vykradli ho už tolikrát, že se to ani neobtěžuje hlásit. Místo toho se vydal shánět zbraň a někdo ho prásknul Úřadu pro alkohol, tabák a zbraně. Bylo mu fuk, že ho chlapi z Úřadu sebrali a tvrdil, že potřebuje M-4, protože ho tak často vykrádají. Dal jim seznam, aby jim ukázal, kolikrát už jeho sklad vybílili. Šestkrát jen za minuly rok, pokud by vás to zajímalo. A jedno z těch dat se shodovalo se dnem přepadení.“ Scott zíral na modré X, které označovalo sklad. Když Stephanie vypnula motor, poslouchali to ticho jen deset patnáct vteřin a pak si začali povídat. Potom se objevil bentley, ale pamatoval si, že jel tak tiše, až si pomyslel, že se pohybuje, jako by plul.

„Slyšel jsem zaburácení motoru náklaďáku. Než se vyřítil z boční ulice, uslyšel jsem, jak ten velký dieselový motor zařval.“

„To je všechno?“

Scott přemýšlel, kolik by toho měl říct a jak to vysvětlit.

„Vzpomněl jsem si na to nedávno. Teprve před několika týdny se mi vybavilo, že jsem ho slyšel.“

Orso se zamračil, a tak Scott pokračoval.

„Té noci se seběhlo v krátké době strašně moc věcí. Zapamatoval jsem si jenom to nejdůležitější, ale spoustu drobných detailů jsem zapomněl. Začínají se mi vracet. Doktor tvrdí, že takhle to probíhá.“

„Fajn.“

Scott zaváhal a pak se rozhodl mu povědět o kotletách.

„Zahlédl jsem řidiče únikového auta. Nenajdete to ve výsleších, protože jsem si na to vzpomněl až dnes.“

Orso se předklonil.

„Vy jste ho viděl?“

„Profil jeho obličeje. Na vteřinu si zvedl masku. Měl bílé kotlety.“

Orso si přitáhl židli blíž.

„Dokázal byste ho poznat v šestipaku?“

Šestipak se nazývala skupinka fotografií šesti různých podezřelých, kteří si byli na pohled podobní.

„Viděl jsem jenom kotlety.“

„Mohl bych přivést kresliče portrétů?“

„Neviděl jsem ho dost dobře.“

Teď už Orso vypadal podrážděně.

„Rasa?“

„Vzpomínám si jenom na ty kotlety. Možná si vybavím víc, ale zatím zkrátka nic jiného nevím. Podle doktora to funguje tak, že jedna vzpomínka může vyvolat druhou. Vzpomněl jsem si na burácení toho motoru a pak na ty kotlety, takže by se mi mohlo vybavit ještě víc věcí.“ Zdálo se, že o tom Orso přemýšlí, a nakonec se opřel na židli. Jako by se najednou úplně celý uvolnil.

„Prošel jste si peklem, člověče. Je mi líto, že se to stalo.“

Scott nevěděl, co na to říct. Nakonec pokrčil rameny. „Budu rád, když zůstaneme v kontaktu,“ pokračoval Orso. „Jakmile si něco vybavíte, zavolejte. Je mi jedno, jestli se vám to bude zdát důležité nebo ne. A nemějte strach, že by to znělo jako pitomost, jasný? Chci úplně všechno, co se vám podaří vydolovat.“

Scott přikývl. Zalétl pohledem k papírům, které ležely rozprostřené na stole, a ke složkám v krabici. Byla to velká krabice a vzhledem k tomu málu, co mu Melon svěřil, v ní toho bylo víc, než Scott čekal.

Chvilku na krabici hleděl a pak se podíval zpátky na Orsa.

„Mohl bych si projít ty dokumenty?“

Orso pohlédl stejným směrem.

„Vy si chcete pročíst tyhle složky?“

„Jedna vzpomínka vyvolá druhou. Třeba narazím na něco, co mi pomůže rozpomenout se na další věci.“ Orso o tom chvilku uvažoval a pak přikývl.

„Zrovna teď to nejde, ale jindy určitě ano. Jestli o to vážně stojíte. Budete to sice muset číst tady, ale klidně vás nechám si to prolistovat. Někdy během příštích dnů mi zavolejte a dohodneme se, kdy můžete přijít.“

Orso vstal a všiml si, jak se Scott zatvářil, když se také zvedal.

„Je vám dobře?“

„To povoluje zjizvená tkáň. Doktoři povídali, že potrvá tak rok, než ztuhlost povolí.“

Stejná hloupost, kterou vykládal všem.

Orso mlčel, dokud nedošli do haly a nezamířili k výtahům. Pak jeho pohled zase ztvrdl.

„Ještě jedna věc. Já nejsem Melon. On vás litoval, ale myslel si o vás, že jste osina v zadku a že vás měli vyhodit, protože jste psychicky labilní. A vy si možná myslíte zase o něm, že to byl líný detektiv. Jenže jste se pletli oba. Ať už o nich soudíte cokoliv, ti chlapi se na tom mohli ztrhat, ale někdy se můžete přetrhnout a stejně neuspějete. Je to k vzteku, ale stává se to.“

Scott otevřel ústa, chystal se něco poznamenat, ale Orso zdvihl ruku, aby ho umlčel.

„Nikdo tady to nevzdává. Já se na to nevykašlu. Budu tímhle případem žít, buď tak, nebo onak. Rozumíme si?“

Scott přikývl.

„Moje dveře jsou vám otevřený. Zavolejte, když budete chtít, ale jestli budete volat šestnáctkrát za den, nebudu vám šestnáctkrát odpovídat. I v tom si rozumíme?“

„Nebudu vám volat šestnáctkrát.“

„Pokud ale budu volat šestnáctkrát já vám, koukejte mi to vzít po každý nebo mi zavolat zpátky, protože to bude znamenat, že mám otázky, na který potřebuju odpovědi.“

„Klidně se k vám nastěhuju a budu u vás bydlet, jestli to bude znamenat, že ty parchanty chytnem.“

Orso se usmál a už zase vypadal jako skautský vedoucí.

„Bydlet se mnou nemusíte, my je dostaneme.“

Rozloučili se u výtahu. Scott počkal, až se Orso vrátí do své kanceláře, a pak dokulhal na toalety. Když se nikdo nedíval, bylo jeho kulhání viditelné.

Bolest byla tak zlá, že se mu chtělo zvracet.

Opláchl si obličej studenou vodou a promnul si spánky a oči. Osušil se, pak vysypal z malého plastového sáčku dva vicodiny, spolkl je a ještě jednou si omyl tvář.

Otřel se do ručníku, zíral na sebe do zrcadla a čekal, až prášky zaberou. Vážil bezmála o sedm kilo méně než té noci, kdy ho postřelili, a kvůli té noze byl o tři centimetry menší. Přibyly mu vrásky a vypadal starší. Uvažoval, co by si Stephanie asi pomyslela, kdyby ho teď mohla vidět.

Myslel právě na Stephanii, když do dveří vpadl mladík v civilu. Mladý policista, který tak spěchal, že zprudka rozrazil dveře. Scott uskočil stranou, dál od toho zvuku a rychle se k tomu muži otočil čelem. Srdce mu tlouklo, jako by si chtělo prorazit cestu ven z hrudníku, ve tváři mu cukalo, jak mu vyskočil krevní tlak, a dech mu uvázl v plicích. Neschopen pohybu zíral na toho mladíka a v uších mu duněl puls.

„Hej, kamaráde, mrzí mě, že jsem vás polekal. Musím honem čurat.“

Chvátal k mušli.

Scott stál za jeho zády a pak zavřel oči. Pevně stiskl víčka, ale to, co viděl, odehnat nedokázal. Maskovaného muže s velkým břichem, který k němu přichází s kalašnikovem v ruce. Vídal toho chlapa ve svých snech, i když byl vzhůru. Nejprve viděl, jak zastřelil Stephanii, a pak obrátil zbraň proti němu.

„Pane, je vám dobře?“

Scott otevřel oči a zjistil, že ho mladý policista pozoruje.

Protáhl se kolem něho ven z toalet. Nekulhal, když kráčel přes halu, ani když dojel na cvičiště, aby si vyzvedl svého prvního psa.

4

Cvičiště čety psovodů K-9 bylo víceúčelové tréninkové zařízení ležící na východním břehu řeky Los Angeles, jen patnáct minut jízdy na severovýchod od Lodi v oblasti, kde neosobní průmyslové budovy pomalu ustupovaly menším obchůdkům, restauracím a parkům.

Scott zahnul do vrat a zastavil na malém parkovišti vedle béžového cihlového domku stojícího na okraji travnaté louky tak velké, že by se na ní dal hrát softball, pořádat oslava dne objevení Ameriky nebo cvičit policejní psy. Překážková dráha pro psy se nacházela hned vedle domku. Louka byla obehnaná vysokým drátěným plotem a před pohledy veřejnosti ji chránily mohutné zelené ploty.

Scott zaparkoval, a jak vystupoval z auta, zahlédl několik policistů se psy. Seržant Mace Styrik běžel po louce s fenou německého ovčáka, která měla zvláštní znaky na zadku. Scott fenu neznal a napadlo ho, že to možná je Styrikův vlastní pes. Na bližší straně louky viděl Cama Francise se psem Tonym; právě se blížili k muži, který měl na pravé paži navlečený vycpaný rukáv. Byl to psovod AI Timmons a v tuto chvíli hrál roli podezřelého. Tony byl pětadvacetikilový ovčák plemene belgický malinois, které vypadá menší a štíhlejší než němečtí ovčáci. Timmons se náhle otočil a dal se do běhu. Francis počkal, dokud se nevzdálil tak na čtyřicet metrů, a pak pustil psa, který se vyřítil za prchajícím, jako když gepard pronásleduje gazelu. Timmons se otočil, aby se připravil na psův útok, a zamával rukou v rukávu. Tony byl od něho ještě šest nebo sedm metrů, když se odrazil ke skoku a zahryzl se do jeho vycpaného rukávu. Člověk, který by nevěděl, co může čekat, by pod takovým nárazem upadl, ale Timmons tohle dělal snad už tisíckrát, takže měl jasno, na co se připravit. Při nárazu se otočil, pak znovu, až Tonyho roztočil a mával jím ve vzduchu stále dokola. Tony se nepustil a Scott věděl, že ho ten kolotoč baví. Malinoisové se dokázali zakousnout tak pevně a vyvinout takový tlak čelistí, že jim z legrace přezdívali maligátoři. Timmons stále ještě točil psem, když si Scott všiml Lelanda. Stál vedle domku a pozoroval, jak policisté cvičí své psy. Tyčil se tam s rukama založenýma na hrudi a u pásku měl připnutou svinutou vodicí šňůru. Scott toho chlápka ještě nikdy neviděl bez vodítka u pasu.

Dominick Leland byl vysoký hubený Afroameričan, který sloužil jako psovod služebních psů už dvaatřicet let – nejprve u armády Spojených států, pak u losangeleských šerifů a nakonec u policie. V jednotkách K-9 byl živoucí legendou.

Jeho hlava, na temeni holá, byla lemovaná korunou krátkých šedých vlasů a na levé ruce mu chyběly dva prsty. Ukousl mu je obludný rotvajler-mastif toho dne, kdy si Leland vysloužil první ze svých sedmi medailí za udatnost, jež během své kariéry získal. Leland a jeho první pes, fena německého ovčáka Maisie Dobkin, byli nasazeni při pátrání po Howardu Oskaři Walcottovi, známém drogovém dealerovi a členovi gangu Crip, který byl podezřelý z vraždy. Walcott toho dne vypálil devět ran do hloučku středoškoláků, kteří čekali na autobusové zastávce, tři z nich zranil a čtrnáctiletou dívku Tashiru Johnsonovou zabil. Policie a letecká podpora uzavřely okolí, obklíčily Walcotta v nedaleké čtvrti a povolaly Lelanda s Maisie, aby lokalizovali podezřelého. Věřilo se, že je ozbrojeny a nebezpečny a ukrývá se v jednom ze skupinky čtyř vytipovaných domů. Leland s Maisie poměrně rychle prověřili první dům a zamířili na zadní dvůr přilehlého domu, který měl tehdy zabraný další člen gangu Crip Eustis Simpson. Policisté nevěděli, že Simpson chová dva enormně velké křížence rotvajlera a mastifa, zjizvené a zlé veterány psích zápasů, ve kterých Simpson ilegálně podnikal.

Když Leland s Maisie vnikli na Simpsonův dvůr, oba psi zaútočili zpoza domu a napadli Maisie. První pes, který vážil skoro pětašedesát kilo, vrazil do Maisie tak tvrdě, že upadla naznak na zem. Zabořil jí zuby do krku, přitiskl ji k zemi a mezitím druhý pes, skoro stejně těžký, popadl její pravou zadní nohu a třásl fenkou jako teriér krysou. Maisie naříkala. Dominick Leland mohl tehdy udělat nějakou hloupost, jako například běžet pro zahradní hadici nebo ztrácet čas s pepřovým sprejem, ale Maisie by byla mrtvá v několika vteřinách, a proto se vrhl do boje. Kolenem přimáčkl k zemi psa, který ji držel za nohu, přitiskl mu berettu k páteři a stiskl spoušť. Druhou rukou popadl druhého psa za tlamu, aby jej donutil pustit Maisiino hrdlo. Ten přerostlý obludný šmejd ale kousl Lelanda do ruky, a tak ho dvakrát střelil, ale ještě předtím mu obří psisko stihlo ukousnout malíček a prsteníček. Leland později tvrdil, že to kousnutí vůbec necítil, a že mu chybí prsty, zjistil, až když předával Maisie do rukou záchranářů a žádal je, aby ji odvezli k nejbližšímu veterináři. Oba, Leland i Maisie se uzdravili a pracovali spolu ještě dalších šest let, než Maisie Dobkin odešla do výslužby. Ještě dnes visel Lelandovi na zdi oficiální snímek losangeleské policie, na kterém byl vyfocený s Maisie. Nechával si fotografie všech psů, kteří s ním kdy sloužili.

Teď se zamračil, když uviděl Scotta, ale on si to nebral osobně. Leland se mračil na všechny a na všechno kromě psů.

Leland spustil paže podél těla a vešel do domku.

„Tak pojďme, kouknem se, co tu pro vás máme.“

Domek byl rozděleny na dvě malé kanceláře, hlavní zasedací místnost a kotce. Četa K-9 budovu používala jen pro výcvik a zkoušky, a nevybavila ho jako plně využívané zařízení.

Leland vedl Scotta kolem dvou kanceláří ke kotcům a za chůze mluvil. Osm výběhů obehnaných drátěným plotem s drátěnou brankou lemovalo zleva uličku, která končila dveřmi na konci domku. Výběhy byly metr dvacet široké a dva a půl metru dlouhé, s přepážkami sahajícími od podlahy ke stropu. Podlahu pokrýval beton se zabudovanými odtokovými žlábky, takže místnost bylo možné vystříkat hadicí a spláchnout vodou. Když tady byli psi na výcvik, začínalo pro Scotta a jeho dva kolegy, Amy Barberovou a Seymora Perkinse, každé ráno tím, že uklidili psí výkaly a umyli podlahu dezinfekčním prostředkem. Po něm kotce voněly jako nemocnice.

„Perkins si bere psa Jimmyho Riggse, Spidera,“ oznámil Leland. „Podle mě k sobě budou skvěle pasovat. Tenhle Spider, to vám povím, má svoji hlavu, ale on a Seymore společnou řeč najdou, to vám garantuju.“

Seymora Perkinse měl Leland ze tří nových psovodů nejraději. Perkins vyrostl s honicími psy, důvěřoval psům a oni věřili jemu. Amy Barberová zase vykazovala intuitivní cit pro spojení se psem a autoritu, která dalece převyšovala její drobnou postavu a tišší hlas.

Leland se zastavil mezi druhým a třetím výběhem, kde seděli dva noví psi. Oba se zvedli, když přišel, a ten bližší dvakrát štěkl. Byli to hubení belgičtí malinois.

Leland zářil, jako by to byly jeho děti.

„No nejsou tihle kluci nádherní? Koukněte se na ně. Krásní mladí pánové.“

Pes znovu zaštěkal a oba dva nadšeně vrtěli ocasy.

Scott věděl, že oba už prodělali úplný výcvik u chovatele, přesně jak bylo stanoveno v pravidlech předepsaných četou K-9. To znamenalo Lelandem, který cestoval za chovateli po celém světě a hledal ty nejlepší psy. Poslední tři dny trávil tím, že psy osobně zkoušel, kontroloval jejich fyzickou kondici, odhadoval schopnosti a zjišťoval osobní vlastnosti a zvláštnosti každého z nich. Ne každý pes, který přišel do čety K-9, splňoval Lelandovy požadavky. Těm, co neprošli, nedal prověření a vrátil je jejich chovatelům.

Leland se podíval na psa ve druhém výběhu.

„Tohle je Gutman. Proč ho pro všechno na světě ti blázni pojmenovali tahle, fakt nechápu, ale tak se vážně jmenuje.“

Psi se obvykle nakupují jako dvouletí, takže když přijdou k četě, mají už jméno. Darovaní psi bývají o rok starší.

„A tohle je Quarlo.“

Gutman znovu zaštěkal, zvedl se na zadní nohy a pokusil se skrze pletivo olíznout Lelandovi ruku.

„Tady Gutman je trochu přecitlivělý, takže ho dám Amy. A Quarlo je mazaný jako liška. Má na krku dobrou hlavu a snadno se s ním pracuje, tak si myslím, že tady pan Quarlo bude pasovat k vám.“

Scott si „mazaný jako liška“ a „snadno se s ním pracuje“ přeložil tak, že ostatní psy by nezvládl. Perkins a Barberová jsou lepší psovodi, proto dostanou obtížnější psy. Scott je ňouma.

Zaslechl, jak se otevírají dveře na druhém konci kotců. Vstoupil Mace s německým ovčákem. Zavedl psa do výběhu, došel s ním až před velkou psí klec a zavřel dvířka.

Scott si prohlížel Quarla. Byl to krásný pes, plavý, s černou maskou a vztyčenýma černýma ušima. Jeho oči hleděly vstřícně a inteligentně. Bylo zřejmé, že je vyrovnaný. Zatímco Gutman se nervozitou málem rozsypal, Quarlo stál naprosto klidně. Leland měl asi pravdu. Tohle bude pro něj ten nejlepší pes.

Scott se podíval na Lelanda, ale ten mu nevěnoval pozornost. Usmíval se na psa.

„Budu se snažit,“ pravil Scott. „Zapracuju na sobě, jak nejvíc to půjde.“

Leland zvedl pohled a chvilku Scotta zamračeně studoval. Scott si nedokázal vybavit žádný moment, kdy se Leland nemračil, kromě chvil, kdy hleděl na psy, ale teď vypadal spíš zamyšleně. Chopil se svou tříprstou rukou vodítka připnutého u pasu.

„Tohle není ocel a nylon. Tohle je nerv. Jednu karabinku připnete k sobě a druhou k tomuhle zvířeti. Neslouží to k tomu, abyste ho na tom tahal po ulicích. Tímhle nervem ho cítíte a on cítí vás, a všechno, co se tudy přenáší, se přenáší oběma směry – úzkost, strach, disciplína, souhlas – přímo tímhle nervem, aniž byste se vy a váš pes na sebe museli byť jen kouknout, aniž byste musel pronést jediné slovo. On to cítí a vy to cítíte taky.“

Leland pustil vodítko a znovu se zahleděl na Quarla.

„Budete se snažit, to je v pořádku, já vím, že jste dříč, ale jsou věci, které se vydřít nedají. Sledoval jsem vás osm týdnů a vždycky jste dělal všechno, co jsem po vás chtěl, ale nikdy jsem neviděl, že by skrze vaše vodítko něco proudilo. Chápete, o čem mluvím?“

„Budu se snažit víc.“

Scott se snažil vymyslet, co jiného by ještě mohl říct, když se za nimi otevřely dveře a Cam Francis poprosil Lelanda, zda by se nepodíval Tonymu na nohu. Tvářil se přitom znepokojeně. Leland utrousil směrem ke Scottovi, že se hned vrátí, a zachmuřeně odběhl. Scott několik vteřin pozoroval Quarla, ale pak přešel na druhý konec kotců, kde Mace právě uklízel.

„Ahoj,“ pozdravil Scott.

„Dávej pozor, ať tě nepostříkám,“ varoval ho Mace.

Ovčák ležel s hlavou mezi tlapami na matraci v zadní části výběhu. Byla to fena klasického černohnědého německého ovčáka s černým čenichem, který přecházel do světlehnědých lící a masky, protnuté černým pruhem na vrcholku hlavy, a obrovskýma černýma ušima. Obočí se jí krčila k sobě, když se přejížděla pohledem ze Scotta na Mace a zase zpátky. Žádná jiná část jejího těla se nepohnula. Hračka z tvrdé gumy ležela nedotčená na novinách, stejně jako kožené kousátko a miska čerstvé vody. Na boku klece bylo napsané jméno. Scott naklonil hlavu, aby si ho přečetl. Maggie.

Scott odhadl, že musí vážit pětatřicet nebo čtyřicet kilo. O dost větší než maligátor. Byla mohutná v plecích a bocích, jak už němečtí ovčáci bývají, ale jeho pozornost přitáhly šedé pruhy na jejím zadku, nezarostlé srstí. Protáhl se kolem klece, aby na ně lépe viděl, a všiml si, jak ho fenčiny oči stále sledují.

„Tohle je Maggie?“

„Jo.“

„Je naše?“

„Ne. Darovaný pes. Rodina z Oceanside si myslela, že by se nám mohla hodit, ale Leland ji posílá zpátky.“

Scott si prohlížel světlé pruhy a došel k závěru, že jsou to jizvy.

„Co se jí stalo?“

Mace odložil hadici a stoupl si ke kleci vedle Scotta.

„Zranění z Afghánistánu. Tohle jsou jizvy po operaci.“

„Nekecej. Vojenský pracovní pes?“

„Tahle holka je mariňačka z americký armády. Zahojilo se to, ale podle Lelanda s ní je něco v nepořádku.“

„Jakou práci dělala?“

„Je to dvouúčelový pes. Hlídka a vyhledávání výbušnin.“

Scott o vojenských pracovních psech nevěděl téměř nic, jen to, že výcvik, který absolvují, je speciální a vynikající.

„Dostala ji bomba?“

„Ne. Jejího psovoda odpálil jeden z těch sebevražedných idiotů. Fena se od něj nechtěla hnout a nějakej kretén odstřelovač se ji pokusil sejmout.“

„To snad není možný.“

„Fakt. Leland povídal, že ji trefil dvakrát. Zalehla svýho pána vlastním tělem a nechtěla odejít. Podle mě se ho snažila ochránit. Dokonce k němu nechtěla pustit ani ostatní mariňáky.“

Scott zíral na německého ovčáka, ale Mace i kotce se mu rozplynuly a on zase uslyšel střelbu oné noci – automatickou pušku chrlící svoje krupobití, sbor pistolí šlehly ící jako biče. Pak se fenčiny oči setkaly s jeho pohledem a on byl zase zpátky v kotci.

Musel se zevnitř kousnout do tváře a odkašlat si, než promluvil.

„Neopustila ho.“

„Tak mi to vyprávěli.“

Scott si všiml, jak je fena pozoruje. Nozdry jí neustále pracovaly, nasávaly jejich pachy. Přestože se ze své polohy vleže na břiše nepohnula, Scott věděl, že je nepřetržitě sleduje.

„Jestli se uzdravila, tak s čím má Leland problém?“

„Vadí jí hlasité zvuky. To za prvé. Vidíš, jak tam leží? Jako by měla strach? Leland si myslí, že má stresovou poruchu. Psi trpí posttraumatickou stresovou poruchou stejně jako lidi.“

Scott cítil, jak se červená, a otevřel dveře, aby zakryl své podráždění. Zajímalo by ho, jestli Mace a ostatní o něm za jeho zády taky mluví takhle.

„Ahoj, Maggie, jak se máš?“ promluvil.

Maggie zůstala ležet na břiše, uši sklopené k hlavě, čímž dávala najevo podřízenost, ale hleděla mu přímo do očí, což naznačovalo možnou agresivitu. Scott se k ní pomalu přiblížil. Dívala se, jak přichází, ale její uši zůstaly dole a nevydala žádné varovné vrčení. Natáhl k ní hřbet ruky.

„Jsi hodná holka, Maggie? Já jsem Scott. Jsem policejní důstojník, tak mi nedělej potíže, ano?“

Scott podřepí něco přes metr od ní a sledoval, jak se jí pohybuje nos.

„Můžu si tě pohladit, Maggie? Co kdybych tě pohladil?“

Natáhl ruku blíž a měl ji tak patnáct centimetrů od její hlavy, když ho kousla. Vyletěla šílenou rychlostí, vyštěkla, chňapla po něm a chytila ho za ruku, když vyskakoval na nohy.

Mace vykřikl a rozběhl se k nim.

„Ježíši! Ona tě rafla?“

Maggie se stáhla stejně rychle, jako zaútočila a už zase ležela na břiše na zemi. Scott uskočil zpátky.

„Kámo, krvácíš. Ukaž, kouknu se na to. Zahryzla se hluboko?“

Scott si na ránu přitiskl kapesník.

„To nic není.“

Viděl, jak Maggiiny oči přejíždějí z něho na Mace a zpátky, jako by je musela oba hlídat, protože by mohli kdykoliv zaútočit.

Scott promluvil konejšivým hlasem.

„Tys tedy dostala zabrat, holka. Opravdu pořádně, viď?“

Vsadil bych se, že mě střelili víckrát než tebe.

Znovu si dřepl, opět k ní natáhl ruku a nechal ji očichat svoji krev. Tentokrát už mu dovolila, aby se jí dotkl. Projel prsty měkkou srst mezi ušima a pomalu od ní odstoupil. Maggie zůstala ležet na břiše a sledovala ho, jak vyšel s Mačem z výběhu.

„Proto ji posíláme zpátky,“ vysvětlil Mace. „Leland tvrdí, že když se jim tohle stane, už se z toho nikdy nevzpamatujou.“

„Tohle že povídal Leland?“

„Hlas boží.“

Scott nechal Mace čistit Maggiinu klec a prošel zpátky kolem kanceláří ven, kde se srazil s Lelandem, který se právě vracel.

„Jste tedy vy a Quarlo připravení pustit se do práce?“ vyrukoval hned s dotazem.

„Chci toho německého ovčáka.“

„Žádného německého ovčáka nedostanete. Spidera bude mít Perkins.“

„Nemyslím Spidera. Chci tu fenu, kterou posíláte zpátky. Maggie. Dovolte mi s ní pracovat. Dejte mi dva týdny.“

„Ta fena není v pořádku.“

„Dejte mi dva týdny a změníte názor.“

Leland se škaredil tak jako vždycky, pak se znovu zamyslel a prsty si pohrával se svým vodítkem.

„Dobře. Dva týdny. Máte je mít.“

Scott se vrátil s Lelandem dovnitř, aby převzal svého nového psa.

5

Dominick Leland

O pár minut později zaujal Leland svou pozici ve stínu domku, založil si ruce na prsou a pozoroval Scotta Jamese při práci se psem. Mace stál chvilku vedle něho, ale začalo ho to nudit a vrátil se dovnitř dokončit své povinnosti. Leland toho moc nenamluvil. Pozoroval, jak si muž a pes zvykají jeden na druhého.

Uvnitř, než vyšli ven, zavedl Leland Scotta zpátky k feně ovčáka.

„Vyveďte ji ven a seznamte se, já se budu koukat.“

Bez jediného dalšího slova odešel a čekal venku. Za chvíli vyšel důstojník Scott James ze zadního vchodu se psem na vodítku. Fena šla po Scottově levici, což byla správná pozice, a za chůze se od něho nepokoušela odběhnout, ale to nic neznamenalo. Tenhle pes byl vycvičeny u jednotky námořnictva Spojených států. Leland nepochyboval, že její výcvik byl prvotřídní, to ostatně sám poznal, když ji prověřoval.

Důstojník James na něho zavolal.

„Mám udělat něco konkrétního?“

Já. Ne my. Přesně tohle je váš problém.

Leland odpověděl zachmuřením. Scott si po čase na Lelandovo mračení zvykl a už s ním byl smířen. Udělal několik obratů o devadesát stupňů doleva a doprava a běhal v levých a pravých kruzích. Fena byla vždy v dokonalém předepsaném postavení, kromě okamžiků, kdy zastavili. Když zůstali stát, sklonila hlavu, stáhla ocas a schoulila se, jako by se chtěla schovat. Důstojník James si toho zřejmě nevšiml, i když se na ni často díval.

Když si byl Leland jistý, že se Scott soustředí na psa, vytáhl z kapsy černou startovací pistoli a stiskl spoušť. Tahle pistole střílela slepé nábojnice ráže .22 a používala se při testování nových psů na snášenlivost nečekaných hlasitých zvuků. Psi, kteří se při výstřelu vyděsí, by policii nebyli k ničemu.

Zvuk se ostře rozlehl po cvičišti a psovoda i psa překvapil.

Scott i fena sebou trhli ve stejném okamžiku, ale Maggie stáhla ocas a pokusila se schovat mezi psovodovýma nohama. Když se Scott ohlédl, spatřil Lelanda se startovací pistolí v ruce.

„Stresová reakce. Nemůžeme mít policejního psa, který se podělá strachy, když spustí zbraň.“

Scott několik vteřin mlčel. Leland už se ho chystal zeptat, na co to sakra civí, když se Scott sehnul, aby pohladil psa po hlavě.

„Ne, pane, to nemůžeme. My na tom zapracujeme.“

„Dlouhé tahy. Začněte u krku a přejeďte jí po hřbetě až po ocas. Líbí se jim dlouhá pohlazení. Tak to dělávala jejich máma.“

Scott tedy fenku hladil, pomalými a dlouhými tahy, ale hleděl přitom na Lelanda místo na ni. To Lelanda přinutilo spustit jeden z jeho proslulých monologů.

„Mluvte s ní, k ďasu. Tohle není kus nábytku. Je to boží stvoření a slyší vás. Když vidím ty zabedněnce, jak věnčí psy a přitom telefonujou, mám chuť nakopat jim ty jejich změklý zadky. Na co mají psa, když se musej vykecávat po telefonu? Tenhle pes tady vám rozumí, důstojníku Jamesi. Ona chápe, co máte na srdci. Řvu tady na tu trávu a psí hovna, nebo chápete, co vám povídám?“

„Chápu, seržante.“

Leland sledoval, jak Scott fenu hladí a mluví k ní, a pak znovu zakřičel.

„Překážky.“

Překážkovou dráhu představovala série skokových bariér, kladin a žebříků. Leland přešel s Maggie dráhu pětkrát, proto věděl, co má čekat. Dobře zvládla kladiny a žebříky, snadno překonala nízké skoky, ale když se dostala k poslední nejvyšší překážce, metr a půl vysoké zdi, zarazila se. Když tudy šli poprvé, myslel si Leland, že ji bolí zraněná kyčel nebo se unavila, ale pohladil ji a promluvil na ni, a když to zkusili znovu, přesoukala se na druhou stranu a jemu málem zlomilo srdce, jak strašně moc se snažila. Důstojník James ji k vysoké překážce přivedl třikrát a pokaždé se před ní zarazila. Potřetí se zapřela nohama, otočila se a zavrčela. Ve Scottův prospěch mluvilo, že netrhl vodítkem, nezvedl hlas ani se ji nesnažil přesvědčit násilím. Leland věděl o stovce věcí, které by důstojník James mohl udělat, aby ji pomohl dostat se přes překážku, ale v podstatě jeho reakci schvaloval.

Dal jim nové instrukce.

„Konec překážek. Hlasové povely.“

Scott fenu odvedl od překážkové dráhy, odepnul jí vodítko z obojku a procházeli hlasové povely. Nařídil sednout a ona si sedla. Poručil vstát. Vstala. Zůstaň, sedni, ke mně, k noze. Lehnout. Musela by se naučit ještě situační povely losangeleské policie, které byly odlišné od vojenských, ale jinak tuhle část zvládla skvěle. Po patnácti minutách na ně Leland znovu zavolal.

„Vedla si dobře. Odměna.“

Leland už si s ní prošel i tohle a čekal, co se stane. Nejlepší výcvik psů je založený na odměně. Netrestáte psa za to, co udělal špatně, ale odměňujete ho za to, že si počínal správně. Pes udělal něco, co člověk chtěl, proto člověk jeho chování povzbudí odměnou – pohladí ho, pochválí, nechá ho pohrát si s hračkou. Standardní odměnou pro psy K-9 býval tvrdý plastový míček s navrtanou dírkou, do níž Leland rád přidával trošku arašídového másla.

Leland se díval, jak Scott vytahuje míček z kapsy a mává jím fence před očima. Nedala najevo žádný zájem. Scott před ní jednou udeřil míčkem o zem, čekal, že bude nadšená, ale ona ucouvla a zdálo, že znervózněla. Leland slyšel, jak na fenu mluví mazlivým hlasem, který si psi spojují se souhlasem.

„Tady máš, holka. Chceš ho? Chtěla by sis doběhnout pro balónek?“

Scott hodil míček a sledoval, jak poskakuje po louce. Fena oběhla jeho nohy a sedla si za něho, čelem na druhou stranu. Škoda, že Scott hodil ten zatracený míček tak daleko, až doprostřed louky, teď ho bude muset hledat.

Leland na ně zavolal.

„To je pro dnešek všechno. Je vaše. Vezměte si ji domů. Máte dva týdny.“

Leland se vrátil do své kanceláře, kde našel Mace Styrika, jak popíjí teplou dietní colu.

Mace se mračil, přesně jak čekal. Znal svoje lidi stejně dobře jako psy.

„Proč ztrácíš jeho i náš čas tím, že mu dáš špatnýho psa?“

„Ta fena není špatná. Jen není připravená vrátit se do služby. Kdyby dávali psům metály, měla by jich tolik, že měkkota jako ty by je ani neunesl.“

„Slyšel jsem výstřel. Zase sebou škubla?“

Leland ztěžka dosedl na židli, opřel se a položil si nohy na stůl. Zamyslel se nad tím, co vlastně viděl.

„Nejenom pes sebou trhnul…“

„Co tím chceš říct?“

Leland se rozhodl, že o tom musí popřemýšlet. Vylovil z kapsy trochu žvýkacího tabáku, vsunul si ho pod spodní ret a začal ho tam převalovat. Z podlahy u své židle zvedl špinavý polystyrénový šálek, odplivl si do něj, postavil ho na stůl a s pozdviženým obočím se zahleděl na Mace.

„Můžu si dát trochu tvý coly?“

„S tím svinstvem, co máš v puse, ne.“

Leland si povzdychl a pak odpověděl na Mácovu původní otázku.

„On do toho nedává srdce. Práci zvládá dobře, jinak bych ho nenechal projít, ale měli ho přinutit odejít do výslužby. Bůh ví, že si to zasloužil.“

Mace pokrčil rameny a beze slova upil ještě trochu coly, zatímco Leland pokračoval.

„Ten kluk všechny kolem sebe dojímá a Bůh ví, že i mně je líto, co se mu stalo a tak, ale ty víš stejně dobře jako já, že na nás tlačili, abychom ho vzali. Aby tohle místo dostal, přeskočili jsme zájemce, který si to zasloužili mnohem víc.“

„To je možná pravda, ale o naše lidi se musíme postarat. Vždycky jsme to dělali a vždycky budem, a tak to taky má být. Draze za to zaplatil.“

„O tom vůbec nepochybuju.“

„Zní to ale jinak.“

„Zatraceně, znáš mě dost dobře, abys věděl, jak to ve skutečnosti je. Jsou tisíce jiných míst, který mu mohli nabídnout, ale my jsme K-9. My nejsme ty ostatní místa. My žijeme pro psy.“

Mace musel chtě, nechtě souhlasit.

„To je fakt. My žijem pro psy.“

„Ale on ne.“

Mace se zase zachmuřil.

„Tak proč jsi mu dal tu fenu?“

„Povídal, že ji chce.“

„Hele, já každou chvíli říkám, že něco chci, a dáš mi kulový.“

Leland převalil v ústech další ždibec tabáku, vyplivl ho a přemyslel, jestli si má dojít pro vlastní colu, aby spláchl tu pachuť.

„To nešťastny zvíře není pro tuhle práci připravený a já si myslím to samy o něm. Pro Kristovy rány, byl bych rád, kdybych se pletl, ale tak to prostě je. Není na ně spolehnutí. Ten pes mu pomůže uvědomit si, že na tuhle práci zatím nemá. Fenu pak vrátíme mariňákům a on odejde do výslužby nebo se přesune na nějaký klidnější místo a všichni budeme spokojení.“

Leland vylovil jazykem zbytky tabáku zpod rtu, vyplivl je do kelímku a zvedl se, aby si došel pro svoji colu.

„Podívej se, jestli nepotřebuje pomoct s klecí. A dej mu domů složku té čuby a pověz mu, ať si to přečte. Chci, aby si uvědomil, jak skvělý zvíře má. A zítra ráno ať se ukáže přesně v sedm nula nula.“

„Pomůžeš mu s jejím uzdravením?“

Psi, kteří trpí posttraumatickým stresovým syndromem, reagují na stres jako lidé a někdy se mohou vrátit do normálu, ale je to pomalý proces, který vyžaduje velkou trpělivost ze strany trenéra a obrovskou dávku důvěry od psa.

„Ne, nepomůžu. Chtěl německýho ovčáka, tak ho má. Dal jsem mu dvě neděle a potom psa vrátím zpátky.“

„Dva týdny nestačí.“

„Ne, nestačí.“

Leland si odešel pro colu a cestou přemýšlel o tom, že některé dny svou práci miluje a jiné nesnáší, a dnešek byl jedním z těch horších. Těšil se, až pozdě večer přijde domů a vyrazí si na procházku se svou vlastní fenou Ginger, belgickou malinois v důchodu. Když se procházeli, vedli spolu dlouhé rozhovory a Lelandovi to vždycky pomohlo. Nezáleželo na tom, jak špatný den měl za sebou, Ginger mu vždycky zvedla náladu.

6

Scott sklopil sedadlo řidiče dopředu a otevřel dveře dokořán, aby fenka mohla vystoupit.

„Jsme na místě, psisko. Tady bydlíme.“

Maggie vystrčila hlavu na deset centimetrů ven z auta, nasála vzduch a pak pomalu vystoupila. Scottův Trans Am nebylo velké auto. Fena zalehla celé zadní sedadlo, ale zdálo se, že si jízdu z Glendalu ke Scottovu domku ve Studio City užívá. Scott otevřel okýnka a ona ležela natažená na sedadle, jazyk vyplazeny, oči přivřené, jak jí vítr čechral srst, a vypadala šťastná a spokojená.

Napadlo ho, zda ji kyčel při vystupování bolí stejně jako jeho rameno a bok.

Scott měl od starší vdovy pronajaty dvoupokojový domek pro hosty v poměrně klidné obytné ulici jen kousek od parku Studio City a parkoval pod jilmem na její zahradě. Mary Tru Earlová byla drobná štíhlá osmdesátnice. Bydlela v menším domě vystavěném v kalifornském farmářském stylu v přední části pozemku a domek pro hosty umístěny v zadní části pronajímala. Původně býval domkem u bazénu a hernou, v dobách, kdy ještě měla děti i bazén, ale když její manžel před více než dvaceti lety odešel do důchodu, nechali bazén zasypat, zřídili na něm květinový záhon a domek u bazénu přestavěli na ubytování pro hosty. Před více než deseti lety její muž zemřel a Scott byl její poslední nájemník. Byla ráda, že má kousek od sebe policistu, jak mu často opakovala. S policistou v domku pro hosty se cítila bezpečněji.

Scott připnul na Maggiin obojek vodicí šňůru a počkal vedle auta, než se trochu porozhlédne kolem. Napadlo ho, že se možná bude chtít vyčurat, tak ji vzal na kratší procházku. Nechal ji jít jejím vlastním tempem, očichávat stromy a rostliny tak dlouho, jak jenom bude chtít. Za chůze na ni mluvil, a když se zastavila, protože ucítila něco nezvyklého, pohladil ji po bocích a po hřbetě. To byly takzvané poutací techniky, kterým ho naučil Leland. Hlazení dlouhými tahy psy uklidňovalo a konejšilo. Pes pozná, že mluvíte na něj. Většina lidí, kteří věnčí psy, je bere na procházku pro lidi, ne na procházku pro psy, táhnou ty chudáky za sebou, dokud nevytlačí malý buráček, jak Leland s oblibou říkával, a pak spěchají zpátky domů. Pes chce čichat. Nos je jeho očima, vykládal. Když chcete psovi dopřát příjemnou procházku, nechte ho čichat. Je to jeho procházka, ne vaše.

Když si Scott podal žádost o místo u čety K-9, nevěděl o psech téměř nic. Perkins cvičil psy po celé mládí a Barberová při střední škole pracovala u veterináře a společně s matkou chovala velké sněžné samojedy, a téměř všichni psovodi z K-9 se psům věnovali celý život. Scott nebyl zabedněnec a dobře vycítil rozmrzelost ze strany starších členů čety, když jim byl veliteli Metra a několika soucitnými náměstky od policie vnucen. Proto se snažil od Lelanda pochytit všechno, co se dalo, ale stále měl pocit, že vůbec nic nechápe.

Když se Maggie vyčurala podruhé, Scott se otočil a zamířil s ní zpět k domu.

„Zavedu tě dovnitř a pak se vrátím pro tvoje věci. A musíš se seznámit se starou paní.“

Scott prošel s Maggie zamčenou boční brankou a kolem zadní části domu, protože tudy chodil do svého domku pro hosty. Nikdy nevcházel předními dveřmi. Kdykoliv chtěl mluvit s paní Earlovou, vždycky se dostavil k jejím zadním dveřím a zabušil dřevěným klepadlem.

„Paní Earlová. To jsem já, Scott. Přivedl jsem někoho, koho bych vám rád představil.“

Slyšel, jak se stará dáma štrachá ze své pohovky v jídelně, a pak se otevřely dveře. Byla hubená a bledá, s řídkými jemnými vlasy nabarvenými na temně hnědou. Usmála a vycenila na Maggie své falešné zuby. „Ach, ta je nádherná. Vypadá jako Rin Tin Tin.“

„Tohle je Maggie. Maggie, to je paní Earlová.“

Maggie se tvářila naprosto spokojeně. Stála klidně, uši postavené, ocas volně spuštěný, jazyk vyplazený, a hlasitě funěla.

„Kouše?“

„Jen grázly.“

Scott si však nebyl jistý, co Maggie udělá, proto ji pevně držel za obojek, ale fenka se chovala klidně. Očichala a olízla paní Earlové ruku a stará paní přejela rukou po Maggiině hlavě a podrbala ji na měkkém místečku za ušima.

„Má tak jemnou srst. Jak může mít pes, který je takhle silný, tak hladkou srst? Mívali jsme kokršpaněla, ale ten měl hrubé chlupy bez lesku a byl pořád špinavý a umolousaný jako chrchel. Pokousal všechny tři děti. Nechali jsme ho uspat.“

Scott měl chuť odejít.

„No, chtěl jsem, abyste se seznámily.“

„Dávejte pozor, kde čurá. Feny ničí trávu.“

„Ano, madam. Dám pozor.“

„Co se jí to stalo na zadku?“

„Je po operaci. Teď už je v pořádku.“

Scott odvedl Maggie pryč, než se paní Earlová stihla rozpovídat. Domek pro hosty měl francouzské okno vedoucí tam, kde kdysi býval bazén, a dveře po straně. Scott používal dveře, protože okno bylo zaseklé, a když je chtěl otevřít, musel s ním pokaždé zápasit. Za francouzským oknem byl prostorný obývací pokoj a zadní část domku byla rozdělená na ložnici, koupelnu a kuchyň. U stěny vedle kuchyně stál malý jídelní stůl se dvěma židlemi, které k sobě neladily, a na něm Scottův počítač. Na protější straně pokoje se nacházela pohovka a dřevěné houpací křeslo natočené k ploché televizi s metrovou úhlopříčkou.

Doktor Charles Goodman by ze Scottova bytu neměl radost. Na stěně v obývacím pokoji visel velký nákres křižovatky, která byla místem činu, ne nepodobný tomu, jaký Scott viděl v Orsově kanceláři, ale na tomhle byla přišpendlená spousta poznámek. Na stěně viselo také osm vystřižených článků z L. A. Times o střelbě a následném vyšetřování a další výstřižky týkající se obětí z bentleye a Stephanie Andersové. Článek o Stephanii visel hned vedle jejího oficiálního policejního portrétu. Na stolku, na pohovce i na podlaze kolem pohovky se povalovalo několik spirálových bloků různých velikostí. Bloky byly plné vzpomínek, snů a detailů, které si z oné noci, kdy došlo k přepadení, vybavil. Jeho podlaha už tři měsíce neviděla vysavač. Neměl žádné čisté nádobí, proto používal papírové talíře. Živil se většinou hotovými jídly, která si nechával přivážet, a blafy z konzerv.

Scott odepnul Maggie vodítko.

„Tak tady je to, psisko. Mi casa, su casa,“

Maggie se na něho zadívala, pak se ohlédla k zavřeným dveřím a potom se rozhlédla po pokoji, jako by byla zklamaná. Nos měla nakrčený, jak větřila.

„Udělej si pohodlí. Přinesu tvoje věci.“

Donést její majetek znamenalo jít nadvakrát. Nejprve přinesl dovnitř skládací klec a podložku na spaní, pak kovové misky na krmení a na vodu a desetikilový pytel granulí. Tohle všechno dostal od čety K-9, ale napadlo ho sehnat i pár vlastních hraček a pamlsků. Když se vrátil s prvním nákladem, ležela Maggie pod jídelním stolem stejně, jako když ji spatřil poprvé v policejním výběhu – na břiše, přední nohy natažené před sebou, hlavu na podlaze mezi tlapami, a sledovala ho.

„Jak se cítíš? Líbí se ti tam dole?“

Doufal, že zavrtí ocasem, ale jen ho pozorovala.

Když Scott vycházel ven podruhé, zavolal Orso.

„Co kdybyste se stavil zítra ráno, jestli si chcete prohlídnout to, co máme?“

Scott už viděl, jak se na to bude Leland mračit.

„Ráno cvičím se psem. Co takhle dopoledne, někdy těsně před obědem? V jedenáct, v půl dvanáctý.“

„Tak se dohodněme na jedenáctou. Kdybychom měli výjezd, zavolám vám.“

„Skvělý. Děkuju.“

Scotta napadlo, že až pojede na Loď, mohl by fenku nechat v Glendalu.

Když se vrátil se žrádlem a miskami, Maggie stále ležela pod stolem. Položil její misky do kuchyně, jednu naplnil vodou, do druhé nasypal krmení, ale nejevila o ně sebemenší zájem.

Scott si původně myslel, že dá její klec do ložnice, ale teď se rozhodl, že ji nechá u stolu. Zdálo se, že se tam Maggie cítí pohodlně, a Scott si najednou uvědomil, že prohlídkou ložnice a koupelny se ani neobtěžovala. Možná jí nos prozradil všechno, co potřebovala vědět.

Jakmile dal klec dohromady, vyklouzla zpod stolu a vlezla si do ní.

„Musím ti tam dát podložku. No tak, pojď ven.“

Scott poodstoupil a dal jí povel.

„Pojď, Maggie, pojď. Ke mně.“

Zírala na něj.

„Pojď.“

Ani se nepohnula.

Scott si klekl vedle dvířek klece, nechal ji očichat ruku a pomalu se natáhl po jejím obojku. Zavrčela. Scott se stáhl a ustoupil.

„Fajn. Zapomeň na podložku.“

Hodil podložku na podlahu vedle klece a odešel do své ložnice, aby se převlékl. Sundal si uniformu, rychle se osprchoval, pak si natáhl džíny a tričko z Henry’s Tacos. Pouhé přetažení trička přes hlavu bolelo jako čert a vehnalo mu slzy do očí.

Když si věšel uniformu do skříně, všiml si svých starých věcí na tenis ve vybledlé sportovní tašce. Našel mezi nimi ještě neotevřené balení zářivě zelených tenisových míčků. Odklopil víčko a vytáhl ven míček tak čistý a netknutý, že úplně zářil.

Došel ke dveřím a hodil ho do obýváku. Míček se odrazil od podlahy, narazil do stěny a chvilku se kutálel, než zůstal stát. Maggie vyskočila z klece, opatrně došla k míčku a šťouchla do něj nosem. Uši měla vzpřímené a oháňku zvednutou nahoru. Scott zadoufal, že pro ni našel hračku, ale pak zase uši sklopila a ocas jí klesl. Vypadala, jako by se scvrkla. Podívala se doleva, pak doprava, jako by něco hledala, a pak se pomalu vrátila do klece.

Scott došel pro míček a přitom ji pozoroval. Břicho na zemi, tlapy před sebou, hlava mezi nimi. Sledovala ho.

Kopl palcem nohy do míčku tak silně, že se odrazil od stěny.

Její oči míček krátce sledovaly, ale bez zájmu se vrátily zpět ke Scottovi.

„Máš hlad? Najíme se a pak se půjdeme projít. Co ty na to?“

Dal do mikrovlnky mraženou pizzu, hotovou za tři minuty. Mikrovlnná trouba hučela a on mezitím prohledal lednici. Našel půl balení klobásek, bílou krabičku se dvěma zbylými masovými knedlíčky po sečuánsku a box se zbytkem zamražené smažené rýže Jang Čou. Vypnul mikrovlnku, vysunul z ní pizzu a rozmačkal na ni knedlíčky. Celé to posypal zbylou mraženou rýží, přiklopil papírovým talířem a na další dvě minuty vrátil zpátky do mikrovlnky.

Zatímco se Scottovi ohřívala večeře, nasypal Maggie do misky dvě odměrky granulí a přidal k nim trochu horké vody, aby byly pěkně šťavnaté. Rukou to celé promíchal, pak donesl ke kleci kousek klobásky a přidržel ho Maggie před nosem.

Čich, čich.

Snědla to.

„Doufám, že po tom nebudeš mít průjem.“

Šla za ním do kuchyně. Scott vytáhl pizzu z mikrovlnky, z lednice si vzal láhev Corony a sedl si na podlahu, kde se společně najedli. Zatímco Maggie žrala, hladil ji, jak ho to naučil Leland. Dlouhými jemnými pohyby. Nevěnovala mu pozornost, ale zdálo se, že jí to ani nevadí. Když skončila, vrátila se do obýváku. Scott si myslel, že odešla zpátky do klece, ale zastavila se uprostřed pokoje u tenisového míčku, hlavu spuštěnou, nos jí pracoval, velké uši se natáčely všemi směry. Scott si myslel, že si prohlíží tenisák, ale nebyl si jistý. Pak se odebrala do ložnice. Šel za ní a našel ji s nosem v tašce s věcmi na tenis. Vycouvala z ní, koukla se na něj, pak se prošla kolem jeho postele a neustále čenichala. Na chvilku se vrátila ke sportovní tašce a potom se vypravila do koupelny. Uvažoval, jestli něco nehledá, ale dospěl k závěru, že si jen prozkoumává terén. Vtom se ozval chlemtavý zvuk. A kruci, pomyslel si Scott, měl jsem nechat víko dole. Když chlemtání ustalo, Maggie se vrátila do klece a Scott usedl k počítači. Od chvíle, kdy odjel z Lodi, přemýšlel o vloupání, o kterém mu pověděl Orso.

V programu Google Maps si našel místo přepadení, pak změnil zobrazení na pohled ze satelitu a zaostřil na ulici. Křižovatku si takhle prohlížel už stokrát, stejně jako místo, kde bylo nalezeno únikové vozidlo. Ale tentokrát zamířil do ulice, ze které vyjel náklaďák. Tři vchody od křižovatky našel sklad Nelsona Shina. Poznal ho podle hranatých korejských písmen na kovových roletách, které zakrývaly okna, a nápisu ASIA EXOTICA vyvedené anglicky hned pod korejským. Písmena byla vybledlá a doslova zakrytá tágy gangů a graffiti.

Scott změnil úhel záběru a zaostřil na dolní patro Shinovy čtyřpatrové budovy, která po obou stranách sousedila s dalšími domy. Pokračoval dál k další příčné ulici, než si uvědomil, že je to jen příjezdová cesta. Znovu změnil záběr a podíval se na ni satelitním pohledem shora. Ulička ústila na prostranství, které se táhlo vzadu za domy. U domů stála řada kontejnerů na odpadky a spatřil také něco, co vypadalo jako staré únikové požární schodiště, ale viděl ho ve špatném úhlu a nebyl si úplně jistý. Zdálo se, že střechy domů jsou různě vysoké.

V některých byla střešní okna, v jiných ne. Posunul náhled ještě kousek a uviděl, že kdyby byl někdo té noci na střeše, musel by mít jestřábí výhled na všechno, co se dole stalo.

Scott si obrázek vytiskl a připnul na stěnu vedle nákresu místa činu. Orso mu dal dobrý tip. Dostal chuť si místo prohlédnout osobně a zjistit, jestli Orso ví něco o Shinovi.

Myslel na to ještě venku, ve tmě, když šel Maggie vyvenčit. Procházeli se, dokud se nevyprázdnila. Sebral výkaly do plastového sáčku a odvedl ji domů. Tentokrát ji v kleci předběhl a stihl strčit dovnitř podložku. Jakmile vycouval ven, vlezla si dovnitř Maggie, dvakrát se otočila, pak se položila na bok a zívla. Uvelebila se tak, že dobře viděl šedé pruhy jizev po operaci. Kůže, kde jí nenarosila srst, byla šedivá. Vypadalo to jako velké Y položené na bok.

„Já mám taky jizvy,“ prohodil Scott.

Přemýšlel, jestli na ni odstřelovač pálil taky z kalašnikova. A jestli chápe, že byla postřelená, nebo ji ten náraz a bolest překvapily a nerozuměla tomu, odkud se vzaly. Znala člověka, který proti ní vyslal kulku? Věděla, že se ji snaží zabít? Ví, že málem umřela? Ví, že mohla byt mrtvá?

„Umřeme,“ pronesl Scott.

Jemně položil ruku na zjizvené ypsilon, připraveny ji zase stáhnout, kdyby zavrčela, ale zůstala potichu a klidná. Věděl, že nespí, ale nehýbala se. Dotýkat se jí mu bylo příjemné. Nesdílel svůj domov s jinou živou bytostí už hodně dlouho.

„Můj dům, tvůj dům.“

O něco později si znovu prohlédl obrázek střechy domu Nelsona Shina a usadil se na pohovce s jedním z kroužkových bloků. Zapsal si všechno, co si ze sezení s Goodmanem zapamatoval. Stejně jako pokaždé vylíčil, nač si z oné noci vzpomínal, od začátku do konce, pomalu plnil blok, stejně jako ty ostatní, ale tentokrát přidal bílé kotlety. Psal, protože psaní mu někdy pomáhalo utřídit si myšlenky. Psal, až mu ztěžkly oči, blok mu vypadl z ruky a on usnul.

7

Maggie

Muž začal dýchat mělce a pravidelně, srdeční tep mu běžel stále pomaleji, a když se ustálil a dál nezpomaloval, Maggie věděla, že usnul. Zvedla hlavu natolik, aby na něho viděla, ale ve skutečnosti to nepotřebovala. Poznala, že spí, podle změny jeho pachu, jak jeho tělo uvolnilo a relaxovalo.

Sedla si, otočila se a vykoukla ze své klece. Jeho dech ani tep se nezměnily, a tak vyšla ven do místnosti. Na chvilku se zastavila a pozorovala ho. Lidé přicházeli a odcházeli. S některými byla déle než s ostatními, ale i ti nakonec odešli a ona už je nikdy neviděla. Nikdo z nich nepatřil do její smečky.

Nejdéle s ní zůstal Pete. Oni dva tvořili smečku. Pak Pete odešel a lidé se měnili a měnili, dokud se neocitla s mužem a ženou. Muž, žena a Maggie se stali smečkou, ale jednoho dne ji zavřeli do klece a teď byla tady. Maggie si pamatovala silný sladký pach té ženy a kyselý pach nemoci rozrůstající se v muži. Jejich pach si bude pamatovat navždycky, stejně jako si pamatovala Petův. Její pachová paměť byla trvalá.

Potichu se přiblížila k spícímu muži. Očichala si jeho vlasy, jeho uši a ústa, i vzduch, který vydechoval. Všechno mělo svůj vlastní pach, který se lišil od ostatních. Očichala celé jeho tělo, zaznamenala pach na jeho košili a hodinkách a pásku a kalhotách i ponožkách a odlišný pach jeho mužských partií pod oblečením. A zatímco ho očichávala, slyšela, jak mu tluče srdce, jak se jeho žilami pohybuje krev, jak dýchá, vnímala zvuky jeho živého těla.

Když skončila s poznáváním pachů muže, tiše došla do kouta místnosti, očichala paty stěn a okna i dveře, skrze něž se malými otvory dovnitř dostával chladný vzduch a vůně zvenčí. Cítila krysy, které se venku krmily pomeranči na stromech, pronikavou vůni divokých růží, čerstvý svěží závan listů a trávy a nakyslý pach mravenců, kteří pochodovali podél zdí.

Maggiin dlouhý nos německého ovčáka měl více než sto dvacet pět milionů čichových receptorů. Stejně na tom byl beagle, člověk jich měl pětačtyřicetkrát méně a jen několik jejích psích bratranců na tom bylo lépe. Celá osmina jejího mozku byla věnována čichu a poskytovala jí desettisíckrát lepší citlivost na vnímání pachů, než jakou měl spící muž, a mnohem lepší, než mělo jakékoliv vědecké zařízení. Když si vštípila pach moči konkrétního člověka, dokázala jej poznat a identifikovat podle jediné kapičky rozpuštěné ve velkém plaveckém bazénu.

Pokračovala v obhlídce pokoje, očichávala kousky listů a trávy, které muž přinesl na botách dovnitř po jejich procházce, a sledovala stopu, již na podlaze nechaly myši. Rozeznala cestu, kterou chodili živí švábi, a věděla, kde leží ukrytá těla mrtvých švábů, rybenek a dalších brouků.

Nos ji zavedl zpátky k zelenému míčku, kde si vzpomněla na Peta. Chemický pach míčku jí byl povědomý, ale Petova vůně chyběla. Pete se tohoto míčku nedotkl, nedržel ho, neházel ho ani ho před ní neschovával v kap se. Tohle nebyl Petův míček, i když jí ho připomněl, stejně jako ten povědomý pach.

Maggie sledovala další pachy, které ji zavedly zpět do ložnice, a našla mužovu zbraň. Cítila náboje, olej i střelný prach, ale Petův pach stále chyběl. Pete tady ani teď, ani nikdy jindy nebyl.

Maggie cítila vodu v koupelně a vrátila se, aby se napila, ale ta velká nádrž s vodou byla teď zavřená, a tak potichu odťapkala do kuchyně. Napila se z misky a vrátila se ke spícímu muži.

Maggie věděla, že tohle je mužova klec, protože jeho pach byl součástí tohoto místa. Jeho pach nebyl jen jeden, tvořilo ho mnoho pachů současně. Vlasy, uši, dech, podpaží, ruce, rozkrok, konečník, nohy – každá jeho část byla cítit jinak a všechny vůně se od sebe natolik lišily, že je Maggie vnímala stejně odlišné, jako člověk vnímá barvy duhy. Společně vytvářely mužův osobní pach, který se neshodoval s pachem žádného jiného člověka. Jeho pach byl součástí stěn, podlahy, malby, koberců, postele, ručníků v koupelně, věcí v jeho skříni, zbraně, nábytku, jeho oblečení, pásku od hodinek i bot. Tohle bylo jeho místo, ale ne její, i když tady teď byla.

Maggiiným domovem byla její klec.

Lidé a místa se měnili, ale klec zůstávala stále stejná. Místo, na které ji tenhle muž přivedl, bylo cizí a nic pro ni neznamenalo, ale byla tady její klec a byla tady ona, takže tady byl domov.

Maggie byla vyšlechtěná, aby hlídala a chránila, proto to dělala. Zůstala stát v tichém pokoji kousek od spícího muže a rozhlížela se, naslouchala a větřila. Vstřebávala svět prostřednictvím svých uší a nosu a nenašla žádnou hrozbu. Všechno bylo v pořádku. Nic nehrozilo.

Vrátila se ke své kleci, ale nevlezla do ní. Místo toho vklouzla pod stůl. Třikrát se otočila kolem dokola, až se jí místo zdálo v pořádku, a pak ulehla.

Svět byl klidný, mírumilovný, bezpečný. Zavřela oči a usnula.

Pak se jí začal zdát sen.

8

– puška se stočila k němu, maličká a tak vzdálená, ale najednou se změnila. Hlaveň se zaleskla chromém a prodlužovala se, až byla tenká jako jehla. Viděl, jak si ho její zářící špička našla a sledovala ho a náhle proti němu explodovala, děsivě ostrá, hrozivě ostrá, ten smrtící ostrý konec se blížil k jeho očím –

Scott se s trhnutím probudil a ozvěna Stephaniina hlasu postupně utichla.

Scotty, vrať se, vrať se, vrať se.

Srdce mu divoce bušilo. Krk a hrudník měl zalité potem. Tělo se mu třáslo.

Dvě hodiny, šestnáct minut. Ležel na pohovce. Světlo v kuchyni a jeho ložnici ještě svítilo a lampy u jeho hlavy a na opačném konci pohovky také zářily.

Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a všiml si, že fena není ve své kleci. Někdy, když usnul, klec opustila a zalezla si pod stůl. Ležela na boku, spala, ale tlapy se jí cukaly a pohybovaly, jako by běžela a za běhu kňučela a naříkala.

Scott si pomyslel, že fenku také trápí zly sen.

Zvedl se a zašklebil, jak ho ostře zabolelo v boku a ve ztuhlé noze, a dokulhal k fence. Nevěděl, jestli ji má budit.

Sedl si na podlahu.

Ze spánku vydala dávivý zvuk, jako by štěkala, a pak jejím tělem projelo škubnutí. Probrala se a současně vyskočila na nohy a štěkala a útočila, ale ne na Scotta. I tak uskočil, ale ona si v tu chvíli uvědomila, kde je, a ať se jí zdálo o čemkoliv, bylo to pryč. Hleděla na Scotta. Uši jí poklesly a dýchala zhluboka stejně jako on. Sklonila hlavu k podlaze.

Scott se jí pomalu dotkl. Přejel jí rukou po hlavě. Zavřela oči.

„Jsi v pořádku,“ řekl Scott. „Jsme v pořádku.“

Vzdychla si tak hluboce, až se jí celé tělo otřáslo.

Scott si nazul boty a posbíral peněženku, zbraň a vodítko. Když zvedl vodítko, Maggie si stoupla a oklepala se. Možná by ještě dnes v noci dokázala usnout, ale on ne. Nikdy se mu nepodařilo znovu přivolat spánek.

Scott jí připevnil vodítko k obojku, vyvedl ji ven k autu a podržel otevřené dveře, aby si mohla naskočit na zadní sedadlo. V tuhle noční dobu, téměř v půl třetí, se městem jezdilo skvěle. Zamířil do Ven tury, sjel dolů přes Hollywood a do centra se dostal za necelých dvacet minut. Stejnou cestu ve stejnou hodinu projel už mnohokrát. Když ho probudilo volání Stephaniina hlasu, neměl jinou možnost.

Zaparkoval na stejném místě, kde stáli oné noci, na malé křižovatce ve tvaru T, kde zastavili a naslouchali tichu.

„Vypni motor,“ řekl Scott.

Ta slova opakoval pokaždé, když sem přijel, a potom otočil klíčkem.

Maggie se zvedla a naklonila se dopředu mezi sedadla. Byla tak velká, že úplně zaplnila celé auto a její hlava byla výš než jeho.

Scott zíral do prázdné ulice před sebou, jenže ta nebyla prázdná. Viděl náklaďák kenworth. Viděl bentley. Viděl maskované muže v černém.

„Neboj. Já tě ochráním.“

Stejná slova, která pronesl oné noci, tentokrát zašeptal.

Pohlédl na Maggie, pak zpátky na ulici, ale teď už byla prázdná. Poslouchal, jak Maggie funí. Vnímal její teplo a cítil její silný psí pach.

„Moji partnerku zabili. Stalo se to přímo tady.“

Oči se mu zalily slzami a vzlyky ho zasáhly tak tvrdě, až se zlomil v pase. Nedokázal přestat. Ani se o to nesnažil. Bolest se valila ven v proudu trhavých vzlyků, které mu ucpávaly nos a zalévaly oči slzami. Ztěžka se nadechoval a lapal po vzduchu, pevně si stiskl oči a pak si zakryl tvář rukama. Po bradě mu stékaly slzy, smrkance a sliny, jak slyšel svůj vlastní hlas.

Vypni motor.

Neboj, já tě ochráním.

Pak jeho hlas přehlušila neodbytně se vracející ozvěna Stephaniiných výkřiků.

Scotty, neopouštěj mě.

Nenechávej mě tu.

Nenechávej mě tu.

Nakonec se uklidnil. Otřel si oči a zjistil, že ho Maggie pozoruje.

„Já jsem neutekl,“ vydechl. „Přísahám Bohu, ale ona to…“

Maggiiny uši ležely sklopené dozadu a její sytě hnědé oči byly tak laskavé. Zakňučela, jako by vnímala jeho úzkost, a pak mu olízla obličej. Scott cítil, jak se slzy zase vracejí, a zavřel oči, a Maggie mu je slízávala z obličeje.

Neopouštěj mě.

Nenechávej mě tu.

Scott si přitáhl fenku blíž a zabořil tvář do její srsti.

„Tys to zvládla líp než já, psisko. Ty jsi svého parťáka neopustila. Tys neselhala.“

Maggie zakňučela a snažila se odtáhnout, ale Scott ji držel pevně a nepustil.

ČÁST

DRUHÁ

Maggie a Scott

9

Scott s Maggie měli byt na cvičišti v sedm ráno, ale Scott vyjel dřív, aby se mohl ještě jednou vrátit na místo přepadení. Chtěl si Shinův dům prohlédnout za světla.

Dojel na stejnou ulici, kde byl před třemi hodinami, ale tentokrát pokračoval až na křižovatku. Maggie se zvedla a nastražila uši.

„Dobrá paměť,“ pochválil ji Scott.

Zakňučela.

„Zvykneš si na to. Jezdím sem často.“

Maggie si stoupla na konzoli mezi přední sedadla, kde zabrala celé auto, a rozhlížela se po okolí.

Bylo pět hodin čtyřicet minut, světlo, ale stále bylo velmi brzy. Po chodníku šlo několik chodců a ulice byly plné nákladních aut rozvážejících ranní dodávky. Scott odstrčil Maggie, aby viděl do strany, zahnul do ulice, kde tehdy čekal náklaďák kenworth, a zaparkoval před Shinovým podnikem.

Připnul Maggie k obojku vodítko, vyvedl ji na chodník a pustil se do obhlídky Asia Exotica. Dům vypadal stejně jako na snímcích z Googlu, jen přibylo ještě víc graffiti. Výlohy zatažené bezpečnostními roletami připomínaly kovová garážová vrata. Rolety byly zámky připevněné k ocelovým kruhům zapuštěným do chodníku. Dveře zakrývala těžká ocelová mříž ukotvená ve zdi. Shinův sklad vypadal jako malá pevnost Fort Knox, ale v těchto místech to nebylo nic nezvyklého. Ostatní obchody v ulici byly zabezpečené stejně. Rozdíl byl jen v tom, že Shinovy zámky, mříž a rolety pokrývala neporušená vrstva prachu a bylo zjevné, že je už dlouho nikdo neotevřel.

Scott zamířil s Maggie k příjezdové cestě. Šla u jeho levé nohy, jak byla naučená, ale tiskla se k němu, uši sklopené a ocas dole. Když míjeli dvě Hispánky, které kráčely opačným směrem, schovala se Maggie za Scotta, a kdyby jí to dovolil, přešla by na jeho pravou stranu. Projíždějící auta a autobusy sledovala, jako by se bála, že některé z vozidel skočí na chodník.

Když došli k příjezdové cestě, Scott zastavil, sehnul se a začal Maggie hladit po zádech a bocích. Vybavil se mu přitom Lelandův hlas: Tihle psi nejsou stroje, zatraceně. Jsou to chápající teplokrevná bozi stvoření, která vás milují celým svým srdcem! Budou vás milovat, až vás manžel nebo manželka pošlou k čertu! Budou vás milovat, až vaše nevděčná zkažená děcka naplivou na vaše hroby! Budou svědky vašich největších proher, a nebudou vás soudit! Psi jsou ti nevěrnější a nejlepší partneři, v jaké jste kdy mohli doufat, bez váhání za vás položí život. A jediné, co od vás za to chtějí, jediné co potřebují, jediné, co vás to bude stát, je obyčejná pochvala. Zatraceně, nikdo z vás, dokonce ani z deseti nejlepších lidí, které znám, se nevyrovná tomu nejhoršímu psu, kterého tady máme, jakože se zatracený Dominick Leland jmenuju! A já mám vždycky pravdu!

Před třemi hodinami tohle chápající teplokrevné boží stvoření slízalo slzy z jeho tváře a teď se třáslo, když kolem projel popelářský vůz. Scott podrbal Maggie na zádech, pohladil ji a zašeptal jí do ucha.

„To je v pořádku, psisko. To je v pořádku, že se bojíš. Já se taky bojím.“

Slova, která žádnému jinému živému tvoru nikdy neřekl.

Scottovy oči se zalily slzami, jak promlouval k Maggie, ale opakoval to a stáleji přitom hladil po zádech.

„Já tě ochráním.“

Pak se narovnal, otřel si oči a vytáhl z kapsy uzavírací sáček na zip. Doma si nakrájel klobásky a vzal je s sebou jako pamlsky pro Maggie. Jídlo se obvykle nepovažovalo za ideální odměnu, ale Scott usoudil, že bude muset vystačit s tím, co funguje.

Maggie zvedla hlavu, ještě než sáček otevřel. Napřímila uši a nozdry se jí radostně zachvěly.

„Jsi hodná holka, viď. Ty jsi ale šikovná.“

Chňapla po kousku, jako by umírala hlady, a zakňučela, že chce další, ale tentokrát to bylo radostné kňučení. Dal jí ještě jeden kousek, schoval sáček a zamířil na příjezdovou cestu. Maggie hned kráčela radostněji a vrhala žádostivé pohledy na jeho kapsu.

Prostranství za Shinovým domem sloužilo místním obchodníkům k nakládání zboží a odkládání odpadu. Před jedním z obchodů právě parkovala starší modrá dodávka s otevřenými postranními dveřmi. Podsaditý mladý Asiat vytlačil z obchodu rudl plně naložený krabicemi a začal je překládat do dodávky. Krabice byly označené logem Marley World Island.

Scott vedl Maggie kolem dodávky až k Shinovu domu. Z téhle strany měl dům stejně neprůstřelné dveře jako zepředu, ale v průčelí čtyřpatrové budovy zela řada špinavých oken a na střechu vedl zrezivělý požární žebřík. Nejníže položená okna byla chráněná bezpečnostními mřížemi, ale ta ve vyšších patrech ne. Stahovací žebřík z požárního schodiště byl zavěšený tak vysoko, že se na něj ze země nedalo dosáhnout, ale kdyby si někdo stoupl na střechu dodávky, už by to možné bylo. Ze žebříku se pak mohl vytáhnout do oken ve vyšším patře nebo vylézt nahoru a vylomit dveře na střeše.

Scott přemýšlel, jak by mohl na střechu vyšplhat on, když z dodávky vyskočil vysoký hubený muž a s jamajským přízvukem zahřímal: „Nehodláte mi náhodou konečně říct, co je novýho s tím vloupáním?“

Rychle rázoval rovnou ke Scottovi, šermoval přitom prstem a hulákal hodně nahlas a rozmrzele.

Maggie na něho zaútočila s takovou zběsilostí, že ji Scott málem neudržel na vodítku. Štěkala, uši jí trčely vpřed jako černé šipky, ocas držela nataženy a napjatý a srst na hřbetě se jí ježila vzteky.

Muž utekl zpátky, vyškrábal se do dodávky a zabouchl za sebou dveře.

„Ke mně,“ zavelel Scott.

To byl povel, kterým měl přerušit útok, ale Maggie ho ignorovala. Divoce štěkala a drápy škrábala do asfaltu, jak se vrhala vpřed a trhala vodítkem.

Vtom se Scottovi rozezvučel v hlavě Lelandův křik: Vyslovte to tak, jak to myslíte, zatraceně! Vy jste alfa, vůdce smečky! Ona bude svého vůdce milovat a chránit. To vy jste šéf!

Scott zakřičel hlasitěji a hlubším hlasem. Rozkazovacím tónem. Se vší autoritou. Jako vůdce smečky.

„Ke mně, Maggie! Maggie, ke mně!“

Jako by stiskl vypínač. Maggie přestala útočit, vrátila se k jeho levé noze a sedla si, přestože z muže v dodávce nespustila oči.

Scotta zuřivost jejího útoku zaskočila. Vůbec se na něj přitom nepodívala, ani jedinkrát. Sledovala jen toho člověka v autě a Scott věděl, že kdyby ji pustil, zaútočila by na dveře a pokusila by se prokousat skrze kov, aby se k němu dostala.

Podrbal za ušima.

„Hodnej pejsek. Šikovná holka, Maggie.“

Leland v jeho hlavě znovu zakřičel: Mazlivý hlas, vy zatracenej idiote! Mají rádi mazlivý, vysoký a laskavý tón! Snažte se jako ona. Poslouchejte, co vám říká. Dovolte jí, aby vás učila!

Scott tedy změnil tón na mazlivý a měkoučký, jako by mluvil na čivavu a ne na čtyřicetikilového německého ovčáka, který by tomu chlápkovi dokázal ve vteřině rozcupovat hrdlo.

„Tohle je moje hodná holčička, Maggie. Ty jsi mé malé zlatičko.“

Maggie zavrtěla ocasem a zvedla se, když vytáhl z kapsy sáček. Dal jí další kousek klobásky a přikázal sednout. Sedla si.

Scott pohlédl na muže v dodávce a gestem mu naznačil, aby stáhl okénko. Spustil ho do poloviny.

„Ten pes má vzteklinu! Já ven nepolezu.“

„Omlouvám se, pane. Polekal jste ji. Nemusíte vystupovat.“

„Já dodržuju zákony, jsem řádnej občan. Jestli se to vaše psisko chce do někoho zahryznout, pusťte ho radši na ty parchanty, co mi pořád vykrádaj krám.“

Scott se zalétl pohledem za dodávku na ten zmíněný „krám“. Mladík s rudlem vykoukl ven a zase se schoval. „Tohle je váš obchod?“

„Jo. Já jsem Elton Joshua Marley. Ať mi ten čokl nepokouše mýho pomocníka. Musí ještě rozvízt zboží.“

„Ona nikoho nepokouše. Na co jste se chtěl zeptat?“ „Jestli jste už chytli ty grázly, co to udělali.“

„Vás vykradli?“

Marley se znovu zamračil a vrhl nervózní pohled na Maggie.

„Jo. Teď to budou dva tejdny. Přišli sem policajti, ale víckrát už se neukázali. Čapli ste je teda, nebo ne?“ Scott se krátce zamyslel a vytáhl zápisník.

„Nevím, pane, ale zjistím to. Můžete mi hláskovat své jméno?“

Scott si je poznamenal stejně jako datum loupeže. Když skončil, Marley se konečně uvolil vylézt z dodávky. Odvedl Scotta do obchodu, kde se protáhl kolem mladíka, který nakládal krabice, a nepřestával přitom nervózně pokukovat po Maggie.

Marley nakupoval v továrnách v Mexiku levné oblečení karibského stylu a pod vlastní značkou je pak prodával dál do laciných obchodů po celé Jižní Kalifornii. Obchod byl přeplněný krabicemi nacpanými košilemi s krátkými rukávy, tričky a kraťasy. Marley Scottovi vysvětlil, že zloděj nebo zloději se dostali dovnitř i ven oknem ve druhém patře a ukradli mu dva počítače, skener, dva telefony, tiskárnu a kazetový magnetofon. Nebyl to právě zločin století, jenže Marleyho obchod vykradli v loňském roce čtyřikrát.

„Alarm nemáte?“ chtěl vědět Scott.

„Majitel ho sem dal loni, ale ty mrchy zlodějský ho rozbily a ten mizernej skrblík už to opravit nedal. Já si sem přidělal takovou malou kameru, ale i tu mi čajzli.“ Marley si sám nainstaloval na strop bezpečnostní kameru, ale zloděj nebo zloději ji při předposledním vloupání ukradli i s harddiskem.

Když vycházeli s Maggie z obchodu, myslel Scott na Shina. Tyhle staré domy byly rájem zlodějů. Nahoře nad parkovacím prostranstvím visela sodíková lampa, ale z ulice sem vidět nebylo. Bez kamer, které by zloděje usvědčily, se nemuseli bát, že je chytí.

Marley šel za ním a nepřestával si stěžovat.

„Volal jsem k vám přede dvěma nedělema. Policajti přišli a odešli a víckrát jsem o nich neslyšel. Pokaždý, když sem ráno přijdu, čekám, že budu zase vybílenej. Pojišťovna už mi nedá ani floka. Napálili mi tak vysoký pojistný, že už ho nemůžu platit.“

Scott se znovu podíval na Shinův dům.

„Vykrádají všechny obchody v okolí?“

„Každýho. Ti hajzlové to tu vykrádaj pořád dokola. Obchody v bloku naproti přes ulici i v tom sousedním.“ „Jak dlouho už to trvá?“

„Dva nebo tři roky. Já jsem tu teda teprvá rok, ale tohle jsem slyšel.“

„Vede na střechu ještě nějaká jiná cesta kromě toho požárního žebříku?“

Marley zavedl Scotta ke schodišti uvnitř domu a dal mu klič od vstupu na střechu. Ve starém domě nebyl výtah. Scotta bolela noha i bok, a jak stoupal výš a výš, bolest se stále stupňovala. Ve třetím patře se zastavil a nasucho spolkl jeden vicodin. Maggie ovšem výstup bavil a zajímal, ale když se Scott zastavil, aby si ulevil od bolesti, zakňučela. Scottovi došlo, že poznala, že ho to bolí, a pohladil ji po hlavě.

„A co ty? Tebe zadek nebolí?“

Usmál se a na okamžik se mu zdálo, že mu úsměv oplatila. Pak pokračovali dál, až pod střechu ke kovovým dveřím, které byly zajištěné průmyslovým bezpečnostním zámkem. Zámek se dal odemykat a zamykat jenom zevnitř. Venku klíčová dírka vůbec nebyla, ale to lidem nezabránilo, aby se nepokusili dostat dovnitř. Ocelový rám byl plny starých škrábanců a rýh v místech, kde se někdo pokusil dveře vypáčit. Většina škrábanců byla přelakovaná nebo pokrytá rzí.

Marleyův a Shinův podnik sídlily v blízkosti křižovatky, ze které se oné noci vynořil náklaďák. Vedlejší dům přímo sousedil s místem přepadení. Střechy obou domů oddělovala nízká zídka.

Střecha nad Marleyovým obchodem byla ve stejně špatném stavu jako zbytek budovy. Pokrýval ji zvětralý a popraskaný asfalt, nedopalky od cigaret, prázdné zapalovače, zmačkané pivní plechovky, rozbité láhve, zničené dýmky na crack a odpadky po nočních večírcích. Scott si domyslel, že ti, kdo tady pořádají tyhle dýchánky, sem asi stejně jako ti, kteří se snažili vypáčit dveře, lezou po požárním žebříku. Rád by věděl, zda si policisté, kteří vloupání u Marleyho vyšetřovali, prohlédli střechu a co si o tom mysleli.

Opatrně, aby se vyhnuli rozbitému sklu, vedl Maggie po střeše k sousednímu domu. Když došli k nízké zídce, Maggie se zastavila. Scott popleskal dlaní vršek zídky.

„Skoč. Není to ani metr. Skoč.“

Maggie na něho hleděla, jazyk vyplazeny.

Scott přehodil jednu po druhé nohy přes zídku, a přitom sebou cukl bolestí, kterou ucítil v boku. Poplácal se po prsou.

„Já to dokázal, a to jsem skoro mrzák. Takže pojď, psisko. Lelandovi budeš muset předvést něco lepšího, tohle mu stačit nebude.“

Maggie se olízla, ale neudělala žádný pohyb, aby ho následovala.

Scott vytáhl sáček a ukázal jí klobásku.

„Pojď.“

Maggie se bez zaváhání vrhla přes zídku, snadno ji překonala a posadila se mu u nohy. Toužebně zírala na sáček. Scott se zasmál, když viděl, jak lehce zídku zdolala.

„Ty vykutálená potvoro. Necháš mě žebrat, jen abys dostala pamlsek? A víš ty co? Já tě taky oblafnu.“

Žádnou pochoutku jí nedal a vrátil sáček do kapsy.

„Nic nedostaneš, dokud neskočíš zpátky.“

Střecha sousední budovy byla lépe udržovaná, ale i na ní se válely odpadky z divokých večírků, velký kus koberce a tři skládací křesílka. U jednoho z větracích potrubí byl smotaný špinavý potrhaný spací pytel a několik použitých kondomů. Některé byly jen pár dní staré. Městská romantika.

Scott zamířil k okraji střechy, aby se podíval na místo přepadení. K okraji bylo přišroubované nízké železné zábradlí, aby někdo nespadl dolů. Bylo ale tak zrezivělé, že v kovu byly vyžrané díry.

Scott nakoukl přes plůtek a pod ním se otevřel ničím nerušený výhled na místo činu. Celé místo odsud bylo skvěle vidět, teď stejně jako tehdy. Ulicí pod ním plul bentley, minul jejich hlídkový vůz, ozval se řev motoru kenworthu, náklaďák vrazil do bentleye, ten udělal hodiny, obě auta zastavila a přiřítilo se torino. Pokud by tady někdo pařil před devíti měsíci, mohl to celé mít jako na dlani.

Scott se začal třást a uvědomil si, že se drží zkorodovaného plůtku tak pevně, až se mu rezavý kov zařízl do kůže.

„Sakra!“

Odskočil od zábradlí, a když si všiml, že má prsty potřísněné krví a rzí, sáhl pro kapesník. Vrátil se s Maggie zpátky na střechu Marleyova domu, ale tentokrát už ji po skoku přes zídku odměnil. Mobilem si vyfotil prázdné láhve, plechovky a odpadky po zdejších pařbách, a pak sešel po schodech o čtyři patra níž, kde našel pana Marleyho v obchodě. Právě skládal další košile do krabic.

Když Marley zahlédl Maggie, stoupl si za stůl a nervózněji sledoval.

„Zamkl jste dveře?“

„Ano, pane.“

Scott mu vrátil klíče.

„Ještě jedna věc. Vy znáte pana Shina? Má sklad o dva vchody vedle. Asia Exotica.“

„Zavřel krám. Už měl toho vykrádání plný zuby.“

„Jak dlouho tady nebyl?“

„Několik měsíců. Nedařilo se mu už delší dobu.“

„Máte tušení, kdo místní obchody vykrádá?“

Marley neurčitě mávl rukou.

„Feťáci a podobný pitomci.“

„Někdo konkrétní?“

Marley se opět rozehnal rukou.

„Nějaký blbouni z okolí. Kdybych věděl, kdo to je, nepotřeboval bych vás.“

Měl zřejmě pravdu. Malé loupeže, jaké popisoval, téměř jistě páchali lidé, kteří okolí znali a věděli, kdy je který obchod prázdny a ve kterém není alarm. Bylo pravděpodobné, že všechny loupeže spáchal stejný člověk nebo stejní lidé. Tahle myšlenka Scotta zaujala a přistihl se, že přikyvuje. Pokud byla jeho teorie správná, zloděj, který se vloupal do obchodu pana Marleyho, bude současně člověk, který vykradl Shinův podnik.

„Zjistím, co se stalo s hlášením o vloupání do vašeho obchodu, a odpoledne se sem vrátím,“ prohlásil Scott. „Vyhovuje vám to?“

„To by bylo skvěly. Díky. Tamti policajti už se mi neozvali.“

Scott mrkl na hodinky a došlo mu, že přijede pozdě. Rychle si uložil Marleyovo číslo a rozběhl se ke svému autu. Maggie běžela vedle něho a bez potíží naskočila. Tentokrát se ale vzadu nenatáhla. Rozkročila se a stoupla si na středovou konzoli mezi předními sedadly.

„Tady nemůžeš stát, jsi moc veliká. Zalez si dozadu.“ Funěla, jazyk vyplazeny jako kravatu.

„Jdi dozadu. Nic přes tebe nevidím.“

Scott se ji pokusil odstrčit předloktím, ale opřela se o něj a nepohnula se. Zatlačil větší silou, ale Maggie také přitlačila a svou pozici si uhájila.

Scott se s ní přestal přetlačovat a přemýšlel, jestli to považuje za hru. Ať si ale myslela cokoliv, zdálo se, že je spokojená a na konzoli se cítí dobře.

Scott sledoval, jak funí, a vzpomněl si, jak zběsile vystartovala po Marleym, když si myslela, že jsou ohroženi. Prohrábl jí srst na krku.

„Zapomeň na to. Stůj si, kde chceš.“

Olízla mu ucho a Scott se rozjel. Leland by byl vzteky bez sebe, kdyby viděl, jak jí ustoupil, ale Leland tady nebyl a nic nevěděl.

10

Maggie začala kňučet, když vjeli na parkoviště vedle cvičáku. Scott si pomyslel, že má strach a položil jí ruku na plece.

„Neboj. Tady už bydlet nebudeš. Bydlíš u mě.“

Měli deset minut zpoždění, ale Lelandův pickup Toyota tu ještě nestál, a tak Scott sáhl pro telefon. Od chvíle, kdy je Leland zaskočil výstřelem ze startovací pistole, dost přemýšlel.

Nemůžeme mít policejního psa, který se podělá strachy, když spustí zbraň.

Ani policistu.

Scott by rád věděl, jestli si Leland všiml, že sebou trhl také, i když jeho reakce byla ve srovnání s fenčiným zděšením sotva patrná. Leland je bude zkoušet znovu, a určitě Maggie nedá prověření, pokud se stejně zachová podruhé. Scott si uvědomoval, že v tom má pravdu. Fena musí být schopná zvládat svou práci, stejně jako Scott zase svoji, ale on to dokázal našvindlovat, zatímco Maggie ne. Předstírej, dokud to nezvládneš.

Scott si nabral do hrsti její srst a jemně za ni zatáhl. Maggie visel vyplazeny jazyk ven z tlamy a mírně se naklonila ve směru, kam tahal.

„Maggie,“ oslovil ji Scott.

Podívala se na něho a pak se vrátila zpět k pozorování domku. Líbilo se mu, jak reaguje – ne jako robot, který plní příkazy, ale tak, jako by se ho snažila pochopit. Líbila se mu vstřícná inteligence v jejích očích. Rád by věděl, co se děje v její hlavě, o čem přemyslí. Byli spolu teprve čtyřiadvacet hodin, ale už se zdálo, že se s ním cítí uvolněnější, a on byl uvolněnější s ní. Bylo to zvláštní, ale s Maggie si připadal klidnější než bez ní.

„Jsi můj první pes.“

Zahleděla se na něho a pak zase uklouzla pohledem stranou. Scott ji opět zatahal za srst. Ona se znovu naklonila k němu a vypadalo to, že se jí takový kontakt zamlouvá.

„Když jsem o tuhle práci žádal, musel jsem mluvit se spoustou lidí. Nadřízení a Leland mi kladli všechny ty otázky, proč se chci stát psovodem a jakého psa jsem měl, když jsem byl malý kluk, a tak podobně. Lhal jsem, až se hory zelenaly. Doma jsme vždycky měli jen kočky.“

Maggie otočila svou velkou hlavu k němu a začala mu lízat tvář. Scott ji chvilku nechal a pak ji odstrčil. Vrátila se k pozorování domku.

„Před tou střelbou jsem nikdy nelhal, fakt nikdy, ale teď lžu každýmu a skoro ve všem. Nevím, jak jinak bych to měl dělat.“

Maggie si ho nevšímala.

„Ježíši, já mluvím se psem.“

Ti, kteří trpí posttraumatickým stresovým syndromem, jako třeba váleční veteráni, policisté nebo oběti domácího násilí, při leknutí obvykle reagují přehnaně. Každý nadskočí, když se za něj někdo vkrade a vykřikne BAF!, ale pro lidi se stresovým syndromem může leknutí představovat nezvladatelný problém. Nečekaný hlasitý zvuk nebo náhlý pohyb u obličeje může spustit šílenou reakci, která může být u každého jiná – jeden ječí, druhý se rozzuří, další se chce schovat a někdo začne dokonce rozdávat rány. Scott měl od onoho přepadení také přehnané reakce na úlek, ale viděl, že se to díky Goodmanově pomoci zlepšuje. Stále měl před sebou dlouhou cestu, ale udělal už dostatečný pokrok, aby dokázal komisi obelstít. Proto ho napadlo, zda by Goodman nedokázal pomoct také psovi.

Doktor Goodman si často domlouval s klienty schůzky ještě předtím, než museli do zaměstnání, a proto Scotta napadlo, že mu zkusí zavolat. Očekával sice, že se mu ozve záznamník, ale zvedl to Goodman, což znamenalo, že u sebe nemá klienta.

„Doktore, tady je Scott James. Měl byste chviličku?“

„Klidně i delší dobu, jestli potřebujete. Klient na sedmou to zrušil. Vede se vám dobře?“

„Mám se fajn. Chtěl jsem se vás jen na něco zeptat ohledně mého psa.“

„Vašeho psa?“

„Včera jsem dostal psa. Německého ovčáka.“ Goodmanův hlas zněl nejistě.

„Blahopřeju. To musí být vzrušující.“

„Ano. Je to vojenský pracovní pes, fena ve výslužbě.

V Afghánistánu ji postřelili a já si myslím, že trpí posttraumatickou stresovou poruchou.“

Goodman odpověděl bez zaváhání.

„Jestli vaše otázka zní, zda je to možné, tak ano. Zvířata mohou projevovat stejné příznaky jako lidé. Psi především. Na tohle téma existuje rozsáhlá řada odborných prací.“

„Když kolem projede náklaďák, znervózní. Zaslechne výstřel a chce se schovat.“

„Aha, úleková reakce.“

Scott s Goodmanem o těchto věcech diskutovali celé hodiny. Na posttraumatický stres neexistovaly žádné léky, jen mluvení. Léky mohly pomoci se symptomy, jako je nespavost nebo úzkost, ale démona posttraumatického stresu bylo možné zničit jenom tím, že se o tom bude mluvit. Goodman byl jediný člověk, kterému se Scott svěřil se svými strachy a pocity ohledně oné noci, ale byly věci, které neprozradil ani jemu.

„Přesně, když se lekne, reaguje přehnaně. Dalo by se jí nějak rychle pomoct?“

„Pomoct s čím?“

„Aby to překonala. Je něco, co můžu udělat, aby nenadskočila, když se ozve výstřel?“

Goodman chvilku váhal, než opatrně odpověděl. „Scotte? Mluvíme teď o psovi, nebo o vás? Nesnažíte se mi tím něco naznačit?“

„Mluvíme o psovi. Ptám se na svoji fenku. Ona se k vám nemůže jít vypovídat, doktore.“

„Jestli máte potíže, můžeme zvýšit dávky léků proti úzkosti.“

Scott si právě říkal, že si ráno měl vzít celou hrst těchhle prášků, když spatřil, jak Lelandovo tmavě modré auto zajíždí na parkoviště. Leland si ho všiml, a jak vystupoval z vozu, zamračil se. Nepochybně proto, že Scott ještě v autě seděl.

„Ptám se na svého psa,“ zopakoval Scott do telefonu. „Je to asi čtyřicetikilová fena německého ovčáka, jmenuje se Maggie. Ráda by si s vámi popovídala, jenže neumí mluvit.“

„Zdáte se mi podrážděný, Scotte. Nevyvolalo u vás naše včerejší regresní sezení nepříznivou reakci?“

Scott oddálil mobil od ucha a několikrát se zhluboka nadechl. Leland se ani nepohnul. Stál vedle svého auta a škaredil se na něho.

„Mluvím o své fence. Možná by potřebovala psího psychiatra. Existují léky proti úzkosti i pro psy?“

Goodman pár vteřin váhal a přemýšlel, a než tentokrát odpověděl, vzdychl si.

„Možná ano, já nevím. Vím, že se psi, kteří trpí posttraumatickým stresem, mohou léčit. Odhaduju, že výsledky budou podobně jako u lidí různé. Vy a já máme na své straně výhodu léků, které mohou vylepšit nebo dočasně upravit chemii ve vašem mozku. Vy a já můžeme donekonečna probírat to, co se stalo, dokud ta událost neztratí většinu svého emocionálního potenciálu, a stane se něčím, co se dá zvládnout.“

Goodman přešel do přednáškového modu, což byl jeho způsob přemyšlení nahlas, a tak ho Scott přerušil.

„Ano, umluvíme to k smrti. Neměl byste ale nějakou kratší verzi, doktore? Pozoruje mě můj šéf a netváří se právě šťastně.“

„Postřelili ji. Její podvědomí, stejně jako to vaše, si výstřel nebo jiný překvapivý zvuk spojuje s bolestí a strachem, které v tu chvíli cítila.“

Leland poklepal na hodinky a založil si paže na hrudi. Scott přikývl, aby mu dal najevo, že rozumí a zvedl prst. Vteřinu.

„Když o tom ale nedokáže mluvit jako my, jak by se to dalo zvládnout?“

„Zjistím, jestli existují nějaké léky proti úzkosti pro psy, ale terapeutický model bude stejný. Špatné zkušenosti ji nezbavíte, musíte oslabit její sílu. Možná byste ji mohl naučit spojovat si hlasité zvuky naopak s něčím příjemným. Pak přidat další zvuky, dokud si neuvědomí, že nad ní nemají žádnou moc a neublíží jí.“

Lelanda už čekání omrzelo a kráčel teď přímo k nim. Scott sledoval, jak se blíží, a přitom přemýšlel o tom, co mu Goodman poradil.

„To by mohlo pomoct, doktore. Děkuju. Musím končit.“

Schoval telefon, připnul Maggie vodítko a vystoupil právě ve chvíli, kdy Leland dorázoval až k nim.

„Hádám, že vy a ten pes spolu dobře vycházíte, když máte čas kafrat se svými přítelkyněmi.“

„To byl detektiv Orso z vražd. Chtějí, abych zase zajel do centra, ale odložil jsem to na odpoledne, abych mohl pracovat s Maggie.“

Lelandův zachmuřený vyraz trochu změkl, přesně jak Scott předpokládal.

„Proč vás zčistajasna potřebují tak často?“

„Změnilo se vedení, Orso je tam nový. Snaží se to trochu popohnat.“

Leland zaklel a podíval se na Maggie.

„Jak jste tady se slečnou Maggie prožili včerejší noc? Vyčurala se vám na podlahu?“

„Prošli jsme se a dlouho jsme si povídali.“

Leland mu věnoval příkrý pohled, jako by měl dojem, že si Scott dělá legraci, ale jeho výraz znovu zjihl, když mu došlo, že to myslel úplně vážně.

„Dobře. To je fakticky moc dobře. Teď se tady s tím zvířetem pustíme do práce a uvidíme, o čem jste si vykládali.“

Leland se otočil a chystal se odejít.

„Mohl bych si půjčit vaši startovací pistoli?“

Leland se otočil zpět ke Scottovi.

„Policejní pes se nemůže podělat strachy, když se ozve výstřel,“ dodal Scott.

Leland našpulil rty a chvilku si ho prohlížel.

„Vy si myslíte, že to dokážete napravit?“

„Nevykašlu se na svýho parťáka.“

Leland na něho zíral tak dlouho, až se Scott začal potit, ale pak jeho nadřízený sáhl Maggie na hlavu.

„To by nešlo, nemůžete střílet, když s ní pracujete. Mohlo by jí to poškodit uši, když jste tak blízko. Řeknu Mácovi, aby vám pomohl.“

„Díky, seržante.“

„Děkovat není nutné. Hlavně s ní nepřestávejte mluvit. Možná jste se už stihl něco naučit.“

Leland bez dalšího slova odešel a Scott se podíval na Maggie.

„Budu potřebovat víc klobásek.“

A pak Scott s Maggie zamířili na výcvikovou louku.

11

Se startovací pistolí nepřišel Mace. Místo něho vyšel ven Leland a s sebou přivedl malého, šlachovitého trenéra Paulieho Budresse. Scott se s ním setkal už dvakrát, na počátku svého výcviku psovodů, ale osobně se zatím neznali. Budressovi bylo něco pod čtyřicet a právě se mu loupala spálená kůže, protože uplynulé dva týdny strávil s dalšími třemi policisty na rybách v Montaně. Pracoval s německým ovčákem jménem Obi.

„Tu věc se startovací pistolí prozatím necháme být,“ prohlásil Leland. „Znáte Paulieho Budresse?“

Budress se na Scotta zeširoka usmál a pevně mu stiskl ruku, ale většinu svého úsměvu věnoval Maggie.

„Paulie pracoval u psovodů vzdušných sil. Proto jsem ho přivedl, aby vám trochu pomohl. Tihle vojenští psi jsou naučení na práci trochu jinak než naše psiska.“

Budress se stále ještě usmíval na Maggie. Natáhl k ní ruku, aby si ji očichala, pak si vedle ní podřepí a poškrábal ji za ušima.

„Byla v Afghánistánu?“

„Dvouúčelový pes,“ přitakal Scott. „Výbušniny a hlídka.“

Budress byl šlachovitý, ale Scott z něho cítil silné uklidňující vibrace a bylo mu jasné, že Maggie je vnímá také. Uši měla povolené, jazyk vyplazeny a spokojeně se od něj nechávala drbat. Budress se fence podíval do levého ucha, a zatímco Leland pokračoval, prohlédl si její tetování. Jako by Scott i Leland byli úplně neviditelní. Budress se zajímal jen o psa.

Leland mluvil dál ke Scottovi.

„Jak víte, tady v Los Angeles učíme naše báječné psy, aby podezřelé zadrželi na místě jen štěkáním. Chraň Bůh, aby pokousali nějakého ksindla, pokud se vás zrovna nepokouší zabít, protože naše bezpáteřní městská rada poseroutků je strachy bez sebe, aby nemusela platit vyděračsky poplatky kdejakýmu pokoutnímu advokátovi, který tomu ksindlovi kryje zadek. Nemám pravdu, důstojníku Budressi?“

„Je to, jak říkáte, seržante.“

Budress ho neposlouchal, ale Scott věděl, že seržant popisoval metodu „najdi a štěkej“, kterou přejímalo stále více policejních složek, aby zastavily nekončící příliv žalob. Psi byli vycvičení, že pokud zadrženy zůstane klidně stát a nevykazuje žádné známky agresivity, mají jen stát a štěkat. Byli vycvičení, že kousnout mohou, jen pokud podezřelý udělá nějaký agresivní pohyb nebo se dá na útěk, což Leland považoval za nebezpečné jak pro psa, tak pro psovoda, a patřilo to k jedněm z oblíbených témat jeho nekonečných proslovů při výcviku.

„Jenže váš vojenský hlídkový pes je naučený sejmout cíl jako rozjetý náklaďák a zahryznout se do jeho neamerického zadku rychleji než fretka na steroidech. Když pošlete vojenskýho psa na nějakého zdejšího ksindla, rozcupuje ho na kousíčky a ještě si pochutná na jeho játrech. Psi jako Maggie jsou vycvičení do skutečného boje. Nemám pravdu, důstojníku Budressi?“

„Je to, jak říkáte, seržante.“

Leland kývl směrem k Budressovi, který přejížděl dlaní Maggie po nohou a prohlížel si jizvy na jejím zadku.

„Mluví z něho zkušenost, důstojníku Jamesi. Takže první věc, kterou se bude muset tahle psí hrdinka naučit, je, že se do těch vražedných geneticky podřadných poseroutků, na které ji vypustíte, nesmí zakousnout. Je to jasný?“

Scott se posunkem obrátil na Budresse.

„Je to, jak říkáte, seržante.“

„A přesně tak to má být. Teď vás tu nechám s důstojníkem Budressem, který zná vojenské povely a pomůže vám ji přeučit pro práci v našem městě civilních padavek,“ pravil Leland a bez dalšího komentáře odkráčel.

Budress se zvedl a věnoval Scottovi široký úsměv. „Nedělej si z toho hlavu. V Lecklandu už ji přeučili, aby byla míň agresivní a víc přátelská k lidem. To je pro psy, které mají adoptovat civilisti, naprostá nutnost. Náš seržant si ve skutečnosti myslí, že její problém bude spíš opačný – že není dost agresivní.“

Scott si vybavil, jak Maggie vystartovala po Marleym, ale rozhodl se o tom pomlčet.

„Je chytrá,“ podotkl místo toho. „Najít a štěkat se naučí za dva dny.“

Budressův úsměv se ještě rozšířil.

„Ty ji teď máš jak dlouho? Den?“

„Byla dost chytrá na to, aby se dokázala naučit všechno, co po ní chtěli vojáci u námořnictva. A střelená do hlavy nebyla.“

„A jak ty víš, co po ní mariňáci chtěli?“

Scott cítil, že se začíná červenat.

„Řekl bych, že právě kvůli tomu jsi tady ty.“

„Hádám, že asi jo. Tak se do toho dáme.“

Budress kývl k domku s kotci.

„Dojdi si pro rukáv, šestimetrovou a dvoumetrovou vodicí šňůru a taky pro to, co od tebe dostává za odměnu. Počkám tady.“

Scott se vydal k budově a Maggie kráčela u jeho levého boku. Doma si nakrájel čtvrt kila klobásek, ale teď zaváhal, jestli to bude stačit a jestli Budress nebude mít něco proti tomu, že používá jako odměnu jídlo. Pak se podíval na hodinky a přemýšlel, kolik toho asi stihnou, než bude muset odjet za Orsem. Rád by mu vyložil, co se dozvěděl od Marleyho o vloupáních v sousedství, protože věřil, že Orso v tom uvidí novou příležitost. Po devíti měsících ničeho se konečně začínala rýsovat nová stopa.

Scott přidal a přemýšlel o Orsovi, když za ním práskl výstřel. Podlomila se mu kolena a Maggie ho málem překlopila na záda. Snažila se nacpat se pod něj, a jak byla pevně natěsnaná mezi jeho nohama, cítil, že se celá třese.

Scottovi divoce tlouklo srdce, dýchal mělce a přerývaně, ale věděl, co se stalo, ještě než se otočil k Budressovi.

Budress držel u nohy spuštěnou startovací pistoli. Úsměv z jeho tváře však zmizel, teď se tvářil spíš smutně.

„Mrzí mě to,“ ozval se. „Je to fakt smůla, ale tahle nešťastná fenka má problém.“

Scottovo srdce se pomalu uklidnilo. Položil Maggie ruku na chvějící se záda a jemně na ni promluvil.

„Hej, holka. To byl jen zvuk. Můžeš se pode mnou schovávat, jak dlouho budeš chtít.“

Hladil ji po zádech a bocích, masíroval jí uši a stále k ní promlouval klidným hlasem. Vyndal si sáček s klobáskami a nepřestával ji hladit.

„Koukni, Maggie. Koukni, co tady mám.“

Zvedla hlavu, když jí nabídl kousek klobásky, a slízla mu ji z prstů.

Scott na ni dál mluvil mazlivým protahovaným hlasem, chválil ji, jak je šikovná, a nabídl jí další kousek. Sedla si a zhltla ho.

„Víš,“ pokračoval Budress, „tohle už jsem u vojenských psů viděl. Návrat k normálu je běh na dlouhou trať.“

Scott se narovnal a lákal Maggie dalším kouskem, který jí držel vysoko nad hlavou.

„Zvedni se, holka. Vstaň a dostaneš ho.“

Kvůli pamlsku se zvedla nejdřív na přední a pak i na zadní nohy. Scott jí klobásku dal, a zatímco fenku nepřetržitě chválil, probíral se její srstí.

Pak se podíval na Budresse a pevným, rozhodným hlasem ho vyzval:

„Přibližně za dvacet minut vystřel znovu.“

Budress přikývl.

„Nebudeš vědět, kdy to přijde.“

„Nechci to vědět. A ona taky ne.“

Budress pomalu přikývl.

„Vezmi si rukáv a vodítka. Zařadíme tuhle válečnou veteránku zpátky do práce.“

Dvě hodiny a čtyřicet pět minut nato Scott zavedl Maggie do kotce a odjel do města za Orsem. Když odjížděl, Maggie kňučela a škrábala tlapou do vrátek.

12

O dvacet minut později se sešel s Orsem, který na něho čekal v Lodi u výtahu s drobnou pohlednou brunetkou v kostýmku. Orso mu podal ruku a ženu představil.

„Scotte, tohle je Joyce Cowlyová. Pečlivě si prostudovala spis a možná by nám mohla pomoct.“

Scott přikývl, ale nevěděl co říct.

„Fajn. Díky. Rád vás poznávám.“

Stisk Cowlyové byl pevný a silný, ale ne mužský. Bylo jí dost přes třicet, měla sebevědomé vystupování a pevnou postavu ženy, která se v mládí možná úspěšně věnovala gymnastice. Usmívala se, když si se Scottem třásla rukou, a když je Orso vedl ke kancelářím oddělení vražd, dala mu svou vizitku. Scotta napadlo, jestli ho bude Orso vyzvedávat u výtahů pokaždé, když sem přijede.

„Než jste nastoupil u Metra, pracoval jste v Rampartu, viďte? Já jsem tam dřív dělala na vraždách.“

Scott si znovu prohlédl její tvář, ale nevybavil si ji. „Omlouvám se, ale nepamatuju si vás.“

„Není důvod, proč byste měl. Tady jsem už tři roky.“

„Tři a půl,“ opravil ji Orso. „Joyce většinou dělá se mnou na sériových případech. Včera jsem jí pověděl o našem rozhovoru a napadlo ji pár otázek.“

Scott je následoval do stejné konferenční místnosti jako minule. Kartonová krabice tentokrát stála na stole se složkami zavěšenými uvnitř. Vedle ní ležel velký modry kroužkový pořadač. Scott věděl, že to je kniha vražd, kterou detektivové používají pro zakládání zpráv z vyšetřování.

Orso s Cowlyovou si rovnou sedli, ale Scott obešel stůl a stoupl si před Orsův rozměrný nákres místa činu.

„Ještě než začneme: dnes ráno jsem se byl podívat na podnik Nelsona Shina a seznámil jsem se tam s mužem jménem Marley, který má obchod o dva vchody dál – tady.“

Scott našel na nákresu Shinův sklad a ukázal, kde Marleyův obchod leží.

„Toho Marleyho přede dvěma týdny vykradli. V minulém roce se k němu vloupali pětkrát a podle toho, co mi vyprávěl, se totéž stalo i dalším obchodníkům v okolí. Na vašem nákresu není parkovací plocha za domy, na kterou se vjíždí z téhle uličky –“

Scott namaloval prstem neviditelný obdélník, aby naznačil, kde se rozkládá plocha, na níž Marley nakládal zboží do dodávky. Orso s Cowlyovou ho sledovali.

„Na střechu odsud vede požární schodiště. Kromě mříží na oknech v dolním patře tam není žádná ochrana a celá oblast je dokonale skrytá před pohledy z ulice. Myslím si, že ti zloději používají požární schodiště, aby se dostali k oknům v horních patrech. Tentokrát Marleymu vzali počítače a skener. Minule kazeťák, další počítač a několik lahví rumu.“

Orso se podíval na Cowlyovou.

„Rychlovka a berou jen to, co unesou.“

Cowlyová přikývla.

„Vykrádá to tam někdo místní.“

Scott pokračoval ve své teorii.

„Ať je to kdokoliv, tak pokud je za těmi vloupání pokaždé ten samý lump, mohl by to byt stejný člověk, který se vloupal do Shinova podniku té noci, kdy mě postřelili.

Vylezl jsem i nahoru na střechu. Zjevně se tam často pořádají pijatyky.“

Scott vytáhl mobil, našel fotografie plechovek od piva a dalších odpadků a podal telefon Orsovi.

„Možná, že ten, kdo vykradl Shinův podnik, byl už dávno pryč, ale pokud by tam nahoře někdo byl, když ten náklaďák naboural do bentleye, mohl to celé vidět.“

Cowlyová se předklonila.

„Nahlásil to Marley?“

„Před čtrnácti dny. Přijeli k němu lidi od nás, ale víckrát už o nich neslyšel. Slíbil jsem mu, že zjistím, jak to pokračuje, a vrátím se k němu.“

Orso se koukl na Cowlyovou.

„Budou to mít na ústředí krádeží. Požádáme je o zprávy ze všech vloupaček a zatčení v okolí za poslední dva roky. A taky o všechno, co vědí o tom Marleym. Chci si promluvit s tím, kdo to vede.“

Cowlyová poprosila Scotta, aby jí nadiktoval celé Marleyovo jméno a adresu jeho obchodu a zapsala si to do bloku. Zatímco psala, Orso se obrátil na Scotta.

„To je dobrej objev. Výbornej nápad. Zamlouvá se mi.“

Scott pocítil příliv radostné energie a to, co mu devět měsíců svíralo srdce, se pomalu začínalo uvolňovat.

„Fajn,“ pokračoval Orso. „Joyce má pro nás také něco. Pojďte si sednout. Joyce –“

Než se Scott usadil, uchopila Cowlyová velkou hnědou obálku a vyndala její obsah. Rozložila před Scotta čtyři listy silného papíru jako hrací karty. Každý list byl potištěny šesti dvojicemi barevných fotografií a každý vyobrazeny tam měl dva snímky: přímo zepředu a z profilu. Byli na nich muži všech ras a stáří, ale všichni měli bílé nebo šedivé kotlety různých délek a tvarů.

Cowlyová obrázky rozkládala na stůl a mezitím vysvětlovala:

„Identifikační znaky jako barva vlasů, sestřih, délka a tak jsou součástí databáze. Připadá vám něco z toho povědomé?“

Scottova povznesená nálada se během vteřiny změnila v pocit na zvracení a najednou ležel zase na ulici a slyšel střelbu. Zavřel oči, pomalu a zhluboka se nadechl a představil si, že je na bílé písčité pláži. Byl sám, nahý a pokožku měl prohřátou sluncem. Představil si, že leží na červené osušce. Představil si zvuk příboje. Byla to technika, kterou ho naučil Goodman, aby se dokázal vyrovnat s nečekanými záblesky vzpomínek. Někam se přeneste a dotvořte detaily. Vymyšlení detailů vyžaduje soustředění a pomáhá k relaxaci.

„Scotte?“ oslovil ho Orso.

Scott zahanbeně otevřel oči. Pustil se do prohlížení portrétů, ale žádný z mužů mu nebyl povědomý.

„Pořádně jsem ho neviděl. Omlouvám se.“

Cowlyová se nepřestala mile usmívat, vybrala snímek jednoho z černochů a podala mu ho. Neměla nalakované nehty.

„Netrapte se tím. Nepředpokládala jsem, že poznáte obličej. Databáze mi nabídla tři tisíce dvě stě šedesát jedna snímků bílých a šedých vlasů. Vybrala jsem tyhle, protože jsou to různé typy sestřihů vousů, vlasů a tvarů kotlet. To je účelem téhle identifikace. Pokud to dokážete – a netrapte se tím, jestli to nepůjde –, zakroužkujte styl sestřihu, který bude nejbližší tomu, co jste viděl, nebo vyřaďte ty sestřihy, které můžete rozhodně vyloučit.“

Jeden z vyobrazených mužů měl dlouhé kotlety tenké jako jehly. Jiný měl císařské licousy, které mu zakrývaly skoro celé tváře. Scott tyhle dva a další, u kterých si byl jistý, že neodpovídají, vyřadil, a zakroužkoval pět mužů se širokými obdélníkovými kotletami. Nejkratší končily v polovině ucha a nejdelší se táhly asi palec pod ušní lalůček. Pak podal obrázky zpět Cowlyové a znovu ho napadlo, jestli ty kotlety vůbec spatřil, nebo si je jen představoval.

„Já nevím. Nejsem si jistý ani tím, že jsem je opravdu viděl.“

Cowlyová zasunula obrázky zpátky do obálky a přitom si vyměnila pohled s Orsem. Ten zvedl z hromádky položené na stole tenkou složku.

„Tohle je zpráva laboratoře o tom Gran Torinu. Po našem rozhovoru jsem si ji ještě jednou prošel. Na straně řidiče se našlo pět bílých vlasů nebo vousů, které patřily stejnému člověku.“

Scott pohlédl na Orsa, pak na Cowlyovou. Orso se usmíval. Cowlyová ne. Tvářila se jako lovec na stopě a pokračovala tam, kde Orso skončil.

„Nemůžeme potvrdit, že patří muži, kterého jste viděl, ale muž s bílými vlasy v tom autě někdy seděl. DNA z folikulů se neshoduje se žádným záznamem v policejní ani soudní databázi, takže neznáme jeho jméno, ale víme, že se jedná o muže, bělocha. Existuje osmdesátiprocentní šance, že ten muž býval původně hnědovlasý, a stoprocentní jistota, že má modré oči.“

Orso pozdvihl obočí, ještě o kousek rozšířil úsměv a zatvářil se jako šťastný skautský vedoucí.

„Začíná se to rýsovat, že jo? Napadlo mě, že byste rád věděl, že vám nešplouchá na maják.“

Pak veselý výraz skautského vůdce zmizel a Orso položil ruce na krabici se spisy.

„Takže. Dokumenty k případu jsou roztříděné podle témat. Kniha vražd obsahuje důkazy týkající se případu, které Melon a Stengler považovali za nejdůležitější, ale není tak úplná jako jednotlivé složky. Určitě máte taky spoustu otázek. Takže, co byste chtěl vědět?“

Scott hledal něco, co by přivolalo další vzpomínky, ale nevěděl, co by to vlastně mělo být.

Podíval se na Orsa.

„Proč nemáme žádného podezřelého?“

„Zatím jsme na žádného nenarazili.“

„To mi řekli i Melon se Stenglerem.“

Orso poplácal dlaní krabici.

„Dlouhá verze je tady, potom si v ní čtěte, jak je libo, ale já vám to teď povím ve zkratce.“

Orso rychle a profesionálně shrnul dosavadní postup vyšetřování. Většinu Scott už věděl od Melona a Stenglera, ale nepřerušoval ho.

První, kdo je v případě vraždy vždycky podezřelý, je manžel nebo manželka. Vždy. To je pravidlo číslo jedna v příručce řešení vražd. Pravidlo číslo dvě je, „sleduj peníze“. Melon a Stengler namířili vyšetřování tímhle směrem. Dlužili Pahlasian nebo Beloit někomu peníze? Podváděl někdo z té dvojice svého obchodního partnera? Měl některý z nich poměr s manželkou jiného muže? Podvedla Pahlasianova manželka svého milence a ten potom z pomsty zabil jejího muže, nebo nechala svého manžela zavraždit někým jiným?

Melon a Stengler narazili v průběhu vyšetřování jen na dvě podezřelé osoby. První byl Rus, pracující v pornografickém průmyslu ve Valley, který investoval do několika projektů s Pahlasianem. Do hledáčku detektivů se dostal, protože jeho podnikání v pornobyznysu financovali živlové ruského organizovaného zločinu, ale ukázalo se, že mu podnikání s Pahlasianem přineslo dvacetiprocentní zisk, tak ho nakonec Melon a Stengler pustili ze zřetele. Druhý muž, o kterého se zajímali, byl spojeny s Beloitem. Speciální skupina oddělení vražd informovala Melona, že podle Interpolu je o Beloitovi známo, že je ve spojení s francouzským překupníkem diamantů. To je přivedlo na teorii, že Beloit pro něj diamanty pašoval, ale speciální skupina Francouze nakonec od podezření, že je zapletený do zločinu, očistila.

Celkem bylo vyslýcháno a vyšetřováno dvacet sedm přátel a rodinných příslušníků a sto osmnáct investorů, obchodních společníků a možných svědků a všechny nakonec odškrtli jako čisté. Žádný další možný podezřelý se neobjevil a vyšetřování se pomalu zaseklo.

Když Orso skončil, koukl se na hodinky.

„Pomohlo vám něco z toho, co jsem vykládal, osvěžit paměť?“

„Ne, pane. Většinu z toho jsem už věděl.“

„Potom vám Melon a Stengler poskytovali dost informací.“

Scott už se zase cítil zahanbeně.

„Něco jim muselo uniknout.“

„Možná, ale tohle vypátrali –“

Orso kývl hlavou ke krabici se složkami, ale Cowlyová ho přerušila.

„… a to znamená, že odsud Bud a já začneme. To, že Melon se Stenglerem nikoho nenašli, neznamená, že my dopadneme stejně. A to, že to stojí tady v těch papírech, ještě neznamená, že to bereme jako fakt.“

Orso ji chvilku studoval a pak se podíval na Scotta. „Mám Shina a jeho zloděje, mám vás a mám mrtvou policistku. Já tenhle případ rozlousknu.“

Joyce Cowlyová si pro sebe přikývla, ale nic dalšího už nedodala.

Orso si stoupl.

„Joyce a já máme práci. Jestli si pořád ještě chcete projít ty složky a hlášení, jsou tady. Pokud si budete chtít projít knihu vražd, je tady. Kde začnete?“

O tom, kde by měl začít, Scott zatím nepřemýšlel. Napadlo ho, že by si mohl přečíst svoji vlastní výpověď, aby viděl, zda na něco nezapomněl, ale pak si uvědomil, že místo, odkud se dá začít, je jenom jedno.

„Fotografiemi místa činu.“

Cowlyové se to zjevně nezdálo.

„Jste si jistý?“

„Ano.“

Snímky z místa činu Scott ještě nikdy neviděl. Věděl, že existují, ale nepřemýšlel o nich. Každou noc vídal ve snech svou vlastní verzi.

„Fajn,“ přikývl Orso. „Tak se do toho pustíme.“

13

Orso vytáhl z krabice jednu závěsnou složku a položil ji na stůl.

„Tohle jsou fotografie. V knize vražd máme kopie těch nejdůležitějších snímků, ale v téhle hlavní složce je všechno.“

Scott se na ni podíval, ale neotevřel ji.

„Dobře.“

„Fotky jsou na rubové straně opatřené popiskem, který odkazuje ke zprávě a číslu strany. Ke zprávám z forenzního, k lékařským záznamům, k hlášením z vyšetřování a tak. Když budete vědět, co k tomu konkrétnímu snímku mají vyšetřovatelé, podíváte se na číslo zprávy a pak na číslo stránky.“

„Chápu. Děkuju.“

Scott čekal, že Orso odejde, ale ten se ještě neměl k odchodu. Tvářil se zachmuřeně, jako by se mu nelíbilo, do čeho se jeho host hodlá pustit.

„Jsem v pohodě,“ ujistil ho Scott.

Orso mlčky přitakal a protáhl se ven kolem Cowlyové, která se právě vracela do místnosti. Před chvílí odešla, ale teď byla zpět s lahví vody, žlutým poznámkovým blokem a několika tužkami.

„Prosím. Kdybyste měl nějaké otázky nebo si chtěl udělat poznámky, tohle je pro vás. Taky mě napadlo, že by vám mohla přijít vhod trocha vody.“

Prohlížela si ho se stejně zachmuřeným výrazem, jaký Scott viděl u Orsa, ale zazvonil jí mobil. Přečetla si zprávu, která jí přišla.

„Ústředí krádeží. Kdybyste něco potřeboval, budu u svého stolu.“

Scott počkal, až odejde, a pak otevřel složku s fotografiemi. Jednotlivé oddíly byly označeny nadpisy OBLAST, BENTLEY, KENWORTH, TORINO, 2A24, PAHLASIAN, BELOIT, ANDERSOVÁ, JAMES a RŮZNÉ. 2A24 byl Stephaniin a Scottův hlídkový vůz. Bylo divné vidět tu vlastní jméno a měl trochu strach z toho, co uvnitř najde. Začal přemýšlet i nad Stephaniiným jménem, ale rychle se přinutil s tím přestat.

Nejprve otevřel složku nadepsanou OBLAST. Fotografie uvnitř byly různě velké a pořízené v brzkých ranních hodinách poté, co byla odvezena těla. Přední nárazník kenworthu visel v nepřirozeném úhlu. Strana spolujezdce u bendeye byla promáčknutá a celý bok i okna proděravělé otvory po kulkách. V pozadí stáli hasiči, policisté v civilu, kriminalisté a lidé od médií. Bílý obrys po Stephaniině těle přitahoval Scottovu pozornost jako prázdná skládanka, která se začíná plnit chybějícími dílky.

Začal se snímky bentleye. Vnitřek vozu byl zasypaný rozbitými střepy. Sedadla i palubní desku pokrývalo takové množství krve, že se zdálo, jako by byl interiér politý rubínovou barvou. Podlaha pod sedadlem řidiče byla jedna velká zasychající louže.

Vnitřek kenworthu byl něco úplně jiného, protože nebyl rozbitý. Podlahu a sedadla zasypaly mosazné nábojnice z AK-47, leskla se jimi i palubní deska. Všude se povalovaly papíry, zmačkané kelímky z Burger Kingu a několik prázdných plastových lahví. Scott z Melonovy zprávy věděl, že všechny předměty z auta si forenzní odneslo, prozkoumalo a spojilo s majitelem nákladního auta Felixem Hernandezem, který v době, kdy byl vůz ukraden z parkoviště v Buena Parku, seděl ve vězení za to, že bil svou ženu.

Prohlížením Gran Torina se Scott nezdržoval. Našlo se o osm bloků dále pod sjezdem z dálnice a stejně jako náklaďák kenworth bylo ten den odcizeno a později použito při přepadení.

Scott rychle přešel k Pahlasianovi a Beloitovi a každého si pečlivě prohlédl, jako by se z portrétů dalo zjistit, co u jednoho z nich nebo u obou mohlo vést k jejich vraždě.

Fotografie byly pořízeny v noci a připomněly Scottovi vybledlé černobílé fotografie zabijáků s kulomety ze třicátých let. Pahlasian ležel přepadlý přes středovou konzoli, jako by se snažil přeplazit Beloitovi na klín. Kalhoty a sportovní sako měl tak nasáklé krví, že si Scott nebyl jistý jejich barvou. Rozbité sklo, které viděl na záběrech nafocených za denního světla, se nyní třpytilo odrazy fotoblesku.

Beloit se zhroutil na sedadle, jako by se roztekl. Jedna strana hlavy mu chyběla a paže blíž k objektivu visela jen na provázcích rudých tkání. Stejně jako Pahlasiana jej zasáhli tolikrát, že mu oblečení úplně nasáklo krví.

„Člověče, tebe fakt někdo hodně moc toužil zabít,“ prohodil Scott nahlas pro sebe.

Další složka obsahovala snímky Stephanie. Scott zaváhal, ale věděl, že si je musí prohlédnout, a tak desky prostě otevřel.

Nohy měla u sebe, pokrčené v kolenou, otočené doleva. Pravou ruku měla nataženou kolmo k tělu, dlaní dolů, prsty ohnuté, jako by se snažila zachytit dlažby na ulici. Levá dlaň jí spočívala na břiše. Postava byla obkreslená obvyklou obrysovou čárou, ale kaluž krve pod ní byla tak veliká, že čáru poničila. Scott jejími fotografiemi rychle listoval, dokud nedošel ke snímku velké nepravidelné krvavé skvrny označené jako B1. Snímek B2 zobrazoval dlouhé krvavé šmouhy, jako by někdo něco vlekl. Scott si uvědomil, že tohle je jeho vlastní krev, a vtom mu došlo, že od Stephaniiny složky přešel ke své vlastní. To množství krve bylo zdrcující. Bylo jí tolik, že mu na těle vyrazil svědivý pot. Věděl, že se té noci ocitl na hraně smrti, ale ta spousta krve na ulici blízkost jeho smrti zviditelnila. Kolik ještě by jí musel ztratit, aby i on ležel na obrázku s bílou čárou kolem těla? Dalšího půl litru? Čtvrt? Zalistoval zpět k prvnímu snímku Stephanie. Louže krve kolem jejího těla byla větší. Když se mu obrázek rozmazal před očima, otřel si je a ofotil si ho.

Pak zavřel složku s fotografiemi, prošel se kolem stolu, aby se uklidnil a protáhl si bok a rameno. Otevřel láhev vody, dlouze se napil a studoval Orsův nákres místa činu. Vyfotil si i ten, zkontroloval, že je snímek dost ostrý, a pak se vrátil ke krabici se složkami. Cítil se hloupě a nejistě. Nevěděl, zda neobelhává sám sebe, že by si mohl vzpomenout na něco, co by pomohlo dopadnout Stephaniiny vrahy a umlčet její každonoční výčitky a obviňování.

Náhodně vybral několik dokumentů a rozložil je po stole. Hlášení o krádežích náklaďáku a torina. Výpovědi několika svědků, kteří slyšeli střelbu a volali na linku 911. Pitevní zprávy.

Našel složku nadepsanou SD – SESBÍRANÉ DŮKAZY a zalistoval v ní. Složka obsahovala analýzy fyzických důkazů nalezených na místě činu a začínala seznamem sesbíraných položek, který zabíral několik stran. Práce kriminalistů z oddělení vyšetřování vědeckými metodami shrnutá v takovém množství detailů byla ohromující, ale Scotta nekonečné forenzní zprávy nezajímaly. Věděl, že to, co se té noci stalo, se týkalo Pahlasiana a Beloita. Někdo si přál jejich smrt a Stephanie Andersová byla vedlejší ztráta.

Vyhledal si zprávy a výpovědi týkající se Erika Pahlasiana. Bylo tu tolik výpovědí rodinných příslušníků, zaměstnanců, investorů a dalších, že svazek byl téměř dvanáct centimetrů tlustý. Bezděky mrkl na hodinky a najednou si uvědomil, jak dlouho už je Maggie zavřená ve výběhu. Zastyděl se a rozhodl se pro co nejrychlejší návrat do výcvikového zařízení.

Prošel dveřmi a zamířil na druhou stranu kanceláře ke kóji Cowlyové, která právě telefonovala. Zvedla prst, aby mu naznačila, ať vteřinku počká, domluvila a odložila telefon.

„Jak vám to jde?“

„Dobře. Opravdu si cením toho, že jste mě vy a detektiv Orso nechali do těch materiálů nahlídnout.“

„To je v pohodě. Právě jsem mluvila s ústředím krádeží o panu Marleym. Dělají na případu jedné bandy, která prodává kradené věci na bleším trhu. Některé z těch věcí odpovídají předmětům odcizeným v okolí.“

„Výborně. Povím mu to. Poslyšte, musím se teď vrátit ke svému psovi –“

„O tom bleším trhu se nezmiňujte.“

„Prosím?“

„Až budete volat Marleymu. Zavolejte mu, jestli chcete, ale o tom spojení s bleším trhem mu neříkejte. Tohle slovo vůbec nepoužijte.“

„Dobře.“

„Skvěle. Někdo z krádeží mu kvůli těm vloupačkám zavolá. Bleší trh není jeho věc.“

„Chápu. Mám pusu na zámek.“

„Máte fotku?“

Scott byl už zase vedle.

„Jakou fotku?“

„Svého psa. Já psy miluju.“

„Je to fena. Dostal jsem ji teprve včera.“

„Aha. Tak si ji vyfoťte. Ráda bych ji viděla.“

„Myslíte, že by vadilo, kdybych si nějaké složky půjčil s sebou? Podepsal bych vám to, kdyby to bylo nutné.“ Cowlyová se rozhlédla, jako by doufala, že uvidí Orsa, ale ten byl pryč.

„Jde mi hlavně o tu Pahlasianovu, rád bych si ji pročetl, ale je tlustá jako telefonní seznam.“

„Knihu vražd vám domů dát nemůžu, ale kopie složek si půjčit můžete. Máme je na disku.“

„Výborně. To je skvělé. Ukážu vám, o který spis se jedná.“

Vrátil se s ní do konferenční místnosti. Zamračila se, když viděla papíry a dokumenty rozházené po stole.

„Páni. Doufám, že tu nechcete nechat tenhle binec.“

„V žádném případě. Než odejdu, vrátím všechno na místo.“

Scott ukázal na tlustou Pahlasianovu složku.

„Tohle bych chtěl. Detektiv Orso to vyndal z krabice.“

Cowlyová se zamyslela a Scott se lekl, že možná změní názor, ale nakonec kývla.

„V pořádku, pokud nic neztratíte. Orsovi to nebude vadit. Ručně psané poznámky ale na disku uložené nemáme.“

„Dokdy to mám vrátit?“

„Kdybychom něco potřebovali, zavolám vám. Jen vraťte ten zbytek na místo, než odejdete, ano?“

„Spolehněte se.“

Scott vrátil složky do závěsů v krabici, a jak mezi nimi listoval, zahlédl na dně krabice malou hnědou obálku. Byla zajištěná kovovou svorkou a ručně nadepsaná: Vrátit Johnu Chenovi.

Scott sundal sponku a obálku otevřel. Vyklouzl z ní plastový sáček na důkazy, který obsahoval něco, co vypadalo jako proužek hnědé kůže, fotografii toho proužku, kartičku s rukou psanou poznámkou a zprávu forenzního oddělení. Proužek byl pokrytý něčím, co připomínalo červený pudr. Melon rukou napsal na kartičku poznámku: Johne, díky. Souhlasím. Můžeš to vyhodit.

Zpráva z forenzního identifikovala proužek jako polovinu laciného pásku k hodinkám neidentifikovatelného výrobce a v seznamu forenzních kriminalistů ho označila jako položku číslo 307. Dole na zprávě byla připsaná poznámka:

Toto bylo nalezeno na chodníku severně od místa přepadení (referenční číslo 307), v rámci celkového sběru důkazů. Zřejmě jde o polovinu koženého pásku k hodinkám, dámského, nebo pánského menší velikosti, který se přetrhl v závěsu. Červený poprašek, který vypadá jako zaschlá krev, je rez. Žádné krevní důkazy nebyly nalezeny. Místo, povaha a stav nálezu napovídají, že nemá se zločinem nic společného, ale chtěl jsem si to ověřit, než ho zlikviduju.

Scott zpozorněl, když si přečetl, že pásek našli na severní straně ulice. Náklaďák přijel ze severu. Shinův dům stál na severu.

Fotografie zobrazovala pásek na chodníku a u něho kartičku s číslem (č. 307). Scott se vrátil k seznamu sebraných důkazů ve složce forenzního oddělení, vyhledal si dané referenční číslo a našel obrázek, který ukazoval, kde přesně pásek ležel. Když Scott spatřil nákres, měl pocit, že se mu zastavilo srdce. Položka číslo 307 byla objevena přímo pod střechou nad místem činu, na níž on sám dnešního rána stál a držel se kovového zábradlí. Toho, od kterého si ušpinil ruce rzí.

Scott vzal mobil a nákres si vyfotil. Pak pořídil ještě jednu fotku, aby si byl jisty, že snímek je ostrý, načež vrátil všechny zbývající složky do závěsů na jejich místa.

Prohlížel si rezavé šmouhy a zdálo se mu, že vypadají stejně jako rez, kterou měl ráno na vlastních rukou. Přemítal, proč Melon nevrátil obálku tomu Chenovi, a dospěl k závěru, že asi propadla mezi zavěšenými složkami na dno krabice a Melon na ni prostě zapomněl. Koneckonců nebylo proč na ni myslet, když přetržený pásek považoval za odpad.

Scott vrátil vše kromě pásku od hodinek do krabice přesně tak, jak to našel. Sáček s páskem vsunul zpátky do obálky, obálku si dal do kapsy a sebral Pahlasianovu složku. Na odchodu Cowlyové ještě jednou poděkoval.

14

Bylo už pozdě odpoledne, když se Scott vrátil na cvičiště. Na parkovišti stál téměř tucet civilních aut i vozů jednotky policejních psovodů. Zpoza budovy slyšel štěkání a volání povelů, jak psi a psovodi trénovali. Zaparkoval až na konci domku a vešel dovnitř ke kotcům. Maggie stála ve svém výběhu a sledovala otevírání dveří, jako by věděla, že je to on, ještě než ho uviděla. Dvakrát zaštěkala, pak se postavila na zadní a předníma nohama se opřela o vrátka. Scott se smál, když viděl, jak vrtí ocasem.

„Ahoj, Maggie. Chyběl jsem ti? Mně se po tobě hrozně stýskalo!“

Jak se přiblížil, spustila se na všechny čtyři. Scott vešel dovnitř, podrbal ji za ušima a oběma rukama ji chytil za hustou srst po stranách tlamy. Potěšeně vyplázla jazyk a ve hře se ho pokusila zlehka kousnout do paže.

„Mrzí mě, že jsem byl pryč tak dlouho. Ty sis myslela, že jsem tě tu nechal?“

Hladil ji po bocích a zádech a sjel jí rukou až dolů po nohách.

„V žádném případě, psisko. Já už s tebou zůstanu.“

Z kanceláře přišel ke kotcům Budress.

„Byla celá špatná, když jsi odjel.“

„Vážně?“

Budress zatočil pravou paží.

„Sakra, chlape, dala mi co proto. Tahle fena tě přejede jako parní válec.“

„No jo, opřela se do toho.“

Ráno totiž pracovali na povelech k zadržení podezřelého, kterého představoval právě Budress. Leland se na ně přišel podívat. Maggie se zpočátku chovala zdráhavé, ale pak si vzpomněla na vojenské povely a její armádní výcvik se jí rychle vrátil. Na Scottův povel se zaměřila na Budresse a bez hnutí ho sledovala, dokud jí Scott nenařídil zaútočit, nebo dokud se Budress nepokusil napadnout Scotta nebo ji. Pak se vrhla po jeho paži v rukávu jako teplem naváděná střela. Byla to jediná část výcviku, která ji, jak se zdálo, bavila.

Budress pokračoval, tišším hlasem.

„Na Lelanda udělala dojem. Malinoisáci jsou rychlí, mají pevný stisk a strašně rádi se zakousnou, ale tihle ovčáci, člověče, přece jen mají o patnáct kilo víc a snadno tě posadí na zadek.“

Scott naposledy Maggie pohladil a připnul jí vodítko.

„Ještě chvilku s ní budu pracovat.“

„Dneska už měla cvičení dost.“

Budress si stoupl do vrátek a zatarasil mu cestu. Ztišil hlas ještě víc.

„Kulhala. Když jsi odešel, tak chodila po výběhu. Nevím, jestli to viděl i Leland.“

Scott na něj chvilku upřeně hleděl, pak vyvedl Maggie z kotce a sledoval ji.

„Teď chodí dobře.“

„Bylo to sotva znát. Na zadních. Jako by pravou trochu tahala za sebou.“

Scott vedl fenku v malém kroužku, potom podél výběhů a zpátky a pozoroval, jak jde.

„Mně to připadá v pořádku.“

„Fajn, možná si jen něco natáhla, když na cvičáku tak lítala.“

Scott jí přejel dlaněmi po nohou a tlapkách a prohmatal jí zadek. Nezdálo se, že by to Maggie nějak vadilo.

„Je v pohodě.“

„Jen jsem ti chtěl dát vědět. Lelandovi jsem se o tom nezmínil.“

Budress ji podrbal na temeni a pak se koukl na Scotta.

„Makejte na kondici. Ale tady nejasný? Tady jste toho pro dnešek udělali dost. Vezmi jí proběhnout. Házej jí míček. Na tom lekání budeme dělat zítra.“

„Dík, žes to nenahlásil Lelandovi.“

Budress znovu poškrábal fenku na hlavě.

„Je to skvělej pes.“

Scott se díval, jak Budress odchází, a pak odvedl Maggie ven k autu, přičemž za chůze kontroloval, zda nekulhá. Když otevřel dveře, naskočila dovnitř a zabrala si celé zadní sedadlo. Jen dva dny, a už z toho byl zvyk. Skočila do auta bez zaváhání nebo známek nepříjemných pocitů.

„Bude mít pravdu. Asi sis jenom natáhla sval.“

Scott se zasunul za volant, zavřel dveře a Maggie okamžitě zaujala svoje místo na středové konzoli, čímž mu zablokovala výhled přes okénko spolujezdce.

„Oba nás zabiješ. Nic nevidím.“

Funěla a jazyk jí volně visel z tlamy. Scott jí zabořil loket do plece a pokusil se ji odtlačit zpátky, ale ona se opřela proti němu a neuhnula.

„No tak. Vážně houby vidím. Mazej dozadu.“

Zafuněla ještě hlasitěji a olízla mu tvář.

Scott nastartoval svůj Trans Am a vjel na ulici. Napadlo ho, že ve vojenských hummerech se možná vozila stejně – stála mezi předními sedadly, aby viděla, co se blíží. Skupinka vojáků v obrněném humwee přes ni asi viděla, ale on jí musel odstrkovat hlavu stranou.

Scott se rozjel na dálnici a zamířil domů přes Valley. Myslel právě na kožený pásek ušpiněný od rzi, když si vzpomněl na svůj slib Eltonovi Marleymu. Zavolal mu, sdělil, co se dozvěděl, a dodal, že detektivové z krádeží se mu ještě ozvou.

„Jo,“ přizvukoval Marley. „Už mi dokonce volali. Dva tejdny vo nich nevím, a teď se najednou hlásej. Díky, že jste mi pomoh.“

„Není za co, pane. Vy jste dnes ráno pomohl zase mně.“

„Povídali, že se tu ještě ukážou. Uvidíme. Máte u mě košili zdarma. V košili od Marley World budete vypadat k světu. Žensky na ně letí.“

Scott ujistil Marleyho, že dohlédne, aby na tom detektivové z krádeží pracovali, a odložil si telefon mezi nohy. Obvykle ho dával na konzoli, ale tu zabrala Maggie. Očichávala kapsu, ve které měl schované klobásky v plastovém sáčku, a tak v Toluca Lake sjel z dálnice a začal se rozhlížet po nějakém obchodě s potravinami. Maggie mu strčila nos do kapsy.

„Fajn. Vydrž. Už něco hledám.“

Zůstal stát v zácpě tři bloky od dálnice. Na pozemku určeném pro výstavbu rodinného domu právě vztyčovali nosné zdi. Ze staveniště pomalu vyjížděl náklaďák tesařské firmy a zablokoval ulici a místo něho na pozemek vjela dodávka s pojízdným občerstvením. Scott nehybně zaseknutý v zácpě sledoval dělníky s pneumatickými kladivy a sbíječkami. Několik z nich sešlo dolů k autu s jídlem, ale většina pokračovala v práci. Chvíle ticha přerušoval hluk o různé intenzitě; někdy dunělo jen jediné kladivo, jindy jich rachotil tucet současně, občas zarachotila nastřelovačka hřebíků v tak rychlé kadenci, že staveniště znělo jako střelnice policejní akademie.

Scott chytil srst za Maggiiným uchem a pomuchlal ji. Na večeři bylo ještě brzy, ale on dostal nápad.

„Máš hlad, holka? Já hlady umírám.“

Zaparkoval blok a půl od staveniště, připnul Maggie vodítko a vrátil se s ní k dodávce s občerstvením. Čím víc se k ní blížili, tím byla Maggie vystrašenější, proto se vždy po pár krocích zastavil a pohladil ji.

Před dodávkou čekali ve frontě tři dělníci, a tak si Scott stoupl za ně. Maggie se mu ovíjela kolem nohou a přešlapovala ze strany na stranu. Nastřelovačky a kladiva hlasitě lomozily a do toho každých pár minut zaječela okružní pila. Scott podřepí na bobek k Maggie a nabídl jí poslední kousek klobásky. Nevzala si ho.

„To je v pořádku, zlato. Já vím, že máš strach.“

Muž před ním jim věnoval přátelsky úsměv.

„Když vy jste policista, tak tohle musí byt policejní pes.“

„Fena. Ale ano, je to policejní pes.“

Scott ji nepřestával hladit.

„Je nádherná,“ rozplýval se ten chlapík. „Když jsem byl kluk, mívali jsme německýho ovčáka, jenže moje žena psy nesnáší. Prý má na ně alergii. A já pomalu začínám mít alergii na ni.“

V dodávce s občerstvením klobásky neměli, ale Scott koupil aspoň dva krůtí sendviče, dva párky v rohlíku a dva tousty se šunkou, všechno bez přísad. Odvedl Maggie k malému přívěsu, který na staveništi sloužil jako kancelář, a zeptal se předáka, jestli se tu může posadit a najíst.

„Přišel jste sem někoho zatknout?“ zajímal se ten muž.

„Ne, jen bych si tu chtěl se svým psem na chvilku sednout.“

„Klidně si tu poseďte.“

Scott se tedy usadil na okraj základové desky domu a zahákl prst do očka na obojku, aby držel Maggie blízko u sebe. Kdykoliv zaječela okružní pila nebo zarachotila pneumatická kladiva, cukala sebou, točila se dokolečka a snažila se před hlukem utéct. Scott měl rozporuplné pocity a taky si připadal trochu provinile, ale hladil ji, mluvil na ni a nabízel jí pochoutky. Po celou dobu z ní nespouštěl ruku, takže se neustále vzájemně dotýkali. Leland mu neradil, že to má dělat, ale Scott cítil, že je to důležité.

Dělníci se u něj občas zastavili, na něco se zeptali a téměř všichni ho požádali, jestli si mohou Maggie pohladit. Scott ji podržel za obojek, poprosil je, ať dělají pomalé pohyby, a dovolil jim to. Maggie si je očichala a zdálo se, že jí to nevadí. Všichni chlapi jí opakovali, jak je krásná.

Po chvíli Scott viděl, že se postupně uklidňuje. Přestala sebou cukat, uvolnily se jí svaly a po pětatřiceti minutách se konečně posadila. O pár minut později si vzala kousek párku, dokonce i přesto, že nad nimi právě kvílela okružní pila. Scott ji opět pohladil, pochválil ji, jak je úžasná, a dal jí ještě pár kousků. Občas fenku nějaký zvuk polekal, až vyskočila na nohy, ale Scott si všiml, že teď už jí netrvá tak dlouho, než se uklidní. Žrala párky a krůtí maso, ale šunku nechtěla. Snědl ji tedy sám.

Seděli tam spolu dobře přes hodinu, ale Scott nijak nespěchal s odchodem. Bavilo ho tady s ní sedět a povídat si s dělníky a uvědomil si, že takhle klidný se necítil už celé týdny. Nakonec dospěl k závěru, že od toho přepadení. Podrbal Maggie.

„Zabírá to na nás oba.“

A pak s Maggie zamířili domů.

15

Doma se Scott převlékl do civilu, vzal Maggie na krátkou procházku a sdělil jí, že bude muset chvilku zůstat doma sama. Zajel do nedalekého obchodu, nakoupil kilo a půl nakrájených klobásek, pět balení uzavíratelných sáčků na zip a pečené kuře. Domů se řítil, jako by byl vyhlášeny krizový kód. Měl strach, že fenka bude štěkat, nebo mu zničí byt, ale když vběhl dovnitř, Maggie spořádaně ležela ve své kleci, bradu položenou mezi předními tlapami a pozorovala ho.

„Ahoj, psisko.“

Maggiin ocas se rozkomíhal. Vyšla ven, aby ho pozdravila, a Scotta zaplavil nesmírný pocit úlevy.

Odložil nákup, vyměnil Maggie vodu a vytiskl si snímky, které si nafotil v Orsově kanceláři. Fotografii Stephaniina těla vynechal. Přišpendlil obrázky na zeď vedle svého nákresu místa činu, ve kterém si označil Marleyův obchod, Shinův podnik, příjezdovou uličku a prostor pro nakládání zboží a požární schodiště za jejich domy. Na chodník na místě, kde kriminalisté našli kožený pásek, zakreslil malé X. Když skončil, prohlédl si plánek. Najednou se ho zmocnil pocit, že je zbabělec, když si nevytiskl také snímek Stephaniina těla. Vytiskl ho tedy a přišpendlil nahoru nad plán.

„Jsem pořád tady.“

Tlustý svazek vypovědí a zpráv si donesl k pohovce. Čekalo ho dost čtení.

Adrienne Pahlasianová, manželka oběti, vypovídala sedmkrát. Každá výpověď zabrala třicet až čtyřicet stran, proto Scott zalistoval dál k několika kratším výpovědím. Bezdomovec Nathan Ivers tvrdil Melonovi, že vraždu viděl a že střely vycházely ze zářící modré koule, která se vznášela nad ulicí. Mildred Bittersová sdělila Melonovi, že střílelo několik vysokých štíhlých mužů, kteří na sobě měli černé obleky a tmavé brýle.

Scott tyhle zápisy odložil stranou a vrátil se k první výpovědi Adrienne Pahlasianové. Věděl, že právě ta byla stěžejní a nastavila směr, kterým se nakonec vyšetřování ubíralo.

Melon se Stenglerem tenkrát odjeli do jejího domu v Beverly Hills a Melon ji informoval, že její muž byl zavražděn. Zaznamenal, že ji to opravdu zdrtilo a vypadala hodně otřeseně, a trvalo několik minut, než mohli pokračovat. V průběhu této první výpovědi paní Pahlasianová souhlasila, že bude mluvit bez přítomnosti advokáta a v tom smyslu podepsala příslušný dokument. Beloita identifikovala jako manželova bratrance a popsala ho jako „skvělého muže“, který pokaždé, když přijel na návštěvu, bydlel v jejich domě. Podle její výpovědi jí manžel řekl, že jede Beloita vyzvednout na losangeleské letiště a vezme ho na večeři do nově otevřené restaurace v centru, která se jmenuje Tyler’s. Pak se měli zajet podívat na dvě nemovitosti rovněž v centru, o kterých její muž doufal, že je Eric koupí. Melon ji nechal zatelefonovat do manželovy kanceláře a promluvit si s Michaelem Nathanem, který jí dal adresy těch dvou nemovitostí. Když informovala Nathana o vraždách, sesypala se a Melon si od ní musel telefon převzít. Nathan nebyl schopen vysvětlit, proč Pahlasian chtěl Beloitovi ony nemovitosti ukazovat v tak neobvyklou hodinu. Výpověď museli ale rychle ukončit, protože se ze školy vrátily děti paní Pahlasianové. Melon zprávu uzavřel prohlášením, že on i Stengler nabyli dojmu, že paní Pahlasianová hovoří upřímně a otevřeně, a oba věřili, že je skutečně zdrcená žalem.

Scott si zapsal adresy restaurace a dvou nemovitostí v centru a pak se zahleděl do stropu. Cítil se vyčerpány, jako by se smutek Adrienne Pahlasianové přidal k jeho vlastnímu.

Maggie zívla. Scott se ohlédl a zjistil, že ho pozoruje. Zhoupl nohy z pohovky na zem a zaťal zuby, aby nesykl bolestí.

„Pojďme na procházku. Až se vrátíme, najíme se.“

Slovo procházka Maggie znala. Vyskočila na všechny čtyři a zamířila ke svému vodítku.

Scott si dal do sáčku dva kousky klobásky, připnul Maggie vodítko a vzpomněl si, že mu Budress radil, aby zapracoval na její kondici. Spolu se sáčkem na psí bobky si nacpal do kapsy ještě tenisový míček.

Ulevilo se mu, když zjistil, že park je prázdný, až na muže a ženu, kteří běhali po jeho obvodu. Odepnul Maggie vodítko a zavelel sednout. Napjatě ho sledovala a čekala další povely. Místo toho ji ale uchopil oběma rukama za hlavu, lící se jí mazlivě otřel o tvář a dal jí volno. Měla chuť si hrát. Přitiskla se hrudníkem k zemi, zadek nechala trčet do vzduchu a vyzývavě zabručela. Scott se rozhodl, že nastal čas jít si zaběhat. Vyndal zelený míček, zamával jím Maggie před nosem a hodil ho na trávník.

„Přines, holka. Přines!“

Maggie se vrhla za míčkem, ale najednou se zastavila. Sledovala, jak míček skáče po zemi, a pak se vrátila ke Scottovi s hlavou svěšenou a oháňkou dole.

Zatímco jí Scott připínal vodítko, uvažoval, co se stalo.

„Dobře. Když nebudeš lítat za míčkem sama, zaběháme si spolu.“

Ostrá bolest mu projela bokem, když se rozběhl, a jak se zjizvená tkáň pohybovala, noha ho pálila, jako by mu do ní bodaly špendlíky.

„Příště si vezmu prášek.“

Věděl, že Maggie měla roztříštěnou pánev, a uvažoval, zda ji zranění bolí stejně jako jeho. Nekulhala sice ani nevykazovala známky nespokojenosti, ale možná byla jen houževnatější než on. Maggie svého parťáka neopustila. Ona ne. Pocítil bodnutí viny a zaťal zuby.

„Fajn. Žádný pilulky pro tebe, žádný pro mě.“

Běželi za míčkem ještě osmkrát, a pak Maggie začala tahat pravou zadní nohu za sebou. Sice to bylo skoro neznatelné, ale Scott okamžitě zastavil. Prohmatal jí zadek a natáhl nohu. Nezdálo se, že ji to bolí, ale raději zamířili domů. Než došli k domu paní Earlové, kulhání zmizelo, ale Scott si s tím stejně dělal hlavu.

Nejprve nakrmil Maggie, pak se osprchoval a snědl polovinu pečeného kuřete. Když kuře dojedl, dal Maggie sérii povelů, pak ji převalil na záda a držel tak pevně, že se musela ze všech sil snažit, aby se vyprostila. A přestože si při hře dali opravdu do těla, chodila potom normálně. Proto se Scott rozhodl povědět Budressovi, že kulhání už se znovu neobjevilo. Otevřel si pivo a pustil se znovu do čtení.

V dalších dvou výpovědích Adrienne Pahlasianová odpovídala na otázky ohledně manželovy rodiny a podnikání a poskytla detektivům jména přátel, rodiny i obchodních společníků. Scotta výpověď nudila, proto zalistoval dál.

Provozní manažer restaurace Tyler’s se jmenoval Emile Tanager. Potvrdil přesný čas příchodu i odchodu obou mužů podle údajů o objednání a placení na účtu. Oba muži přišli spolu a ve 12.41 si objednali pití. V 1.39 Pahlasian zaplatil kartou American Express. Melon si do Tanagerovy výpovědi rukou připsal, že jim majitel dal k dispozici DVD s nahrávkou z bezpečnostní kamer, která byla přiřazena k důkazům pod číslem H6218A.

Když si Scott přečetl Melonovu poznámku, poposedl si na pohovce dopředu. Video z bezpečnostních kamer ho nenapadlo. Poznamenal si časy a odnesl si poznámky k počítači.

Vytiskl si mapu centra, našel podnik Tyler’s a obě zmiňované nemovitosti. Označil všechna tři místa červenými tečkami a čtvrtou přimaloval na místo, kde byla zastřelena Stephanie.

Mapu připíchl špendlíkem vedle svého nákresu, pak se usadil na podlahu a pustil se do studování zpráv. Maggie přišla k němu, očichala ho a lehla si vedle něho. Scott odhadl, že jízda z restaurace k první budově nemohla trvat víc než pět nebo šest minut. Jízda od první budovy ke druhé mohla zabrat dalších sedm nebo osm. Připočítal ještě deset minut na prohlídku a Pahlasianovy obchodní řeči u každé nemovitosti, a ke svému součtu tak přidal dvacet minut. Pak se nad těmi výpočty zamračil. I kdyby jako první navštívili kteroukoliv ze dvou budov, do okamžiku, než se ocitli na místě vraždy, stále chybělo třicet minut.

Scott se zvedl a prohlížel si plánek. Maggie se zvedla také a setřásla ze sebe oblak chlupů.

Scott ji pohladil po hlavě.

„Co si o tom myslíš, Mag? Projížděli by se dva pracháči v bentleyi jenom tak touhle čtvrtí v tuhle noční hodinu?“

Čtyři červené tečky vypadaly jako brouci lapení v pavučině.

Scott se jako vetchý stařík poskládal zpátky na podlahu a uchopil plastový sáček obsahující roztržený pásek od hodinek. Znovu si přečetl Chenův vzkaz.

Žádné krevní důkazy. Obyčejná rez.

Maggie sáček očichala, ale Scott ji odstrčil.

„Teď ne, zlato.“

Vytáhl hnědý pásek ze sáčku a podržel si ho blízko u oči, aby si stopy rzi prohlédl. Maggie se zase vetřela k němu a očichávala pásek. Tentokrát už ji neodehnal.

Obyčejná rez. Napadlo ho, zda by oddělení vědeckých důkazů dokázalo zjistit, jestli rez na pásku pochází ze železného zábradlí na střeše.

Maggie očichávala pásek, až Scotta její zvědavost rozesmála.

„Co myslíš? Byl někdo na té střeše, nebo jsem blázen?“

Maggie mu snaživě olízla tvář. Když měla uši pokleslé, vypadaly její oddané hnědé oči smutně.

„Já vím. Jsem blázen.“

Vrátil pásek zpátky do sáčku, zavřel ho a natáhl se na podlahu. Rameno ho bolelo. Bok ho bolel. Noha ho bolela. Hlava ho bolela. Celé tělo, celá jeho minulost a celá budoucnost bolely.

Díval se nahoru na nákresy a snímky, přišpendlené na stěně, a viděl je vzhůru nohama. Zahleděl se na Stephaniinu fotografii. Bílá čára obkreslující její tělo zřetelně vystupovala proti krvavému trojlístku, ve kterém ležela. Ukázal na ni.

„Už jdu.“

Položil ruku Maggie na bok. Teplo jejího těla a to, jak se jí bok při dýchání zvedal a klesal, bylo příjemné.

Scott cítil, jak upadá do spánku, a brzy byl zase se Stephanií.

Maggie nasála do nosu jeho pachy a otestovala jejich změnu. Po chvilce zakňučela, ale Scott byl daleko a už ji neslyšel.

16

Maggie

Ten muž hrozně rád běhal za svým zeleným míčkem. Pete zelený míček nikdy nehonil, to byla Maggiina speciální odměna, ale tenhle novy člověk hodil míček, běžel za ním a Maggie letěla po jeho boku. Když míček dostihli, znovu jím hodil a tak pořád dokola. Maggie se líbilo vedle něj běžet po klidném zeleném trávníku.

Staveniště a jeho hlasité, děsivé zvuky a pach spáleného dřeva se jí nelíbily, ale muž ji držel blízko u sebe a utěšoval ji doteky, jako by byli smečka. Jeho pachy ji uklidňovaly a dodávaly jí jistotu. Když se přiblížili jiní muži, očichala je, zda nejsou rozzuření nebo nemají strach, a hledala známky agrese, ale její člověk zůstával klidný a jeho klid se přenesl i na Maggie, a pak se s ní podělil o voňavé věci, které spolu jedli.

Maggie se s tím mužem cítila stále lépe. Dával jí jídlo, vodu, hrál si s ní a sdíleli společnou klec. Neustále ho sledovala a studovala, jak stojí, jak se mění výrazy jeho obličeje a tón jeho hlasu, a jak se tyto změny odrážejí v nepatrných změnách v jeho pachu. Maggie poznala náladu a záměry psů i lidí podle řeči jejich těla a pachu. Teď poznávala tohoto muže. Věděla, že má bolesti, podle změny jeho vůně a chůze, ale když běhali za míčkem, jeho bolest ustoupila a on se brzy nechal pohltit hrou. Maggie těšilo, že mu zelený míček působí takovou radost.

Po nějaké době se muž unavil a zamířili zpátky ke kleci. Cestou domů Maggie pátrala po každém novém pachu a zaznamenala, že stejnou cestou šli před nimi tři různí psi a jejich lidé. Přes zahradu staré paní přešel kocour a žena byla uvnitř ve svém domě. Na zahradě za domem se pod keřem vyspala kočka, ale teď už byla pryč. Maggie věděla, že kočka je březí a brzy bude mít koťata. Jak se blížili k mužově kleci, Maggie začala větřit intenzivněji a pátrala po možné hrozbě. Ještě než otevřel dveře, věděla, že od té doby, co odešli, uvnitř nikdo nebyl.

„Dobře. Nakrmíme tě. Budeš mít asi žízeň, viď, když jsme tak lítali? Ježíši, já snad umřu.“

Maggie šla za mužem do kuchyně. Přihlížela, jak jí plní misku na vodu a misku na krmení, a pak sledovala, jak mizí ve své ložnici. Dotkla se nosem žrádla a potom se zhluboka napila vody. Tou dobou zaslechla, že začala téct voda, ucítila mýdlo a věděla, že muž se sprchuje. Pete ji umýval ve sprchách, když byli v poušti, ale jí se déšť, který padal ze stropu, nelíbil. Bil ji do očí a uší a mátl její čich.

Maggie se odvrátila od žrádla a obešla celou mužovu klec. Zkontrolovala jeho postel a skříň a ještě jednou se prošla kolem obýváku. Všechno v jejich kleci bylo, jak mělo být, a tak se vrátila do kuchyně, sežrala svou porci a stočila se ve své malé kleci. Naslouchala, co dělá muž, a skoro upadla do spánku. Tekoucí voda se zastavila. Slyšela, jak se obléká, a chvíli nato vchází do obývacího pokoje, ale Maggie se nehýbala. Oči nechala přivřené do tenkých špehýrek, takže si asi myslel, že spí. Došel do kuchyně, kde vestoje jedl. Kuře. Zase pustil vodu a pak zamířil k pohovce. Maggie skoro spala, když vyskočil na nohy a zatleskal.

„Maggie! Pojď sem, holka. Ke mně.“

Plácl se do stehen, dřepl na bobek, zas vyskočil, usmíval se a znovu zatleskal.

„Pojď, Maggie. Budeme si hrát!“

Znala výraz hrát, ale to slovo nebylo nutné. Jeho energie, řeč těla a úsměv ji přivolaly.

Vysoukala se z klece a zamířila k němu.

Prohrábl jí kožich, stočil hlavu z jedné strany na druhou a dal jí několik povelů.

Radostně je plnila a cítila příliv čirého štěstí, když na ni mazlivě vrněl, jaká je hodná holčička.

Zavelel sedni, a tak si sedla, lehni, takže se spustila na břicho, oči upřené do jeho obličeje.

Poplácal se po prsou.

„Pojď sem, holka. Dej mi pusu.“

Zvedla se na zadní, předními tlapami se mu opřela o hrudník a olízla mu z tváře chuť kuřete.

Začal s ní zápolit, shodil ji na podlahu a převrátil na záda. Ze všech sil se snažila otočit a utéct, ale on ji znovu převalil na hřbet, kde mu šťastně dala najevo podřízenost tím, že mu nastavila odkryté břicho a hrdlo. Jeho a šťastná.

Muž ji pustil a usmíval se, a když viděla radost v jeho tváři, sama celá rozkvetla štěstím. Hrudník spustila na zem, zadek nechala trčet do vzduchu a chtěla si dál hrát. On ji však jenom pohladil a promluvil na ni klidným hlasem, a tak věděla, že hra skončila.

Tiskla se k němu, když ji hladil, ale za chvilku si odešel lehnout na pohovku. Maggie si našla kousek od něho dobré místo u zdi, očichala je a stočila se na podlaze do klubíčka. Společná hraji naplnila štěstím a po dlouhém dni byla ospalá. Přesto neusnula, protože cítila, jak se v muži cosi mění. Malé změny v jeho pachu jí prozradily, že jeho pocit štěstí se vytrácí. Nahradil ho pach strachu spolu s palčivým závanem vzteku, jak jeho srdce začalo tlouci rychleji.

Maggie zvedla hlavu, když si muž stoupl, ale když usedl ke stolu, zase hlavu spustila a pozorovala ho. Několikrát rychle a mělce nasála vzduch a zjistila, že pocit vzteku zmizel a místo něj zbyl jen pach smutku. Maggie zakňučela a chtěla k němu jít, ale stále se učila jeho způsobům. Čichem vnímala, jak jeho pocity přicházejí a mění se jako mraky plující po nebi.

Zanedlouho přešel přes pokoj, sedl si na zem a vzal do ruky hromádku bílých papírů. Jeho napětí se projevilo smíšenými pachy strachu, vzteku a stesku. Maggie došla k němu. Očichala jej i jeho papíry, a cítila, že ho její blízkost uklidňuje. Věděla, že je to dobře. Smečka se dávala dohromady. Blízkost přináší povzbuzení.

Lehla si vedle něho a zaplavila ji vlna lásky, když jí položil dlaň na hlavu. Vzdychla si tak hluboce, až se celá zachvěla.

„Co myslíš, Mag? Projížděli by se dva pracháči v bentleyi jenom tak touhle čtvrtí v tuhle noční hodinu?“

Při zvuku jeho hlasu si stoupla, olízla mu tvář a on ji odměnil úsměvem. Zavrtěla ocasem, prahla po jeho pozornosti, ale on zvedl plastový sáček. Maggie zaznamenala chemický pach igelitu a pachy dalších lidí a také to, jak je muž na tu věc soustředěny.

Vyndal ze sáčku kousek hnědé kůže a pozorně si ho prohlížel. Sledovala mužovy oči a nepatrnou hru jeho obličejových svalů a pochopila, že ta hnědá kůže je důležitá. Maggie se přiblížila a nozdry jí pracovaly, jak přes kostěnou přepážku v nose nasávala vzduch do speciální dutiny, kde se hromadily pachové molekuly. Každým nádechem nasála další molekuly, dokud jich nebylo dost, aby rozlišila i ten nejnepatrnější pach.

Tucty pachů zaznamenaných současně, některé silnější než jiné – kůže zvířete, organická, ale neživá; výrazný silný pach mužského potu a slabší vůně dalších mužů; stopa plastu, benzinu, mýdla, lidských slin, chilli omáčky, octa, dehtu, barvy, piva, dvou různých koček, whisky, vodky, vody, oranžády, čokolády, ženského potu, pach lidského semene, lidské moči – a tucty pachů, které Maggie nedokázala určit, ale byly pro ni stejně reálné a výrazné, jako by viděla barevné kostky poskládané na stole.

„Co myslíš? Byl někdo na té střeše, nebo jsem blázen?“

Setkala se pohledem s jeho očima a našla v nich lásku a pochvalu. Muže potěšilo, že si tu kůži očichala, a tak si k ní čichla ještě jednou.

„Já vím. Jsem blázen.“

Naplnila si nos pachy. Tím, že muže potěšila, v ní vzrostl pocit bezpečí a spokojenosti, tak se stočila do klubíčka vedle něho a uložila se ke spánku.

Za pár okamžiků se natáhl vedle ní a Maggie pocítila v srdci klid, jaký nezažila už velmi dlouho.

Muž naposledy promluvil, jeho dech se zklidnil, srdce zpomalilo a usnul.

Maggie naslouchala pravidelnému rytmu jeho srdce, cítila jeho teplo a čerpala z jeho blízkosti pocit jistoty. Ještě jednou nabrala jeho pach a vzdychla si. Žili spolu, jedli spolu, hráli si spolu a spali spolu. Sdíleli pocit bezpečí a síly a radosti.

Maggie se pomalu zvedla na nohy, odkulhala přes pokoj a zvedla mužův zelený míček. Donesla ho k němu, pustila ho na zem a znovu se uložila k spánku.

Zelený míček přinášel muži radost. Chtěla ho potěšit.

Byli smečka.

ČÁST TŘETÍ

Sloužit a chránit

17

O dva dny později, když se Scott oblékal do práce, zavolal Leland. Nikdy mu nevolal, a tak se Scottovi při spatření seržantova jména na displeji sevřel žaludek strachy.

Lelandův hlas zněl stejně nabručeně, jako se obvykle tvářil.

„Nenamáhejte se chodit do práce. Ty bábovky z vražd a krádeží, se kterýma máte poslední dobou pořád pletky, vás chtějí mít v osm nula nula v Lodi.“

Scott koukl na hodiny. Bylo tři čtvrtě na sedm.

„Proč?“

„Povídal jsem snad, že vím proč? Šéfovi volal velitel Metra. A i kdyby šéf věděl proč, stejně by mi nic neřekl. Přesně v osm nula nula se hlaste tam u těch géniů detektivovi Cowlyové. Ještě nějaký otázky?“

Scott dospěl k závěru, že Cowlyová potřebuje vrátit vypůjčené spisy, a doufal, že kvůli tomu, že si je odnesl, neměla problémy.

„Ne, pane. Nemělo by to zabrat moc času. Ukážeme se hned, jak to půjde.“

„My?“

„Maggie a já.“

Lelandův hlas pozbyl tvrdosti.

„Pochopil jsem, jak to myslíte. Asi jste se naučil něco nového, že ano?“

Pak zavěsil a Scott upřel pohled na Maggie. Přemyslel, co s ní, než si odbude schůzku v Lodi. Samotnou doma ji nechávat nechtěl, ale ve výcvikovém zařízení také ne. Leland by mohl dostat chuť ji vzít na cvičák. Kdyby zjistil, že kulhá, neváhal by a okamžitě by se jí zbavil.

Scott odešel do kuchyně, nalil si šálek kávy a usedl k počítači. Napadlo ho, že by Maggie mohl na pár hodin nechat u někoho z kamarádů, ale všechna jeho přátelství od toho přepadení poněkud ochladla.

Maggie přišla k němu a položila mu hlavu na kolena. Scott se usmál a podrbal ji mezi ušima.

„Budeš v pohodě. Koukni, jak jsem zrychtovaný já, a taky jsem se dokázal vzchopit.“

Zavřela oči a užívala si toho masírování uší.

Scott přemýšlel, zda by jí třeba nepomohl veterinář. Losangeleská policie měla smlouvy s veterináři, kteří pečovali o policejní psy, ale ti by o tom dali vědět Lelandovi. Jestli chce nechat Maggie prohlédnout, musí se naopak jejich radaru vyhnout. Kdyby její problém pomohly vyřešit protizánětlivé léky nebo kortikosteroidy, zaplatil by je ze svého. Stejně to řešil u sebe, když nechtěl, aby na oddělení věděli, kolik prášků proti bolesti a úzkosti užívá.

Zadal do Googlu veterináře ze Severního Hollywoodu a Studio City. Potom vyzkoušel i vyhledávače Yelp, Yahoo a Citysearch. Začetl se a najednou si uvědomil, že je příliš pozdě, aby pro Maggie sehnal nějaké hlídání.

Rychle posbíral Pahlasianovu složku; své poznámky o nesrovnalostech v časovém plánu si zastrčil do kapsy kalhot a připnul Maggie vodítko.

„Detektiv Cowlyová chtěla vidět tvoji fotku. Mám lepší nápad.“

Projet zácpou přes Cahuenga Pass znamenalo strávit nepříjemných pětačtyřicet minut úmornou dřinou, ale do haly policejní budovy vešli Scott a Maggie s tříminutovým předstihem. Prošli kolem recepce a vyjeli výtahem do pátého patra. Když se otevřely dveře, čekala u nich tentokrát Cowlyová sama. Scott se usmál a vystoupil s Maggie na chodbu.

„Napadlo mě, že skutečnost bude lepší než fotka. Tohle je Maggie. Maggie, seznam se s detektivem Cowlyovou.“

Cowlyová se rozzářila.

„Je překrásná. Smím si ji pohladit?“

Scott podrbal Maggie na hlavě.

„Nejprve ji nechte přičichnout ke hřbetu ruky. A povězte jí, že je krásná.“

Cowlyová udělala, co jí Scott poradil, a brzy se prsty probírala jemnou srstí mezi Maggiinýma ušima.

Scott jí podal těžký komínek složek.

„Nestihl jsem to celé dočíst. Doufám, že jsem vám nezpůsobil potíže.“

Cowlyová pohlédla na spisy, ale nevzala si je. Místo toho vedla Scotta s Maggie ke kancelářím.

„Jestli jste to ještě nestihl, nechte si je. Nemusel jste to nosit.“

„Myslel jsem si, že právě proto jste mě chtěla vidět.“

„Ne, vůbec ne. Je tu pár lidí, kteří by si s vámi chtěli promluvit.“

„Pár?“

„Ta věc nabrala rychlý spád. Pojďme. Orso čeká. Bude mít radost, že jste s sebou přivedl psa.“

Scott ji následoval do zasedací místnosti, kde se Orso opíral o zeď vedle nákresu. U stolu seděli dva muži a jedna žena. Otočili se, když Scott s Maggie vešli, a Orso se odlepil do stěny.

„Scotte Jamesi, tohle je detektiv Grace Parkerová z Ústředí krádeží a detektiv Lonnie Parker z krádeží v Rampartu.“

Parker a Parkerová seděli na vzdáleném konci stolu a nezvedli se. Parkerová mu věnovala úsměv pevně semknutých rtů a Parker pokývl. Grace Parkerová byla vysoká a statná, s mléčně bílou pokožkou. Na sobě měla šedý kostýmek. Lonnie Parker byl malý, hubený, v barvě tmavé čokolády. Oblečený byl v námořnické sportovní bundě. Oběma jim bylo něco přes třicet.

„Máme stejné příjmení, ale nejsme příbuzní,“ vysvětlil Lonnie Parker. „Lidi to mate.“

Grace Parkerová se na něho zamračila.

„Nikoho to nemate. Ty to jen vykládáš. To samé opakuješ úplně pokaždé.“

„Mate je to.“

Orso ale jejich spor přerušil a představil zbývajícího muže. Byl silný, rudolící, měl chlupatá předloktí a rovné řídké vlasy, které se mu lepily ke sluncem spálené lebce jako síť. Oblékl si bílou košili s krátkými rukávy a červeno-modře pruhovanou kravatou, ale bundu ani sako neměl. Scott odhadl, že mu bude něco málo přes padesát.

„Detektiv lan Mills. Dělá na zvláštním oddělení krádeží tady na chodbě. Sestavili jsme speciální tým, který dostal za úkol vyřešit ta vloupání, a lan ho vede.“

Mills seděl na druhé straně stolu, blíž ke Scottovi. Vstal a naklonil se k němu, aby si s ním potřásl rukou, ale když ji zvedl, Maggie zavrčela. Mills ucukl a zase si sedl.

„No teda.“

„Maggie, lehni. Lehnout.“

Maggie se okamžitě spustila na břicho, ale dál upírala pohled na Millse.

„Promiňte. Udělal jste nečekaný pohyb mým směrem. Ona je jinak v pohodě.“

„Můžeme to zkusit znovu? Podat si ruku?“

„Jistě, pane. Ani se nehne. Maggie, zůstaň.“

Mills mu pomalu nabídl pravici, ale tentokrát zůstal sedět.

„Je mi líto vaší parťačky. Jak to zvládáte?“

Scotta podráždilo, že to Mills vytáhl, a nabídl mu nicneříkající odpověď.

„Zvládám. Díky.“

Orso ukázal na volnou židli a sám si sedl na své obvyklé místo vedle Cowlyové.

„Posaďte se. Ian je do případu zasvěcený od samého začátku. On a jeho lidi nám poskytli informace o Beloitových konexích ve Francii a spolupracovali s Interpolem. Kvůli Ianovi tady dneska jste.“

Mills pohlédl na Scotta.

„Kvůli mně ne. To my jsme tady kvůli vám. Bud říkal, že se vám začaly vracet vzpomínky.“

Scott se hned cítil sebevědoměji a pokusil se to zlehčit.

„Jen trochu. Nic moc.“

„Vybavil jste si, že řidič měl bílé vlasy. To je celkem dost.“

Scott přikývl, ale mlčel. Z Millse měl pocit, jako by číhal na každé jeho slovo.

„Vzpomněl jste si ještě na něco?“

„Ne, pane.“

„Určitě?“

„Nevím, jestli vůbec ještě je co si vybavit.“

„Chodíte k psychiatrovi?“

Scottovi byla jeho otázka nepříjemná, a tak se rozhodl zalhat.

„Když se stanete účastníkem přestřelky, musíte k někomu zajít, ale já jsem měl pocit, že to nikam nevede.“ Mills ho chvíli upřeně pozoroval, pak před sebe posunul hnědou obálku a položil na ni ruku. Scott přemýšlel, co je asi uvnitř.

„Víte, co na zvláštních krádežích děláme?“

„Řešíte velké bankovní loupeže a přepadení obrněných aut. Sériové loupeže. A tak.“

Mills spokojeně pokrčil rameny.

„Jste celkem blízko. Ti, co stříleli po vás a vaší parťačce nebyli obyčejní grázlové, kteří jen tak z plezíru sejmou pár prachatých chlápků a dva policajty. Tihle pánové byli od fochu. Během celé akce sehraně spolupracovali. Podle mě to byli profesionálové – lidi, kteří dělají velký loupeže a přepadení.“

Scott se zamračil.

„Myslel jsem, že teorii loupežného přepadení už jste odložili.“

„Loupež jako motiv ano. Několik týdnů jsme šli po falešné stopě a nakonec jsme loupež vyloučili, ale nevyloučili jsme lidi, kteří tohle dělají. Lotr, který dokáže přepadnout bankovní úředníky a chlapy z ochranky, dokáže provést i nájemnou vraždu. Máme tyhle lidi v merku.“

Mills otevřel obálku a vyndal z ní fotografie.

„Bandy, které mají na svědomí velké loupeže, jsou složené ze specialistů. Expert na alarmy se věnuje alarmům, expert na trezory dělá do trezorů, řidič řídí.“

Mills natočil snímky tak, aby na ně Scott viděl. Civělo na něj osm bělochů s bílými nebo šedými vlasy a modrýma očima.

„Všichni tihle muži jsou řidiči. Věříme, že v noci někdy tou dobou, kdy se po vás střílelo, byli v Los Angeles. Nic?“

Scott upíral pohled na portréty. Vzhlédl a zjistil, že ho Mills, Orso, Cowlyová i oba Parkerovi napjatě sledují.

„Zahlédl jsem jen kotlety, když se otočil, obličej jsem neviděl.“

„A co ti zbývající čtyři muži? O těch jste si na něco dalšího vzpomněl?“

„Ne.“

„Kolik jich bylo, pět, nebo čtyři?“

Scottovi se nelíbil prázdný výraz v Millsových očích.

„Řidič plus čtyři.“

„Řidič vystoupil?“

„Ne.“

„Takže čtyři a řidič, to je dohromady pět. Kolik jich vystoupilo z toho náklaďáku?“

„Dva. Dva vystoupili z torina. Dva plus dva jsou čtyři.“ Grace Parkerová protočila oči, ale jestli to Millse urazilo, nedal to znát.

„Čtyři lidi, kteří kolem vás pobíhají a střílí, to je dost. Nesundal si třeba někdo z nich masku, nebo nevyslovil něčí jméno? Nepamatujte si na něco takového?“

„Ne, je mi líto.“

Mills ho ještě chvíli studoval, pak posbíral snímky a zasunul je zpátky do obálky.

„Tohle nejsou jediní řidiči ve městě. Možná si vzpomenete ještě na někoho. Lonnie?“

Lonnie Parker se naklonil dopředu a položil na stůl další fotku. Byl na ní mladý muž s vpadlýma očima a propadlými tvářemi, nečistou pletí a kudrnatými černými vlasy, které rámovaly jeho hlavu jako zplihlá afro koruna. Parker poklepal na obrázek.

„Viděl jste někdy tohohle kluka?“

Všichni Scotta znovu napjatě pozorovali.

„Ne.“

„Hubeny. Metr osmdesát. Nespěchejte. V klidu si ho prohlídněte.“

Scott měl pocit, jako by ho zkoušeli, a nelíbilo se mu to. Maggie se pod židlí posunula, a tak se natáhl dolů a pohladil ji.

„Ne, pane. Kdo to má byt?“

Mills sebral svou obálku, a než mohl někdo něco podotknout, zvedl se.

„Tady jsem skončil. Díky, že jste přišel, Scotte. Kdybyste se rozpomněl na něco dalšího – a je mi jedno na co –, dejte mi okamžitě vědět. Mně a Budovi.“

Pak se zadíval na Orsa.

„Převezmeš to tady za mě?“

„Jo, jasně.“

Mills ještě požádal oba Parkerovy, aby za ním přišli, až tady skončí, a odkráčel i se svými fotografiemi.

Grace Parkerová znovu vyvrátila oči ke stropu.

„Říká se mu Já-man. Ian Já-man Mills. To celkem sedí, ne?“

Orso si odkašlal, aby ji umlčel, a upřel pohled na Scotta.

„Včera odpoledne, na váš podnět, detektivové z Rampartu a Northeastu zatkli a vyslechli čtrnáct lidí, o kterých se ví, že přechovávají a prodávají kradené zboží.“

„Překupníky,“ upřesnila Parkerová.

Orso pokračoval.

„Dva z nich znali zloděje, který se zbavoval čínských dévédéček, čínských cigaret, bylinek a podobných věcí, které měl ve svém obchodě Shin.“

Scott zvedl oči od obrázku k Orsovi.

„Tenhle kluk?“

„Marshall Ramon Ishi. Včera večer jsme tuhle fotku ukázali panu Shinovi. Pamatuje si, že se Ishi potloukal po jeho obchodě, ale nikdy si nic nekoupil. Když k tomu přidáte ty dva překupníky, je tu celkem slušná pravděpodobnost, že ten zloděj, který oné noci, kdy vás postřelili, vykradl Shinův obchod, je tenhle Ishi.“

Scott zíral na obrázek a cítil na prsou ledové mravenčení. Maggie se posadila, opřela se mu o nohy a Scott si uvědomil, že Orso stále pokračuje.

„Byt, ve kterém bydlí s bratrem, se svou přítelkyní a dvěma dalšími muži je pod neustálým dohledem. Ishi a jeho dívka v něm nejsou. Odešli –“

Orso mrkl na hodinky.

„– před dvaačtyřiceti minutami. Sledují je detektivové ze speciálního týmu, kteří nahlásili, že Ishi a jeho partnerka zřejmě roznášejí ranní dávky péčka svým zákazníkům.“

„Drogově závislým. Na metamfetaminu,“ doplnila Parkerová.

Orso spokojeně přikývl a opět pokračoval.

„Domů se vrátí za několik hodin. Dáme jim chvilku, aby se doma uhnízdili, a pak je zatkneme. Joyce to má na povel. Byl bych rád, kdybyste šel s ní, Scotte. Půjdete?“

Zase ho všichni pozorovali.

Scott napřed nechápal, co od něj Orso chce, a pak mu došlo, že mu nabídli přestupní lístek do vyšetřování případu. Devět měsíců žil tím, že se snažil najít Stephaniiny vrahy, a teď měl pocit, že se nedokáže nadechnout.

Maggie mu položila bradu na kolena a zírala na něj. Uši měla uvolněné a její oči vypadaly smutně.

„Sakra, to je ale obří pes,“ prohodila Parkerová. „Musí mít hovínka jako softballové balony.“

Lonnie Parker se zasmál a jeho smích pomohl Scottovi najít ztraceny hlas.

„Ano, pane. Rozhodně. Rozhodně chci byt u toho. Budu se ale muset dovolit svých nadřízených.“

„To je zařízené. Pro zbytek dnešního dne jste můj.“ Orso sklouzl pohledem na Maggie.

„Ale čekali jsme, že budete sám.“

„Psa si může vzít s sebou,“ ozvala se Cowlyová. „Zatýkání se osobně nezúčastní.“

Usmála se na Scotta.

„My jsme šéfové. My sledujeme, jak ostatní pracují.“ Orso se zvedl a ukončil schůzku; ostatní detektivové odsunuli židle a také vstali. Maggie se vyškrábala na nohy a oba Parkerovi si ji zamračeně prohlíželi.

„Co se jí stalo?“ zeptal se Lonnie.

Scottovi došlo, že neviděli její zadek, když seděli na opačné straně stolu. Teprve teď spatřili jizvy.

„Dostal ji odstřelovač. V Afghánistánu.“

„Vážně?“

„Dvakrát.“

Teď už na ni hleděli i Orso s Cowlyovou a Cowlyová se tvářila smutně.

„Ty chuděro malá.“

Lonnieho tvář se poskládala do pochmurné baterie černých plošek, jak pomalu zamířil kolem stolu ke dveřím.

„Kurňa, nebudu poslouchat žádný smutný slinty o nějakým psovi. Padáme. Jdem za Já-manem. Čeká nás rachota.“

Grace povytáhla obočí a zahleděla se na Scotta.

„Má doktorát z politických věd z univerzity v Jižní Karolíně a hovoří třemi jazyky. Ale když ho něco dojme, mluví, jako by žil v ghettu.“

Lonnie se zatvářil uraženě.

„To je rasistická narážka. Víš, že to není pravda.“

Jak odcházeli, pokračovali ve špičkování. Scott se obrátil k Orsovi a Cowlyové.

„Co mám dělat?“

Cowlyová odpověděla.

„Zůstaňte tady nebo někde poblíž. Naproti přes ulici je park, pokud to tam bude pro Maggie lepší. Pošlu vám esemesku. Máme ještě spoustu času. Ty složky si vezměte s sebou.“

Když se zmínila o složkách, Scott si vzpomněl na poznámky v kapse. Vytáhl svou mapu, ukázal jim ty čtyři tečky a upozornil je na rozpor, který našel v Pahlasianově časovém rozvrhu.

„I kdyby se zastavili u obou budov a bavili se o nich, v žádném případě by jim cesta z restaurace na místo přepadení nemohla trvat hodinu a deset minut. Dvacet nebo třicet minut chybí.“

Scott zvedl pohled od mapy a čekal na jejich reakci, ale Orso jen přikývl.

„Chybí vám tam jedna zastávka. Klub Red. Je to ve spisech.“

Scott neměl ponětí, o čem to Orso mluví.

„Četl jsem výpověď Pahlasianovy manželky a jeho sekretáře. O žádné další zastávce v ní nepadlo ani slovo.“

Cowlyová ho přerušila a vysvětlila to.

„Nevěděli o tom. Red je striptýzový klub. Melon to zjistil, až když dostal výpis z Beloitovy kreditní karty. Beloit tam s ní platil.“

Scott se cítil hloupě a zahanbeně a ještě horší to bylo, když Cowlyová ukázala na tlustý paklík složek.

„Je to tam. Melon vyslýchal manažera podniku a několik servírek. Sedněte si k mému stolu nebo jděte do parku. Napíšu vám textovku, až budeme vyrážet.“

Scott si zasunul desky pod paži a sklouzl pohledem z Cowlyové na Orsa. Rád by to video z bezpečnostních kamer viděl, ale teď se styděl o ně požádat.

„Děkuju, že mě berete s sebou. Hodně to pro mě znamená.“

Orso jej obdařil svým úsměvem skautského vedoucího.

„Jistě.“

Scott se otočil a s Maggie po boku zamířil pryč. Připadal si jako idiot, že uvěřil, že by dokázal objevit do očí bijící rozpor v případu, který špičkoví detektivové jako Cowlyová a Orso znali skrz naskrz.

Žádný idiot nebyl, ale musely uplynout další tři dny, než na to přišel.

18

Scott si odnesl spisy do kóje Cowlyové, ale když viděl, jak je maličká a stísněná, usoudil, že s Maggie opravdu půjde raději do parku. Vtom si však všiml zarámovaných fotografií vedle počítače, a přece jen usedl do křesla. Maggie se nasoukala pod stůl.

Na prvním obrázku byla mladičká Cowlyová v uniformě, coby čerstvá absolventka policejní akademie, se starším mužem a ženou, zřejmě rodiči. Na druhé fotce byla také ona a tři další mladé ženy, všechny vyparáděné v saténu a flitrech na noční tah městem. Scott si čtveřici prohlédl a došel k závěru, že jen Cowlyová vypadá jako policistka. Musel se usmát. Stephanie také vypadala jako policistka. Na další fotografii byla Cowlyová na pláži s pohledným mladým mužem. Na sobě měla červené jednodílné plavky a její přítel dlouhé pytlovité kraťasy, které mu zplihle visely až pod kolena. Scott se snažil rozpomenout, zda Cowlyová nosí snubní prstýnek, ale nevybavil si to. Poslední obrázek ukazoval Cowlyovou na pohovce se třemi malými dětmi. Na stole za nimi byla vánoční dekorace a nejstarší z dětí mělo nasazenou čepici Santa Clause. Scott se znovu zadíval na obrázek Cowlyové a toho mladého chlápka a přemítal, zda jsou to jejich děti.

„Tak pojď, Maggie. Půjdeme do parku.“

Maggie byla příliš velká na to, aby se dokázala v těsném prostoru pod stolem otočit, a proto vycouvala ven jako kůň ze stání.

Scott ji vedl dolů po schodech a přes ulici do parku před městskou radnicí. Byl malý, ale obklopeny kalifornskými duby, které ho příjemně stínily a krášlily.

Scott našel volnou lavičku ve stínu a nalistoval si složku s výslechy týkajícími se klubu Red. Byly krátké a omylem připojené k dokumentu o Georgi Beloitovi.

Všechny tři výpovědi byly učiněny dvaadvacet dní po střelbě. Melon popsal klub Red jako luxusní noční podnik specializovaný na „erotická představení“, jak to vedení klubu nazvalo, při nichž polonahé modelky pózují na malých pódiích nad barem. Melon a Stengler vyslechli Richarda Levina, který podnik řídil té noci, kdy došlo k přepadení, a dvě servírky. Nikdo z nich si na Pahlasiana ani Beloita nepamatoval, ani je nepoznali na fotografiích, ale Levin jim dal k dispozici záznamy elektronických plateb, ze kterých bylo zřejmé, kdy si otevřeli účet a kdy zaplatili. Stejně jako u výpovědi Emila Tanagera si Melon k výpovědi rukou připsal poznámku:

R. Levin – poskytl dvě videa – 2 disky – ev. č. H6218B

Levin jim dal nahrávku z klubových bezpečnostních kamer na dvou discích, které měly byt přiložené ke složce.

Když Scott dočetl výpovědi, zadal adresu klubu Red do aplikace map v mobilu a přikreslil do své mapy pátou tečku. Chvíli se na ni díval, a pak se ujistil, že zadal správnou adresu. Adresa byla správná, ale tím pádem se časy a cesta zdály ještě nesmyslnější.

Kdyby dvojice vyjela z klubu Red, ležely by obě ty komerční nemovitosti několik bloků za místem střelby. Pokud by Pahlasian jel k jedné z oněch budov, musel by místo střelby minout a neměl by důvod se vracet. Dálnice ležela opačným směrem.

Scott začal cítit rozladění a rozhodl se, že se tam zajede podívat. Dějiště masakru nebylo odsud ani dvacet bloků a restaurace Tyler’s a klub Red se nacházely ještě blíž.

„Pojď, půjdeme se projet.“

Rychle se vydali zpátky do Lodi pro auto.

Pahlasian začal svou cestu u Tyler’s, a proto Scott zamířil také tam.

Restaurace sídlila na rohu starého zdobeného domu nedaleko křižovatky u Bunker Hillu. Průčelí bylo obložené černými skleněnými deskami, na kterých bylo mosaznými písmeny vysázené jméno podniku. Teď měli zavřeno, ale Scott zastavil, aby si prohlédl okolí. Neviděl žádné parkoviště a domyslel si, že v době největšího návalu tu stává hlídač, který dohlíží na auta. Přemítal, zda Gran Torino sledovalo Pahlasiana už od letiště, nebo tu čekalo a pozorovalo stanoviště hlídačů.

Klub Red byl jen devět bloků odsud. Za dne se k němu Scott dostal za dvanáct minut a většinu z nich mělo na svědomí čekání na přechodech pro chodce. V půl druhé v noci by jízda netrvala víc než čtyři minuty.

Klub Red také sídlil v přízemí starého domu. Dům stál těsně u parkoviště a na jeho průčelí visela vybledlá reklama na zakázkové strojní díly. Ze strany přivrácené k parkovišti vyčníval ze zdi malý neonový poutač s nápisem RED. Pod nápisem vedly do domu červené dveře. Za nimi museli zákazníci zřejmě projít kolem několika nabušených vyhazovačů, jako by vstupovali do ilegálního světa.

Scott si znovu zkontroloval mapu. Když vynechal Tyler’s, zbylé čtyři tečky zformovaly písmeno Y, s klubem RED úplně dole a místem vraždy přesně nad ním, ve spodní části vidlice, jejíž špice tvořily budovy, které Pahlasian chtěl ukázat Beloitovi.

Scott se podíval na Maggie.

„Celé je to špatně.“

Maggie mu očichala ucho a vyfoukla mu do obličeje psí dech. Scott se ji pokusil odstrčit z konzole, ale držela se pevně.

Na parkovišti sloužili dva hlídači. Scott zastavil u vjezdu a vystoupil. Starší hlídač byl Latinoameričan, padesátník s krátkými černými vlasy v červené vestě. Když si všiml, že Scott zatarasil vjezd, rychle vyběhl, ale spatřil Scottovu uniformu a zarazil se. Policejní efekt.

„Chcete zaparkovat?“ otázal se.

Scott vyvedl Maggie z auta. Muž ji uviděl a o krok ucouvl. Efekt německého ovčáka.

Scott ukázal na dům.

„Tady, tenhle klub Red. Nevíte, v kolik zavírají?“

„Hodně pozdě, pane. Otevíraj až v devět večer. A zavíračka je ve čtyři.“

„Ve čtyři ráno.“

„Jo, ráno.“

Scott hlídači poděkoval, odvedl Maggie zpátky k autu a sedl si za volant. Domníval se, že na to přišel.

„Nebyla to žádná záhada. Prostě se vraceli sem. Prohlédli si ty budovy na prodej a rozhodli se, že si dají ještě pár drinků. To je celé.“

Maggie zafuněla, ale tentokrát byl Scott z dosahu. Pak se znovu zahleděl na mapu a došlo mu, že i jeho nejnovější teorie je chybná.

„Krucinál.“

Směr jízdy bentleye.

Když bentley míjel jejich hlídkový vůz, nejel ke klubu Red. Pahlasian mířil opačným směrem. K dálnici.

Scott ještě civěl na mapu, když mu Cowlyová poslala esemesku.

VYRÁŽÍME. ZAVOLEJTE MI.

Scott jí okamžitě telefonoval.

„Jsem jen pár bloků od vás. Dejte mi pět minut.“

„Máte deset, ale nejezděte k Lodi. Máme stanoviště v MacArthurově parku. Stihnete to tam za deset minut?“

„Rozhodně.“

„Na východní straně mezi Sedmou ulicí a třídou Wilshire. Uvidíte nás.“

Scott odložil telefon a přemýšlel, proč Pahlasian mířil na dálnici. Doba, kterou nemohlo zabrat prohlížení nemovitostí, mu v časovém rozpisu stále přebývala.

19

MacArthurův park tvořily čtyři čtvercové bloky v půli přetnuté třídou Wilshire. Na sever od ní leželo fotbalové hřiště, hřiště pro děti a koncertní pavilon. Na jižní straně se rozkládalo jezero. Kdysi bylo známé tím, že si zde lidé mohli půjčovat loďky, ale časem je odsud vyhnaly násilnosti gangů, prodej drog a vraždy. Pak se do věci vložila losangeleská policie a komunita místních obchodníků, jezero a park se opravily, byl nainstalován kvalitní sledovací systém, a násilníci z gangů a prodejci drog vyklidili pole. Majitelé půjčovny loděk se pokusili vrátit zpět, ale drogoví dealeři a násilníci pošpinili nejen pověst jezera, ale i nástrojů jejich podnikání. Když bylo jezero před opravou vypuštěno, našlo se na jeho dně více než sto ručních zbraní.

Scott jel po třídě Wilshire parkem a rozhlížel se po policejním stanovišti. U staré půjčovny loděk parkovalo šest policejních vozů, dodávka týmu SWAT a tři neoznačené, ale zjevně rovněž policejní sedany. Uniformovaný policista mu zastoupil cestu, když uviděl, že k němu jeho Trans Am míří, ale jakmile spatřil Scottovu uniformu, ustoupil stranou. Scott stáhl okénko.

„Hledám detektiva Cowlyovou.“

Policista se naklonil blíž a usmál se na Maggie.

„Je s týmem SWAT. Člověče, jsem fakt rád, že máme tyhle psy. Je to krasavec.“

Možná se přitom nachýlil příliš blízko nebo promluvil moc nahlas. Maggie napřímila uši a Scott věděl, co přijde, ještě než zavrčela.

Policista se zasmál a odstoupil o kus dál.

„Ježíši, já tyhle hafany miluju. On je fakt nádhernej. Snad se vám podaří najít místo na zaparkování. Možná byste to mohl dát tamhle na trávu.“

Scott vytáhl okénko zase nahoru, podrbal Maggie a přitom ji odstrkoval od sebe.

„On, to zrovna,“ bručel si. „Jak si může myslet, že krasavice jako ty je kluk?“

Maggie olízla Scottovi ucho, a dokud nezaparkovali, nespustila z policisty oči.

Scott jí připnul vodítko, vystoupil a dal jí napít ze stříkací láhve. Když se napila, nechal ji vyčurat a pak našel u dodávky týmu SWAT Cowlyovou. Měla taktickou poradu s velitelem SWAT, jedním poručíkem v uniformě a třemi detektivy, které neznal. Členové tymu posedávali u loděnice, všichni uvolnění a klidní, jako by byli na rybách. Scott pocítil dozvuk mizejícího snu, pak se podíval dolů na Maggie a viděl, jak ho pozoruje, jazyk vyplazeny, uši sklopené dozadu, šťastná. Pohladil ji po hlavě. „Žádné kulhání. Ani jeden z nás.“

Maggie zavrtěla ocasem a srovnala s ním krok po jeho boku.

Cowlyová si všimla, že se blíží, a zvedla prst, aby mu dala najevo, ať počká. Ještě pár minut mluvila se svou skupinou a pak se rozešli každý jiným směrem. Cowlyová zamířila k němu a přivítala ho.

„Pojedeme mým autem. K Ishimu to máme jen pět minut.“

Scott zapochyboval.

„Nebude vám to vadit? Zůstanou vám tam všude chlupy“

„Vadilo by mi, jen kdyby se tam pozvracela. Jestli se jí v autě udělá špatně, budete to muset vyčistit.“

„Jí v autě špatně nebývá.“

„Nikdy nejela se mnou.“

Cowlyová je dovedla k neoznačené hnědé impale, která nebyla v o moc lepším stavu než Scottův Trans Am. Scott naložil Maggie dozadu, a než nasedl na místo spolujezdce, Cowlyová už startovala. Zařadila rychlost, vycouvala a chystala se odjet.

„Nepotrvá to dlouho. Vidíte, jaké máme posily? Já-man chtěl povolat i pyrotechniky, kristepane. Orso povídal, že tihle blbci perník užívají, ne že ho vaří.“

Scott přikývl. Nevěděl, co na to odpovědět.

„Ještě jednou vám děkuju, že jste mě k tomu přizvali. Cením si toho.“

„Odvedete svou práci.“

„Tím, že vám budu dělat společnost?“

Cowlyová mu věnovala pohled, který nedokázal rozluštit.

„Tím, že budete koukat po Ishim. Je možné, že až ho uvidíte, vzpomenete si na něj.“

Scott okamžitě znervózněl. Maggie přešlapovala na zadním sedadle ze strany na stranu a kňučela. Scott se natáhl dozadu, aby ji pohladil.

„Neviděl jsem ho.“

„Nepamatujete si, že jste ho viděl.“

Scott měl pocit, jako by ho už zase zkoušeli, a nelíbilo se mu to. Sevřel se mu žaludek a hlavou probleskla vzpomínka na střelbu – zářivě žlutý výbuch z pušky, tlusťoch přicházející blíž, náraz kulky, která ho trefila do ramene. Rychle si představil sám sebe na pláži. Pak se na písku objevila Cowlyová a její přítel a on otevřel oči. „Tohle je nesmysl. Já nejsem žádná pokusná opice.“ „Jste to jediné, co máme. Jestli tu nechcete být, nedržím vás.“

„Ani nevíme, jestli je to opravdu on.“

„Než Shin zavřel krám, zbavoval se Ishi třikrát nezávisle po sobě čínského zboží. Bydlí čtrnáct bloků od místa činu. Až ho uvidíte zblízka, možná se vám něco vybaví.“

Scott zmlkl a díval se z okýnka. Byl by hrozně rád, kdyby Ishi byl svědkem střelby, ale nechtělo se mu uvěřit, že by ho viděl a zapomněl na to. To bylo příliš šílené. Vidět člověka a zapomenout, že jste ho viděli, bylo mnohem pošahanější než si najednou vybavit bílé kodety. Cowlyová s Orsem si nejspíš myslí, že je to možné, což ve Scottovi vzbudilo pocit, že pochybují o jeho duševním zdraví.

Cowlyová pomalu vjela do úzké ulice v obytné čtvrti, minula dvě hlídkující černobílá policejní auta, na první příčné křižovatce zahnula a zastavila uprostřed silnice. Na další křižovatce stál čelem k nim neoznačeny světle zelený sedan. Kromě něj Scott žádné další známky přítomnosti policie neviděl.

„Čtvrtý dům od konce, levá strana,“ podotkla Cowlyová. „Vidíte tu dodávku pomalovanou graffiti? Parkuje před tím domem.“

Otlučená a posprejovaná dodávka Ford Econolin stála před bledě zeleným domem. Přes neudržovaný trávník vedl rozbitý chodníček ke stísněné, škvárou vysypané verandě před domem.

„Kdo je uvnitř?“ zeptal se Scott.

Ishi tu měl bydlet se dvěma přáteli, také závislými na metamfetaminu, se svou dívkou Estelle „Ganj“ Rolleyovou, která v rámci podpory jejich závislosti pracovala jako prostitutka na částečný úvazek, a mladším bratrem Darylem, devatenáctiletým budižkničemu, který má na svém kontě už několik zatčení za přestupky.

„Ishi, ta dívka a jeden z kumpánů. Druhy odešel dřív, tak jsme ho už sebrali, a bratr není od včerejška doma. Vidíte naše lidi?“

Ulice a okolní domy se zdály klidné a prázdné.

„Nikoho.“

Cowlyová přikývla.

„Zajištění provede četa pro pronásledování uprchlých zločinců. Právě teď jsou dva muži vpředu u domu, každý z jedné strany, a další dva hlídají zadní stranu. K tomu máme lidi z rampartských krádeží, kteří zajistí důkazy. Sledujte pozorně. Tihle chlapi jsou ti nejlepší.“

Cowlyová zvedla telefon a tiše promluvila.

„Představení začíná, miláčkové moji.“

Dveře posprejované dodávky na straně řidiče se rozletěly. Ven vyklouzla štíhlá Afroameričanka, oběhla dodávku, vešla na chodníček a zamířila k domu. Měla na sobě džínové kraťasy s roztřepenými nohavicemi, bílé tílko sahající jen kousíček pod prsa a laciné žabky. Vlasy měla zapletené do copánků posetých korálky.

„To je Angela Simsová,“ objasnila Cowlyová. „Detektiv z uprchlíků.“

Policistka došla ke dveřím a zaklepala na ně. Čekala s nervozitou netrpělivého závisláka. Když nikdo neotevřel, znovu zabušila. Tentokrát uspěla, ale Scott neviděl, kdo jí otevřel. Angela Simsová vstoupila do dveří a zastavila se v nich, aby se nedaly zavřít. Z obou stran domu se zběsilým sprintem vyřítili policisté z čety pro pátrání po uprchlých zločincích, Angela vešla do chodby a všichni čtyři policisté se nahrnuli ihned za ní. Jakmile detektivové pronikli dovnitř, z dodávky vyskočili muž a žena a rozběhli se k domu.

„Wallace a Isbecká,“ komentovala Cowlyová. „Krádeže Rampart.“

Wallace s Isbeckou byli ještě na chodníčku, když za sedanem Cowlyové s kvílením pneumatik zabrzdily dva hlídkové policejní vozy a další dva zastavily za autem na opačné straně ulice. Z každého vozu vystoupili čtyři muži v uniformách a uzavřeli ulici.

Ishiho dům zvenčí vypadal tichý a klidný, ale Scott věděl, že uvnitř se rozpoutalo peklo. Maggie se vrtěla, protože vycítila jeho úzkost.

O pět vteřin později se z domu vynořili dva detektivové z čety pro pátrání po uprchlících a mezi sebou vedli bělocha v poutech. Cowlyová se viditelně uvolnila.

„A je to, zlato. Je po všem.“

Popojela dopředu, zaparkovala vedle dodávky a otevřela dveře.

„Pojďme, koukneme se, co tu máme.“

Scott pustil Maggie zezadu ven, připnul jí vodítko a spěchal, aby dohnal Cowlyovou, když se z domu vynořili další dva detektivové z uprchlíků a vyváděli Estelle Rolleyovou. Vypadala jako chodící kostra. Pochůzkáři tomu říkali metamfetaminová dieta.

Cowlyová k sobě posunkem přivolala Scotta.

Nakonec zbývající detektivové vyvedli Marshalla Ishiho. Ruce měl spoutané za zády. Měřil asi metr osmdesát a oči a tváře měl stejně propadlé jako na fotografii z evidence. Na sobě měl obnošené pytlovité kraťasy, tenisky naboso a odbarvené tričko, které ho halilo jako padák, a zíral do země.

Scott si ho pozorně prohlížel. Nic mu na něm nepřišlo povědomé, a přesto od něj nemohl odtrhnout oči. Měl pocit, jako by na toho muže padal.

Cowlyová se naklonila blíž. „Tak co vy na to?“

Znělo to, jako by mluvila odněkud z tunelu.

Zatýkající detektiv smýkl Ishim z verandy po dvou schůdcích dolů na chodníček.

Scott viděl, jak náklaďák naráží do bentleye. Viděl, jak se bentley točí, a záblesk z kalašnikova. Viděl Marshalla Ishiho na střeše, jak shora ten masakr pozoruje a utíká pryč. Scott to viděl, jako by se to odehrávalo přímo před ním, ale věděl, že je to jenom jeho představa. Viděl, jak Stephanie umírá, a slyšel, jak prosí, aby se vrátil.

Ishi vzhlédl, jeho oči se setkaly se Scottovýma a z hloubi Maggiiných prsou se vydralo zavrčení.

Scott se odvrátil. V tuhle chvíli nenáviděl Cowlyovou za to, že ho sem zatáhla.

„Byla to pěkná hovadina.“

„Člověče, měl jste vidět svůj obličej. Jste v pořádku?“

„Myslel jsem na tu noc, to je celé. Jako bych tam zase byl. Jo, jsem v pohodě.“

„Pomohlo vám, že jste se na něj teď mohl podívat?“

„Připadalo vám, že mi to pomohlo?“

Scottův hlas zazněl ostře a okamžitě toho litoval. Cowlyová zvedla dlaně a o krok ustoupila.

„Fajn. To, že jste ho neviděl, ještě nemusí znamenat, že tam nebyl. Mohl by to byt náš člověk. Jen se s tím musíme nějak vypořádat.“

Kašlu na vás a na vaše vypořádávání, pomyslel si Scott. Vešel za Cowlyovou do špinavého domku prostoupeného tak silným pachem spáleného plastu a chemikálií, až se mu rozslzely oči. Cowlyová se ovívala rukou před obličejem a tvářila se kysele.

„To je péčko. Zažere se to do malby, do podlah, do všeho.“

V obýváku stál futon se zmačkaným povlečením, ošoupaný gauč a umně tvarovaná vodní dýmka z modrého skla, téměř metr vysoká. Na futonu a gauči se povalovaly kamenné dýmky na crack a na podlaze čtvercová zrcátka se šmouhami od bílého prášku. Maggie napínala vodítko. Nozdry se jí chvěly, jak nasávala pachy, nejprve otestovala vzduch, pak podlahy, pak ještě jednou vzduch a úzkostlivě táhla za šňůru. Podívala se na Scotta, jako by chtěla vidět, jak reaguje, a zaštěkala.

„Jen klid. Kvůli tomu tady nejsme.“

Scott přitáhl vodítko, aby ji držel blízko u sebe. Maggie byla vycvičená na hledání výbušnin, a psi, kteří je vyhledávají, nikdy nehlásí drogy. Scott tedy došel k závěru, že ji pach metamfetaminu smíšený s crackem zmátl. Zkrátil jí vodítko ještě o kousek a pohladil ji po bocích. „Uklidni se, holka. Klid. My to nehledáme.“

Na chodbě se objevil detektiv z Rampartu a ušklíbl se na Cowlyovou.

„Máme ho na lopatkách, šéfe. Pojďte se kouknout.“ Cowlyová Scottovi představila Billa Wallace, který pracoval na krádežích v Rampartu. Claudia Isbecká v první ze dvou mrňavých ložniček fotografovala psaníčka s dávkami kokainu, velkou lékárnickou láhev plnou krystalického metamfetaminu, skleněnou nádobu s marihuanou a rozličné sáčky obsahující adderall, vyvanse, dexedrin a další amfetaminy. Wallace je zavedl do druhé ložnice, kde ukázal na ošoupanou černou sportovní tašku a usmíval se přitom, jako by právě vyhrál v loterii. „Tohle jsme našli pod postelí. Koukněte se sama.“

V tašce bylo páčidlo, dva šroubováky, kleště na plech, šperhák, sada na vylamování zámků s napínákem, láhev grafitového prášku a planžetová pistole.

Wallace odstoupil stranou a jen zářil.

„Tomuhle se podle paragrafu čtyři sta čtyřicet šest trestního zákoníku říká podomácku vyrobená sada na vylamování zámků. Známá také jako jednosměrný lístek za katr!“

Cowlyová přitakala.

„Fotky. Všechno zaregistrujte a co nejrychleji mi pošlete souhrn. Ušetří nám to čas s jeho právníkem.“ Cowlyová pohlédla na Scotta a pak se otočila. „Pojďme. Tady jsme skončili.“

„Co se bude dít teď?“

„Odvezu vás k vašemu autu. Pak pojedu do Lodi a vy zřejmě tam, kam vy pejskaři chodíte.“

„Já jsem myslel s Ishim.“

„Budeme ho vyslýchat. Obvinění, která na něj máme, použijeme, abychom ho přitlačili ohledně Shina. Jestli Shina nevykradl on, mohl by vědět, kdo to udělal. Budeme prostě pracovat na případu.“

Došli do obýváku a jí zazvonil telefon. Podívala se, kdo volá.

„To je Orso. Za minutku budu venku.“

Poodešla stranou, aby mohla vzít hovor. Scott přemýšlel, jestli na ni má čekat, ale nakonec se rozhodl odvést Maggie pryč z toho zápachu a vyšel s ní ven.

Na protější straně ulice a na sousedních pozemcích už se shromáždily hloučky místních obyvatel. Scott si je prohlížel, když po cestičce k domu přišli dva policisté s hubeným asi dvacetiletým mladíkem. Měl bohatou kštici černých kudrnatých vlasů, vyzáblé tváře a nervózní oči. Scott si všiml podoby s Marshallem Ishim a bylo mu hned jasné, že tohle je Daryl, jeho mladší bratr. Neměl pouta, což znamenalo, že nebyl zatčen.

Scott uhnul z chodníčku, aby jim uvolnil cestu, když vtom Maggie vystartovala a vrhla se na Daryla. Přistihla Scotta nepřipraveného a málem ho porazila na zem. Opřela se do vodítka takovou silou, až se zvedla na zadní.

Daryl a policista, který byl k fence blíž, uskočili stranou a policista zařval:

„Ježíšikriste!“

Scott zareagoval okamžitě.

„Ke mně, Maggie. Ke mně!“

Maggie se stáhla, ale štěkat nepřestala.

Policista, který vykřikl, byl rudý v obličeji a hulákal: „Kristepane, člověče, hlídejte si toho psa! Ta potvora mě málem kousla!“

„Maggie, ke mně! Ke mně! Jdeme!“

A Maggie se Scottem odešla. Nevypadala však vylekaně. Vrtěla ocasem a přejížděla pohledem od Daryla Ishiho ke Scottově kapse s klobáskami a znovu k Darylovi.

„Jestli mě ten pes kousne, natrhnu vám prdel,“ volal za ním policista.

Cowlyová vyšla z domu a seběhla po schůdcích. Rozzuřený policista v uniformě jí představil eskortovaného coby Marshallova bratra.

Cowlyová přikývla a s chladnou lhostejností si Daryla změřila.

„Váš bratr byl zatčen pro podezření z krádeže, vloupání, držení kradeného zboží, držení narkotik a držení narkotik s úmyslem jejich distribuce.“

Daryl čekal, že bude pokračovat. Když ale nepokračovala, vyklonil se do strany a snažil se nahlédnout otevřenými dveřmi do domu.

„Kde je Ganj?“

„Všichni v domě byli zatčeni. Vašeho bratra jsme odvezli na policejní stanici v Rampartu a později bude převezen do budovy policejní administrativy.“

„Hm. Fajn. Mám vevnitř nějaký věci. Můžu tam?“

„Nyní ne. Až policisté skončí, dovolí vám vstoupit dovnitř.“

„Můžu teď jít?“

„Ano.“

Daryl Ishi bez ohlížení zamířil loudavou chůzí pryč. Maggie hleděla za ním, kňučela, a přesouvala pohled střídavě ze Scotta na Daryla.

„Co je jí?“ divila se Cowlyová.

„Možná ten chlap smrdí stejně jako ten dům,“ uvažoval Scott. „Nemá ráda chemické pachy.“

„A kdo ano, když už jsme u toho.“

Cowlyová sledovala, jak Daryl mizí ulicí, a potřásla hlavou.

„Jaké to asi je mít Marshalla jako dospělý vzor? Ten kluk kráčí ve stopách svého bratra rovnou do jeho zpackaného života.“

Otočila se ke Scottovi a její profesionální vyraz změkl. „Jestli to pro vás bylo nepříjemné, omlouvám se. Měli jsme vám vysvětlit, proč vás tu potřebujeme. Bud to podal, jako bychom vám prokazovali službu.“

Scottovi prolétla hlavou řada věcí, které by na to mohl říct, ale všechny by zněly jako omluva nebo obhajoba. Nakonec pokrčil rameny.

„Netrapte se tím.“

Cestou k MacArthurově parku už Scott nic dalšího nepronesl. Dodávka týmu SWAT zmizela a kromě jeho Trans Amu tu stály jen dva hlídkové vozy.

Když Cowlyová zastavila u jeho auta, vzpomněl si na nahrávky z bezpečnostních kamer a zeptal se na ně.

„Melon měl nahrávky z kamer z Tyler’s a z klubu Red. Nevadilo by vám, kdybych si je půjčil?“

Asi ji to překvapilo.

„Mně to nevadí. Ale uvidíte na nich jen to, co nám vypověděli barmani a servírky. Nic jiného tam není.“ Scott se snažil vymyslet, jak jí to má vysvětlit.

„Nikdy jsem Pahlasiana a Beloita neviděl. Nehybné fotky, to ano, ale nejsou živé.“

Pomalu kývla.

„Dobře. Můžu to zařídit.“

„V krabici nebyly.“

„Fyzické důkazy jsou v důkazní místnosti. Vyzvednu je. Ale asi to nebude dneska. Čeká mě práce s Ishim.“

„Chápu. Mně to vyhovuje kdykoliv. A díky.“

Scott vystoupil a otevřel Maggie zadní dveře. Připnul jí vodítko, nechal ji vyskočit ven a pak pohlédl na Cowlyovou.

„Já nejsem blázen. Nemám v hlavě díry.“

Cowlyová se zatvářila zahanbeně.

„Já vím, že nejste blázen.“

Scott přikývl, ale necítil se o nic lépe. Už chtěl odejít, když na něho zavolala.

„Scotte?“

Čekal.

„Já bych ty nahrávky chtěla vidět taky.“

Scott znovu přikývl a díval se, jak odjíždí. Potom se koukl na hodinky. Bylo jen deset minut po jedenácté. Stále mu zbývala většina dne na výcvik se psem.

„Ty si nemyslíš, že jsem blázen, viď?“

Maggie na něj upřela pohled a zavrtěla ocasem.

Scott ji podrbal mezi ušima, pohladil po zádech a dal jí dva kousky klobásky.

„Jsi hodná holka. Fakt moc hodná holka. Neměl jsem tě do toho zatracenýho baráku brát.“

Zamířil autem k výcvikovému středisku a doufal, že chemikálie v domě nepoškodily Maggiin čich. Správný psovod by s tím počítal. Správný psovod by svého psa ochránil.

20

Slunce prudce pražilo na cvičiště, spalovalo trávu, muže i psy.

„Nekoukej!“ volal Budress.

Pot a ochranný krém stékaly Scottovi do očí.

„Nikdo se nedívá.“

Scott dřepěl na bobku vedle Maggie za oranžovou nylonovou zástěnou. Zástěna byla napjatá mezi dvěma stanovými tyčemi zabodnutými do země. Jejím účelem bylo zabránit Maggie, aby viděla na policejního psovoda Breta Downinga, který se schoval do jednoho ze čtyř oranžových stanů na druhé straně louky. Stany byly vysoké a úzké, jako složené plážové slunečníky, ale dost velké, aby se v nich ukryl člověk. Jakmile se Downing schoval, Maggie ho musela po čichu najít a upozornit na něho Scotta štěkáním.

Scott ji drbal na prsou a chválil ji, když se za nimi znenadání ozvala ohlušující rána. Budress je zaskočil startovací pistolí.

Scott i Maggie sebou při výstřelu cukli, ale Maggie se okamžitě vzpamatovala, olízla si pysky a vrtěla ocasem.

Scott ji odměnil pořádným soustem klobásky, mazlivě na ni zavrněl, jak je šikovná, a pomuchlal jí srst.

Budress odložil zbraň.

„Téma klobáskama by měl někdo krmit tebe. Skáčeš dost slušně.“

„Mohl by sis příště stoupnout o kousek dál? Skoro jsem ohluchl.“

Budress je takhle překvapil třikrát nebo čtyřikrát během každého cvičení. Vystřelil z pistole a Scott dal Maggie pamlsek. Snažili se ji naučit spojovat si nečekaný zvuk s pozitivní zkušeností.

Budress mávl, aby Downing pokračoval.

„Přestaň kničet a připrav ji. Rád se na ni koukám, když loví.“

Tenhle úkol už absolvovali osmkrát, s pěti různými policisty v roli „padouchů“, aby se měnil pach. Maggie pracovala bezchybně. Scottovi se ulevilo, že chemické smrady v Ishiho domě její čich nepoškodily.

Předtím ji skoro hodinu pozoroval Leland, a tak ho uchvátila, že si sám zahrál zločince. Scott ihned pochopil proč. Leland se otřel o všechny čtyři stany a potom vylezl na strom na konci louky. Jeho trik Maggie zmátl na celých dvacet sekund, pak zachytila stopu vedoucí od stanů a zúžila pachový kužel, až ho objevila.

Leland přiklusal od stromu bez svého obvyklého zamračeného výrazu.

„Tahle fena je možná nejlepší pes pro práci vysokým nosem, co jsem kdy viděl. Věřím, že by dokázala sledovat prdnutí mouchy v hurikánu.“

Vyhledávání lidí na základě sledování pachové stopy v ovzduší se říká práce vysokým nosem. Psi jako bloodhoundi nebo beaglové zvládají lépe práci nízkým nosem, tedy pracují s pachovými částicemi, které se vznášejí blízko u země nebo leží přímo na zemi.

Scotta Lelandovo uznání potěšilo, ale ulevilo se mu, když ho odvolali dovnitř. Měl strach, že když tolik běhají, mohlo by se zase objevit Maggiino kulhání, a Leland by si ho všiml.

Teď tu však Leland nebyl a Scott se cítil lépe a práce ho bavila. Maggie věděla, co se od ní očekává, a Scott věřil, že svou práci zvládne.

Když Downing zmizel uvnitř třetího stanu, který stál osmdesát metrů od nich na louce, trochu proti větru. Budress na Scotta kývl.

„Pusť ji.“

Scott podržel Maggie u nosu staré Downingovo tričko a pak ji vypustil.

„Hledej, holka. Hledej – hledej, hledej, hledej.“

Maggie vyrazila zpoza zástěny, hlavu nesla nahoře, ocas nataženy za sebou, uši vzpřímené. Zpomalila, aby našla Downingův pach, a pak se rozběhla pomalým obloukem po větru od stanů. Scott viděl, jak třicet metrů od zástěny zachytila okraj Downingova pachového mraku. Otočila se po větru, přešla na jeho pachovou stopu na zemi a okamžitě se rozběhla ke třetímu stanu. Pozorovat, jak soustředěně hledá a pak se naplno rozběhne, bylo jako sledovat dragster kategorie top fuel, který vyráží ze startovní čáry.

Scott se usmál.

„Má ho.“

„Je to skvělá lovkyně,“ souhlasil Budress.

Maggie překonala vzdálenost ke stanu za dvě sekundy, dupla na brzdy a zaštěkala. Downing vycouval ven, až byl vidět cely. Maggie stála na místě, štěkala, ale nepřiblížila se k němu, jak ji Scott a Budress naučili.

Budress radostně zaklel.

„Sakra dobrá práce. Přivolej si ji.“

„Ke mně, Maggie. Ke mně.“

Maggie se otočila od stanu a spokojená sama se sebou běžela zpátky. Radost z práce prozrazoval její energický poklus a úsměv šťastně pootevřené mordy. Scott ji odměnil dalším soustem klobásky a mazlivěji pochválil.

Budress zavolal na Downinga, ať si dá pauzu, a otočil se ke Scottovi.

„Něco ti povím, pes s jejím nosem musel hledáním IED zachránit mraky mariňáků. To je jasny jak facka. Nenechá se ničím oblbnout.“

Scott pohladil Maggie po hřbetě a zvedl se, protože se chtěl Budresse na něco zeptat. Budress pracoval se psy na vyhledávání výbušnin u vzdušných sil a věděl o nich skoro tolik co Leland.

„Dům, ve kterém jsme byli, smrděl kokainem. Znáš takový ten nechutný chemický puch?“

Budress zasakroval, tenhle smrad opravdu znal. Leland se mračil, Budress klel.

„Vešli jsme dovnitř a ona hned začala kňučet a snažila se hledat. Myslíš, že si ho mohla splést s výbušninami?“ Budress si uplivl.

„Smrad tyhle psy nesplete. Jestli chtěla sledovat stopu, musel to být pach, který znala.“

„Když jsme odcházeli, podobným způsobem vystartovala po klukovi, který v tom domě bydlel.“

Budress se na chvilku zamyslel.

„Vyráběli, nebo jen fetovali?“

„Záleží na tom?“

„Učíme psy, aby nás upozornili na výbušniny, jako je RDX, semtex a další, ale mají nás upozornit taky na hlavní součásti, který se používají pro výrobu domácích výbušnin. Nezapomeň, že IED je improvizovaný výbušný zařízení.“

„Tihle lidi jen brali. Nevařili.“

Budress neslyšně pohyboval rty, jak přemýšlel, pak pokrčil rameny a potřásl hlavou.

„Asi by v tom stejně nebyl rozdíl. Pár typických věcí pro výrobu perníku by se dalo použít jako součást podomácku dělaných výbušnin, ale jsou to všechno úplně běžný chemikálie. Nikdy neučíme psy hlásit tyhle obyčejný látky. Kdybychom to dělali, psi by nás varovali při každý cestě kolem benzinky nebo obchodu pro kutily.“

„Takže by ji mohl zmást éter nebo náplň do zapalovače?“

Budress se na Maggie usmál a nabídl jí ruku. Očichala ji a pak se uložila Scottovi u nohou.

„Tenhle nos ne. Kdybych ti řekl, abys mi ukázal oranžový stany, zmátly by tě zelený ploty, modry nebe nebo kůra stromů?

Jasně že ne.“

„Ona cítí stejně, jako my vidíme. Jak tady leží, nasává tisíce pachů, jako když ty a já vnímáme odstíny modrý, zelený a tak. Když řeknu, ukaž mi oranžovou, hned najdeš oranžovou a nad těma ostatníma barvama vůbec nepřemýšlíš. Stejný je to pro ni s pachem. Pokud byla vycvičená, aby hlásila dynamit, můžeš zabalit dynamit do plastu, zahrabat ho pod metr koňskýho hnoje a celou tu hromadu polít whisky a ona stejně ucítí dynamit. Není prostě úžasná?“

Scott Budresse chvilku pozoroval a uvědomil si, jak moc tenhle člověk psy miluje. Budress byl znalec psí duše a miloval psy celým svým srdcem.

„Tak na co mě tedy upozorňovala?“ nechápal Scott.

„Nevím. Možná chtěla tvým kamarádům detektivům naznačit, aby v tom domě hledali výbušniny.“

Budress vyprskl smíchy, spokojený sám sebou, a pak zavolal na Downinga, aby si našel nový stan.

„Vypadá dobře. Dej jí trochu napít a sjedem to ještě jednou.“

Scott připnul Maggie na vodítko, aby se připravili na desáté cvičení se stany, když se Leland vyřítil z kanceláře.

„Důstojníku Jamesi!“

Scott se otočil a zaslechl, jak si Budress něco mumlá.

„Co zas?“

Leland se k nim blížil dlouhými, vzteklými kroky.

„Povězte mi, že to není pravda. Povězte mi, že jste si netroufl účastnit se dnes ráno policejní akce bez mého povolení!“

„Sledoval jsem zatčení s detektivy z vražd a krádeží. Nezúčastnil jsem se toho.“

Leland se řítil stále blíž, až málem vrazil nos Scottovi do obličeje.

„Já náhodou naprosto JISTĚ vím, že vy a váš pes jste se zatčení ZÚČASTNILI. Právě jsem kvůli té skutečnosti dostal pořádnou ČOČKU.“

Maggie zavrčela – bylo to hluboké niterné zavrčení, ale Leland se nehýbal.

„Přivolejte si svého psa.“

„Ke mně, Maggie. Lehni.“

Maggie neposlechla. Oči měla přilepené na Lelandovi. Pootevřela tlamu, aby odhalila tesáky.

„Lehni.“

Maggie zavrčela hlasitěji a Scott věděl, že u Lelanda ztratil další body.

Budress za ním tiše promluvil.

„Ty jsi alfa. Chovej se jako vůdce smečky.“

Scott změnil hlas na rozkazovací.

„Lehni. Maggie, lehni“

Maggie se spustila na břicho, ale zůstala u Scottovy u nohy. Upřeně hleděla jen na Lelanda, který pro změnu nespouštěl oči ze Scotta.

Scott si olízl rty.

„Nezúčastnili jsme se policejního zatýkání. Nebyl jsem tam jako psovod. Že se chystá zatýkání, jsem se dozvěděl až v Lodi. Myslel jsem si, že chtějí, abych jim vrátil spisy, co jsem si vypůjčil. Proto jsem vzal Maggie s sebou. Předpokládal jsem, že tam jen nechám ty papíry a pojedeme sem. To je celé, seržante.“

Scott přemýšlel, kdo si asi stěžoval a proč. Vybavil se mu policista, který si málem nadělal do kalhot, když po něm Maggie vyjela; policajt, který takhle zrudne, určitě bude žalovat.

Scott cítil, že se Leland rozhoduje, zda mu má věřit.

„Byli jsme tady venku hodinu, a vy jste se o tom vůbec nezmínil. To mě přivádí k domněnce, že jste si přál, abych to nevěděl.“

Scott zaváhal.

„Lidi z vražd si mysleli, že až uvidím toho chlapa, kterého zatýkali, osvěží mi to paměť. Ale nestalo se. Nevzpomínám si na něj. Mám z toho všeho pocit, jako bych nechal svou parťačku na holičkách.“

Leland zůstal několik vteřin zticha, ale mračit se nepřestával.

„Nahlásili mi, že jste nedokázal ovládat svého psa a váš pes napadl civilistu.“

Scott cítil, jak se červená.

„Měl jsem pod kontrolou Maggie i situaci a nikdo nebyl zraněn. Stejně jako teď. S vámi.“

Budress opět tiše promluvil, ale tentokrát k Lelandovi.

„Mně to přišlo, že měl Scott Maggie pod dohledem, šéfe. I když je celá žhavá zahryznout se vám do krku.“ Lelandův zamračený pohled se přesunul na Budresse a Scott věděl, že ho Budress zachránil.

Zamračený výraz se změnil v zamyšlený.

„Chcete zůstat v mé jednotce psovodů, důstojníku Jamesi?“

„Vy víte, že chci.“

„A stále doufáte, že bych tohohle psa měl prohlásit za schopného a připraveného vrátit se do služby?“

„Já vás o tom přesvědčím.“

„Věci se mají tak, že když mi můj šéf kvůli vám drbe hlavu, kryju vám zadek. Povím mu, že můj důstojník je vynikající mladý policista, který mne nehorázně překvapil tím, jaký udělal se svým psem pokrok, a nikdo mě nepřinutí ani na vteřinu uvěřit, že neměl svého psa pod kontrolou. A pokud někdo tvrdí něco jiného, měl by mi to raději přijít říct sem osobně.“

Scott nevěděl, co na to odpovědět. Tohle bylo nejblíže pochvale, kam zatím Leland zašel.

Seržant ho nechal to vstřebat a pak pokračoval.

„A teď, když jsem s krytím vašeho zadku hotový, jdu vydrbat hlavu já vám. Jsme spolu za jedno v tom, jak to chodí?“

„Ano, pane. Jsme za jedno.“

„Faktem je, že tahle fena nebude součástí jednotky psovodů, dokud jí neudělím osvědčení, což jsem zatím neudělal. Kdyby toho idiota pokousala a nenažraný právník oběti by tvrdil, že vy – člen téhle jednotky – jste ohrozil veřejnost tím, že jste použil zvíře bez osvědčení, mohli by nám, a oni by to udělali, sedřít uniformy ze zadnic. A já mám svůj uniformovanej zadek rád. Vy ne?“

„Ano, pane. Já mám vaši uniformu taky rád.“

„Příště tohle zvíře zamknete v jeho kleci nebo je necháte se mnou. Je to jasny?“

„Jasné, seržante.“

Po Lelandově tváři stékala krůpěj potu. Pomalu ji otřel rukou, na které mu chyběly prsty, a spustil ji. Scott pochopil, že to Leland udělal záměrně.

„Jste psovod tělem i duší, důstojníku Jamesi?“

„Na to můžete vsadit svůj uniformovaný zadek.“

„O můj zadek tu nejde.“

Leland ještě chvilku hleděl Scottovi do očí, pak udělal krok zpět a podíval se na Maggie. Zavrčela, z hloubi svého mohutného ovčáckého hrudníku.

Leland se usmál.

„Hodná holka. Jsi zatraceně hodná holka.“

Znovu se zahleděl na Scotta.

„Psi dělají to, co dělají, aby nás potěšili, nebo nás chránili. Nic jiného nemají. A my jim nedlužíme o nic míň.“

Otočil se a odkráčel.

Scott ani nedýchal, dokud Leland nezmizel v domě, a pak se obrátil na Budresse.

„Díky, člověče. Zachránils mě.“

„Maggie tě zachránila. On ji má rád. To neznamená, že se jí nezbaví, ale má ji rád. Měl jsi ji tady ráno nechat.“

„Měl jsem hrozný strach, že uvidí, jak kulhá.“

Budress chvilku pozoroval Maggie.

„Teď nekulhala. Ani jednou. Doma jo?“

„Ani jedenkrát.“

Budress zvedl oči a Scott viděl, že Budress ví, že lže.

„Tak na to netlač. Uber plyn. Pro dnešek končíme.“

Budress zavolal Downinga a oba starší důstojníci pak odešli. Úklid nechali na Scottovi. Scott pustil Maggie z vodítka a potěšilo ho, že i tak zůstala s ním. Sundal zástěnu, složil ji a s Maggie po boku posbíral čtyři stany.

Sbalil poslední stan a odnášel všechny ke kotcům, když sjel pohledem dolů a spatřil, že fenka kulhá. Stejně jako předtím její pravá zadní noha o kousek zaostávala za levou.

Scott zastavil, aby i ona zastavila a zalétl pohledem ke kotcům. Lelandovo okno bylo prázdné. Dveře zavřené. Nikdo se na ně nedíval.

Scott položil stany na zem, vzal Maggie na vodítko a zvedl stany. Nechal ji jít za sebou, aby byl mezi ní a budovou.

Když ukládal stany, uvnitř nikdo nebyl. Budress, Downing i ostatní byli asi v kancelářích, nebo už odešli. Scott se ujistil, že parkoviště je prázdné, a zavedl Maggie k autu. Její kulhání se zhoršilo a bylo zřetelnější.

Scott nastartoval motor a vycouval.

Maggie si stoupla doprostřed mezi sedadla. Jazyk jí visel z tlamy, uši měla uvolněné a vypadala jako ten nejšťastnější pes na světě. Scott jí prsty hrábl do srsti. Spokojeně zafuněla a podívala se na něj.

„Vsaďte na to svůj uniformovanej zadek,“ zamumlal Scott.

Vyjel z parkoviště a zamířil domů.

21

Obrovsky převráceny kamion s návěsem na pátém sjezdu na sever změnil dálnici v jedno velké parkoviště. Když se přiblížili k severnímu Hollywoodu, proklestil si Scott cestu k výjezdu a sjel do čtvrti bytových domů, které lemovaly údolí Valley Village. Z krmení Maggie na staveništi se stal jejich každodenní rituál. Pozorněji sledoval, když vystoupili z auta. Nohu nyní táhla za sebou tak neznatelně, že si Scott nebyl jistý, zda vůbec kulhá, nebo je to její přirozený způsob chůze, ale rozhodně se mu ulevilo, že se to zlepšilo.

Pro Maggie koupil klobásky a pečené kuře a pro sebe krůtí tacos carnitas a sedl si s ní mezi práskající nastřelovačky hřebíků a zvědavé stavební dělníky. Maggie sebou škubla, když ji první rána zastihla nepřipravenou, ale Scott byl přesvědčený, že se leká už mnohem méně než na začátku. Jakmile si od něho vzala klobásu, soustředila se jen na něj a nečekané zvuky přestala vnímat.

Jedli a povídali si se stavebními dělníky téměř hodinu. Zbylé klobásky si Scott schoval, aby měl pamlsky na odměnu, a dal jí je, když se vrátili do auta. Tou dobou už její kulhání úplně zmizelo.

O dvacet minut později, když slunce kleslo za stromy a obloha se zbarvila do červena, zaparkoval Scott na přední části pozemku MaryTru Earlové. Jako obvykle měla stažené rolety, zřejmě na ochranu před vnějším světem.

Scott vzal Maggie na krátkou procházku, aby si odbyla své potřeby, a do domku pro hosty se vrátili zadní brankou podél domu paní Earlové. Příšeří se pomalu měnilo ve tmu a televize domácí paní obstarávala obvyklou zvukovou kulisu. Scott tudy procházel už tisíckrát a ani tentokrát se to ničím nelišilo, dokud se Maggie nezastavila. Její vyraz se nedal vyložit mylně. Sklonila hlavu, napřímila uši a upřeně hleděla do tmy. Nozdry se jí chvěly, jak nasávala vzduch.

Scott sjel pohledem z Maggie k domku pro hosty a k okolním keřům a ovocným stromům.

„Vážně?“

Světlo nad bočním vchodem do jeho domku už několik měsíců nefungovalo. Závěsy zakrývající francouzská okna byly částečně zatažené, tak jak je nechal, a světlo v kuchyni svítilo. Viděl Maggiinu klec, jídelní stůl a část kuchyně. Domek pro hosty vypadal v pořádku a nezdálo se, že by se v něm něco změnilo. Scott v téhle čtvrti nikdy neměl strach o vlastní bezpečí, ale věřil svému psu, a Maggie očividně ucítila něco, co se jí nelíbilo. Napadlo ho, že se možná v křoví schovává kočka nebo mýval.

„Copak cítíš?“

Došlo mu, že šeptá.

Uvažoval, že ji pustí z vodítka, ale rozmyslel si to. Nechtěl, aby čtyřicetikilový útočný pes napadl bezbrannou kočku nebo dítě schované v záhonu. Místo toho jí povolil šňůru na tři metry.

„Fajn, holka, kouknem se, co to tu je.“

Jakmile jí vodítko povolil, Maggie sklonila nos k zemi. Dovedla ho k bočním dveřím, potom k francouzským oknům. Vrátila se k bočnímu vchodu, očichala zámek, pak ještě jednou obešla domek až k francouzským oknům, kde se tlapkou dotkla skla.

Scott otevřel, ale nešel dovnitř. Chvilku naslouchal, ale nic neslyšel. Odepnul Maggie vodítko a promluvil zřetelně a nahlas.

„Policie. Chystám se pustit německého ovčáka. Ozvěte se, jinak vás ten pes roztrhá.“

Nikdo neodpověděl.

Scott Maggie pustil.

Maggie se nevrhla vpřed, takže Scott věděl, že pokud někdo v domku byl, už odešel.

Místo toho Maggie rychle oběhla dokola obývací pokoj, pak kuchyni, ložnici a vrátila se. Křížem pobíhala přes obývák, zkontrolovala svou klec a stůl a pohovku a znovu zmizela v ložnici. Když se vrátila, její nepokoj byl pryč. Vrtěla ocasem, odběhla do kuchyně a Scott slyšel, jak pije. Vstoupil dovnitř a zavřel za sebou.

„Teď zase já.“

Prošel celý domek. Nejprve zkontroloval okna a dveře a zjistil, že jsou bezpečně zavřené. Nikdo je nevypáčil ani nerozbil. Počítač, tiskárna, papíry na stole, všechno bylo v pořádku, stejně jako televizní sestava a bezdrátový telefon. Blikala na něm červená kontrolka oznamující zanechanou zprávu. Dokumenty na podlaze u pohovky a mapy a nákresy připíchnuté na stěně se zdály neporušené. Šeková knížka, staré hodinky po tatínkovi a tři sta dolarů v hotovosti, které měl uložené v obálce, ležely netknuté pod rádiovým budíkem vedle jeho postele. Výbava na čištění zbraní, dvě krabičky nábojů a stará dvaatřicítka s krátkou hlavní byly stále v jeho policejní sportovní tašce uložené ve skříni. Léky proti úzkosti a bolesti stály na svém obvyklém místě na poličce v koupelně.

Scott se vrátil do obývacího pokoje. Maggie ležela na podlaze vedle klece. Když ho uviděla, převalila se na bok, zvedla zadní nohu a Scott se usmál.

„Hodná holka.“

Zdálo se, že všechno vypadá normálně, ale Scott věřil Maggiinu nosu a Maggie něco cítila. Paní Earlová měla klíč, aby mohla otevřít opraváři nebo deratizérům, kteří sem chodili hubit mravence, ale pokaždé na to Scotta upozornila předem, jenomže mohla zapomenout.

„Hned se vrátím.“

Paní Earlová se objevila u dveří v mikině, kraťasech a chlupatých růžových pantoflích. Televize za ní hlasitě burácela.

„Zdravím, paní Earlová. Pouštěla jste dnes někoho ke mně do domku?“

Zalétla pohledem za Scotta, jako by čekala, že domek bude v troskách.

„Nikoho jsem tam nepustila. Víte, že vás vždycky upozorním.“

„Vím, ale Maggie ucítila něco, co ji rozrušilo. Napadlo mě, že to mohl být například instalatér nebo deratizér.“

Znovu se podívala za jeho záda.

„Zlobí vám už* zase záchod?“

„Ne, paní Earlová. To byl jen příklad.“

„Ne, nikoho jsem tam nepouštěla. Doufám, že vás nevykradli.“

„Já jen, jak se Maggie chovala. Okna a dveře se zdají v pořádku, tak mě napadlo, že jste třeba mohla někomu otevřít. Cítila něco nového. Ona nové pachy nemá ráda.“

Paní Earlová se zamračila a zahleděla se za něho.

„Doufám, že necítila krysu. Mohl byste je tam mít.

V noci je slýchám ve stromech, žerou mi ovoce. Ty ohavné mrchy se klidně prokoušou skrz zeď.“

Scott se ohlédl k domku pro hosty.

„Kdybyste je slyšel, nebo našel jejich trus,“ pokračovala paní Earlová, „dejte mi vědět. Zavolám na ně deratizéry.“

Scotta napadlo, že může mít pravdu, ale přesvědčený nebyl.

„Dám vám vědět. Děkuju, paní Earlová.“

„Nenechte ji čurat na trávu. Fenky dokážou zničit trávník rychleji než benzin.“

„Spolehněte se, paní Earlová.“

Scott se vrátil do svého domku. Zamknul francouzské okno a zatáhl závěsy. Maggie ležela na boku před klecí a napůl podřimovala.

„Myslí si, že tu máme krysy.“

Maggiin ocas bouchl do podlahy. Bum.

Scott došel k telefonu a poslechl si zprávu.

„Scotte, tady Joyce Cowlyová. Vyzvedla jsem ta DVD. Žádný spěch, přijďte si pro ně kdykoliv, jen mi předem zavolejte, abych si byla jistá, že tu aspoň jeden z nás bude.“

Scott zavěsil.

„Díky Cowlyová.“

Vyndal si z lednice láhev piva Corona, trochu se napil a svlékl uniformu. Osprchoval se a oblékl si tričko a kraťasy. Dopil první pivo, vzal si druhé a odnesl si ho k fotografiím na stěně.

Dotkl se Stephaniina obrázku.

„Pořád jsem tady.“

Odnesl si pivo na pohovku. Maggie se zvedla, přibelhala se k němu, jako by jí bylo sto let, a složila se na bok u jeho nohou. Vzdychla si, až se jí otřáslo celé tělo.

Scott se spustil na podlahu vedle ní. Seděl s nohama nataženýma, protože když je měl zkřížené, bolelo to. Položil dlaň na její bok. Maggiin ocas tloukl o podlahu. Bum, bum, bum.

„Páni, jsme to ale dvojka, co?“ pronesl Scott.

Bum, bum.

„Možná by nám doktor mohl pomoct. Mě nahodili kortizonem. Bolelo to, ale funguje to.“

Bum, bum, bum.

Složky k případu, nákresy a haldy novinových výstřižků, které o přepadení sesbíral, se táhly na podlaze od pohovky ke stěně v úhledných malých hromádkách.

Scott upil ještě trochu piva a došel k závěru, že se chová jako zatvrzelý blázen, který se snaží dokázat, že pro CIA pracují mimozemšťané, blouzní o ztracených vzpomínkách, znovunabytých vzpomínkách a představuje si skutečné vzpomínky i vzpomínky, které možná nikdy neexistovaly – záblesk bílých vlasů, kristepane – jako by nějaká zázračná vzpomínka, kterou by mohl poskytnout je ON, vyřešila případ a přivedla Stephanii Andersovou zpátky k životu. A teď mu na to skočili dokonce i nejlepší detektivové z vražd a krádeží, jako by jim mohl obstarat chybějící dílek do jejich skládanky.

Scott se probíral prsty Magiinou srstí.

Bum, bum.

„Možná je načase pohnout se dál. Co myslíš?“

Bum.

„To jsem si myslel.“

Upřel pohled na hromádky papírů, perfektně poskládané, se zarovnanými rohy, a jejich úhlednost ho udeřila do očí. Scott nikdy nebyl pořádkumilovný. Jeho auto, byt i život byly jeden velký chaos. Jestli v jeho domě byli slídilové, snažili se, aby to vypadalo, že se papírů ani nedotkli, ale přehnali to. Pokud by někdo měl výbavu na vylamování zámků jako Marshall Ishi, nemusel by rozbíjet okno, ani by nepotřeboval paní Earlovou, aby ho pustila dovnitř.

Scott si došel do ložnice pro baterku a vyšel před domek. Maggie ho následovala, a jak svítil baterkou na zámek, očichávala francouzské okno.

„Překážíš mi. Uhni.“

Zámek byl opotřebovaný a poškrábaný, ale na klíčové dírce ani fazetě Scott nenašel žádné čerstvé šrámy, které by naznačovaly, že zámek někdo překonal.

Zkontroloval i boční vchod. Francouzská okna měla jen jednoduchý zámek, ale boční vchod byl vybavený dvěma zámky s bezpečnostní vložkou. Scott si klekl a zblízka si na ně posvítil. Ani na jednom nebyly čerstvé škrábance, ale všiml si černé šmouhy na fazetě. Mohla to být mastnota nebo špína, ale když si na ni zblízka posvítil, kovově se leskla.

Dotkl se látky malíčkem a trocha mu ulpěla na kůži. Připomínala stříbrný pudr, a Scotta napadlo, že by to mohl být grafit – suchý lubrikant, který se používá, aby se zámek dal snáze odemknout. Láhev grafitu byla i ve výbavě Marshalla Ishiho. Naneste trochu grafitu, zasuňte do zámku planžetovou pistoli a během pár vteřin se dveře otevřou. Žádný klíč k tomu není potřeba.

Scott se najednou rozesmál a zhasl baterku. Nic mu neukradli a jeho domek nebyl zničený. Někdy je šmouha prostě jenom šmouha.

„Vidíš výbavu zloděje, a hned si všude představuješ zloděje.“

Scott se vrátil dovnitř, zamkl a zatáhl závěsy. Přistoupil ke Stephaniině fotografii.

„Nikam nejdu a nehodlám to vzdát. Neopustil jsem tě tehdy a neopustím tě ani teď.“

Sedl si na podlahu pod její fotku a zíral se na dokumenty a složky. Maggie si lehla k němu.

Melon se Stenglerem se nikam nedostali, ale nebylo to tím, že by se málo snažili. Teď viděl, že vynaložili enormní úsilí, ale když Úřad pro alkohol, tabák a výbušniny sebral Shina, ani jeden už na případu nedělal. To Shin všechno změnil.

Scott se probíral krabicí se spisy a náhodou objevil sáček s laciným koženým páskem od hodinek. Rez, napsal Chen. Scott znovu uvažoval, zda rez na hodinkách pochází ze střechy, nebo ne. Ne, že by to něco dokazovalo, pokud by pocházela.

Scott otevřel sáček. Maggie vyskočila na nohy, když z něj vyndal kožený pásek.

„Potřebuješ se vyčurat?“ zeptal se Scott.

Strčila nos tak blízko k tomu kousku kůže, že mu skoro stála na klíně. Hleděla na Scotta, vrtěla ocasem a očichávala laciný pásek. Když sáček otevřel poprvé, byla u toho, a teď se k pásku snažila dostat, jako by si chtěla hrát.

Chovala se podobně jako v domě Marshalla Ishiho.

Scott přendal pásek do pravé ruky a ona šla za ním. Schoval ho za záda a ona šťastně tančila a poskakovala z nohy na nohu, jako by se za ním chtěla dostat.

Hra.

Psi dělají to, co dělají, aby nás potěšili, nebo chránili. Nic jiného nemají.

Maggie s ním byla, když poprvé vyndal pásek ze sáčku. Chvilku předtím si hráli a ona pásek očichávala, když si ho prohlížel. Přišla tak blízko, že ji musel odstrčit, takže ho má možná spojeny s hrou. Snažil se uvažovat tak, jak si představoval, že myslí Maggie.

Scott a Maggie si hrají.

Scott vyndává pásek.

Pásek je hračka.

Maggie si chce hrát se Scottem a jeho hračkou.

Když najdu pásek, až ho ucítím, Scott a Maggie si budou hrát.

Vítejte v psím ráji.

Scott vrátil pásek zpět do sáčku na důkazy. Původně se domníval, že ho Maggie upozornila na chemikálie, které se vypařovaly z metamfetaminu, protože si je spletla s látkami z výbušnin. Budress ho však ujistil, že to tak nemohlo být, a to znamenalo, že na pásku musel být ještě jiný pach, který rozpoznala.

Marshall i Daryl jistě páchnou chemickými látkami z metamfetaminu oba, ale na Marshalla ho Maggie neupozornila. Upozornila ho uvnitř v domě a potom na Daryla a nyní ještě na pásek. Scott se zahleděl na Maggie a pomalu se usmál.

„Opravdu? Jako že FAKT?“

Bum, bum, bum.

Tenký kožený pásek byl v sáčku skoro devět měsíců.

Scott věděl, že pachové částice v průběhu času degradují, ale zdálo se mu logické, že lidsky pot a maz z pokožky by se do proužku kůže vsákly nadlouho.

Vzal telefon a zavolal Budressovi.

„Ahoj, tady Scott. Doufám, že neruším.“

„Ne, to je v pohodě. Co se děje?“

Scott slyšel v pozadí hlasy z televize.

„Jak dlouho vydrží pachová stopa?“

„Jaký druh pachu?“

„Lidsky.“

„Potřebuju víc než tohle, brácho. Stopa na zemi? Ve vzduchu? Pachová stopa ve vzduchu zmizí s větrem. Pach na zemi vydrží asi čtyřiadvacet až osmačtyřicet hodin. To záleží na složení a prostředí.“

„Kožený pásek od hodinek v sáčku na důkazy.“

„Sakra, tak to je jiná. V takovým tom plastovým pytlíku na zip?“

„Jo.“

„Proč to potřebuješ vědět? Máš vzorek někoho, koho chceš sledovat?“

„Zeptal se mě jeden z detektivů. Jde o důkaz z jejich případu.“

„To je různý. Skleněná nádoba je nejlepší, protože není porézní a nereaguje, ale tyhle tlustý pytlíky na důkazní materiál jsou taky slušný. Byl ten sáček zapečetěný? Jestli nebyl, pronikal do něj vzduch a oleje by vyprchaly.“

„Jo, byl zapečetěný. A ležel v krabici.“

„Jak dlouho?“

Scott se pod náporem tolika otázek cítil nepříjemně, ale věděl, že Budress se mu snaží pomoct.

„Asi dost dlouho. Půl roku? Řekněme šest měsíců. Ptali se mě obecně.“

„Fajn. V jednom z těch zapečetěných pytlíků, vzduchotěsně uzavřených, bez přístupu slunečního světla si myslím, že se dá dobrý pachový vzorek uchovat klidně tři měsíce, ale viděl jsem psy, kteří pracovali s oblečením, co bylo zapečetěný přes rok.“

„Fajn, člověče. Díky. Řeknu jim to.“

Scott už se chystal zavěsit, když ho Budress zarazil.

„Hej, zapomněl jsem. Leland povídal, že se mu líbí, jak děláš s Maggie. Podle něj se její reakce na leknutí zlepšuje.“

„To je skvělé.“

Scott ale nechtěl mluvit o Lelandovi.

„Nevykecej mu, že jsem ti to práskl, jo?“

„Ani omylem.“

Scott zavěsil a prsty prohmatal pásek v sáčku.

Kráčí v bratrových stopách.

Daryl bydlel v domě svého bratra, proto byl jeho pach v domě. Maggie ho upozornila na Daryla a na pásek. Mohly ty hodinky patřit Darylovi?

Scott pohladil Maggie po nose. Olízla mu prsty.

„Ani náhodou.“

Možná Shinův obchod vykradli oba bratři spolu. Daryl mohl hlídat bráchovi záda, shora ze střechy dávat pozor, jestli se neblíží policie. Možná že tím svědkem byl Daryl, ne Marshall.

Scott si prohlížel ošoupaný kousek hnědé kůže v plastovém sáčku na důkazy.

Pak sáček odložil, a zatímco hladil svého psa, přemýšlel o Darylovi.

22

Příštího rána se Scott probudil rozrušeny a nesvůj. Zdálo se mu o Marshallovi a Darylovi. Ve snu klidně stáli na ulici, když se kolem nich rozpoutala střelba. Ve snu Marshall sdělil Orsovi a Cowlyové, že těch pět mužů si po střelbě sundalo masky a vzájemně se oslovovali jmény. Ve snu Marshall znal jejich jména i adresy a fotky každého z nich měl ve svém mobilu. Scott se prostě musel dozvědět, jestli tam ten kluk byl.

Vzal Maggie ven, pak se osprchoval a u kuchyňského dřezu snědl trochu cereálií. Váhal, zda má Orsovi a Cowlyové povědět o pásku od hodinek. Nakonec se rozhodl, že už takhle si o něm myslí, že je blázen. Nechtěl to ještě zhoršit nějakou pochybenou teorií založenou na psím počínání.

V půl sedmé měl čekání dost a zavolal Cowlyové na mobil.

„Ahoj, Joyce, tady je Scott James. Mohl bych si vyzvednout ty nahrávky?“

„Víte, že je teprve půl sedmé?“

„Nemyslel jsem teď. Kdykoliv se vám bude hodit.“ Chvíli mlčela a Scott dostal strach, že byla ještě v posteli.

„Omlouvám se, jestli jsem vás probudil.“

„Zrovna jsem přiběhla. Sedm kilometrů. Nechte mě přemýšlet. Mohl byste se stavit kolem jedenácté?“

„Jedenáctá zní skvěle. A poslyšte, je něco nového s Ishim? Viděl něco?“

„Co se týká včerejšího večera, odmítl vypovídat. Má hodně dobrého právníka. Orso přizval okresního návladního. Snaží se dohodnout.“

Scott znovu uvažoval, zda se jí má zmínit o Darylovi, a opět to zavrhl.

„Dobře, takže se uvidíme kolem jedenácté.“

Od čtvrt na osm do půl jedenácté trénoval Scott s Maggie ve výcvikovém středisku, pak ji tam nechal a odjel do Lodi. Fenčin zmatený výraz, když zavíral kotec, ho naplnil výčitkami svědomí. A cítil se ještě hůř, když ho na odchodu vyprovázela štěkotem. Její setrvalé haf-haf-haf-prosby tak bolely, že musel zavřít oči. Zrychlil, když si uvědomil, že tohle už kdysi slyšel.

Scotty, nenechávej mě tu.

Trans Am byl bez Maggie podivně prázdný. Když se Maggie nacpala na středovou konzoli, zahradila auto jako hnědočerná zeď, ale teď se v něm cítil zvláštně. Ode dne, kdy si Maggie přivedl domů, jel teprve podruhé sám. Byli spolu dvacet čtyři hodin denně. Jedli spolu, hráli si spolu, trénovali spolu a bydleli spolu. Mít Maggie bylo jako mít tříleté dítě, ale lepší. Když jí nařídil, aby si sedla, sedla si. Scott se podíval na prázdnou konzoli a v duchu doufal, že už přestala štěkat.

Přidal plyn, ale pak si uvědomil, co dělá – dospěly muž, policista, a šlape na plyn, protože se bojí, že se jeho pes cítí osamělý. Zasmál se sám sobě.

„Uklidni se, pitomce. Jsi z ní naměkko, jako by byla člověk. Je to jen pes.“

Sešlápl plyn ještě víc.

„Nějak moc často mluvíš sám se sebou. To není v pořádku.“

Scott zaparkoval v Lodi s dvanáctiminutovým zpožděním, vyjel do pátého patra a překvapilo ho, že na něho s Cowlyovou čeká i Orso. Cowlyová mu podala hnědou obálku.

„Můžete si je nechat. Vypálila jsem kopie.“

Scott cítil, jak se disky v obálce posunuly, když si ji od ní bral, ale podařilo se mu jen přikývnout. Orso se tvářil jako majitel pohřebního ústavu.

„Máte pár minut? Mohli bychom si promluvit uvnitř?“

Scottovi se břichem rozlilo hořké teplo.

„Je to kvůli Ishimu? Byl tam?“

„Promluvíme si u nás. Škoda že jste zas nepřivedl Maggie. Bylo to tu s ní fajn.“

Scott slyšel jen mumlání. Připravoval se, že si očima Marshalla Ishiho znovu prožije přepadení, tlusťoch zvedá pušku, Stephanie k němu natahuje zakrvácené ruce. Scott si nejasně uvědomoval, že Orso čeká na jeho odpověď, ale kráčel mlčky.

Nikdo z nich nepromluvil, dokud se neusadili v zasedací místnosti a Orso se pustil do vysvětlování.

„Pan Ishi nám dnes ráno podal svědectví. Vzpomněl si na tři položky, které té noci ukradl – sadu dýmek vyřezaných ze slonoviny.“

„Ne ze slonoviny,“ opravila ho Cowlyová. „Z rohu nosorožce. Vykládané tygřími zuby. Ve Spojených státech ilegální.“

„Něco takovýho. Ty dýmky byly mezi věcmi, které pan Shin nahlásil jako odcizené.“

Scotta nezajímalo, co ukradl.

„Viděl ty střelce?“

Orso si poposedl, jako by se cítil nepohodlně. Jeho výraz změkl a zesmutněl.

„Ne. Je mi líto, Scotte. Ne. On nám nedokáže pomoct.“

Cowlyová se naklonila dopředu.

„Vykradl Shinův obchod skoro tři hodiny před útokem. Když jste tam přijeli, byl už dávno doma, sjetý.“

Scott přejížděl pohledem z Orsa na Cowlyovou.

„To je celé?“

„Zkusili jsme to. Vypadalo to fakt dobře. Třicet metrů od místa přepadení dojde ke vloupání, tu samou noc, jakáje asi pravděpodobnost? Ale on je neviděl. Nemůže nám pomoct.“

„Lže. Viděl, jak ti chlapi vraždí policistku a dva další lidi. Zkurvenej hajzl se samopalem.“

„Scotte –“ ozvala se Cowlyová.

„Bojí se, že by ho zabili.“

Orso potřásl hlavou.

„Mluví pravdu.“

„Závislák na péčku? Zloděj, který dealuje drogy?“

„Spolu s vypovědí svědků a důkazy máme na toho chlapa devět různých obvinění z těžkých trestných činů a přečinů. Za těžký zločin už seděl, takže dva další by ho mohly dostat za mříže na doživotí.“

„To neznamená, že nám říká pravdu. Znamená to, že je vyděšený.“

Orso pokračoval.

„Přiznal se ke čtyřem vloupáním, včetně Shinova obchodu. Všechno, co nám pověděl, místa, jak se tam dostal, co ukradl, veškerý detaily – všechno sedělo. Jeho prohlášení o vloupání k Shinovi – sedělo. Chtěli jsme, aby šel na detektor lži. Prošel. Když jsme se ho zeptali, kdy se vloupal k Shinovi, kdy odešel a co viděl, prošel.“ Orso se na židli opřel a propletl si prsty.

„My mu věříme, Scotte. Nelhal. Nic neviděl. On nám nepomůže.“

Scott měl pocit, jako by něco ztratil. Cítil, že by se měl ještě na něco zeptat, ale žádná otázka ho nenapadla. Nevěděl, co říct.

„Pustili jste ho?“

Orso se zatvářil překvapeně.

„Ishiho? Bože, ne. Do rozsudku bude v centrální mužské věznici. Půjde sedět.“

„A co ta holka a jeho spolubydlící?“

„Otočili jako tři burgery. Spolupracovali, tak jsem je nechal jít.“

Scott přikývl.

„Fajn. Takže, co teď?“

Orso se dotkl svých vlasů.

„Bílé vlasy. Ian má informátory. Možná někdo z nich bude znát bělovlasého řidiče.“

Scott se podíval na Cowlyovou. Upírala pohled do stolu a vypadala, jako by se chystala přikývnout. Pocítil nutkání otázat se jí na toho chlapíka z pláže, a také znovu zauvažoval, zda by se přece jen neměl zmínit o pásku od hodinek. Cowlyová se najednou napřímila, jako by jeho pohled ucítila, a podívala se na něho.

„Vážně je to k vzteku. Hrozně mě to mrzí.“

Scott přikývl. Spojení mezi páskem od hodinek a Darylem bylo chabé. Kdyby jim to zkoušel vysvětlit, mysleli by si, že to buď přehání, nebo je blázen. A nechtěl, aby o něm Cowlyová měla takové mínění.

Bezděky natáhl ruku dolů, aby pohladil Maggie, ale nahmátl jen vzduch. Rozpačitě pohlédl na Cowlyovou, ale zdálo se, že si toho nevšimla. Orso stále ještě mluvil.

„A máme vás, Scotte. Vyšetřování s Marshallem Ishim nekončí.“

Orso se zvedl a setkání ukončil.

Scott s Cowlyovou se zvedli také. Scott si vzal hnědou obálku, potřásl jim rukama a poděkoval za tvrdou práci, kterou odvedli. Teď už věděl, že stejně jako si váží jich, si měl považovat i Melona a Stenglera.

A věřil, že Orso má pravdu. Vyšetřování neskončilo s Marshallem Ishim. Byl tu ještě Daryl, jenom o něm Orso a Cowlyová nevěděli.

Když pospíchal pryč, dával si pozor, aby nekulhal, a přitom přemýšlel, zda Maggie pořád ještě štěká.

23

Maggie štěkala, když přišel ke kotcům, ale tentokrát čirou radosti. Skákala na dveře, stoupala si na zadní a divoce mávala ocasem. Scott ji pustil ven, mazlivě na ni mluvil a drbal ji v kožichu.

„Já jsem ti přece povídal, že se vrátím. Slíbil jsem, že to nebude trvat dlouho. Taky tě moc rád vidím.“

Maggie vířila ocasem tak prudce, že vrtěla celým tělem. Na konci chodby stál Paul Budress se svým černým ovčákem Obim. Danna Flynnová byla ve výběhu se svým malinoisem Gatorem a kontrolovala mu zuby ostré jako žiletky. Scott se usmál. Všichni tihle psovodi z jednotky K-9 byli dospělí muži a ženy, řada z nich bývalí vojáci, a nikomu se nezdálo divné, že šišlá na svého psa jako malá holčička.

Scott právě připnul Maggie vodítko, když vtom se objevil Leland.

„To jsme rádi, že jste se tady zas jednou ukázal, důstojníku Jamesi. A doufáme, že se tu chvíli zdržíte.“

Maggie radostně vrčela, tiše a hluboce. Scott skrze vodítko cítil její touhu po hře a přitáhl ji nakrátko k noze. Jestli se Lelandovi líbí, jak Scott s Maggie pracuje, a myslí si, že dělají pokroky, pak mu předvede ještě víc. Ale ne tím, že se tu zdrží.

„Právě jsem chtěl jít za vámi, seržante. Chtěl bych s ní zkusit práci s davem. Nevadilo by vám to?“

Lelandův se zamračil ještě víc.

„A co by ta práce s davem měla obnášet?“

Scott citoval ze sezení, které absolvoval s Goodmanem.

„Když jsou kolem ní lidi, znervózní, protože trpí tím posttraumatickým stresem. Strach ji nutí věřit, že se stane něco špatného, jako když ji zaskočila ta střelba. Je to tentýž strach. Rád bych s ní strávil nějaký čas na místech, kde je hodně lidí, aby se naučila, že ji tam nic zlého nepotká. Kdyby si zvykla mezi lidmi, možná by se jí snáz navykalo na střelbu. Chápete?“

Leland si dal načas, než odpověděl.

„Kde jste na tohle všechno přišel?“

„V knize.“

Leland o tom chvíli uvažoval.

„Práce s davem.“

„Jestli bývám to nevadilo. Prý je to dobrá terapie.“

Lelandovi trvalo, než přikývl.

„Myslím si, že bychom to mohli zkusit, důstojníku Jamesi. Práce s davem. Tak dobře. Jděte si najít nějaký dav.“

Scott naložil Maggie do auta a odjel s ní k domu Marshalla Ishiho. Chtěl Maggie vzít na místo, kde je hodně lidí, ale ne proto, aby léčil její úzkost. Hodlal vyzkoušet její čich a svou teorii o Darylovi Ishim.

Scott si pozorně prohlédl dům. Dívka a dva spolubydlící nebyli důležití, ale nechtěl, aby Maggie viděla Daryla. Také by se nerad potloukal kolem moc dlouho, kdyby nikdo nebyl doma.

Dojel k první příčné ulici, otočil se do protisměru a zaparkoval tři vchody od domu na místě, kde chodník lemoval pruh trávy. Pustil Maggie ven, dal jí napít ze stříkací láhve a pak ukázal na trávník.

„Vyčurej se.“

Maggie si našla místo a učinila, co měla nařízeno. Trik, který se naučila u námořní pěchoty. Čurat na povel.

Když skončila, Scott jí připnul vodítko.

„Maggie. Lehni.“

Maggie se okamžitě spustila na břicho.

„Zůstaň.“

Scott odešel. Neohlížel se, ale strach měl. V parku u jeho domku nebo na cvičné louce ji mohl nechat lehnout a odejít od ní, a ona zůstala ležet, dokud nepřešel celou louku a nevrátil se. Zůstala ležet, dokonce i když obešel celou budovu a neviděla na něho. Trenéři u psovodů námořní pěchoty odvedli vynikající práci na jejích základních dovednostech a ona byla vynikající pes.

Došel k Ishiho dveřím a ohlédl se po Maggie. Ležela nehnutě na místě, pozorovala ho, hlavu vztyčenou, uši našpicované.

Scott přistoupil ke dveřím, zazvonil na zvonek a zaklepal. Napočítal do deseti a zabušil silněji.

Estelle „Ganj“ Rolleyová otevřela dveře. Jakmile spatřila Scottovu uniformu, začala rukou kolem sebe rozhánět vzduch. Scotta napadlo, jak brzy po propuštění si asi dala první dávku cracku. Ignoroval zápach a usmál se.

„Slečno Rolleyová, já jsem důstojník James. Losangeleské policejní oddělení by vás chtělo seznámit s vašimi právy.“

Zatvářila se tak zmateně, až se jí obličej cely svraštil. Vypadala teď ještě vyhubleji a hrbila se, jako by neměla dost sil stát rovně.

„Zrovna mě propustili. Prosím vás, nezatykejte mě zase.“

„Ne, slečno, ne s těmi právy, která jsem vám přišel oznámit. Chceme, abyste věděla, že máte právo si stěžovat. Pokud máte pocit, že s vámi bylo špatně zacházeno, nebo vám byl nezákonně zabaven majetek, který byl ve vašem držení, máte právo si stěžovat u města a případně vymoci nějaké odškodné. Vysvětlil jsem to tak, že rozumíte, jaká máte práva?“

Tvář se jí svraštila ještě víc.

„Ne.“

Za ní se objevil Daryl Ishi. Zamžoural na Scotta, ale nedal najevo, že by ho poznával.

„Vo co de?“

Estelle si založila ruce na neexistujících prsou.

„Chce vědět, jestli naše zatčení bylo v pohodě.“

Scott ji přerušil. Teď už věděl, že Daryl je doma, a víc nepotřeboval. Chtěl odejít.

„Jste pan Danowski nebo pan Pantelli?“

„Ehm. Ti tady nejsou.“

„Mají právo sepsat stížnost, pokud mají pocit, že s nimi bylo špatně nebo nelegálně zacházeno. Máme teď nová pravidla. Dáváme lidem vědět, že se na nás můžou obrátit. Vyřídíte jim to?“

„Si děláte srandu? Vás poslali, abyste nám řek, že vás můžeme žalovat?“

„Nedělám si srandu. Máte dnes šťastny den.“

Scott se mile usmál, ustoupil o krok zpátky, jako by se chystal odejít, ale pak se zarazil a přestal se usmívat. Estelle Rolleyová zrovna zavírala dveře, ale Scott náhle přistoupil blíž a zadržel je. Věnoval Darylovi chladny, nebezpečný pohled pouličního policisty.

„Vy jste Marshallův bratr Daryl. Vás jsme nezatkli.“ Daryl se ošil.

„Já jsem nic neudělal.“

„Marshall teď vypovídá. Ještě se pro vás vrátíme. Zůstaňte v dosahu.“

Scott na něho upřeně hleděl dalších deset vteřin a pak couvl.

„Teď můžete zavřít dveře.“

Cestou k autu Scottovi srdce tlouklo jako o závod. Ruce se mu třásly, když drbal Maggie v kožichu a chválil ji za to, že zůstala na místě.

Pak ji naložil do auta, popojel k dalšímu bloku, znovu zaparkoval a vyčkával. Nemusel čekat dlouho.

Daryl vyšel z domu rychlou chůzí o osm minut později. Stále zrychloval, až se nakonec rozběhl, na další křižovatce zahnul do ulice, která vedla k Alvaradu, nejbližší rušné široké třídě.

Scott ho sledoval a doufal, že se doopravdy ještě nezbláznil. A že se nemyli.

24

Scott dříve sloužil jako uniformovaný policista ve dvoučlenné posádce černobílého hlídkového vozu. Nikdy nepracoval jako neuniformovaný člen sboru, ani neřídil neoznačené policejní auto. Když v černobílém hlídkovém voze někoho sledoval, zapnul prostě majáček a dupl na plyn. Sledovat Daryla bylo úmorné.

Bál se, že by mohl na třídě Alvarado nastoupit do autobusu, ale zabočil směrem na jih a pokračoval dál pěšky.

Byt Darylovi v patách autem bylo při jeho pomalé chůzi po rušné ulici obtížné, ale jít za ním pěšky by bylo ještě těžší. Maggie přitahovala pozornost, a kdyby Daryl nastoupil do auta nebo autobusu, zatímco Scott by šel pěšky, ztratil by ho.

Proto zaparkoval a díval se za Darylem, dokud mu téměř nezmizel z očí, pak se zařadil do mezery mezi auty a zase se za ním rozjel. Maggie to nezajímalo. Užívala si jízdu na středové konzoli a pozorovala okolí.

Daryl vešel do malého obchodu a zůstal tam tak dlouho, až se Scott začal bát, že zmizel zadem, ale nakonec se objevil s obrovskou lahví a pokračoval v chůzi na jih. Po pěti minutách přešel Šestou ulici a vešel do MacArthurova parku jeden blok od místa, kde měl předtím stanoviště tým, který zatýkal Marshalla.

„Svět je malý.“

Scott se zamračil do zrcátka.

„Přestaň s tou samomluvou.“

Zaparkoval na prvním volném místě naproti parku, otevřel dveře a vystoupil, aby měl lepší výhled. To, co uviděl, ho potěšilo.

V MacArthurově parku v sousedství třídy Wilshire bylo fotbalové hřiště, hudební pódium a svěží zelené trávníky poseté piknikovými stoly, palmami a šedými olámanými duby. Mezi trávníky se vinuly asfaltové cestičky zvoucí ženy s kočárky, děti na skateboardech a pomalu se šourající bezdomovce, kteří před sebou tlačili přeplněné nákupní vozíky ukradené v okolních obchodech. Kolem dvou či tří stolků na piknik se shlukly maminy a chůvy s kočárky, u dalších dvou se bezcílně poflakovali mladí Hispánci a ostatní využili bezdomovci jako postele. Lidé se slunili na trávnících, posedávali v kroužcích s přáteli a četli si knihy pod stromy. Hispánci a muži ze Středního východu pobíhali tam a zpátky po fotbalovém hřišti a na lavičkách po stranách seděli náhradníci. Dvě dívky se probíraly strunami kytar u paty jedné z palem. Tři kluci s obarvenými vlasy si podávali jointa. Schizofrenik bláznivě se potácející napříč parkem právě minul tři mladíky s tetováním gangu na krku a vytetovanou slzou pod očima, které jeho klátivá chůze rozesmála.

Daryl obešel chlapíky z gangu a namířil si to napříč přes trávník, minul tři zhulené kluky a pokračoval podél fotbalového hřiště ke vzdálenější části parku. Scott ho ztratil z dohledu, ale přesně to měl v plánu.

„Tak pojď, ty moje holka. Ukaž, co v tobě je.“

Připnul Maggie šestimetrovou vodicí šňůru, ale držel ji nakrátko a dovedl ji na místo, kde Daryl vešel do parku. Viděl, že fenka je nervózní. Při chůzi se mu otírala o nohu a vrhala úzkostlivé pohledy na neznámé lidi a hlučná auta. Nozdry se jí chvěly třikrát rychleji, jak nasávala vzduch a kontrolovala okolí.

„Sedni.“

Poslechla, a přestože po většinu času hleděla vzhůru na něho, nepřestávala současně pozorovat okolí.

Ze sáčku na důkazy vytáhl pásek od hodinek a podržel jí ho u nosu.

„Čichej. Čichni si.“

Maggiiny nozdry se zachvěly a zacukaly. Jak nasávala pach, rytmus dechu se jí změnil. Očichávání nebylo nadechování. Vzduch, který čichala, jí nevstupoval do plic. Pachy nasávala několika krátkými nádechy, které se nazývají sumace. Sumace může sestávat ze tří až sedmi krátkých nádechů a Maggie vždy nasávala vzduch třikrát. Čich, čich, čich, pauza, čich, čich, čich. Budressův pes Obi nasával vždy pěti nádechy. Pokaždé pěti. Nikdo nevěděl proč, ale každý pes to dělal jinak.

Scott se dotkl jejího nosu páskem od hodinek, zamával jím Maggie kolem hlavy a pak ji nechal znovu přičichnout.

„Najdi ho pro mě, holka. Udělej to pro mě. Ukaž, jestli jsme měli pravdu.“

Ustoupil o krok zpět a dal jí povel.

„Stopa, hledej, stopa.“

Maggie vyskočila na nohy, uši našpicované, výraz v psí tváři temný soustředěním. Otočila se doprava, zkontrolovala vzduch a sklonila hlavu k zemi. Zaváhala a vrátila se několik kroků zpátky. Znovu nabrala vzduch a upřela pohled do parku. To bylo její první upozornění. Scott věděl, že zachytila pach, ale ještě nemá stopu. Rychle pobíhala po chodníku ze strany na stranu, přitom nasávala vzduch a náhle změnila směr. Znovu se upřeně zahleděla do parku a Scott věděl, že chytla stopu. Maggie se vrhla vpřed, nalehla na konec vodítka a zabrala jako saňový pes. Tři mladíci z gangu si jich všimli a dali se na útěk.

Maggie sledovala Darylovu stopu mezi piknikovými stoly a podél severní strany fotbalového hřiště. Fotbalisté přestali hrát a pozorovali policistu s německým ovčákem.

Daryla Ishiho Scott spatřil, když se dostali na konec fotbalového hřiště. Stál za hudebním pavilonem se dvěma mladými ženami a mužem asi stejně starým, jako byl sám. První zahlédla Scotta jedna z dívek, pak se na ně podívali i ostatní. Daryl zíral asi vteřinu, než se dal na úprk. Jeho přítel se rozběhl kolem pavilonu směrem k ulici.

„Lehni.“

Maggie klesla břichem k zemi. Scott ji rychle doběhl, odepnul jí vodítko a okamžitě ji vypustil.

„Chyť ho.“

Maggie se sprintem vyřítila vpřed. Nevšímala si nikoho jiného, nikdo jiný v parku ji nezajímal. Jejím světem se stal pachový tunel, který se zužoval směrem k Darylovi. Scott věděl, že ho vidí, ale sledovat pach až na konec bylo jako sledovat světlo, které září stále jasněji, jak se k němu blíží. Maggie by mohla mít zavázané oči, a stejně by ho našla.

Scott běžel za ní a vnímal slabou bolest, jako by zjizvená tkáň pod jeho kůží patřila k tělu někoho jiného.

Maggie vzdálenost překonala za několik sekund. Daryl proběhl kolem pavilonu do malého hájku, kde se ohlédl přes rameno a uviděl černohnědou noční můru. U nejbližšího stromu se smykem zastavil, opřel se zády o kmen a rukama si zakryl rozkrok. Maggie zabrzdila, sedla si, jak ji to Scott učil, a štěkala. Najít a štěkat. Štěkat, aby ho zadržela.

„Ke mně.“

Maggie zmlkla, rychle doběhla ke Scottovi a usedla u jeho levé nohy.

„Hlídej.“

Armádní povel. Položila se do pozice sfingy, hlavu nahoře, pozorná, oči upřené na Daryla.

„Nebojte se. Nejdu vás zatknout. Jenom zůstaňte v klidu. Jestli se pokusíte utéct, strhne vás na zem.“

„Nebudu utíkat.“

„Výborně. Ke mně.“

Maggie k němu přiběhla, položila se břichem na zem u jeho levé nohy a zírala na Daryla. Olízla si pysky.

Daryl si stoupl na špičky, ve snaze odtáhnout se od ní, jak nejdál to bylo možné.

„No, tak, člověče, co má tohle znamenat?“

„Je přátelská. Koukněte. Maggie, dej pac.“

Maggie zvedla pravou přední, ale Daryl se ani nepohnul.

„Vy si s ní nechcete potřást packou?“

„Ani omylem.“

Scott si tedy potřásl s Maggie místo něj, pochválil ji a odměnil ji pořádným soustem klobásy. Když pochoutky zase schoval, vyndal z kapsy sáček na důkazy. Chvíli si Daryla prohlížel a rozhodoval se, jak začít.

„Za prvé: To co se tady stalo, jsem neměl dělat. Nehodlám vás zatknout. Chtěl jsem si s vámi jenom promluvit tak, aby u toho nebyla Estelle.“

„Vy jste byl u nás v domě, když zatýkali Marshalla. Vy a ten pes.“

„To je pravda.“

„Chtěl mě kousnout.“

„Ona. A ne, nechtěla vás kousnout. Ani by se vás nedotkla. Ona mě na vás jen upozorňovala.“

Scott zvedl sáček na důkazy tak, aby Daryl viděl roztržený pásek od hodinek. Když se na něj Daryl koukl poprvé, nedal najevo, že by ho poznával, ale pak si ho prohlédl znovu. Scott viděl, jak mu ve tváři kmitl záblesk poznání. „Znáte to?“

„Co to má bejt? Vypadá to jako nějaká hnědá náplast.“ „Je to polovina vašeho starého pásku od hodinek. Je trochu podobný tomu, který nosíte teď, ale tímhle jste se zachytil o zábradlí na střeše. Pásek se přetrhl a tahle polovina spadla dolů na chodník. Víte, jak jsem zjistil, že patří vám?“

„Není můj.“

„Je na něm váš pach. Nechal jsem své feně pásek očichat a ona vystopovala váš pach přes cely park. Koukněte, kolik je tu lidí, a ona vyčenichala váš pásek až k vám. Není úžasná?“

Daryl zalétl pohledem za Scottova záda, rozhlížel se, kudy by mohl utéct, a pak se znovu podíval na Maggie. Útěk nepřicházel v úvahu.

„Nezajímá mě, že to je cítit jako já. Nikdy předtím jsem to neviděl.“

„Váš bratr se přiznal, že před devíti měsíci vykradl čínsky obchod. Jmenovalo se to tam Asia Exotica.“

„To mi jeho právník oznámil. A co?“

„Pomáhal jste mu přitom?“

„Ani náhodou.“

„Tam jste ztratil ten pásek. Na střeše. Kryl jste mu záda?“

Daryl uhnul očima.

„Děláte si ze mě srandu?“

„Trochu jste se tam potom poflakovali, slavili jste, vzpomínáte?“

„Zeptejte se Marshalla.“

„Daryle, viděli jste vy a Marshall ty vrahy?“

Daryl splaskl jako propíchnuty balon. Chvíli zíral na Scotta, jednou polkl a olízl si rty. Pak pomalu a rozvážně odpověděl: „Netuším, o čem to mluvíte.“

„Tři lidé, včetně jedné policistky, byli zavražděni. Jestli jste něco viděl nebo něco víte, mohl byste pomoct svému bratrovi. Možná byste mu i mohl zajistit propustku z vězení.“

Daryl si znovu navlhčil rty.

„Chci si promluvit s právníkem svýho bráchy.“

Scott věděl, že dál už zajít nemůže. Nic dalšího ho už nenapadlo, a tak ustoupil.

„Řekl jsem vám, že vás nejdu zatknout. Jen jsme si povídali.“

Daryl se zahleděl na Maggie.

„Nepokouše mě?“

„Ne. Nekousne vás. Můžete jít. Ale přemýšlejte o tom, co jsem vám pověděl, Daryle, ano? Mohl byste prospět Marshallovi.“

Daryl udělal krok stranou a pozpátku couval pryč s pohledem upřeným na Maggie, dokud se nedostal ven z hájku. Pak se otočil, klopýtl a rozběhl se odtud.

Scott se za ním díval a představoval si, jak spolu s bratrem nakukují ze střechy, tváře ozářené záblesky střelby.

„Byl tam. Já vím, že tam ten kluk byl.“

Scott pohlédl na Maggie. Upřeně ho pozorovala, tlamu otevřenou v širokém psím úsměvu, jazyk svěšeny přes hřeben ostré bílé skloviny zubů.

Pohladil ji po hlavě.

„Ty jsi ta nejlepší holka ze všech. Jsi vážně skvělá.“

Maggie zívla.

Scott jí připnul vodítko a pomalu zamířili přes park k autu. Cestou napsal textovou zprávu Joyce Cowlyové.

25

Orsovy vytřeštěné oči vyhlížely jako pánve na rozpálené plotně. Scott nechal Maggie v kotci s Budressem a nyní seděl s Cowlyovou a Orsem u stolu v zasedací místnosti. Jeho novinky ale nebyly přijaty tak, jak očekával.

Orso upíral pohled na sáček s důkazy, jako by byl plný psích exkrementů.

„Kde to bylo?“

„Na dně krabice pod složkami. V hnědé obálce. V takové té malé, ne velké. Melon to posílal zpátky Chenovi.“ Cowlyová se podívala na svého šéfa.

„Forenzní to sebralo, protože ty skvrny vypadaly jako krev. Zjistili ale, že je to rez, a tak to poslali zpátky Melonovi, aby jim to dovolil vyhodit. Melon k tomu připsal souhlasnou poznámku. A zřejmě se už nedostal k tomu, aby to poslal.“

Orso, hodil sáček na stůl.

„Nevšiml jsem si toho. Tys to viděla, když jsi procházela materiály?“

„Ne.“

„Mám to u sebe,“ ozval se Scott. „Tu poznámku i tu obálku. Dole v autě. Jestli chcete, donesu to.“

Orso poposedl. Vrtěl se a poposedával na židli posledních deset minut.

„No, to chci, ale ne teď. Jak jste dospěl k přesvědčení, že si můžete něco odnést bez mého svolení?“

„Na té poznámce bylo napsané, že je to odpad. Melon tam napsal, ať to vyhodí.“

Orso zavřel oči, ale tvář se mu chvěla napětím. Hlas měl klidný, ale oči nechal zavřené.

„Fajn. Takže jste udělil sám sobě povolení to sebrat, protože jste si myslel, že je to odpad, ale teď najednou věříte, že je to důkaz.“

„Vzal jsem to kvůli té rzi.“

Orso otevřel oči. Nic ale nedodal, a tak Scott pokračoval.

„Našli tuhle věc na místě, kde se střílelo, na chodníku pod střechou. Pod tou střechou, o které jsem vám už povídal. Když jsem tam byl, zamazal jsem si ruce od rzi. Napadlo mě, že by to mohlo souviset. Chtěl jsem o tom popřemýšlet.“

„Takže jste doufal, že je to důkaz, když jste si to bral.“ „Já nevím, v co jsem doufal. Chtěl jsem si to promyslet.“

„Beru to jako ano. Každopádně, i když mně osobně je úplně ukradeny, jestli jste si myslel, že je to důkaz nebo odpad, máme problém. Pokud je to důkaz, tak tím, že jste ho odnesl domů, a přitom jste jen trouba, kterýmu jsme prokázali laskavost, a ne detektiv pověřeny vyšetřováním tohohle případu, jste porušil pravidla bezpečného nakládání s důkazy.“

Hlas Cowlyové zněl tiše.

„Šéfe…“

Scott mlčel. Bylo mu jedno, že si Orso myslí, že je trouba. Roztrženy hnědý kožený pásek ho přivedl k Darylovi a Daryl by je mohl dovést k útočníkům.

Napětí si pohrávalo s Orsovým obličejem, dokud se mu pod levým okem neobjevil tik. Pak cukání ve tváři zmizelo a jeho vyraz povolil.

„Omlouvám se. Tohle jsem neměl říkat. Promiňte.“

„Zvoral jsem to. Taky se omlouvám. Ale ten pásek od hodinek byl na místě činu a Daryl Ishi ho měl na sobě. Na sto procent. Můj pes se nemyli.“

„Daryl popírá, že je jeho,“ vložila se do toho Cowlyová, „a popírá i to, že byl na místě. Dobře, můžeme mu udělat stěr a ověřit jeho DNA. Pak se uvidí.“

Orso přemýšlel a hleděl přitom na sáček na důkazy. Nakonec popojel na židli ke dveřím.

„Jerry! Petievichi! Mohl by ses podívat, jestli je tady lan? Vyřiď mu, že ho chci vidět.“

O pár minut později se k nim Já-man připojil. Byl ještě červenější, než si Scott pamatoval. Když Scotta spatřil, rozlil se mu po tváři překvapený úsměv.

„Vydoloval jste ze své paměťové banky něco nového? Bílá kotleta se změnila v obrovský poďobaný nos?“

Jeho přitroublý vtip Scotta naštval, ale Orso stihl situaci uklidnit dřív, než mu mohl odpovědět.

„Scott věří, že Daryl, mladší bratr Marshalla Ishiho, byl na místě činu, když Marshall vykrádal Shinův obchod, a mohl být svědkem střelby.“

Mills se zamračil.

„Nevěděl jsem, že má bratra.“

„Proč bys to taky měl vědět. Doteď jsme neměli důvod si myslet, že je do toho nějak zapletený.“

Mills si založil ruce na hrudi. Chvíli mžoural na Scotta a pak se obrátil na Orsa.

„Prošel detektorem. Shodli jsme se, že když se začalo střílet, Marshall byl dávno pryč.“

„Taky tvrdil, že byl sám. Pokud má ale Scott pravdu, je Marshall možná jen hodně dobrej lhář.“

Já-manův pohled sklouzl zpátky ke Scottovi.

„Vy si toho kluka pamatujete? Viděl to přepadení?“

„Tady nejde o vzpomínku. Já tvrdím, že byl na místě činu, a věřím, že stál nahoře na střeše. Nevím ale, kdy tam byl, a nevím, co viděl.“

Orso posunul sáček na důkazy k Millsovi. Ten se na něj podíval, ale nedotkl se ho.

„Tohle Scott objevil na dně krabice se složkami. Je to polovina koženého pásku od hodinek, kterou na místě našli lidi z forenzního. Scott věří, že nějak souvisí s Darylem, což by dokazovalo, že Daryl na místě skutečně byl. Než půjdeme dál, musíš ale vědět, že se tu vyskytl problém s bezpečným nakládáním s důkazy.“

Orso klidně a bez emocí popsal, jak Scott pochybil, ale Millsův obličej potemněl. Scott si připadal, jako dvanáctiletý kluk na koberečku u ředitele školy, když Mills vybuchl.

„Děláte si ze mě srandu? Co jste si krucinál myslel?“

„Že devět měsíců nikdo nic nedělal a tenhle zatraceny případ je pořád ještě nevyřešeny.“

Orso zvedl ruku, aby Millse umlčel, a pohlédl na Scotta.

„Povězte Ianovi to o tom vašem psovi. Stejně jako jste to vysvětlil mně.“

Scott tedy začal tím, jak Maggie poprvé očichávala předmět z místa činu, a seznámil Já-mana se svým testem v MacArthurově parku, kde Maggie stopovala pach přes celý park přímo k Darylovi Ishimu.

Scott ukázal na sáček na důkazy, který stále ležel na stole před Millsem.

„Tohle je jeho. Té noci, kdy po nás stříleli, tam byl.“ Mills mu tiše naslouchal a mračil se přes svá chlupatá předloktí. Když Scott domluvil, jeho nazlobená tvář se zamračila ještě víc.

„Zní to jako pořádná blbost.“

Orso pokrčil rameny.

„Dá se to lehce ověřit. Možná že ten pes vážně něco našel.“

Scott věděl, že Mills na Orsa dá, a proto ještě víc přitlačil na pilu.

„Našla Daryla Ishiho. Vidíte tady ty skvrny? Podle forenzního je to rez. Já věřím, že pochází z železného zábradlí na střeše nad místem činu. Daryl se zachytil hodinkami o zábradlí, pásek se přetrhl a tenhle kousek spadl na chodník. Tam ho kriminalisti našli.“

Orso se naklonil k Millsovi.

„Já bych to udělal takhle: Sebral bych toho kluka, udělal mu stěr a ověřil DNA. Uvidíme, jestli je to jeho. A pak se můžeme zabývat tím, jestli něco viděl nebo ne.“ Mills vyrazil ke dveřím, ale neodešel. Jako by potřeboval pohyb, aby se uklidnil.

„Nevím, jestli mám doufat, že nám ta věc bude k užitku, nebo že je na nic. Pěkně jste nám to zavařil, chlapče. Nemůžu uvěřit, že jste odsud odkráčel s důkazem, který, mimochodem, i ten nejstupidnější právník označí za kontaminovaný.“

Orso se opřel o opěradlo.

„Iane, už se stalo. Nech to plavat.“

„Jo? Po devíti měsících, během kterých jsme nic nenašli?“

„Modli se, aby to k něčemu bylo. Jestli budeme mít shodu, ukáže se, že Ishi je lhář a že před námi něco skrývá, pak už najdeme tisíc možností, jak to obejít.

V minulosti už jsme to taky udělali.“

Pokud by budoucí soudce totiž onen pásek od hodinek vyloučil jako nepřípustný důkaz, vyloučil by rovnou celé navazující důkazní řízení založené na předmětném pásku. Navazujícímu důkaznímu řízení se mezi právníky říkalo „zkažené ovoce“, protože důkaz získaný na základě neplatného důkazu se automaticky stával nepřípustným. Když vyšetřovatelé věděli, že mají v rukou zkažené ovoce, pokoušeli se ho obejít a najít jiný způsob, jak navazující důkaz použít a s jeho pomocí dosáhnout stejného výsledku.

Mills se zastavil u dveří a potřásl hlavou.

„Na tohle jsem už moc starý. Ten stres mě zabíjí.“ Chvilku se zdálo, že přemýšlí, a pak se vrátil ke Scottovi.

„Fajn. Takže předpokládám, že když jste vy a ten váš pes baskervilský doběhli toho kluka, tak jste ho taky vyslechl.“

„Všechno popřel.“

„Hmmm. A když máte tak skvělou průpravu ve vedení výslechů, zeptal jste se ho, jestli viděl to přepadení?“

„Odpověděl, že tam nebyl.“

„Jasně že ne. Takže jste vlastně docílil toho, že jste mu prozradil, že po něm jdeme, a taky co od něho chceme. Teď bude mít spoustu času na to, aby si připravil neprůstřelné odpovědi. Skvělá práce, Šerloku.“

Já-man odkráčel.

Scott se podíval na Orsa a na Cowlyovou. Hlavně na Cowlyovou.

„Já vím, že to ničemu nepomůže, ale je mi to vážně líto.“

Orso pokrčil rameny.

„Stane se.“

Orso se odsunul od stolu a zamířil pryč.

Cowlyová se zvedla poslední.

„Pojďme. Doprovodím vás k výtahu.“

Scott se táhl za ní a nevěděl, co říct. Když našel ten maly kousek hnědé kůže v obálce, spojil si chodník pod střechou a skvrny od rzi a došel k myšlence, že by mohl nějak souviset s událostmi oné noci. Pro něj ten pásek představoval fyzické spojení se Stephanií a přepadením a doufal, že by mu mohl pomoci vyvolat nové nebo zřetelnější vzpomínky.

Když došli k výtahu, Cowlyová se dotkla jeho paže. Vypadala smutně.

„Takové věci se prostě stávají. Nikdo neumřel.“

„Dnes ne.“

Cowlyová zrudla a Scott si uvědomil, že ji jeho poznámka zahanbila a uvedla do nepříjemné situace.

„Ježíši, já dneska perlím. Nemyslel jsem to tak, jak to vyznělo, byla jste ke mně hrozně laskavá.“

Ulevilo se jí a přestala se červenat.

„Byla jsem laskavá a myslela jsem to vážně. Ten důkaz se nemusí automaticky vyloučit. Takové věci se dějí dnes a denně, takže zatím si tím nelamte hlavu.“

Scott se cítil o trochu lépe.

„Když to říkáte.“

„Říkám. A pokud DNA spojí Daryla s tím páskem, budeme mít něco, za čím můžeme jít, a to jen díky vám.“ Výtah se otevřel. Scott zadržel dveře rukou, ale nenastoupil.

„Na té fotce, jak jste na ní s tím chlápkem na pláži, to je váš manžel?“

Cowlyová se odmlčela na tak dlouho, až se Scott lekl, že ji urazil, ale než se otočila, že odejde, usmála se.

„Na to vůbec nemyslete, důstojníku.“

„Pozdě. Už myslím.“

„Tak si vypněte mozek,“ prohodila na odchodu.

„Můj pes mě má rád.“

Když Cowlyová došla ke dveřím oddělení vražd, zastavila se.

„Je to můj bratr. A ty děti jsou moji synovci a neteře.“

„Děkuju, detektive.“

„Přeju vám pěkný den, důstojníku.“

Scott nastoupil do výtahu a sjel ke svému autu.

26

Zbytek dopoledne strávil Scott s Maggie prací na pokročilém výcviku s vozidlem. Ten zahrnoval vyskakování okýnkem ven z auta a naskakování dovnitř, obojí s cílem dostihnout podezřelého, a uposlechnutí povelů, zatímco byla mimo vůz a Scott uvnitř a naopak. Jednotka psovodů cvičila se standardním policejním hlídkovým vozem, jehož přední a zadní sedadla byla oddělena masivní drátěnou přepážkou, a zadní dveře se daly do vzdálenosti třicet metrů od auta otevírat dálkovým ovladačem. Díky ovladači mohl Scott pustit Maggie z auta, aniž by musel sám vystoupit, nebo vystoupit z auta bez ní a vypustit ji později z určité vzdálenosti stisknutím tlačítka na opasku.

Maggie policejní auto nesnášela. Na zadní sedadlo naskočila celkem ochotně, ale jakmile si Scott sedl za volant, začala výt a škrábala do přepážky, která je oddělovala. Přestala, když jí dal povel, aby si lehla nebo sedla, ale po pár vteřinách se k němu pokaždé pokusila dostat s ještě větším úsilím. Kousala do mřížky a cloumala jí takovou silou, že se Scott bál, aby si nevylomila zuby. Jen co to bylo možné, výcvik v autě ukončil.

Leland v průběhu odpoledne střídavě sledoval, jak pracují, ale většinou nebyl nablízku. Scott si nebyl jisty, jestli je to dobré znamení, ale když Maggie skákala dovnitř a ven z auta, byl jen rád, že u toho Leland není. Ulevilo se mu, když den skončil a Maggie vůbec nekulhala.

Scott zaparkoval výcvikové auto a vyčistil ho. Právě zamířil s Maggie ke kotcům, když vtom se za nimi otevřely dveře kanceláře a objevil se Leland.

„Důstoj niku Jamesi.“

Scott zatahal za vodítko, aby Maggie nezačala vrčet.

„Zdravím, seržante. Právě jsme na cestě domů.“

„Nezdržím vás dlouho.“

Leland vyšel ven a Scott se vrátil, aby se s ním pozdravil.

„Přidělil jsem vašeho mladého krasavce Quarla jinému psovodovi. Protože jsem ho ale jako prvnímu nabídl vám, myslel jsem si, že bych vám to měl sdělit.“

Scott si nebyl jisty, proč mu to Leland oznamuje, ani co pro něj vlastně znamená, že toho psa dal jinému.

„Dobře. Děkuju, že jste mi dal vědět.“

„A je tu ještě jedna věc. Když jste začal pracovat tady se slečnou Maggie, požádal jste mě, abych vám dal dva týdny, než ji vrátím. Dávám vám tři. Užijte si příjemný večer, důstojníku Jamesi.“

Scott se rozhodl, že pamlsek bude namístě. Oslavili to na staveništi v Burbanku pečeným kuřetem, hovězím žebírkem a dvěma krůtími stehny. Žena, která obsluhovala v pojízdné prodejně, si Maggie zamilovala, a požádala Scotta, zda by se s nimi oběma nemohla vyfotit. Když Scott souhlasil, postavili se do fronty na fotografii i dělníci ze staveniště. Maggie zavrčela jen jednou.

Když se dostali domů, šel ji Scott vyvenčit, pak se osprchoval a donesl si ke stolu obálku s nahrávkami z kamer. Myšlenka, že uvidí dva nyní již mrtvé muže, jak si vyrážejí za zábavou, ho děsila, ale doufal, že mu to pomůže vyrovnat se s bolestivou ztrátou Stephanie i s faktem, že někdo může zemřít jen tak, jako náhodný svědek přestřelky. A také doufal, že něco nenalhává sám sobě. Možná si chtěl jen najít lepší terč pro svůj hněv.

Když obálku otevřel, našel v ní dva disky, jeden nadepsaný „Tyler’s“ a druhy „klub Red“. Počet disků se mu nezdál, ale pak si vzpomněl, že Melon si z klubu odnesl dva. Přemýšlel, proč by mu Cowlyová dávala jen jeden a nakonec dospěl k závěru, že na tom nezáleží.

Zasunul disk z klubu Red do počítače. Než se načetl, Maggie odešla do kuchyně, vychlemtala, alespoň soudě podle zvuků, několik litrů vody, a pak se stočila do obrovské černohnědé koule u jeho nohou. Už dávno nespala ve své kleci. Natáhl dolů ruku, aby ji pohladil.

„Hodná holka.“

Bum, bum.

Video z klubu Red bylo bez zvuku, pořízené černobílou stacionární kamerou umístěnou pod stropem. Z výšky zabírala místnost plnou dobře oblečených mužů a dvojic v kójích a u stolků, kteří se dívali na polosvlečené pózující ženy, zatímco mezi stolky se proplétaly servírky. Po třiceti vteřinách záznamu se u stolku číslo dva objevili Beloit s Pahlasianem. Scott nepocítil nic, když je uviděl. O pár minut později přišla servírka a převzala jejich objednávku. Scott se začínal nudit a stiskl rychlopřehrávání. Vysokou rychlostí byly přineseny drinky, servírka sebou cukla, Beloit si pití vzal, Pahlasian se koukal na tanečnice. V jednu chvíli Beloit zastavil procházející číšnici, která mu ukázala na opačnou stranu místnosti. Beloit se trojnásobnou rychlostí vydal za jejím prstem a o dvě minuty později byl nazpátek. Potřeboval si odskočit. Uběhly další minuty rychlopřehrávání, Beloit zaplatil, muži cukavou chůzí odešli a obrázek zamrzl.

Konec nahrávky.

Kromě zaměstnanců se ti dva s nikým nebavili. Nikdo se k nim nepřiblížil. Ani jeden z dvojice k nikomu nepřistoupil a nepromluvil se s nikým z hostů. Ani jeden nepoužil mobil.

Scott vysunul disk.

Beloit a Pahlasian teď nebyli o nic skutečnější než předtím – dva muži středního věku, které se někdo chystá z neznámého důvodu zastřelit. Scott je nenáviděl. Kéž by měl video, na kterém je nahrané, jak je zastřelili. Raději by je odpráskl sám ve chvíli, kdy odcházeli z klubu, zastavil by ty prevíty hned tam, předtím než stihla umřít Stephanie, a dovedl by Scotta Jamese na cestu, která vedla přímo k němu, sem, teď, plačícímu.

Bum, bum, bum.

Maggie seděla u něho a dívala se na něj. Se sklopenýma ušima a starostlivým pohledem vypadala něžně a přítulně jako tulení mládě. Podrbal ji na hlavě.

„Jsem v pohodě.“

Scott se napil vody, odešel se vyčurat a potom vsunul do počítače disk z restaurace Tyler’s. Kamera shora zabírala recepci, kousek baru a tři rozostřené stoly. Když Pahlasian s Beloitem vešli z levého dolního rohu do záběru, jejich tváře nebyly kvůli špatnému úhlu kamery patrné.

Uvítali je číšník a servírka v černém. Po krátké konverzaci jim žena ukázala jejich stůl. Pak zmizeli a znovu se objevili, až když odcházeli.

Scott vyndal disk.

Záznam z klubu Red byl mnohem kvalitnější, a Scott se neubránil myšlence, co asi bylo na chybějícím disku. Vyhledal si Melonův záznam výpovědi Richarda Levina, aby se ujistil, že se nespletl, a znovu si přečetl ručně psanou poznámku:

R. Levin – poskytl dvě videa – 2 disky – ev. č. H6218B

Scott se rozhodl zavolat Cowlyové.

„Joyce? Zdravím, tady je Scott James. Doufám, že vás neruším. Mám jednu otázku, která se týká těch nahrávek.“

„Jistě. O co jde?“

„Není mi jasné, proč jste mi dala jen jeden disk z klubu Red a ne oba.“

Cowlyová chvilku mlčela.

„Dala jsem vám dva disky.“

„Ano, dala. Jeden z restaurace a druhý z klubu Red, ale z toho klubu měly být dva. Melon si poznamenal, že dostal dva disky.“

Cowlyová se znovu odmlčela.

„Já nevím, co na to říct. Byl tam jen jeden disk z klubu Red. Máme nahrávky z letiště, disk z Tyler’s a disk z klubu.“

„Podle Melonovy poznámky by ale měly být dva.“

„Já vám rozumím. Ale všechny ty nahrávky už někdo prošel, chápete? Jediné, co to přineslo, bylo potvrzení časů, kdy přišli a kdy odešli. Nikdo neobjevil nic neobvyklého.“

„Proč tedy chybí?“

Odpověděla trochu popuzeně.

„Dnes a denně se něco pokazí. Něco se ztratí, něco se uloží na špatné místo, lidi si něco odnesou a zapomenou, že si to vzali. Kouknu se po tom, ano? Tyhle věci se stávají, Scotte. Máte ještě něco?“

„Ne, děkuju.“

Scott se cítil mizerně. Zavěsil, odložil disky stranou a natáhl se na pohovku.

Maggie přišla k němu, očichala si místo a ulehla na zem vedle pohovky. Položil jí ruku na záda.

„Ty jsi jediná dobrá věc, která z toho vzešla.“

Bum, bum.

27

Maggie

Maggie se brouzdala ospalou zelenou loukou, klidná a spokojená. Břicho plné. Žízeň uhašená. Scottova ruka, teplo a pohodlí. Ten muž je Scott. Ona je Maggie. Tohle místo je jejich klec a jejich klec je bezpečná.

Psi si všímají všeho. Maggie věděla, že Scott je Scott, protože když ostatní lidé vyřkli tohle slovo, podíval se na ně. Tak se naučila, že Pete je Pete a ona je Maggie. Lidé se na ni koukali, když to vyslovovali. Maggie rozuměla slovům pojď sem, zůstaň, ven, klec, procházka, míček, čurat, pelíšek, hledej, myška, jídlo, krmení, hodná holka, voda, sedni, lehni, syčák, převal se, pamlsek, zvedni se, hlídej, vezmi si to, najdi ho, chyť ho a mnoha dalším. Učila se slovům snadno, pokud si je mohla spojit s jídlem, hrou, radostí nebo tím, že mohla potěšit svého vůdce. To bylo důležité. Tím, že potěšila vůdce smečky, posilovala smečku.

Maggie otevřela oči, když Scott zvedl ruku. Jejich klec byla klidná a tichá, a tak zůstala ležet. Slyšela, jak se Scott pohybuje po jejich kleci. Slyšela, jak čurá, několik vteřin předtím, než ucítila jeho moč, a pak následovalo povědomé šumění vody. Chvilku nato ucítila sladkou zelenou pěnu, kterou si Scott dával do pusy. Když voda přestala téct, Scott se vrátil a svěže voněl zelenou pěnou, vodou a mýdlem.

Sedl si na bobek vedle ní, pohladil ji a pronesl slova, kterým nerozuměla. To nevadilo. Vnímala v tónu jeho hlasu lásku a laskavost.

Maggie zvedla zadní nohu a odhalila břicho.

Šťastny vůdce, šťastná smečka.

Jsem jen tvoje.

Scott si lehl potmě na pohovku. Maggie cítila, jak se jeho tělem rozlévá klid, a věděla, že usnul. Když upadl do říše snů, vzdychla si a také se nechala unášet spánkem.

Probudil ji zvuk, který byl v jejich kleci novy.

Jejich klec charakterizovaly pachy a zvuky – koberec, malba, Scott, pach myší ve zdech a pištění, když se pářily, starší žena, která měla místo smečky jenom takový hlas, krysy, které se drápaly vzhůru po pomerančovníku za ovocem, pach dvou koček, které je honily. Maggie se začala učit poznávat klec hned od prvního dne, kdy ji Scott vzal s sebou domů, a každým nádechem se učila víc, jako počítač, který si stahuje nekonečnou složku. Jak se jí informace ukládaly do paměti, vzorec pachů a zvuků byl stále důvěrnější.

Znát něco důvěrně bylo dobré. Neznámé věci byly špatné.

Od klece staré ženy znělo tiché šoupání.

Maggie okamžitě zvedla hlavu a nasměrovala uši za zvukem. Poznala lidské kroky a pochopila, že po cestě přicházejí dva lidé.

Doběhla k francouzskému oknu a strčila nos pod závěs. Slyšela prasknout větvičku, šustění drcených listů a hlasitější šoupání. Krysy na stromech se přestaly hýbat a strnuly.

Maggie rychle přešla ke druhému konci závěsu, vsunula pod něj hlavu a znovu nasála vzduch. Kroky se zastavily.

Naklonila hlavu ke straně a poslouchala. Čichala. Slyšela tiché kovové cvaknutí dveřní západky, zachytila pach a poznala vetřelce. Cizinci, kteří předtím byli v jejich kleci, se vrátili.

Začala zuřivě štěkat. Vrhala se proti sklu, srst na zádech zježenou od ocasu po lopatky.

Klec v nebezpečí.

Smečka v ohrožení.

Její vztek byl varováním. Vrhne se na každého nebo zabije cokoliv, co ohrozí její smečku.

Slyšela je, jak utíkají.

„Maggie! Mag!“

Scott se z pohovky přihnal k ní, ale nevěnovala mu pozornost. Odháněla vetřelce, vyřvávala na ně své varování.

„Na co štěkáš?“

Šustění kroků utichlo. Bouchly dveře od auta. Motor nastartoval a byl stále tišší, až utichl úplně.

Scott roztáhl závěsy a stoupl si vedle ní.

Hrozba byla pryč.

Klec bezpečná.

Smečka v bezpečí.

Vůdce smečky v bezpečí.

Odvedla svou práci.

„Je někdo venku?“

Maggie upřela na Scotta pohled plny lásky a radosti. Sklopila uši a vrtěla ocasem. Věděla, že hledá ve tmě nebezpečí a že nic nenajde.

Odběhla ke své misce s vodou a napila se. Když se vrátila, Scott zase ležel na pohovce. Byla tak šťastná, že ho vidí, že mu položila hlavu do klína. Podrbal ji za ušima a Maggie se celá třásla blažeností.

Očichala podlahu, několikrát se otočila, než si našla správnou pozici, a lehla si vedle něho.

Vůdce smečky byl v bezpečí.

Klec bezpečná.

Smečka v bezpečí.

Oči se jí zavřely, ale zůstala vzhůru, dokud se mu nezpomalil tlukot srdce, jeho dech se neustálil a tisíc pachů, které tvořily Scotta, se díky jeho chladnoucí pokožce neproměnilo. Naslouchala nočnímu životu, povědomému pištění myší i vzdálenému hučení aut na dálnici; nasála vzduch bohatě prosyceny známým pachem krys, pomerančů, prsti a brouků a hlídala jejich svět ze svého místa na podlaze, jako by byla čtyřicetikilový duch s kouzelnýma očima. Maggie si vzdychla. Když se Scott zklidnil úplně, usnula.

28

Příštího rána, poté co vyvenčil Maggie a osprchoval se, se Scott rozhodl, že se po chybějícím disku podívá sám. Adresu a telefonní číslo Richarda Levina našel na první stránce výpovědi. Klub Red byl touhle dobou prázdny, proto zavolal na Levinovo soukromé číslo. Hlas na záznamníku patřil muži, ale neposkytl mu žádné další informace. Scott se představil jako detektiv pracující na Pahlasianově vraždě, sdělil mu informace týkající se disku a požádal Levina, aby mu zavolal, jakmile to bude možné.

V sedm hodin a dvacet minut si zavazoval tkaničky bot, zatímco Maggie bláznivě pobíhala mezi dveřmi a vodítkem. Pochopil, jak to poznala. Kdykoliv si zavazoval boty, viděla, že sejde ven.

„Ty jsi ale mazaný pes,“ pochválil ji Scott.

Telefon mu zazvonil v sedm dvacet jedna. Scott si myslel, že měl štěstí, a Levin mu volá zpět. Pak uviděl na displeji číslo losangeleské policie.

„Dobré ráno. Tady Scott James.“

Dal si telefon pod bradu, aby mohl poslouchat a dokončit kličku na tkaničce.

„Tady detektiv Anson z Rampartu. Stojíme před vaším domem, já a můj parťák detektiv Shankman. Rádi bychom si s vámi promluvili.“

Scott přešel k francouzskému oknu a přemýšlel, co asi detektivové z Rampartu chtějí u něho doma.

„Bydlím v domku pro hosty. Vidíte před sebou tu dřevěnou branku? Není zamčeno. Pojďte dál.“

„Víme, že máte u sebe na výcvik policejního psa. Nechceme s ním mít problémy. Zavřete ho do klece?“

„Nebude s ní problém.“

„Zavřete ji?“

Scott nechtěl Maggie zamykat do klece, a pokud by ji zavřel do ložnice, poškrábala by dveře, jak by se snažila dostat ven.

„Vydržte. Přijdu za vámi.“

Scott odstrčil Maggie stranou a otevřel dveře. „Nevycházejte ven. Zavřete prosím toho psa.“

„Poslyšte, já ji nemám kde zavřít. Takže buď přijďte vy sem a seznamte se s mým psem, nebo půjdu já za vámi. Vyberte si.“

„Zavřete toho psa.“

Scott hodil telefon na pohovku, protáhl se kolem Maggie a vyšel ven, aby se s nimi setkal.

Na ulici proti příjezdové cestě stál zaparkovaný šedý Ford Crown Victoria. Od něho přicházeli dva muži ve sportovních bundách a kravatách. Na příjezdové cestě zůstali stát. Vyššímu bylo trochu přes padesát, měl tmavě popelavé vlasy a hodně vrásek. Menšímu detektivovi mohlo být něco pod čtyřicet, byl podsaditější, měl lesklý obličej a holé temeno lemované hnědými vlasy. Netvářili se přátelsky a ani se to nesnažili předstírat.

Starší muž mávl odznakem s identifikačním číslem a zlatou plackou detektivního oddělení.

„Bob Anson. Tohle je Kurt Shankman.“

Anson schoval odznak.

„Žádal jsem vás, abyste zavřel svého psa.“

„Já nemám, kam bych ji zavřel. Takže se buďto budeme bavit tady venku sami, nebo uvnitř se psem. Je neškodná. Očichá si vaše ruce a uvidíte, že se skamarádíte.“

Shankman hleděl na branku, jako by se bál.

„Zavřel jste branku? Nemůže se dostat ven, že ne?“

„Není na dvoře. Je uvnitř v domku. Nic se vám nestane, Shankmane. Opravdu.“

Shankman si zahákl palce za opasek a sportovní bunda se mu rozevřela natolik, aby bylo vidět pouzdro na zbraň.

„Varoval jsem vás. Jestli ta fena vyběhne a zaútočí, oddělám ji.“

Scottovi se naježily chloupky na krku.

„Co to s vámi je, člověče? Jestli chcete střílet po mém psovi, začněte radši se mnou.“

Anson je klidným tónem přerušil.

„Znáte Daryla Ishiho?“

Tak takhle to bylo. Daryl asi podal stížnost a tihle dva ji přišli vyšetřit.

„Vím, kdo to je, ano.“

„Myslel by si pan Ishi, že váš pes je neškodný?“

„Zeptejte se jeho.“

Shankman se usmál beze známky pobavení.

„My se ptáme vás. Kdy jste ho viděl naposledy?“

Scott zaváhal. Kdyby Daryl podal stížnost, ptali by se ho, jestli u toho byli svědkové. Anson a Shankman mohli mluvit s Estelle Rolleyovou a Darylovymi přáteli z parku. Scott opatrně odpověděl. Nebyl si jisty, kam tohle vede, ale nechtěl, aby ho chytili při lži.

„Viděl jsem ho včera. Co se děje, Ansone? Pracujete pro vnitřní záležitosti? Měl bych zavolat svému nadřízenému?“

„Jsme detektivové z Rampartu. Nejsme z vnitřního.“ Shankman nečekal, až Scott zareaguje.

„Jak je možné, že jste ho viděl včera?“

„Darylův bratr byl nedávno zatčen za několikanásobné vloupání –“

Shankman ho přerušil.

„A jeho bratr je –“

„Marshall Ishi. Marshall má na svědomí čtyři vloupání a existuje jistý důkaz, že Daryl s ním spolupracoval. Šel jsem za ním domů, abych si s ním promluvil. Tam mi řekli, že odešel za přáteli do MacArthurova parku.“ Shankman ho zase přerušil.

„Kdo?“

„Marshallova přítelkyně, Estelle Rolleyová. Je to feťačka, závislá na tvrdých drogách stejně jako Marshall. Bydlí u něj.“

Anson nepatrně přikývl. Chtěl tím asi dát najevo, že o tom všem ví, a jen porovnává nesrovnalosti mezi tím, co mu pověděli ostatní, a tím, co mu teď sděluje Scott. „Fajn. Takže jste šel do MacArthurova parku.“

„Když Daryl zaregistroval, že mířím k němu, dal se na útěk. Moje fena ho zastavila. Ani já, ani můj pes jsme se ho vůbec nedotkli a já ho nezatkl. Požádal jsem ho o spolupráci. Odmítl. Řekl jsem mu, že může jít.“ Shankman povytáhl obočí a podíval se na Ansona. „Poslouchej, co ten chlápek tvrdí, Bobe. Vyslýchá venku lidi. Odkdy nosí policejní psovodi placky detektivů?“ Anson se na svého parťáka nepodíval, ani nezměnil výraz.

„Scotte, rád bych se vás na něco zeptal: Vyhrožoval vám Daryl během vašeho rozhovoru?“

Scottovi připadala Ansonova otázka divná a nechápal, kam tím míří.

„Ne, pane. Nevyhrožoval mi. Jen jsme spolu mluvili.“

„Viděl jste Daryla včera znovu? Po tom setkání v parku?“

Tenhle dotaz se Scottovi zdál ještě podivnější.

„Ne. On tvrdí, že ano?“

Shankman ho zase přerušil.

„Kupujete si od Daryla drogy?“

Otázka drog se vynořila odnikud a způsobila, že Scottovi po páteři přeběhlo ledové mravenčení.

„Oxy? Vicodin?“

Shankman zvedl doširoka otevřené prázdné dlaně, jako by Scotta jen pobízel k odpovědi, kterou dávno zná.

„Ne? Ano? Oboje?“

Oba léky proti bolesti měl Scott předepsané chirurgem a legálně si je kupoval v lékárně dva bloky odtud. Shankman použil komerční názvy konkrétních léků, ne účinných látek. Přímo jmenoval dvoje analgetika, která měl Scott předepsaná.

Pak spustil ruce a zatvářil se smrtelně vážně.

„Nemáte odpověď? Jste teď pod vlivem léků, Scotte? Způsobují léky proti úzkosti to, že se vám špatně přemýšlí?“

Mrazení se mu přelilo přes ramena až do konečků prstů. Scottovi se vybavilo, jak ho Maggie varovala před vetřelci, když se onehdy večer vrátili domů.

O krok couvl.

„Dokud a pokud mi to nenařídí můj nadřízený, je tenhle výslech u konce. A vy, prevíti, si můžete trhnout.“

Anson zůstal klidný a věcný a nic nenaznačovalo, že by se chystal odejít.

„Obviňujete Marshalla Ishiho ze Stephaniiny vraždy?“

Ta otázka způsobila, že Scott zamrzl na místě, jako by cvakla spoušť fotoaparátu.

Anson pokračoval; rozumným a chápavým hlasem.

„Vás postřelili, vaši partnerku zavraždili a tihle dva zmetci to možná všechno viděli a nikdy s tím nepřišli. Musíte v sobě dusit hrozný vztek, člověče. Kdo by vás vinil, když ti střelci pořád pobíhají někde venku? Marshall s Darylem je nechali utéct. Já chápu, že to jednoho může naštvat.“

Shankman chápavě přikyvoval, ale jeho zakalené oči ani nemrkly.

„Já taky, Bobby. Chtěl bych se jim pomstít. To tedy jo. Chtěl bych dostat, co mi patří.“

Dvojice detektivů na něho zírala a vyčkávala.

Scottovi třeštila hlava. Najednou chápal, že vyšetřují něco mnohem horšího než stížnost na nevhodné chování.

„Proč jste sem přišli?“

Anson se poprvé zatvářil přátelsky.

„Abychom se zeptali na Daryla. A to jsme udělali.“

Anson se otočil a vydal se k jejich autu.

„Děkujeme za spolupráci,“ pravil Shankman.

A následoval šéfa.

Scott promluvil k jejich zádům.

„Co se stalo? Ansone, je Daryl mrtvy?“

Anson nastoupil na místo spolujezdce.

„Jestli budeme mít další otázky, zavoláme.“

Shankman oběhl auto zezadu a usedl za volant.

Scott na ně zavolal, když nastartoval motor jejich fordky.

„Jsem podezřelý? Povězte mi, co se stalo!“

Anson se ohlédl, když už odjížděli.

„Přeju vám pěkný den.“

Scott se za nimi díval. Ruce se mu třásly. Košili měl vlhkou potem. Snažil se zhluboka dýchat, ale nedokázal to.

Štěkot.

Slyšel Maggie štěkat. On tady a Maggie uvězněná v domku pro hosty. Nelíbilo se jí to a chtěla, aby se vrátil.

Scotty, nenechávej mě tady.

„Už jdu.“

Maggie skákala nahoru a dolů, když vešel dovnitř, a šťastně se točila v kruzích.

„Už jsem tady. No tak, zlato. Já jsem taky šťastný.“

Scott ale nebyl šťastný. Byl zmatený a vyděšený, a jak Maggie kroužila kolem něho, stál otupěle u dveří, dokud si nevšiml, že na telefonu bliká kontrolka přijatých zpráv. Počítadlo ukázalo, že za tu dobu, kterou strávil venku s Ansonem a Shankmanem, měl dva hovory.

Stiskl přehrávání.

„Zdravím, Scotte, tady je doktor Charles Goodman. Vyskytlo se něco opravdu závažného. Prosím, zavolejte mi, jak jen to půjde. Je to velice důležité.“

Tady je doktor Charles Goodman.

Jako by Scott po sedmi měsících, kdy k němu chodil, nedokázal poznat jeho hlas.

Scott zprávu vymazal a pustil další. Tentokrát to byl Paul Budress.

„Kámo, tady Paul. Zavolej mi, než sem půjdeš. Radši hned teď. Nechoď sem, dokud si nepromluvíme.“ Scottovi se nelíbilo napětí v Budressově hlase. Paul Budress byl jeden z nejklidnějších mužů, jaké kdy poznal.

Zhluboka se nadechl, pomalu vzduch zase vypustil a zavolal mu.

„Co má tohle krucinál znamenat, chlape?“ spustil Budress. „O co tady jde?“

Scott se modlil, aby se nepozvracel. Z tónu Budressova hlasu pochopil, že musí něco vědět.

„O čem to mluvíš?“

„Jsou tady nějaký krysy z vnitřního a čekají na tebe. Leland šílí a každou chvíli vybuchne.“

Scott zhluboka dýchal, jeden nádech po druhém. Nejprve Anson se Shankmanem, teď vnitřní záležitosti. „Co po mně chtějí?“

„Sakra, člověče, ty to nevíš?“

Když to nezvládáš, aspoň to předstírej.

„Paule, no tak. Co říkali?“

„Mace je slyšel, když byli u Lelanda. Předvolají si tě na kobereček a sem už se nevrátíš.“

Scott měl pocit, jako by Budress mluvil o někom jiném.

„Suspendovali mě?“

„V plným rozsahu. Žádnej odznak. Žádnej plat. Než skončí vyšetřování, pošlou tě domů.“

„Tohle je šílený.“

„Zavolej na svaz. Sežeň si právníka, než se tu ukážeš. A pro Kristovy rány, nevykládej jim, že jsem ti volal.“

„Co s Maggie?“

„Kámo, není tvoje. Zjistím, co by se dalo dělat. Zavolám ti.“

Budress zavěsil.

Scott byl jako omráčeny a měl pocit, že začne zvracet. Pevně zavřel oči a představil si, že je sám na pláži, jak ho to učil Goodman. Tím, jak se zaměří na detaily, odvede pozornost jinam. Hrubý písek rozpáleny sluncem páchl po mrtvých rybách a soli. Slunce žhnulo, až se mu kůže začala kroutit žárem. Scottovo srdce zpomalovalo, jak se zklidňoval, a hlava se pročistila. Musel se uklidnit, aby dokázal jasně myslet. Ujasnit si situaci teď bylo nejdůležitější.

Vnitřní záležitosti ho vyšetřují, ale Anson se Shankmanem ho nezatkli. To znamenalo, že na něj zatím nebyl vydán zatykač. Ještě má prostor, aby mohl jednat, ale potřeboval víc informací.

Zavolal Joyce Cowlyové na mobil a modlil se, aby jeho hovor neskončil v hlasové schránce.

Zvedla to po třetím zazvonění.

„Tady Scott. Joyce, co se děje? O co tady jde?“ Neodpověděla.

„Joyce?“

„Kde jste?“

„Doma. Právě odsud odešli dva detektivové z Rampartu. Z jejich náznaků jsem vyrozuměl, že Daryl Ishi je mrtvy a já jsem podezřelý.“

Znovu zaváhala, jako by se rozhodovala, zda má odpovědět, a on se začal bát, že zavěsí. Nezavěsila.

„Parkerovi ho včera šli sebrat kvůli vloupání. Našli ho zastřeleného. Daryla, Estelle Rolleyovou a jednoho z jejich spolubydlících.“

Scott dosedl na pohovku.

„Oni si myslí, že jsem zabil tři lidi?“

„Scotte –“

„Zní to jako vražda kvůli drogám. Tihle lidi prodávali drogy. Byli závislí.“

„Vyloučeno. Doma měli zašitou novou zásobu a nebyli vykradeni.“

Opět se odmlčela.

„Jdou o vás řeči, že jste nevyrovnány –“

„Kecy.“

„– jak jste vyletěl na Melona a Stenglera, zažil jste obrovsky stres a berete spoustu léků.“

„Ti detektivové z Rampartu přesně věděli, co beru. Dokonce znali názvy léků, které užívám. Jak se to mohli dozvědět, Joyce?“

„To nevím. Nikdo tady by to neměl vědět.“

„Kdo tyhle věci o mně rozšiřuje?“

„Mluví o vás všichni. Celé horní patro. Hlavouni. Mohlo to vzejít od kohokoliv.“

„Ale jak se to mohli dozvědět?“

„Tohle je velký případ. Nelíbí se jim, jak jste se zapojil do vyšetřování.“

„Já jsem ty lidi nezabil.“

„Já vám jen říkám, co se tady povídá. Jste podezřelý. Sežeňte si právníka. Můžu vám dát nějaká jména.“

Vrátil se zpátky na pláž. Pomalý nádech, pomalý výdech.

Maggie mu položila bradu na koleno. Pohladil její přítulnou tulení hlavu a přemítal, jestli by se jí líbilo běhat po pláži.

„Proč bych ho zabíjel? Potřeboval jsem vědět, jestli něco neviděl. Možná neviděl. Teď se to už ale nedozvíme.“

„Možná jste ho chtěl donutit k řeči násilím a přehnal jste to.“

„Tohle se povídá?“

„Padlo to. Budu muset jít.“

„Vy si myslíte, že jsem to udělal?“

Cowlyová mlčela.

„Myslíte si, že jsem je zavraždil?“

„Ne.“

Joyce Cowlyová zavěsila.

Scott odložil telefon.

Maggiiny něžné hnědé oči ho pozorovaly.

Pohladil ji po hlavě a přemyslel, zda si Daryl s sebou na onen svět odnesl něco, co stálo za to vědět.

„Teď už se to nikdy nedozvíme.“

Devět měsíců je na udržení tajemství dlouhá doba. Scott pochyboval, že kdyby Daryl něco věděl, dokázal by celou dobu mlčet, a přemyslel, komu by se asi svěřil. Mohl to vědět Marshall, ale ten byl právě teď v centrální mužské věznici.

Chvíli dumal a pak přešel k počítači. Otevřel webovou stránku šerifova oddělení, aby si našel Marshallovo vězeňské číslo a telefon věznice.

„Tady je detektiv Bud Orso z oddělení vražd losangeleské policie. Potřebuju navštívit vězně jménem Marshall – M-A-R-S-H-A-L-L – Ishi – I-S-H-I.“

Scott přečetl Marshallovo vězeňské číslo a pokračoval ve své žádosti.

„Mám pro něj informace, které se týkají jeho bratra, takže se jedná o běžnou návštěvu. Nebude potřebovat obhájce.“

Když byla schůzka dohodnuta, Scott rychle připnul Maggie vodítko a odešel z domku pro hosty. Musí se pohnout dál, jinak to nezvládne.

Ve Studio City vyjel na dálnici a zamířil do centra Los Angeles k hlavní mužské věznici. Stáhl okénka. Maggie balancovala na svém obvyklém místě na středové konzoli, sledovala okolí a nechávala se ovívat větrem. Jak tam tak nepohodlně a nemotorně stála, vypadala nezvykle, ale současně šťastně a spokojeně. Scott se do ní opřel, jako by se jí pokoušel odstrčit. Když mu tlak oplatila, cítil se lépe.

Doufal, že když vkročí do vězení, pustí ho z něj taky ještě ven.

ČÁST

ČTVRTÁ

Smečka

29

Scott právě projížděl křižovatkou u Universal Studios v Hollywoodu, když mu zazvonil mobil. Doufal, že je to Cowlyová nebo Budress s dalšími informacemi, ale byl to Goodman. Poslední člověk, se kterým měl chuť mluvit, přesto hovor přijal.

„Tady Charles Goodman, Scotte. Už se vás chvilku snažím zastihnout.“

„Chystal jsem se vám zavolat. Musím zrušit naše zítřejší sezení.“

Scottova pravidelná terapeutická schůzka se měla konat následujícího dne.

„Já volám také proto, abych to zrušil. V mé ordinaci se cosi přihodilo. Z profesionálního hlediska je to pro mne velice trapné a obávám se, že vás osobně tím také zarmoutím.“

Scott ještě nikdy neslyšel v jeho hlase takové napětí.

„Jste v pořádku, doktore?“

„Soukromí mých klientů a jejich důvěra jsou pro mě tím nejdůležitějším –“

„Moji důvěru máte. Co se stalo?“

„Mou ordinaci přede dvěma dny v noci vykradli. Ztratilo se několik věcí, Scotte, a mezi nimi byly i vaše záznamy. Je mi to nesmírně líto.“

Scottovi se vybavili Anson se Shankmanem a hlavouni z horního patra, kteří vědí věci, o kterých by nic vědět neměli.

„Doktore, počkejte. Ukradli moji kartu? Moji kartu,?“

„Nejenom vaši, ale ano, ta vaše byla mezi ukradenými. Očividně si vybrali náhodně hromadu záznamů – současných i dřívějších klientů, jejichž příjmení začínají písmeny G až K. Volal jsem…“

„Volal jste na policii?“

„Byli tady dva detektivové. Poslali také člověka, který měl hledat otisky prstů. Zůstal po něm černý prášek na dveřích a oknech mé pracovny. Nevím, jestli to tam mám nechat, nebo to mohu uklidit.“

„Můžete to uklidit, doktore. Už skončili. Co říkali ti detektivové?“

„Nezmínili se, jestli to tam mám nechat, nebo to umýt.“

„Nemyslím o otiscích prstů. Co vám pověděli o tom vloupání?“

„Scotte, chci, abyste věděl, že jsem jim vaše jméno neprozradil. Žádali mne o seznam klientů, jejichž záznamy byly ukradené, ale tím bych porušil vaše právo na soukromí. Stát Kalifornie vás v tomto ohledu chrání. Neposkytl jsem jim vaše jméno a ani to neudělám.“

Scott měl však nepříjemný pocit, že jeho soukromí už narušeno bylo.

„Co říkali o tom vloupání?“

„Dveře ani okna nebyly vypáčené, tudíž ten, kdo to udělal, měl asi klíč. Podle detektivů vloupání jako toto obvykle spáchá někdo, kdo se zná s lidmi, kteří v domě uklízejí. Nechá si udělat klíč a odnese první věc, která mu padne do ruky.“

„K čemu by zloději byly záznamy pacientů?“

„Ve složkách jsou nejen informace o vás, ale také čísla vašich účtů. Ti detektivové byli toho názoru, že bych vás měl varovat – čímž nemyslím vás osobně, ale vás všechny abyste uvědomili banku a společnosti, u kterých máte kreditní kartu. Nedokážu ani vyjádřit, jak nesmírně mě to mrzí. Někdo tam venku má mé poznámky z našich sezení a já se teď musím vypořádat s tímhle nesmyslem ohledně kreditních karet.“

Scott myslel na Ansona se Shankmanem, na Cowlyovou, na vloupání u Goodmana a pak na všechno současně.

„Kdy se to stalo?“

„Přede dvěma dny. Včera ráno jsem přišel do ordinace a srdce se mi zastavilo, když jsem uviděl, co se přihodilo.“

Před třemi dny ho Maggie varovala, že u něj doma byl vetřelec. Scott si vzpomněl, že na zámcích našel nějaký prášek, ale nechal to být.

Začal se rozhlížet po nejbližším sjezdu a u Cahuenga Pass opustil dálnici. Zastavil na prvním parkovišti, které uviděl.

„Doktore? Jak se jmenovali ti detektivové, kteří k vám přišli?“

„Ach, počkejte, mám tu jejich… ano, tady. Detektiv Warren Broder a detektiv Deborah Kurlandová.“

Scott si ta jména poznamenal a slíbil Goodmanovi, že se mu za pár dní ozve. Hned poté zavolal na policejní stanici v severním Hollywoodu. Když ho přepojili do oddělení detektivů, představil se a požádal o spojení s Broderem nebo Kurlandovou.

„Kurlandová je tady. Počkejte.“

Za pár vteřin to vzala. Profesionální tón jejího hlasu mu připomněl Cowlyovou.

„Detektiv Kurlandová.“

Scott zopakoval své jméno a dodal číslo odznaku a stanici.

„Fajn, důstojníku,“ zareagovala Kurlandová. „Tak co pro vás můžu udělat?“

„Vyšetřujete vy a detektiv Broder vloupání k doktoru Charlesi Goodmanovi? Má ordinaci ve Studio City.“

„Jasné. Můžu vědět, proč se o to zajímáte?“

„Doktor Goodman je můj přítel. Berte náš rozhovor jako neoficiální.“

„Chápu. Ptejte se, na co chcete. Buď vám odpovím, nebo ne.“

„Jak se zloději dostali dovnitř?“

„Dveřmi.“

„Vtipné. Sdělil někdo z vašich lidí Goodmanovi, že zloděj použil klíč?“

„Ne, mluvila jsem o tom já, ale ve skutečnosti jsem mu řekla, že když vidíte takhle čisté vloupání, většinou se ukáže, že zloděj koupil klíč od někoho, kdo pracuje v domě jako uklízeč. Můj parťák si myslí, že ty zámky vyháčkoval. Já osobně jsem ale přesvědčená, že ten neřád použil spíš planžetovou pistoli. Na chodbě ve druhém patře, s nekrytým zadkem budete chtít zámek otevřít rychle. Pistole je jednodušší.“

Bolest ve Scottově boku se pomalu rozšířila do celých zad.

„Co vás vede k domněnce, že použil tohle a ne univerzální klíč?“

„Když jsem chtěla zkontrolovat zámky, půjčila jsem si od doktora klíče. Zdálo se mi, že jsou nějak kluzké. Vyčistila jsem je, zasunula do zámků, a když jsem je vyndala, klouzaly už zase. Oba zámky byly promazané grafitem.“ Dveře a střecha Scottova auta jako by se prohýbaly dovnitř, jako by auto drtil zvnějšku nějaký tlak.

„Ještě něco?“ zeptala se Kurlandová.

Scott už se chystal odpovědět, že ne, když si na něco vzpomněl.

„Otisky?“

„Nic. Rukavice.“

Poděkoval jí a položil telefon. Zíral na projíždějící auta a s každým dalším, které ho minulo, dostával stále větší strach. Někdo mu vpadl do života a snaží se ho využít a svalit na něho vinu za smrt Daryla Ishiho. Někdo chce zjistit, co všechno ví, co si myslí a jaká má podezření ohledně Stephaniiny vraždy. Někdo si přeje, aby Stephaniiny vrahy nikdy nenašel.

Scott otočil auto a zamířil zpátky do svého domu. Šel do ložnice a ze skříně vytáhl starý pytel na potápěčskou výstroj. Byl to velký nylonový vak, ve kterém měl uložené ploutve, kompenzátor vztlaku a další věci na potápění. Neotevřel ho téměř tři roky. Vysypal jeho obsah a Maggie zatím ode dveří nasávala pachy. Napadlo ho, zda cítí oceán a ryby, nebo čas už jejich vůně odnesl.

Naskládal do pytle svou záložní pistoli a munici, staré hodinky po tatínkovi, hotovost, kterou měl schovanou pod budíkem, krabici od bot plnou kreditních karet, předpisů a účtů, dvě sady rezervního oblečení a své osobní doklady. Vzal si také všechny léky z koupelny. Goodmanovo jméno na jejich etiketách zahnalo poslední Scottovy pochybnosti o tom, že to všechno spolu souvisí. Před třemi dny někdo byl v jeho domě, přehraboval se mu ve věcech a spatřil jméno Charles Goodman. Přede dvěma dny se někdo vloupal do Goodmanovy ordinace a odešel se záznamy ze Scottovy terapie.

Odnesl pytel do obývacího pokoje. Veškeré materiály o přepadení seskládal na jednu velkou hromadu a přibalil ji do pytle. Prázdná podlaha hned vypadala prostornější.

Maggie strčila hlavu do pytle, pak se zahleděla na Scotta, jako by se nudila, a odešla se do kuchyně napít.

Scott se rozhlédl po pokoji a přemýšlel, co ještě by měl vzít s sebou. Přidal notebook a ze zdi sundal několik nákresů a fotografií. U Stephaniiny fotky zaváhal – má či nemá ji nechat na stěně? –, ale byla s ním od samého začátku a chtěl ji mít u sebe až do konce. Její obrázek byl tedy tím posledním, co přibalil do vaku.

Připnul Maggie vodítko, a než si přehodil pytel přes rameno, zatnul zuby. Čekal, že ho bok přinutí syknout bolestí, ale cítil se téměř normálně.

„Tak jdeme, holka. Ať to máme z krku.“

Paní Earlové oznámil, že na pár dní odjíždí, nylonový pytel uložil do kufru auta a zamířil zpátky na dálnici.

Jel do vezení.

Rychle.

30

Joyce Cowlyová

Vešla na střechu a Elton Joshua Marley se zamračil nad tím, co kolem sebe viděl.

„Koukněte, jakej je tu bordel. Zničíte si ty krásny šatečky, co máte na sobě.“

„Budu v pořádku, pane Marley. Ale díky.“

Střecha byla zaneřáděná lahvemi od vína, rozbitými dýmkami na crack a kondomy, přesně jak to viděla na fotkách Jamese Scotta. Zamířila dál od schodiště, aby se tu sama porozhlédla. Hledala část střechy, která se nacházela nad místem přepadení.

Pan Marley zůstal u dveří.

„Heleďte, a co kdybych vám obstaral nějaký pěkný hadříky? Až sejdete dolů, moh bych vám dát plážový kalhoty a krásnou košili Marley World. Z bavlny hebký jako polibek.“

„Děkuju vám, ale mně tohle vyhovuje.“

Cowlyová určila směr, kterým leží křižovatka, a zamířila přes střechu.

„Dávejte bacha na jehly. Tady nahoře se může válet dost nebezpečný svinstvo.“

Jeho starostlivost byla roztomilá, ale pekelně jí lezla na nervy. Byla ráda, že zůstal u dveří.

Přelezla přes nízkou zídku na nárožní dům a došla až k okraji střechy. Podél parapetu se táhlo nízké zábradlí z tepaného železa, přesně jak to Scott popsal. Bylo špinavé, zanesené rzí a prožrané korozí. Cowlyová si dávala pozor, aby se ho nedotkla, když se nakláněla dopředu a shlížela dolů. O čtyři patra níž viděla naprosto normální ulici, plnou aut a chodců, ale před devíti měsíci tu zavraždili tři lidi, Scott James málem vykrvácel a dlažba se třpytila prázdnými nábojnicemi.

Cowlyová se prošla podél zábradlí. Zbytky černého lesklého nátěru vybledly do nevýrazné šedi. Většina kovových částí byla pokrytá jemným červenohnědým povlakem rzi. Cowlyová po ní přejela prstem a prohlédla si ji. Spíš hnědá než červená, ale zaschlou krev mohla připomínat.

Stoupla si na špičky a pokusila se dohlédnout na chodník pod střechou, ale nebyla na to dost vysoká. Stála přímo nad místem, kde lidé z forenzního sebrali pásek od hodinek, protože si mysleli, že narudlá skvrna je krev.

Vyndala z kabelky sáček na důkazy. Otevřela ho a opatrně vytahovala kožený pásek. Když byl celý venku, použila plastový sáček místo rukavice a dávala pozor, aby se pásku nedotkla prsty.

Přitlačila palec na zábradlí a porovnala rez na bříšku prstu se skvrnou na pásku. Vypadaly podobně. Znovu přitlačila prst na zábradlí a trošičku po něm přejela, aby nachytala víc rzi. Skvrny na pásku a na jejím palci teď vypadaly úplně stejně. To ji povzbudilo, ale věděla, a že jejich podobnost ještě nic nedokazuje.

Uzavřela sáček na důkazy, uložila ho do zpátky kabelky a místo toho z ní vyndala propisku a obálku. Propisovačkou pak seškrabala pořádné množství rzi do obálky. Když měla pocit, že je jí dost, zalepila obálku, poděkovala panu Marleymu za vstřícnost a vydala se se vzorky na oddělení vyšetřování vědeckými metodami.

31

Mužská centrální věznice sídlila v nízké betonové budově vklíněné mezi čtvrtí Chinatown a řekou Los Angeles. Působila tak přísně a neosobně, že by klidně mohla byt vědeckým centrem prosperující univerzity, nebýt pěti tisíc nájemníků za jejími zdmi a kovového plotu s ostnatým drátem, který se táhl po celém jejím obvodu.

Scott zaparkoval na veřejně přístupném parkovišti, ale zůstal v autě s rukou položenou na Maggiině hlavě, aby je oba uklidnil. Po necelé půlhodince Maggie zavětřila a varovně napřímila uši. Scott jí připnul vodítko a čekal. Když se objevil Paul Budress, vystoupili.

„Věděla o tobě o pětačtyřicet sekund dřív, než jsem tě uviděl.“

Budress se zjevně necítil příjemně. Ústa měl stažená do nespokojené čárky a oči přivřené do úzkých štěrbinek.

„Krysy odtáhly. Došly k závěru, že už se neukážeš.“

„Já jsem to neudělal.“

„Sakra, chlape, to já vím, jinak bych tady nebyl.“

Scott si nevěděl rady, co si počít s Maggie, zatímco bude ve věznici, proto z dálnice zavolal Budressovi. Ten si sice myslel, že je blázen, ale přišel.

Scott mu podal vodítko, Budress se zamračil, ale vzal si ho. Nechal Maggie očichat svou ruku a podrbal ji na hlavě.

„Půjdeme se projít. Napiš mi zprávu, až budeš zase venku.“

„Kdyby si ji vzali, najdi jí nový domov, ano?“

„Domov už má. Padej.“

Scott rychle a bez ohlížení odešel. Oba věděli, že se ho Maggie pokusí následovat, a také to udělala. V jejím světě tvořili oni dva smečku a smečka zůstává pohromadě.

Maggie vyla a štěkala, Scott slyšel, jak drápy drásá povrch silnice jako pilníkem. Budress ho varoval, aby se neohlížel, nevracel, nemával ani nepronášel nic na rozloučenou, jak to lidé hloupě dělávají. Psi nejsou lidé. Oční kontakt by ji ponoukl, aby se ještě usilovněji snažila dostat k němu. Pes dokáže v tvých očích poznat, co nosíš v srdci, řekl mu Budress, a nám psi umějí přirůst k srdci hodně pevně.

Scott prošel mezi auty, přešel silnici a vstoupil hlavním vchodem do věznice. Během sedmi let, kdy sloužil jako hlídkový policista, navštívil centrální věznici nejméně desetkrát. Většinou proto, že sem přivezl vězně nebo podezřelé ze své oblastní stanice, ale předávky se odbývaly na zadní rampě za budovou.

Za dveřmi Scott se na chvilku zastavil, aby se zorientoval. Pak oznámil zástupci šerifa, že má dohodnutou schůzku s vězněm, a sdělil mu celé Marshallovo jméno. Ve své tmavomodré uniformě a s odznakem připnutým na hrudi nevypadal ani trochu jako detektiv z oddělení vražd. Nadechl se a představil se jako Bud Orso.

Zástupce bez komentáře někam zavolal a po několika minutách přišla další zástupkyně šerifa.

„Vy jste Orso?“

„Ano, madam.“

„Vězně vám přivedeme. Vezmu vás dozadu.“

Scottovi se trochu ulevilo. Následoval zástupkyni kolem stanoviště hlídky do místnosti, ve které ho požádala o jeho pouta a zbraň. Dala mu na ně potvrzení, oboje zamkla do sejfu na zbraně a uvedla ho do výslechové místnosti. Scotta to potěšilo. Civilisté a obhájci se s vězni obvykle setkávali v hovorně, kde je od sebe oddělovala přepážka ze silného skla a rozmlouvali spolu prostřednictvím telefonu. Lidé z bezpečnostních složek ale potřebovali pro výslech prostředí, které jim nabízelo větší flexibilitu. Stál tady starý stolek s povrchem z umakartu a tři plastové židle. Stolek trčel ze zdi a byl vybaven ocelovou tyčí, ke které se vězeň připoutal. Scott si vybral židli proti dveřím.

„Už je tady,“ oznámila zástupkyně. „Potřebujete ještě něco?“

„Ne, díky, Všechno mám.“

„Až skončíte, jsem na konci chodby. Za dveřmi doprava. Vrátíme vám vaše věci.“

Marshalla přivedl do místnosti mladý, dobře stavěný svalnatý černoch, který teprve nedávno opustil akademii. Marshall měl na sobě světle modrou teplákovou soupravu, tenisky a na zápěstích hubených jako tužka pouta. Zdál se ještě vyzáblejší, než si ho Scott pamatoval, což pravděpodobně souviselo s drogovou abstinencí. Věnoval Scottovi letmý pohled a pak upřel oči do země. Stejně, jako když ho vyváděli ven z domu.

Mladý pomocník šerifa usadil Marshalla na židli proti Scottovi a připevnil jeho pouta k ocelové tyči.

„To nebude třeba,“ namítl Scott. „To bude v pohodě.“

„Musím. Marshalle, je všechno v pořádku?“

„Hm, hm.“

Pomocník na odchodu zavřel dveře.

Scott si Marshalla prohlížel a došlo mu, že si nepřipravil žádný plán. Věděl o Marshallovi Ishim jen to, že je to zničený feťák, jehož bratra a přítelkyni včera zavraždili. Marshall se to pravděpodobně dozvěděl dnes ráno. Oči měl zarudlé, zřejmě od pláče.

„Miloval jste svého bratra?“

Marshall vzhlédl, ale hned zase uhnul pohledem. Scotty jeho zčervenalých očích zahlédl záblesk vzteku.

„Co je tohle za otázku?“

„Omlouvám se. Nevím, jaký jste spolu měli vztah. Vždyť víte, jak to chodí. Někteří bratři se navzájem nesnášejí, jiní…“

Scott nechal slova vyznít do ztracena. Slzy v Marshallových očích mu daly odpověď.

„Staral jsem se o něj od jeho devíti let.“

„Je mi líto. Daryla i Estelle. Vím, jak to bolí.“

V Marshallových očích se znovu zablýsklo zuřivostí.

„Hm, jasně, to určitě. Ušetřete mě těch keců. Jak byste to asi tak mohl vědět? Co kdybychom přešli k tomu, proč jste tady. Kdo zabil mýho bráchu?“

Scott odsunul židli od stolu, vstal a začal si rozepínat košili. Marshall se odtáhl, očividně zaskočeny. Nechápal, co se děje, a potřásal hlavou.

„Ne, přestaňte s tím. Nechte toho, chlape. Zavolám šerify.“

Scott nechal košili spadnout na podlahu, sundal si nátělník a sledoval, jak se Marshallův vyraz změnil, když spatřil šedé jizvy na jeho levém rameni a obrovské uzlovité ypsilon, které se mu táhlo přes levou stranu břicha.

Scott ho nechal, ať se vynadívá.

„Pro tohle to vím.“

Marshall se zahleděl na Scotta a zase zpátky na jizvy. Nedokázal od nich odtrhnout zrak.

„Co se vám stalo?“

Scott si natáhl tílko a zapnul košili.

„Ve svém prohlášení jste detektivům vypověděl, že jste před devíti měsíci vykradl podnik, který dováží čínské zboží. Zeptali se vás, jestli jste viděl někoho střílet. Zavraždili tři lidi. A jednoho tam nechali umřít.“

Marshall místo odpovědi přikývl.

„Jo, pane, ptali se mě na to. Přiznal jsem se k tý vloupačce, ale žádný střelce jsem neviděl. Pochopil jsem, že se to stalo až potom, co jsem se vypařil.“

Znovu sjel pohledem ke Scottovu rameni, ale jizvy už byly zakryté.

„To jste byl vy, koho tam nechali umřít?“

Marshall byl tak ryzí a nefalšovaný, že Scott pochopil, že mluví pravdu. Detektor lži k tomu nepotřeboval.

„Ne. Té noci jsem přišel o někoho blízkého. Včera v noci jste vy přišel o svého bratra. Daryla zabili stejní lidi, kteří tohle udělali mně.“

Marshall jen seděl a zíral před sebe, obličej napjatý úsilím, jak se snažil srovnat si to celé v hlavě. Oči mu kmitaly a Scotta napadlo, že kdyby měl Budress pravdu a psi by nám opravdu poznali na očích, co se skrývá v lidských srdcích, Maggie by věděla, že jeho srdce je zlomené. „Pomozte mi dostat se odsud, protože –“

„Byl Daryl té noci s vámi?“

Marshall se zase opřel a zdálo se, že je naštvaný.

„Co si o mně myslíte? Nikdy neberu Daryla s sebou na vloupačky. O čem to vlastně mluvíte?“

„Nahoře na střeše. Aby vám hlídal záda.“

„Ani náhodou.“

Ten kluk to myslel vážně. Marshall mu říkal pravdu. „Daryl tam ale byl.“

„Blbost. Povídám vám, že nebyl.“

„Co kdybych měl něco, čím bych to mohl dokázat?“

„Řek bych vám, že jste lhář.“

Scott se rozhodl, že Maggie z toho vynechá, a Marshallovi prostě poví, že mají shodu DNA. Ale když vytahoval telefon, aby našel fotografii pásku od hodinek, napadlo ho, že Marshall by si možná mohl na bratrovy hodinky vzpomenout. Podržel telefon tak, aby na něj vězeň viděl. „Nosil Daryl hodinky s tímhle páskem?“

Marshall se pomalu napřímil. Natáhl se po mobilu, ale pouta ho zastavila,

„Ty hodinky jsem mu sehnal já. Byl to dárek ode mě.“

Scott se zamyslel. Marshall teď byl na jeho straně a mohl by mu pomoci. Štěstí bylo lepší než DNA.

„Tohle se našlo na chodníku ráno po střelbě. Ty malé skvrny jsou od zábradlí na střeše. Já nevím, v kolik hodin v noci tam nahoře byl, ani proč a co viděl, ale byl tam.“ Marshall pomalu potřásl hlavou, jak vzpomínal a v duchu si sám kladl otázky.

„Vy tvrdíte, že viděl ty vraždy?“

„Nevím. Nikdy se o tom nezmínil?“

„Ne, jasně že ne. Nikdy. Ježíši, nemyslíte, že tohle bych si pamatoval?“

„Já nevím, jestli to viděl nebo ne, ale myslím, že ti střelci se báli, že je zahlédnout mohl.“

Marshall sklouzl pohledem jinam, jak hledal v malé místnůstce odpovědi.

„O mně jste si přeci taky mysleli, že jsem tu střílečku viděl. A není to pravda. Třeba byl Daryl dávno v prachu, stejně jako já, a nezahlíd vůbec nic.“

„Pak ho zabili úplně zbytečně. Přesto je mrtev.“ Marshall si otřel uslzené tváře o ramena a zanechal na nich tmavomodré skvrny.

„Zatraceně, tohle je nesmysl. Kurevská hovadina.“

„Já je chci dostat, Marshalle. Kvůli sobě, kvůli mé zabité přítelkyni a kvůli Darylovi. Abych to dokázal, potřebuju vaši pomoc.“

„Kurva práce, jestli něco zblejskl, neřek mi to. Do hajzlu, i kdyby něco viděl, nevykládal by mi o tom. Nabeton by se bál, že bych mu nakopal prdel!“

„I když to bylo tak šílené a vzrušující? Zkuste si představit, že byl opravdu svědkem. Jenom to zkuste.“

Protože pokud Daryl té noci odešel ze střechy, aniž by incident spatřil, Scott už neměl kam jít.

„Nechat si něco takového pro sebe by bylo strašně těžké. Komu by se svěřil? Svému nejlepšímu příteli? Komu by se nebál tohle prozradit, i kdyby ze všech ostatních měl strach?“

Marshall naklonil hlavu ke straně.

„Amelii. Matce svýho děcka.“

„Daryl má dítě?“

Marshallův pohled těkal po místnosti, jak lovil vzpomínky.

„Budou jí tak dva. Holku. Nevím, jestli je fakt Darylova, ale ona tvrdí, že jo. On ji miluje.“

Vtom si Marshall uvědomil, co vyslovil.

„Miloval…“

Jmenuje se prý Amelia Goytová. A holčička Gina. Přesnou adresu Marshall neznal, ale poradil Scottovi, kde najde jejich dům. Dodal, že malou bezmála rok neviděl, a chtěl vědět, jestli je podobná Darylovi.

Scott slíbil, že se mu ozve, a už se chystal vyhledat zástupkyni šerifa, když se za ním Marshall otočil na židli a položil mu otázku, kterou Scott kladl sám sobě také.

„Proč se najednou po takový době začali bát, že je Daryl mohl zahlídnout? A jak se vůbec dozvěděli, že tam byl?“

Scott si myslel, že odpověď zná, ale nepodělil se o ni.

„Marshalle, pravděpodobně za vámi přijdou nějací detektivové. Tohle jim ale neříkejte. Nevykládejte to nikomu, pokud se nedoslechnete, že jsem mrtvý.“

V Marshallových očích se objevil strach.

„Nepovím to.“

„Ani detektivům. Především detektivům ne.“

Za dveřmi Scott zabočil doprava, vyzvedl si svá pouta a zbraň a co nejrychleji nápravný ústav opustil.

Čekal na chodníku u parkoviště téměř deset minut, než se na rohu objevil Budress s Maggie. Maggie vyrazila vpřed a vší silou se opřela do vodítka, a tak ji Budress pustil. Řítila se ke Scottovi s ušima přitisknutýma k hlavě, jazykem vyplazeným a tvářila se jako ten nejšťastnější pes na světě. Scott rozevřel náruč, a jak na něho skočila, chytil ji. Čtyřicet kilo černohnědé lásky.

Budress se ale netvářil tak šťastně jako Maggie.

„Co se tam uvnitř dělo?“

„Pořád jsem ve hře.“

Budress potěšeně zaklel.

„Tak to je dobře. Fajn. Uvidíme se.“

Otočil se k odchodu.

„Paule. Marshall poznal ty hodinky. Byly Darylovy. Maggie ho fakt odhalila, chlape.“

Budress se podíval na psa, pak na muže.

„O tom nepochybuj.“

„Nepochyboval jsem.“

Scott s Maggie nasedli do auta.

32

Dům, ve kterém žila Amelie Goytová, našel Scott v zanedbané chátrající ulici v Echo Parku severně od dálnice. Stará budova, vystavěná ještě před válkou, měla tři podlaží, na každém patře čtyři byty, vnitřní centrální schodiště, klimatizaci žádnou a nebýt plačící Panny Marie ničím podstatným by se od ostatních domů v bloku nelišila. Na průčelí tady ale byla namalovaná Madona ronící krvavé slzy. Marshall předtím Scottovi objasnil, že vypadá spíš jako anorektická Smoulinka a že to nemůže minout. Měl pravdu. Panna Smoulinka byla vysoká přes tři patra.

Marshall si nevzpomněl, ve kterém bytě Amelie žije, a tak Scott požádal o pomoc správce domu. Pomohlo, že měl na sobě uniformu. Horní patro vzadu, byt 304.

Scott nevěděl, zda se Amelii doneslo, že Daryl je po smrti. Když ale s Maggie došli do třetího patra, uslyšel pláč a došlo mu, že už to ví. Zastavil se za dveřmi, zaposlouchal se a Maggie zatím očichala práh. Uvnitř brečelo dítě a vzlykající žena je mezi sípavými nádechy střídavě prosila, aby přestalo plakat, a ujišťovala je, že budou v pořádku.

Scott zaklepal na dveře.

Dítě stále kvílelo, ale ženiny vzlyky ustaly. Chvilku nato utichl i dětský pláč, ale ke dveřím nikdo nešel.

Scott zaťukal ještě jednou a promluvil neodbytným hlasem hlídkového policisty.

„Tady policie. Otevřete, prosím, dveře.“

Uběhlo dvacet vteřin, a nikdo nereagoval, a tak Scott zaklepání zopakoval.

„Tady je policejní důstojník. Otevřete, nebo požádám správce, aby mě pustil dovnitř.“

Pláč spustil nanovo a z nitra bytu se ozval ženin vzlykot.

„Jděte pryč. Jděte PRYČ! Vy nejste od policie.“

Znělo to vystrašeně, proto Scott zmírnil tón hlasu.

„Amelie? Já jsem policista. Přišel jsem kvůli Darylovi Ishimu.“

„Jak se jmenujete? JAK SE JMENUJETE?“

„Scott James.“

Její hlas se změnil ve freneticky vřískot.

„JAK SE JMENUJETE?“

„Scott. James. Jmenuji se SCOTT. Jsem policista. Otevřete dveře, Amelie. Je Gina v pořádku? Neodejdu, dokud neuvidím, že je v pořádku.“

Když konečně uslyšel západku, ustoupil stranou, aby nepůsobil tak hrozivě. Maggie si automaticky stoupla k jeho levé noze, jak byla naučená, a hleděla na dveře.

Když se otevřely, vykoukla dívka ani ne dvacetiletá. Měla dlouhé slámově žluté vlasy a světlou pleť posetou pihami. Její oči a nos byly zarudlé a rty se poškubávaly vzlyky, ale nic v jejím výrazu nenasvědčovalo tomu, že by měla zlomené srdce nebo truchlila.

Scott viděl tenhle výraz v obličejích žen, ze kterých si jejich manželé udělali boxovací pytle, ve tvářích šlapek prchajících od pasáků, kteří jim chtěli podříznout krk, nebo u otřesených obětí znásilnění. Viděl ho na tvářích matek pohřešovaných dětí – byl to strach, že může přijít něco ještě horšího. Výraz naprosté hrůzy Scott poznal. Nyní ho viděl na Amelii Goytové a okamžitě věděl, že Daryl to přepadení spatřil a řekl jí, že jestli se to ti střelci dozvědí, zabijí ho.

Otřela si nudli u nosu a znovu se otázala:

„Jak se jmenujete?“

„Scott. Tohle je Maggie. Jste vy a Gina v pořádku?“

Podívala se na psa.

„Musím balit. Odjíždíme.“

„Mohl bych vidět vaši dceru, prosím? Chci se ujistit, že jí nic není.“

Amelia zalétla pohledem ke schodišti, jako by se tam mohl někdo schovávat, pak otevřela dveře dokořán a spěchala k dcerce. Gina stála v dětské ohrádce, tvářičku staženou a usoplenou. Vlásky měla tmavé, ale jinak se Darylovi nepodobala ani v nejmenším. Amelia ji zvedla, pochovala a vrátila do ohrádky.

„Vidíte? Je v pohodě. Teď musím balit, přijede pro mě kamarádka. Ráchel.“

U dveří čekal vybledlý modry kočárek. Na podlaze ležel kufr Samsonite starší nežli Scott, otevřeny jako obří mušle a zpola zaplněný hračkami a dětskými věcmi. Amelia odběhla do ložnice a vrátila se vlekouc za sebou hnědý pytel na odpadky nacpaný oblečením.

„Řekl vám Daryl, že vás zabijí?“ chtěl vědět Scott.

Amelia hodila pytel na zem u dveří a běžela zpátky do ložnice.

„Jo! Ten pitomec pitomá. Povídal, že by nás přišli zabít, a na to já teda nehodlám čekat.“

„Kdo ho zavraždil?“

„Podělaný vrahové, asi! Vy jste policajt. Vy to nevíte?“

Přiběhla zpátky s košíkem kartáčů, hřebenů, sprejů a toaletních potřeb. Otočila ho vzhůru nohama, obsah vyklopila do kufru, košík zahodila a vstrčila Scottovi do ruky malý hedvábný pytlíček.

„Tady. Vemte si to. Řekla jsem tomu blbounovi, že je idiot.“

Scott ji chytil za paži, když se otáčela zpátky k ložnici.

„Zpomalte. Poslyšte, Amelie. Před devíti měsíci. Co přesně vám Daryl vyprávěl?“

Vzlykla a otřela si oči.

„Viděl, jak nějaký maskovaný chlapi rozstříleli auto.“

„Povězte mi, co přesně vám svěřil.“

„Povídal, že kdyby věděli, co viděl, zabili by nás dva i děcko. Chci jít balit.“

Pokusila se mu vykroutit, ale Scott ji nepustil. Maggie přišla blíž a vrčela.

„Jsem tady, abych je zastavil, ano? Proto jsem tu. Tak mi pomozte. Povězte mi, co přesně Daryl říkal.“

Přestala s ním bojovat a upřela pohled na Maggie. „Tohle je hlídací pes?“

„Ano. Hlídkový pes. Co vám Daryl pověděl?“

Scott cítil, jak se při pohledu na policejního psa uvolnila a povolila paže.

„Byl někde nahoře na nějakým domě a zaslechl ránu. Ten pitomec se tam šel kouknout a uviděl náklaďák a poldy, a pak najednou byli kolem toho rolls-royce ti chlapi a rozstříleli ho na cucky.“

Scott se nenamáhal ji opravovat.

„Vykládal, že to bylo šílený. Prý jako z Tarantina, maskovaný chlapi pálili do lidí a na ten rolls. Vyděsil se a rozběhl se dolů ze střechy, ale když se dostal na zem, bylo všude ticho, jen ti střelci řvali jeden na druhýho, a tak se ten idiot Daryl šel kouknout blíž.“

„Prozradil vám, co na sebe křičeli?“

„Jen blbosti, jako dělej, najdi tu zatracenou věc a tak. Měli nahnáno, protože se blížily sirény.“

Scott si uvědomil, že přestal dýchat. Tep mu hlasitě duněl v uších.

„Věděl Daryl, co měli najít?“

„Jeden z nich šel do rollsu a vylezl odtamtud s kufříkem. Nasedli do svýho auta a vypadli, jenže toho blbečka Daryla napadlo, že boháči, co si vozej zadek v rollsu, by mohli mít prstýnek nebo hodinky, a tak se k němu rozběhl.“

Scott si pomyslel, že Daryl si svůj příběh trochu přikrášlil.

„I když se už blížily sirény?“

„No není to ujetý? Ti dva lidi byli úplně rozstřílení, všude krev, a ten můj pitomej kluk riskuje život kvůli osmi stovkám dolarů a tomuhle –“

Poplácala hedvábný pytlíček.

„Říkala jsem mu, ty pitomce, zešílels? Ty peníze jsou krvavý. Pitomec Daryl měl všude na sobě krev a byl k smrti vyděšenej. Donutil mě přísahat, že o tom nikomu nesmíme ani ceknout, ani naznačit, protože ti maniaci by nás oddělali.“

„Viděl jejich obličeje?“

„Copak jste mě neposlouchal? Měli masky.“

„Třeba si ji někdo z nich sundal.“

„O ničem takovým se nezmínil.“

„A co třeba tetování, barva vlasů, prsten, hodinky? Popsal je nějak?“

„Vzpomínám si jenom na ty masky. Jako lyžařský kukly, prý.“

Scott usilovně přemýšlel.

„Několikrát jste se ptala, jak se jmenuju. Proč jste chtěla znát moje jméno?“

„Bála jsem se, že jste jeden z nich.“

„Jak to myslíte? On slyšel jejich jména?“

„Snell. Zaslech, jak na jednoho chlapa řvou: Dělej, Snelle? Kdybyste se jmenoval Snell, neotevřela bych. Poslyšte, já vážně musím balit, Ráchel tady bude každou chvíli.“

Scott si prohlížel váček. Byl z levandulové modrého hedvábí, stažený šňůrkou a na sobě měl ošklivou tmavou skvrnu. Otevřel ho a vysypal si na dlaň sedm šedých kamínků. Maggie zdvihla nos a zajímala se o pytlíček, protože zaujal Scotta. Už si všiml, že když něco zaujme jeho, upoutá to i její pozornost. Scott nasypal kamínky zpět do váčku a schoval si ho do kapsy.

„Kdy sem ta Ráchel přijde?“

„Teď. Každou chvíli.“

„Balte. Pomůžu vám odnést věci.“

Když potom Ráchel opravdu přijela, byla Amelia připravená k odchodu. Scott vzal kufr a odpadkový pytel nacpaný oblečením, Amelia zvedla do náruče holčičku a polštář a Ráchel pobrala všechno ostatní. Scott odepnul Maggie a nechal ji jít bez vodítka. Na jeho žádost nechala Amelia byt odemčený.

Když bylo všechno naložené v autě, Scott požádal Amelii i Ráchel o jejich telefonní čísla a vzal si Amelii stranou.

„Neprozrazujte nikomu, že jste teď u Ráchel. A taky nikomu nevykládejte, co si myslíte, že se Darylovi stalo nebo co té noci viděl.“

„Nemoh by se mnou zůstat policista? Jako při ochraně svědků?“

Scott její otázku přešel.

„Slyšela jste o Marshallovi? Že je v centrální věznici?“

„Hm. To jsem nevěděla.“

Scott to zopakoval.

„V centrální mužské věznici. Za dva dny vám zavolám, dobře? Ale jestli se neozvu do třetího dne, chci, abyste šla za Marshallem. A pověděla mu to, co jste teď řekla mně.“

„Marshall mě nemá rád.“

„Vezměte s sebou Ginu. A vypovězte mu, co Daryl viděl. Všechno, co jste povídala mně.“

Byla vyděšená a zmatená, takže si Scott myslel, že nasedne do auta a pobídne Ráchel, ať jede a už nikdy nezastaví, ale ona se podívala na Maggie.

„Až seženu dost velký byt, pořídím si psa.“

Potom nastoupila do Rachelina auta a odjely.

Scott nechal Maggie vyčurat, vyndal z auta svůj pytel a odnesl ho do Ameliina bytu. V kuchyni našel velkou misku, napustil do ní vodu a položil ji na podlahu. „Tohle je tvoje. Možná tady pár dní zůstaneme.“ Maggie očichala vodu a odešla prozkoumat byt.

Scott se s pytlem posadil na Ameliinu pohovku v Ameliině obývacím pokoji v Ameliině bytě a zíral do zdi. Cítil se unavený a přál si, aby žil na opačné straně zeměkoule pod falešným jménem a s hlavou, kterou by neměl plnou vzteku a strachu.

Otevřel hedvábný pytlíček a vysypal z něj kamínky. Byl si celkem jistý, že těch sedm kamínkuje sedm nebroušených diamantů. Každý byl velký asi jako nehet na jeho ukazováku, průhledný a šedý. Ironií bylo, že připomínaly krystalický amfetamin, což ho přinutilo se pousmát.

Nasypal kamínky zpět do váčku a jeho úsměv zmizel spolu s nimi.

Interpol měl podezření, že Beloit je napojený na francouzský trh s ilegálními diamanty, což vedlo Melona se Stenglerem ke spekulacím, že Beloit pašuje do Států diamanty určené pro nelegální obchod, nebo že sem přijel pro někoho diamanty vyzvednout. Každopádně zloději zjistili, co má v plánu, sledovali ho a při loupeži ho i s Pahlasianem zavraždili. Melon a Stengler případ vedli tímto směrem, dokud jim tentýž člověk, který jim napřed dal tip na Beloitovo napojení na ilegální trh s diamanty, neoznámil, že Beloit se na ničem takovém nepodílel.

Já-man. Ian Mills.

Scott o tom přemýšlel. Melon a Stengler nevěděli nic o Beloitově spojení s diamanty, dokud je na to Mills neupozornil. Proč to vytahovat a později zase zpochybňovat? Buď měl Mills špatné informace, když Beloita očistil, a prostě udělal chybu, nebo lhal, aby odvrátil směr vyšetřování jinam. Scott by rád věděl, jak se Mills o Beloitově napojení na trh s diamanty dozvěděl a proč později změnil názor.

V pytli mezi svými věcmi našel dokumenty a novinové výstřižky, které shromáždil v prvních týdnech vyšetřování. Tehdy případ ještě vedl Melon. Dal Scottovi svou vizitku s telefonním číslem domů a číslem mobilu na zadní straně, kde stálo, že mu Scott může kdykoliv zavolat. To se stalo ještě předtím, než se dostali do bodu, kdy mu Melon přestal telefon brát.

Hleděl na Melonovo číslo a snažil se vymyslet, co by měl říct. Některé hovory jsou obtížnější než jiné.

Maggie vyšla z ložnice.

Chvilku na Scotta hleděla a pak odešla k otevřenému oknu. Došlo mu, že prozkoumává pachy jejich nového světa.

Scott vytočil číslo. Měl v plánu zavěsit, kdyby hovor spadl do hlasové schránky, ale Melon to vzal po čtvrtém zazvonění.

„Detektive Melone, tady je Scott James. Doufám, že nevadí, že vám volám.“

Nastala dlouhá chvíle ticha, než Melon odpověděl.

„Přijde na to. Jak se vám daří?“

„Rád bych se u vás zastavil, pokud by vám to nevadilo.“

„Mhm. A proč?“

„Chtěl bych se vám omluvit. Osobně.“

Melon se zasmál a Scott pocítil vlnu úlevy.

„Jsem v důchodu, parťáku. Ale jestli se vám chce vláčet se až sem, jen do toho.“

Scott si zapsal Melonovu adresu, připnul Maggie vodítko a vydal se autem do Simi Valley.

33

Melon se zhoupl v zahradním křesle dozadu a zahleděl se nahoru do listoví.

„Vidíte ten strom? Neměl ani dva a půl metru, když jsme s ženou tenhle dům kupovali.“

Scott s Melonem seděli pod širokou korunou hruškovce přelahodného na Melonově zahradě a upíjeli dietní colu s plátky citronu.

Hnijící avokáda popadaná z hruškovce připomínala bobky rozeseté po zemi a přitahovala mraky vířících much. Několik much se v kruhu srotilo kolem Maggie, ale ta si jich nevšímala.

Scottovi se strom moc líbil.

„Tolik avokád. Můžete si je dát, kdy jenom chcete. To by se mi líbilo.“

„Víte, některé roky jsou to ta nejchutnější avokáda, jaká si dovedete představit, zato jindy jsou všechna prorostlá těmihle žilkami. Musím přijít na to proč.“

Melon byl silný podsaditý muž s řídnoucími šedými vlasy a vrásčitou, sluncem opálenou pokožkou. S manželkou vlastnil malý ranč na akru půdy na úpatí hor Santa Susana tak daleko od Los Angeles, že už ležel západně od Fernando Valley. Z Los Angeles to sem bylo lán cesty, ale dostupné ceny domů a poklidný maloměstský styl života velkou vzdálenost bohatě vynahradily. Žilo tady hodně policistů.

Melon se u dveří objevil v kraťasech, pantoflích a vyšisovaném tričku Harley-Davidson. Přátelsky Scotta vybídl, ať vezme Maggie kolem domu dozadu na zahradu, kde se pak sejdou. Když se k nim o pár minut později připojil, nesl s sebou dietní colu a tenisový míček. Ukázal Scottovi na křesílka, Maggie mávnul míčkem před nosem a hodil ho daleko do zahrady.

Maggie si hračky nevšímala.

„Ona míčky neaportuje,“ vysvětlil Scott.

Melon se zatvářil zklamaně.

„To je škoda. Měl jsem labradorku, páni, ta by aportovala míčky cely den. Jak se vám líbí u ká devítky?“

„Moc.“

„To je dobře. Vím, jak jste prahnul po SWAT. Je skvělé, že jste si našel něco jiného.“

Když se usadili pod stromem, Scott si vzpomněl na vtip, který jim Leland rád vyprávěl.

„Mezi SWAT a K-9 je jen jeden rozdíl. Psi nevyjednávají.“

Melon se hlasitě rozesmál. Když jeho smích utichl, Scott se na něho koukl.

„Poslyšte, detektive Melone –“

Melon ho přerušil.

„Jsem v důchodu. Říkejte mi buď Chrisi, nebo bwana.“

„Počínal jsem si jako idiot. Byl jsem nepříjemný a hrubý a především jsem se mýlil. Stydím se za to, jak jsem se choval. Omlouvám se.“

Melon chvíli jen upíral zrak před sebe a pak pozvedl sklenku.

„Nebylo to nutné, ale děkuju.“

Scott si přiťukl o Melonovu sklenku a jeho hostitel se opřel v křesílku.

„Jen abyste věděl, byl jste…, ale co, sakra, člověče, já to chápu. Zatraceně, jak já si přál ten případ uzavřít. Navzdory tomu, co si možná myslíte, jsem se mohl přetrhnout, já i Stengler, my všichni, kdo jsme na tom dělali.“ „Já vím, že jo. Pročetl jsem si spisy.“

„Bud vám to dovolil?“

Scott přitakal a Melon znovu pozvedl sklenku.

„Bud je dobry chlap.“

„Ohromilo mě, kolik dokumentů a zpráv jste po sobě nechali.“

„Příliš mnoho přesčasů a práce po nocích. Překvapuje mě, že jsem pořád ještě ženatý.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Na cokoliv.“

„Seznámil jsem se s lanem Millsem –“

Řeč mu přetrhl Melonův smích.

„S Tá-manem! Prozradil vám Bud, proč mu tak říkají, Já-man?“

Scott si uvědomil, že je mu v Melonově společnosti dobře. V práci se choval odtažitě a vážně.

„Protože jeho křestní jméno je lan, takže to zní trochu podobně?“

„Samá voda, i když tohle mu všichni tvrdí. Teď si to nevykládejte špatně, ten chlap je moc dobrý detektiv. Opravdu, má za sebou skvělou kariéru, ale pokaždé, když s lanem mluvíte, je to samý: já jsem zjistil, já jsem objevil, já jsem našel, já jsem docílil, já jsem získal. Ježíši, Já-man? Super ego.“

Melon se znovu rozesmál, čímž Scotta povzbudil. Melona bavilo povídat si o Já-manovi, a zdálo se, že si rád povykládá i o případu, ale Scott si dával pozor, aby postupoval opatrně.

„Byl jste na něho naštvaný?“

Melon se zatvářil překvapeně.

„Proč?“

„Kvůli té věci s Beloitem. Jak vás nechal jít po tom spojení s diamanty.“

„Myslíte to, že měl být prostřednictvím Arnauda Clouzota napojený na ilegální obchod s diamanty? Ian to vlastně vyjasnil. Interpol měl seznam Clouzotových společníků, na kterém figuroval i Beloit. Jenže šlo o slepou uličku. Clouzotův obchodní manažer investoval společně s dalšími asi sto padesáti lidmi do několika Beloitových projektů. To není žádné spojení.“

„Přesně to jsem měl na mysli. Klidně si to přece mohl napřed ověřit sám. A všem ušetřit potíže.“

„Ne, musel s tím přijít. Dělal na případu Danzer.“ Scott se na okamžik zamyslel, ale to jméno mu nic neříkalo.

„O tom nic nevím. Co je Danzer?“

„To určitě znáte. Obrněné vozy Danzer. Tři nebo čtyři týdny před zabitím Pahlasiana cestou z letiště do Beverly Hills jedno takové auto přepadli. Řidiče a dva strážce uvnitř zabili. Lupiči sebrali nebroušené diamanty za osmadvacet milionů, i když ve zprávách se o tomhle nemluvilo. Vzpomínáte si na to?“

Scott se na delší dobu odmlčel. Ve spáncích mu bušil tep, jak přemýšlel o hedvábném pytlíčku ve své kapse. „Ano, matně.“

„Takové velké loupeže vždycky skončí na zvláštních krádežích. Ian se doslechl, že ty kamínky měly mířit do Francie, tak se poptal u Interpolu na možné kupce. Stalo se to několik týdnů předtím, než byl Beloit zavražděn, proto jeho jméno nic neznamenalo. Ale v okamžiku, kdy ho zabili, a svět Danzeru se propletl se světem, kde byl Beloit napojený na Clouzota, s tím musel přijít. A když se ukázalo, že ty případy nemají nic společného, z Beloita byl zase jen další Francouz, který vystoupil toho večera z letadla.“

Scott pozoroval mouchy kroužící kolem avokád. Já-man byl jako moucha kroužící kolem Beloita. Scott cítil hedvábný váček přes látku kalhot a prsty přejel po kamíncích.

Melon se ohnal rukou po mouchách. Podíval se, jestli nějakou chytil.

„Já ty zatracený mrchy nesnáším.“

Scott se chtěl zeptat Melona na chybějící disk, ale věděl, že musí postupovat obezřetně. Vypadalo to, že Melonovi nevadí, když spolu jen tak klábosí, ale pokud by vycítil, že se Scott zajímá o průběh vyšetřování, mohlo by se to změnit.

„To chápu, ale jedna věc by mě zajímala.“

„To si nevyčítejte. Mě taky.“

Scott se zasmál.

„Sledovali jste v podstatě každý Pahlasianův a Beloitův krok od letiště až k místu, kde je zabili. Kde měl vyzvednout ty diamanty?“

„Neměl.“

„Myslím předtím, než se ukázalo, že je čistý. Kde jste si mysleli, že je vyzvedl?“

„Vím, jak to myslíte. Jenže on to neudělal. Víte, co udělá chlap, který ukradne diamanty?“

Melon nečekal na Scottovu odpověď.

„Hledá kupce. Někdy je to pojišťovací společnost, jindy ilegální překupník jako Clouzot. Když je koupí překupník, víte, co ten musí udělat? Taky najít kupce. Věřili jsme, že Clouzot nakoupil ty diamanty už dřív, měl je ve Francii a prodal je někomu tady v Los Angeles.“

„Tím pádem by Beloit byl jeho poslíček.“

„Měli jsme videozáznam z letiště, z výdeje zavazadel, z parkoviště, restaurace, baru. Pokud mu někdo nedal ty kamínky v bordelu – což jsem taky zvažoval –, bylo pravděpodobnější, že je přivezl s sebou. Stejně to nakonec nehrálo roli. S Clouzotem neobchodoval, takže celá ta věc s diamanty byla jen fata morgana. Uvidíte, že Bud nakonec zjistí, že si jeden nebo oba z té dvojice půjčili prachy od nesprávného chlapa, před kterým se nemohli schovat za paragraf jedenáct a vyhlásit bankrot.“

Scott cítil, že už mu Melon prozradil dost. Chtěl si zjistit ještě pár věcí o případu Danzer a rozhodl se, že návštěvu ukončí.

„Poslyšte, Chrisi, děkuju, že jste mi dovolil, abych vás navštívil. Když jsem si četl složku případu, otevřelo mi to oči. Odvedli jste obrovsky kus práce.“

Melon přikývl a zlehka se na Scotta usmál.

„Cením si toho, ale jediné, co k tomu můžu podotknout, je, že jestli ty dokumenty fakt čtete, musíte mít hodně špatný spaní.“

Zasmál se a Scott se k němu přidal, ale pak Melon nasadil věcný výraz a naklonil se blíž.

„Proč jste tady?“

Maggie zvedla hlavu.

Melon měl v koutcích očí vějířky vrásek, ale jeho pohled byl bystrý a pronikavý. Do důchodu odešel po čtyřiceti čtyřech letech práce, z nichž téměř dvacet let strávil na vraždách. Měl za sebou výslechy snad dvou tisíc podezřelých a většinu z nich dostal do vězení.

Scott viděl, že zaujal jeho pozornost, ale rád by věděl, co si myslí.

„Co kdyby Beloit ty diamanty měl?“

„Přišlo by mi to zajímavé.“

„Případ Danzer je otevřený?“

Melonovy bystré oči ani nemrkly.

„Vyřešený. Případ uzavřen.“

Scotta to překvapilo, ale Melonův pohled prozrazoval jen nezaujatou zamyšlenost.

„Mluvil jste s těmi lupiči?“

„Nešlo to.“

Náhle Scott v těch nehybných očích cosi zahlédl.

„Jak to?“

„Dvaatřicet dní poté, co vás postřelili, je našli zastřelené ve Fawnskinu. Byli mrtví už nejmíň deset dnů.“ Fawnskin bylo malé městečko v horách San Bernardino, dvě hodiny na východ od Los Angeles.

„Byli to určitě oni? Banda, která přepadla ten danzer? Měli jste pozitivní identifikaci?“

„Pozitivní. Skupina profesionálních lupičů. Záznamy kilometr dlouhý.“

„To nic nedokazuje.“

„Našla se zbraň shodná se zbraní, kterou byl zastřelený řidič danzeru. Také se našly dva nebroušené diamanty. Pojišťovna potvrdila, že kamínky byly z dodávky, kterou ten obrněný vůz převážel. Už to stačí?“

Scott pomalu přikývl.

„Asi by mělo.“

„Nehledě na to, že kdybych se musel vsadit, vsadil bych na to, že to udělali.“

„Našly se ty diamanty?“

„Ne, pokud vím.“

Scottovi ta poznámka přišla zvláštní.

„Kdo ty lupiče zabil?“

„Zašili se v malé chatě stojící o samotě na úbočí hor. Teorie zněla, že se tam po loupeži ukryli, sháněli kupce a někdo je okradl a zavraždil.“

„Dva měsíce po loupeži?“

„Jo. Dva měsíce poté.“

„Vy tomu věříte?“

„Nejsem si jistý. Nemůžu se rozhodnout.“

Scott hleděl Melonovi do očí a přemýšlel, jestli mu dává povolení k dalším otázkám.

„Dvaatřicet dní. Beloita jste ale od podezření očistili dřív, než se ti mrtví našli.“

„To je fakt, ale uzavření případu Danzer byla taková pěkná tečka. Pokud se ještě někde vyskytovaly nějaké pochyby, tohle je udusilo.“

„Kdo případ uzavřel?“

„Šerifové ze San Bernardina.“

„Danzer byl náš případ. Kdo to uzavřel u nás?“

„Ian.“

Melon se pomalu se stařeckým hekáním zvedl.

„Když sedím, hrozně zdřevěním. Pojďme, doprovodím vás. Je to delší cesta, než byste myslel.“

Scott cestou k autu ještě jednou zvažoval, jestli by neměl Melonovi ty diamanty ukázat. Starému policistovi případ zjevně uvízl v paměti, ale nabízel mu jenom zašifrované odpovědi, které Scotta nutily číst mezi řádky. To znamenalo, že Melon je stále na vážkách, buď má strach, nebo Scottem manipuluje, aby zjistil, co všechno ví. A tak se rozhodl, že diamanty zatím nechá v kapse. Nemůže existenci těch kamenů nebo Amelie odhalit někomu, v koho nemá absolutní důvěru.

Scott dovedl Maggie k autu, a jak se otáčel k Melonovi, napadla ho poslední otázka.

„Prohlížel jste si nahrávky z kamer vy osobně?“

„Hmmm. Ian možná dělá všechno sám, ale já nejsem Já-man. V podobných případech se práce rozděluje.“

„To znamená, že je prohlížel někdo jiný.“

„Věříte tomu, co vám ostatní povědí.“

„Kdo je viděl?“

„To bylo různé. Možná byste to mohl najít ve zprávách ve složce nebo v seznamu důkazů.“

Scott jeho odpověď očekával, ale současně se mu zdálo, že se ho Melon snaží navést určitým směrem. Pak ale dodal ještě něco.

„Já-man o sobě tvrdí, že je sólista, ale nevěřte tomu. Má pomocníky. A můžete se vsadit, že jsou to lidi, kterým věří.“

Scott se zahleděl do jeho bystrých, zamyšlených očí, a došlo mu, že v nich najde jen to, co mu Melon dovolí najít.

„Děkuju, že jste mi dovolil se u vás stavit. Ta má omluva měla přijít už dávno.“

Vklouzl za volant, nastartoval motor a stáhl okýnko. Melon jím nahlížel na Maggie, která už se rozkročila na konzoli.

„Nevadí vám za jízdy ve výhledu, když tam takhle trčí?“

„Zvykl jsem si.“

Melon přesunul pohled na Scotta.

„I když jsem už na penzi, budu rád, až se tenhle případ uzavře. A při návratu domů nespěchejte. Dávejte na sebe pozor.“

Scott vycouval na dlouhou příjezdovou cestu, otočil se směrem k dálnici a přemyslel, jestli tím Melon vyjádřil jen starost, nebo ho varoval.

Jak si upravoval zpětné zrcátko, viděl, že stále ještě stojí na cestě a dívá se za ním.

34

Scott vyjel na dálnici Ronalda Reagana, žaludek stažený, nahořklou pachuť v ústech. Nevěřil, že by mu Melon lhal, ale vodil ho v kruzích a prozradil mu jen něco. Melon byl vstřícný, příjemnější, než by si Scott kdy pomyslel, ale nasměroval ho k Danzeru.

V době, kdy k přepadení obrněného auta došlo, to pro Scotta byl jen článek v novinách, ničím významnější než ostatní a rychle na něj zase zapomněl. Během týdnů, které strávil v nemocnici, se o případu Danzer nic nového nedozvěděl a neměl tudíž zdání, že se jeho vyšetřování částečně překrývá s jeho vlastním případem. Přečetl si celou dvanáct centimetrů tlustou složku výpovědí a zpráv týkajících se Erika Pahlasiana, ale protože Pahlasian neměl nic společného s diamanty, o Danzeru v ní nepadlo ani slovo. Obrněný vůz byl jako tajemství ukrývající se někde uvnitř celého spisu k případu. Když si Scott představil, že všechny dokumenty naskládané na sebe by měly asi metr a půl, neubránil se pomyšlení, kolik tajemství se v nich asi ještě skrývá.

Před sebou měl průsmyk Santa Susana a za sebou údolí San Fernando. Maggie po nějaké době vycouvala z konzole, natáhla se na zadním sedadle a zavřela oči. Po vší té snaze přinutit ji sedět vzadu mu najednou její těsná blízkost paradoxně chyběla. Scott si vytáhl okýnko nahoru a podíval se na mobil. Našel v něm hlasové zprávy od seržanta z čety K-9, od nadřízeného z Metra a od ženy, která se představila jako detektiv z vnitřních záležitostí Nigella Riversová. Scott je všechny vymazal nevyslechnuté. Budress mu nevolal, stejně jako Richard Levin. A neozvala se ani Joyce Cowlyová.

Scott měl chuť jí zavolat. Chtěl slyšet její hlas, přál si, aby stála na jeho straně, ale nevěděl, jestli jí může věřit. Rád by jí všechno vypověděl, a ukázal diamanty, ale nemohl vystavit Amelii a její dcerku nebezpečí. Už to udělal Darylovi. Nakreslil na Darylova záda terč a někdo stiskl spoušť.

Scott řídil mlčky, telefon na klíně. Mrkl do zrcátka. Maggie tiše spala. Dotkl se váčku ve své kapse, aby se ujistil, že je to skutečnost. Nevěděl, co by měl podniknout jako další krok, ani kam se vydat, a tak jen jel po úbočích San Fernanda a přemýšlel. Mohl by začít na internetu. Vyhledat si staré články o Danzeru a o mrtvých mužích nalezených v horách. Podívat se, zda se v nich píše ojá-manovi. Hledat v nich někoho, kdo se jmenuje Snell.

Dříve nebo později bude muset jít za Cowlyovou a bude potřebovat něco, co by Ameliin příběh podpořilo. Potřebuje něco, co by Cowlyovou přimělo, aby mu pomohla, aniž by ohrozil Ameliin život.

Telefon mu zazvonil, když se přiblížil ke křižovatce s dálnicí 1-5. Číslo neznal, tak nechal hovor spadnout do hlasové schránky. Když mu telefon oznámil, že má nevyzvednutou zprávu, pustil si vzkaz a uslyšel jasny hlas, který nepoznával.

„Ehm, zdravím, detektive Jamesi, tady je Rich Levin, volám vám zpátky. Jistě, jsem vám k dispozici, jak budete potřebovat. Rád vám odpovím na otázky nebo pomohu, bude-li to v mé moci. Číslo máte, ale dám vám ho ještě jednou.“

Scott ale na číslo nečekal. Stiskl tlačítko pro vytáčení. Rich Levin to vzal po prvním zazvonění.

„Zdravím, tady je Rich.“

„Scott James. Omlouvám se, měl jsem jiný hovor.“

„Ach, to vůbec nevadí. Ještě se neznáme, že? Nepamatuju si vaše jméno.“

„Ne, pane, neznáme se. Dělám na tomhle vyšetřování teprve několik týdnů.“

„Aha, jistě, chápu.“

„Vzpomínáte si ještě, jak vás vyslýchali detektiv Melon a detektiv Stengler?“

„No jistě. Samozřejmě.“

„Týkalo se to vašich zákazníků, Pahlasiana a Beloita?“

„Těch, co je zavraždili. Rozhodně. Přišlo mi to tak smutné. Víte, baví se tady a užívají si – jasně, ne tady, ale v klubu – a o pět minut později se stane taková strašná věc.“ Levin rád mluvil, což bylo dobře. A ještě lepší a důležitější bylo, že patřil k těm, kteří rádi hovoří s policisty. Scott potkal mnoho takových lidí. Levin se rád bavil s lidmi a samou ochotou by se přetrhl.

„Ze spisu k případu jsem se dozvěděl, že jste nám poskytl dva disky s nahrávkami z té noci, kdy byli Pahlasian a Beloit v klubu.“

„Hm. To je pravda.“

„Předal jste je osobně detektivu Melonovi?“

„Ne, nemyslím, že byl u toho. Nechal jsem je u jednoho důstojníka na recepci. Na stole. Povídal, že je to v pořádku.“

„Aha, jistě. A byly to dva disky, nejeden.“

„Správně. Dva.“

„Dva různé disky, nebo dvě kopie stejné nahrávky?“

„Ne, ne, každý jiný. Vysvětlil jsem to detektivu Melonovi.“

„On odešel do penze, už tady není. Pokouším se vyznat ve spisu a v připojených záznamech, a jen mezi námi dvěma, trochu jsem se v tom ztratil.“

Richard Levin se rozesmál.

„Ach, já to dokonale chápu. Vysvětlím vám, jak to bylo. Na jedno cédéčko jsem vypálil záznam z vnitřní kamery a na druhé z venkovní. Nahrávky se ukládají na oddělené harddisky, takže takhle to bylo jednodušší.“ Scott si vzpomněl na parkoviště před klubem Red a pocítil příliv adrenalinu.

„Venkovní kamera zabírá parkoviště?“

„Jo. Přesně tak. Připojil jsem k tomu i časy, kdy ti dva přišli a odešli. Detektiv Melon povídal, že to potřebuje.“ Tajemné kousky se objevily. Jeden po druhém se skládaly dohromady. Tlak, který Scott cítil, povolil, jako když lupne kloub prstu.

Maggie něco ucítila a zakňučela. Ohlédl se a zjistil, že stojí.

„Je mi trapné, že to musím přiznat,“ pravil Scott, „ale vypadá to, že jsme jeden z těch disků asi ztratili.“

„Žádný strachy. To není problém.“

Levinův hlas zněl tak přesvědčivě, že Scotta napadlo, jestli ty dva třeba nedoprovázel až k autu a nedokázal by celý ten večer popsat.

„Vy si vzpomínáte, co Pahlasian a Beloit na parkovišti dělali?“

„Měl bych něco lepšího. Mám tu kopie těch nahrávek. Vypálím vám místo nich jiné. A nikdo tak nebude mít potíže.“

Levin se zasmál, když to pronášel, a adrenalinové teplo se změnilo v žár.

„To je úžasné, pane Levine. Po průšvihu netouží nikdo z nás.“

„Mám vám je poslat, nebo je zase nechat u vás? Na stejné adrese?“

„Vyzvednu si je. Hned, dnes večer nebo zítra ráno. Je to poměrně důležité.“

Scott řídil, zatímco se domlouvali. Maggie přelezla na konzoli a vezla se vedle něho, dokud nesjeli z dálnice.

35

Joyce Cowlyová

Následujícího dne v deset hodin čtyři minuty seděla Cowlyová ve své kóji. Zvedla se, urovnala si kalhoty a využila té příležitosti k tomu, aby se rozhlédla po oddělení. Orso byl v kanceláři šéfové a diskutoval s Toppingovou, lanem Millsem, dvěma detektivy z Rampartu a nějakými detektivy z vnitřního o vraždě Daryla Ishiho. Detektivové dávali Orsovi kapky za to, že umožnil Scottovi přístup ke spisu. Odvolávali se na nějaké překročení administrativní pravomoci a Orso byl očividně vytočeny. Cowlyovou už vyslýchali a počítala s tím, že ji vyslechnou znovu.

Dvě třetiny kójí v místnosti byly prázdné, což bylo normální, protože detektivové pracovali venku na případech. Zbylé kóje byly obsazené, včetně té nejbližší. Její soused detektiv třetí třídy Haran Meeks byl tady, ale právě mluvil po telefonu se svou přítelkyní, blýskal dokonalými umělými zuby a plácal hromady nesmyslů.

Cowlyová si sedla, zvedla telefon a pokračovala v hovoru.

„Fajn, pokračujte. Tak shoduje se to, nebo ne?“

Hlas kriminalisty z oddělení vyšetřování vědeckými metodami Johna Chena zněl samolibě.

„Povězte mi, že jsem génius. Chci slyšet, jak se ta slova linou z vašich nádherně svůdných rtů.“

„Uslyšíte zvuk obvinění ze sexuálního obtěžování. Přestaňte s těmi hovadinami.“

Chena to rozladilo.

„Hádám, že tady byl někdo ve škole tak zaneprázdněn flirtováním, že nedával pozor při hodinách chemie. Rezaví jen železo a železné slitiny, a rez je v podstatě oxid železa. Tudíž je rez jako rez.“

„Takže mi to nemůžete říct?“

„Jistěže můžu. Proto jsem génius. Nezkoumal jsem rez. Zkoumal jsem to, co je v té rzi. V tomto případě barvu. Oba vzorky obsahují zbytky barvy, v níž se vyskytují oxid titaničitý, uhlík a olovo ve stejném poměru.“

„Znamená to tedy, že rez na pásku od hodinek pochází z toho zábradlí?“

„Přesně to jsem pravil.“

Cowlyová zavěsila a zahleděla se na snímek své neteře a synovců. Její bratr ji přemlouval, aby jela na rodinný výlet na Aljašku. Měl to byt jeden z těch deseti– nebo jedenáctidenních zájezdů, při kterých se vyplouvá lodí z Vancouveru a pokračuje se podél kanadského pobřeží od přístavu k přístavu, až se skončí na Aljašce. Uvidíš ledovce, lákal ji. Velrybí zabijáky kosatky. Jenže Cowlyová si zabijáků užila dost v práci.

Orso a ostatní byli stále ještě pohrouženi do konverzace. Cowlyová se zvedla a vydala se kolem kanceláře Toppingové ke kávovaru. Dala si načas a snažila se zachytit, o čem mluví. Výrazy tváří se změnily, ale téma zůstalo stejné a Cowlyová to považovala za zneklidňující. Lidé, kteří by k takovým informacím vůbec neměli mít přístup, se dopodrobna probírali psychiatrickými a lékařskými záznamy Scotta Jamese, zatímco diskutovali o příkazu k jeho zatčení. Znělo to jako hotová věc.

Já-man si všiml, že postává u kávovaru, a zavřel dveře. Cowlyová vylila kávu a vrátila se na svoji židli.

Telefon zazvonil, když dosedla.

„Detektiv Cowlyová.“

A Scott James jí položil tu nejzapeklitější otázku. „Můžu vám věřit?“

Napřímila se, aby viděla přes přepážku. Meeks stále hovořil se svou přítelkyní, křečovitě se smál něčemu, co právě vyslovila. Cowlyová ztišila hlas.

„Promiňte?“

„Jste zly polda, Joyce? Patříte k nim?“

Jeho hlas byl tak napjatý, že dostala strach, jestli ti lidé v kanceláři Toppingové nemají pravdu. Ještě víc ztišila hlas.

„Kde jste?“

„Někdo se mi vloupal do domu. Hned druhý den se někdo vloupal do ordinace mého psychiatra a ukradl moje lékařské záznamy. Doktor Charles Goodman. Dělají na tom detektivové ze Severního Hollywoodu Broder a Kurlandová. Zavolejte jim. Abyste věděla, že je to pravda.“

„O čem to mluvíte?“

„Zavolejte jim. Ten, kdo ukradl u Goodmana moji kartu, předal informace někomu uvnitř oddělení a ten někdo se to teď snaží hodit na mě.“

Cowlyová se rozhlédla po oddělení. Nikdo neposlouchal, nikdo jí nevěnoval pozornost.

„Nelíbí se mi, kam tím míříte.“

„Mně se nelíbí s tím žít.“

„Proč jste utekl? Víte, jak špatně to vypadá?“

„Já jsem neutekl. Snažím se to vyřešit.“

„Co chcete řešit?“

„Mám něco, co bych vám chtěl ukázat. Nejsem daleko.“

„Co?“

„Ne po telefonu.“

„Nedramatizujte to. Jsem na vaší straně. Nechala jsem si na forenzním ověřit tu rez z Darylových hodinek. Odpovídá rzi ze zábradlí na střeše, jasné? Byl tam.“

„To můžu přetrumfnout. Mám ten chybějící disk.“

Zkontrolovala kancelář Toppingové. Dveře byly stále zavřené. Meeks pořád telefonoval s přítelkyni.

„Disk z klubu Red? Kde jste tu ztracenou nahrávku našel?“

„Manažer si schovává kopie. Tohle musíte vidět, Joyce. A víte, proč to musíte vidět?“

Věděla, co má na mysli, a dala mu odpověď, na kterou čekal.

„Protože někdo si nepřeje, abych to viděla.“

„Přesně. Někdo, kdo je tam nahoře s vámi.“

„Kdo by to měl byt?“

„Ian Mills.“

„Zešílel jste?“

„Vykládají to o mně. Zavolejte do severního Hollywoodu.“

„Nepotřebuju jim volat. Kde jste?“

„Před budovou zahněte doleva a pak jděte po Spring Street. Když to bude bezpečné, vyzvednu vás.“

„Ježíši, Scotte, co si myslíte, že se stane?“

„Já nevím. Nevím, komu věřit.“

„Dejte mi pět minut.“

„Přijďte sama.“

„Rozumím.“

Když Cowlyová položila telefon, uvědomila si, že se jí třesou ruce. Mnula si je, když se otevřely dveře kanceláře Toppingové, a ji to tak polekalo, že se jí roztřásly ještě víc. Vyšel lan Mills, následován detektivy z vnitřního a jedním detektivem z Rampartu. Já-man se na ni podíval, proto rychle sáhla po telefonu a předstírala, že s někým hovoří. Když ji míjel, sjel po ní pohledem znovu, ale šel dál, dokud neopustil oddělení.

Cowlyová pokračovala v předstíraném hovoru a čekala, jestli se objeví Orso. Počkala třicet vteřin, pak odložila telefon, hodila si kabelku přes rameno a rychle odešla z budovy.

36

Scott nechal Trans Am běžet na volnoběh. Pozoroval vchod do Lodi od parku u městské radnice. Maggie stála na konzoli a do tlamy jí foukala klimatizace. Studený vzduch jí čechral srst. Zdálo se, že se jí to líbí.

Scott doufal, že se Cowlyová ukáže, ale jisty si tím nebyl. Uběhlo deset minut. Začínal se stále více bát, že o jejich rozhovoru pověděla Orsovi nebo jiným detektivům a ubíhající čas znamená, že vymýšlejí, co mají dělat.

Ale pak se Cowlyová objevila pod skleněnou přídí Lodi a rychle zamířila k Spring Street. Zastavila na rohu, počkala, až na semaforu naskočí zelená, a vykročila přes ulici. Scott sledoval Loď, ale nevynořil se nikdo, kdo by ji sledoval. Zastavil vedle ní na dalším rohu a stočil okno. „Řekla jste o tom někomu?“

„Ne, nikomu. Můžete toho psa odstrčit stranou?“ Když Cowlyová otevřela dveře, Maggie vycouvala na zadní sedadlo, skoro jako by chápala, že to přední není pro obě dost široké.

Cowlyová nasedla do auta a zavřela dveře. Scott viděl, že je rozzlobená, ale s tím se nedalo nic dělat. Potřeboval její pomoc.

„Kristepane, koukněte na ty chlupy. Budu jich mít na sobě tuny.“

Scott se rozjel a v zrcátku kontroloval, zda je nesleduje nějaké auto.

„Nebyl jsem si jistý, jestli přijdete. Děkuju.“

„Nikomu jsem se o tom nezmínila. Nikdo nás nesleduje.“

Scott zahnul na první křižovatce a stále kontroloval zpětné zrcátko.

„Dělejte, jak myslíte. Kam jedeme?“

„Blízko.“

„Doufám, že ten tyátr bude stát za to. Nesnáším dramatické scény.“

Scott neodpověděl. Objel blok a o pár vteřin později ukázal odznak na parkovišti soudního dvora Stanleyho Moska a vjel dovnitř. Na parkoviště pro porotu. Byli tři bloky od Lodi.

Našel místo ve stínu a vypnul motor.

„Na podlaze u vašich nohou leží notebook. Až se na to kouknem, povězte mi, jestli to dramatizuju.“

Podala mu notebook. Otevřel ho, zapnul a vrátil jí ho. Disk už byl načtený. První záběr nahrávky byl zamrzlý v okně přehrávače. Byl to širokoúhlý, ničím nerušený jasný záběr parkoviště u klubu Red osvětlený infračerveným světlem. Byly na něm náznaky barev, i když většinou vybledlé došeda. Do obrazu se vešel vstup do klubu, budka hlídače parkoviště naproti vchodu a skoro celé parkoviště. Scott si disk přehrál už sedmkrát.

„Tohle je parkoviště u klubu Red?“ zeptala se Cowlyová. „Venkovní kamera. Než si to pustíte, měla byste vědět několik věcí. Mám víc než jen ten disk. Daryl viděl to přepadení. Pověděl o tom jednomu blízkému člověku a já ho našel.“

Cowlyová se zatvářila podezíravě.

„Je to důvěryhodná osoba, dá se tomu věřit?“

„Pusťte si to. Daryl té osobě řekl, že jeden ze střelců vyndal z bentleye kufřík. Přetočil jsem to až na konec, kdy odjíždějí.“

Scott se naklonil blíž a dotkl se tlačítka pro přehrávání. Zamrzlý obrázek se okamžitě probral k životu. Pahlasian a Beloit vyšli z klubu a zastavili se několik kroků ode dveří. Přiběhl k nim hlídač parkoviště. Pahlasian mu podal lístek. Hlídač se rychle vrátil do budky pro klíčky a odklusal přes parkoviště do míst, kde ho kamera neviděla. Pahlasian a Beloit zůstali u východu a povídali si.

„Můžeme to pustit rychleji,“ nabídl Scott.

„To je v pořádku.“

O minutu později vplul z pravého dolního rohu do záběru bentley a zamířil pryč od kamery. Brzdová světla se rudě rozzářila a Pahlasian k němu vykročil. Hlídač vystoupil, dal mu klíčky a vzal si spropitné. Pahlasian nasedl, ale Beloit prošel kolem auta na ulici v pozadí. Na chodníku se dal rozeznat nezřetelný obrys jeho postavy, ale byl příliš daleko, aby byl vidět jasně. Pahlasian zavřel dveře a čekal.

„Takhle to pokračuje dalších pětadvacet minut,“ oznámil Scott.

„Cože?“

„Beloit na někoho čeká. To je ten čas, který mi neseděl.“

„Dobře. Já jsem v pohodě.“

Přijely dvě ženy ve ferrari, obě hubené jako tyčky.

V porsche odjel samotný muž. Následoval ho pár v jaguáru. Když auta odjížděla nebo přijížděla, jejich přední světla ozářila Beloita, který rázoval tam a zpátky po chodníku. Pahlasian zůstával v autě.

„Už to bude. Sledujte,“ upozornil Scott.

Auto na ulici pomalu minulo čekajícího a zastavilo. Beloita zalila záře brzdových světel a bylo vidět, jak se blíží k autu. Jakmile přešel brzdová světla, stal se neviditelným.

„Dokážete poznat, co je to za značku vozu?“ zajímala se Cowlyová.

„Ne. Moc velká tma.“

Zanedlouho vyšel Beloit z temnoty na parkoviště s kufříkem v levé ruce. Nastoupil do bentleye a Pahlasian i s ním odjel.

Scott zastavil přehrávání a pohlédl na Cowlyovou. „Tohle viděl někdo, kdo případ vyšetřoval, že ano? Melonovi a Stenglerovi namluvil, že tam nic zajímavého nebylo, a disku se zbavil.“

Cowlyová pomalu přikývla. Upírala pohled do ztracena.

„V bentleyi se kufřík nenašel.“

„Ne.“

„Sakra.“

„Ale vy ho najdete. Vzpomínáte si na to loupežné přepadení obrněného auta, případ Danzer?“

Mezi obočími jí naskočila hluboká vráska.

„Jistě. Melon se domníval, že Beloit tady byl kvůli diamantům.“

„Nebroušeným šperkařským diamantům za dvacet osm milionů dolarů, mám pravdu?“

Cowlyová pomalu přikývla, téměř jako by vycítila, co přijde.

Scott vytáhl z kapsy hedvábný pytlíček s ošklivou skvrnou a zatřepal jím mezi nimi. Sjela očima k sáčku a zase se vrátila ke Scottovi.

„Daryl tomu nejmenovanému blízkému člověku nejenom popsal, co viděl. On mu taky dal něco, co ukradl jednomu z těch mrtvých mužů, když střelci odjeli. Co myslíte, že to je?“

Nasypal si kamínky do dlaně.

„Ježíš!“

„Vážně? Podle mého odhadu jsou to spíš nebroušené šperkařské diamanty.“

Zírala na něho beze známek pobavení.

„Vy věříte, že v tom kufříku byly diamanty?“

„Tipoval bych, že ano. Co byste hádala vy?“

„Že tahle skvrna na sáčku se bude shodovat s Beloitovou DNA.“

„Takže jsme za jedno.“

Scott nasypal kamínky zpátky do váčku a zjistil, že si ho Cowlyová zaujatě prohlíží.

„Kdo vám to dal?“

„To vám nemůžu prozradit, Joyce. Je mi líto.“

„Komu se Daryl svěřil?“

„To vám nemůžu říct. Ještě ne.“

„Tohle jsou důkazy, Scotte. Ten člověk má informaci z první ruky. Takhle se staví případ.“

„Takhle zaviníte, že někdo umře. Někdo tam seshora zabil Daryla. Někdo se snaží hodit na mě vraždy tří lidí.“

„Pokud je to pravda, musíme to dokázat. Tak se to dělá.“

„Jak, otevřeme případ? Půjdeme za Orsem a zeptáme se: Hele, co s tím uděláme? Pokud se to tam nahoře dozví jeden, dozvědí se to všichni, a já nechci namalovat terč na záda dalšího člověka tak, jako jsem to udělal Darylovi.“

„To je šílené. Vy jste přece Daryla nezabil.“

„Jsem rád, že si to někdo myslí.“

„Někomu věřit musíte.“

Scott se podíval na Maggie.

„Věřím. Svému psovi.“

Obličej Cowlyové ztvrdl jako sklo.

„Tak – si – trhněte,“ odsekala.

„Vám věřím, Joyce. Jen vám. Proto jsem vám taky zavolal. Ale nevím, kdo všechno je do toho zapletený.“

„Zapletený do čeho?“

„Do případu Danzer. Všechno to začalo tím vyloupeným vozem.“

„Danzer je uzavřený. Pachatelé byli povražděni někde v horách San Bernardino.“

„Ve Fawnskinu. Měsíc poté, co byl Beloitovi ukraden kufřík, který jste viděla na tomhle záznamu. Diamanty se nikdy nenašly. Tyhle diamanty.“

Scott se podíval na váček a pak ho schoval do kapsy.

„Banda, která přepadla ten obrněný vůz – všichni mrtví. Beloit a Pahlasian – mrtví. Daryl Ishi – mrtvý. A všude se objevuje Já-man. Když okrsek ze západního Los Angeles otevřel případ Danzer, Já-man si ho přetáhl do centra a lidi ze západního okrsku využíval jako svoje pravé ruce.“

Cowlyová potřásla hlavou, rty stažené do tvrdé tenké linky.

„To je naprosto normální.“

„Houby normální. Na tomhle nic není normální. Já-man předhodil Beloita Melonovi, a pak ho přesvědčil, že nemá nic společného s diamanty – s těmi diamanty, které Daryl Ishi sebral z jeho mrtvého těla.“

„Proč by to dělal?“

„Ze stejného důvodu, proč by někdo lhal o tom, co viděl na tomhle disku. Protože Melon, Stengler nebo vy byste nakonec přišli na to, že Beloit byl ve spojení s Clouzotem. Já-man se postaral o to, aby měl možnost sledovat, co Melon ví. Melon ho nezpochybňoval. Melon mu musel věřit. A věřil. A Melon mi taky řekl, jak to fungovalo.“

„Vy jste byl za Melonem?“

„Cítil jsem, že má o případu Danzer pochybnosti a že pochybuje i o tom, jak byl uzavřený.“

Scott viděl, že si Joyce dává kousky skládanky dohromady.

„Musíme zjistit, kdo ten případ otevřel a v jakém byl vztahu k Já-manovi. Melon mi napověděl. Nadhodil, že Já-man nikdy nedělá nic sám, ale jen s lidmi, kterým věří. A netvrdil, že jsou čestní.“

„Co chcete?“

„Neprůstřelný případ. Něco tak nezpochybnitelného, že budou pryč z ulic dřív, než se rozkoukají, a nestihnou zabít nikoho dalšího.“

„Dříve nebo později budeme toho Darylova blízkého člověka potřebovat. Musíme mít důvěryhodné svědectví. Všechno, co vypoví, se musí dát ověřit. Možná bude nutný i detektor.“

„Až budete připravená zaklapnout pouta, Darylova důvěrníka vám přivedu.“

„Budeme potřebovat DNA z toho váčku s diamanty a příkaz pro lidi z forenzního, aby to ověřili. Potřebujeme pojišťovací společnost nebo jiného experta, kteří ověří, že tohle jsou diamanty ukradené z toho danzeru.“

„Tohle všechno můžete mít.“

„Výborně. To je vše. Můžu si vzít aspoň ten disk?“

„Proč čeřit vodu?“

Cowlyová si vzdychla a otevřela dveře.

„Jdu zpátky. Uvidím, co se mi podaří zjistit, a dám vám vědět.“

A Scott jí prozradil poslední věc.

„Daryl tam zaslechl jméno.“

Zastavila se s jednou nohou ještě v autě a upřeně se na něho zahleděla.

„Jeden z těch střelců volal na druhého Snelle…“

„Necháváte si pro sebe ještě něco?“

„Ne, to je všechno. Snell.“

„Snell.“

Vystoupila, zabouchla za sebou dveře a otočila se k odchodu.

„Dávejte si pozor na Já-mana, Joyce. Prosím. Nevěřte nikomu.“

Cowlyová se zastavila a pohlédla zpátky do otevřeného okénka.

„Pozdě. Už věřím vám.“

Scott sledoval, jak jde přes parkoviště, a cítil tlukot vlastního srdce.

„Neměla byste.“

Namaloval Cowlyové na záda terč a věděl, že ji nedokáže ochránit.

37

Joyce Cowlyová

Cowlyová konečně smetla poslední psí chlupy přilepené na kalhotách a vystoupila z výtahu. Rozhlédla se chodbou, kterou chodívala už tři roky, ale dnes jí připadala jaksi vyšší, širší a nekonečná, a všichni jako by ni zírali. Za pravým okem jí vystřelovala ostrá bolest. Slyšela matčin hlas: Já tě varovala, neměla ses tolik koukat na televizi, tohle bude určitě mozkový nádor. Kéž by. Možná měla její matka pravdu a to, že se zbláznila stejně jako Scott, způsobil tumor. Jenže Scott nebyl blázen. Scott měl ten disk a diamanty.

Posunula jednu nohu před sebe a pak zas druhou a za chvilku vešla do oddělení vražd. Orso byl u sebe. Dveře u Toppingové byly otevřené, ale kancelář prázdná. Meeks se podíval na hodinky, jako by se bál odejít brzy. Muži a ženy, se kterými se znala už tři roky, pracovali a hovořili a pili kávu.

Patříte k nim?

Můžu vám věřit?

Cowlyová došla do konferenční místnosti a sedla si nad knihu vražd. Posadila se čelem ke dveřím, aby viděla každého, kdo přichází.

Cestou zpátky většinou přemýšlela, jak zjistit, kdo na oddělení krádeží v západním Los Angeles otevřel případ Danzer. Iana ani nikoho, kdo s ním pracoval, se zeptat nemohla, a nemohla také zavolat na oddělení krádeží v západním Los Angeles. Jestli měl Scott pravdu a tihle lidé jsou zlí poldové, jakákoliv otázka týkající se Danzeru, by je varovala.

Cowlyová přečetla knihu vražd už dvakrát a celou složku případu si prošla jednou. Dokumenty týkající se Georgese Beloita, Arnauda Clouzota a Danzeru jen prolistovala. Věděla, že spojení s Clouzotem oddělení zvláštních krádeží vyloučilo před několika měsíci, a tak neviděla důvod, proč ztrácet čas ve slepé uličce. Prolistovala si je teď znovu a hledala číslo případu Danzer.

Rychle je našla a odnesla si ho do své kóje.

Otevřela si stránku archivu složek losangeleské policie a začala psát číslo případu, když ji překvapil Orso.

„Mluvila jsi se Scottem?“

Otočila se čelem k němu a snažila se odvést jeho pozornost od počítače. Koukl na monitor a potom na ni.

„Ne. Pořád se nenašel?“

Orsova tvář byla napjatá.

„Nemohla bys mu zavolat?“

„Proč bych mu měla volat?“

„Protože tě o to žádám. Nechal jsem mu zprávu, ale nic. Tobě by se možná ozval.“

„Nemám jeho číslo.“

„Dám ti ho. Jestli ho seženeš, snaž se s ním mluvit citlivě. Tahle věc se nám vymyká z rukou.“

„Dobře. Jasně.“

Znovu zalétl pohledem k počítači a otočil se k odchodu.

„Bude, myslíš si, že ty lidi zabil?“

Orso se ušklíbl.

„Jasně že ne. Dám ti jeho číslo.“

Cowlyová zavřela stránku, a než se Orso vrátil, jen si nervózně přerovnávala věci na stole. Jakmile zmizel, vyplnila žádost o složku z archivu. Policejní důstojníci měli povoleno žádat pouze o materiály, které se týkaly případů, na nichž pracovali, proto Cowlyová zadala do žádosti číslo nevyřešené vraždy, jež ležela na jejím stole už dva roky.

Případ č. WL-166491 byl ve formátu pdf. Začínal přiloženým formulářem, který vyplnil a podepsal lan Mills, a pokračoval třístránkovým prohlášením popisujícím, jak byla nalezena a identifikována těla Deana Trenta, Maxwella Gibbonse a Kima Leona Jonese usvědčených coby pachatelé loupežného přepadení obrněného auta. Mills citoval a odkazoval na zprávy vědeckého oddělení a oddělení šerifů San Bernardina, které spojily nalezenou zbraň s tou, jež byla použita při přepadení danzeru, a také zprávy pojišťovací společnosti potvrzující, že dva nalezené diamanty pocházely z těch ukradených při přepadení. Uzavřel prohlášení tím, že tři lupiči jsou mrtví, a tím pádem může případ uzavřít.

Nic neříkající bláboly.

Cowlyová listovala dokumenty, které Ian ke spisu přiložil, až našla originál zprávy z okrsku západního Los Angeles. Začínala řadou formulářů vyplněných a podepsaných detektivy, kteří dostali případ přidělený, následovaly zprávy z místa činu popisující, jak detektivové dostali příkaz jet na místo činu a co našli, když tam dorazili. Cowlyová se tím nezdržovala a nalistovala rovnou konec zprávy. Podepsaní tam byli detektiv George Evers a detektiv David Snell.

Cowlyová zírala na monitor.

Orso seděl ve své kóji a mluvil do telefonu. Dveře k Toppingové byly zavřené. Zvedla se, rozhlédla se po oddělení, pak znovu dosedla a jen civěla na obrazovku.

„Ty jeden zkurvysyne,“ ulevila si.

Najednou vyskočila a vyrazila chodbou k oddělení krádeží. Stejné kóje, stejný koberec, všechno stejné. V první kóji seděla detektiv Amy Linhová.

„Je tady Ian?“

„Myslím, že jo. Zrovna jsem ho viděla.“

Cowlyová zamířila dozadu do lanový kanceláře. Já-man psal nějakou zprávu, když vstoupila. Vypadal překvapeně, že ji vidí, a možná i trochu ostražitě.

„Iane, máš už nějaká další jména, která se hodí k těm bílým kotletám? Nemáme nic jiného, jen tohohle mizernýho šmejda. Musíme je dostat.“

Chtěla ho vidět. Chtěla to říct.

„Rozumím ti. Dám ti ta jména hned, jak něco seženu.“

Cowlyová odkráčela zpátky ke svému stolu.

George Evers.

David Snell.

Chtěla o nich zjistit všechno, co jenom půjde, a věděla, jak to udělat.

38

Ian Mills

Oddělení zvláštních krádeží mělo rozsáhlé záznamy o lidech, kteří se krádežemi a loupežemi živí, ať už byli hledání na základě vydaného zatykače nebo ne. Nezajímali je troškaři a příštipkáři, jako byli mladíci kradoucí auta, nebo šašci, co příležitostně přepadnou benzinku, ale nefalšovaní profesionální hardcore zloději. Padesát minut poté, co Cowlyová odešla z jeho kanceláře, prohledával lan databázi, a hledal vhodné řidiče s bílými vlasy, když mu cinkl příchozí e-mail a on si přečetl zprávu.

Když spatřil automaticky generované upozornění z archivu spisů, svaly na šíji i ramenou mu ztuhly. Podobná upozornění si mohli nechávat posílat velitelé kanceláří, čet, jednotek, oddělení a také důstojníci, kteří uzavírali případ, a Ianovi chodila, kdykoliv si někdo vyžádal dokumentaci jeho případu. Dělal to úplně u každého svého uzavřeného případu, ale důležité pro něj byly jen čtyři.

Ian se zvedl, zavřel dveře a vrátil se ke stolu. Od té doby, co losangeleská policie přešla na tento novy systém, dostal taková avíza jen tři. Pokaždé se je bál otevřít, ale u všech tří se ukázalo, že šlo o bezvýznamné případy. Tentokrát mu trvalo celých třicet vteřin, než se s informací vyrovnal a odhodlal se zprávu otevřít. Pak mu ústa zalila žlučovitá pachuť žaludečních kyselin.

Danzer.

Zpráva obsahovala jen velmi málo dalších informací. Nebylo v ní jméno osoby ani agentury, která o případ má zájem; jen čas, kdy dotyčný o spis požádal, a také číslo případu, kvůli kterému jej potřebuje.

Číslo aktivního případu Ianovi prozradilo hodně, a ani dost málo se mu to nelíbilo.

Číslo obsahovalo písmenný kód, ze kterého bylo patrné, že jde o případ oddělení vražd. Každý detektiv z vražd mohl těch dvacet metrů popojít a zeptat se ho ohledně Danzeru na cokoliv, co chtěl vědět, ale někdo se ho zjevně rozhodl obejít. To nebylo dobré. K vyhledání spisu bylo nutno zadat číslo aktivního případu, který byl pro nezasvěcené zamknutý, ale lan si s tím dokázal poradit.

Zavolal do recepce a vyžádal si Nan Rileyovou. Nan byla civilní zaměstnankyně a asistentka Carol Toppingové.

„Ahoj, Nan, tady lan. Jsi pořád stejně krásná, jako jsi byla před deseti minutami?“

Nan se zasmála jako pokaždé. Flirtovali spolu už léta. „Jen kvůli tobě, zlato. Chceš šéfovou?“

„Jen rychlou odpověď. Máte tam u vás otevřený případ…“

Ian přečetl číslo.

„Kdo na tom dělá?“

„Počkej. Kouknu se –“

Čekal, než si Nan číslo zapíše.

„Detektiv Cowlyová. Joyce Cowlyová.“

„Díky, drahoušku. Jsi hvězda.“

Ian zavěsil. Tahle odpověď se mu líbila ještě méně. Jestli se Cowlyová zajímá o Danzer, proč se o tom nezmínila, když za ním přišla do kanceláře? Místo toho na něho vychrlila nějaké nesmysly o chycení lumpů v Pahlasianově případu. Přemílal si v hlavě, co by to mohlo znamenat, pak si připravil, co potřeboval, a vydal se chodbou rovnou do oddělení vražd.

Cowlyová byla ve své kóji. Hrbila se u počítače a vypadalo to, že právě telefonuje.

Došel až za ni. Pokusil se zahlédnout, co právě čte, ale její hlava monitor zakrývala. Mluvila tiše, takže neslyšel, co říká.

„Detektive.“

Trhla sebou, když uslyšela jeho hlas, a jak se otočila, viditelně zbledla. Přitiskla si telefon k hrudi a naklonila se ke straně, aby zakryla obrazovku. To nebylo dobré znamení.

Ian jí podal seznam jmen.

„Jména, která jsi chtěla.“

Vzala si papír.

„Díky. Nečekala jsem tě tak brzy.“

Viděl stíny v jejích očích. Měla strach. To ho přivedlo k úvaze, kolik toho asi mladý Ishi pověděl Scottu Jamesovi a kolik prozradil James Cowlyové.

„Rád pomůžu. Budeš teď chvíli tady?“

„Hm, ano. Proč?“

„Pokusím se najít ještě něco.“

Ian se vrátil do své kanceláře, zavřel dveře a mobilem zavolal Georgi Eversovi.

„Máme problém.“

A pak Eversovi řekl, co má udělat.

39

Tři hodiny po jejich setkání napsala Cowlyová Scottovi zprávu, že má informace o případu Danzer. Dohodli se, že se sejdou na parkovišti soudního dvora na stejném místě jako minule. Když nastupovala do auta, všiml si Scott, jak je napjatá a sklíčená.

„Mluvila jsem o Eversovi a Snellovi s kamarádkou z personálního, bylo to čistě mezi námi. Namluvila jsem jí, že uvažuju, že bych je zařadila do zásahové jednotky, ale že potřebuju fakt jen ty nejlepší. Skvěle si rozumíme. Byla to moje první nadřízená.“

„Co jste zjistila?“

„Že jsou to neřádi.“

Scott si nebyl jistý, co by s tím měl udělat.

„Snell je prý chytrý a výkonný při práci na případech, ale je povrchní. Využije každou příležitost, aby si něco usnadnil. S lanem nemá nic společného, zato Evers a lan jsou jako siamská dvojčata. Ježíšmarjá, už mám zase na sobě kožich. Koukněte na to.“

Maggie ležela roztažená na zadním sedadle.

„Neměl jsem čas to vykartáčovat. Co Evers?“

Cowlyová si marně oprašovala kalhoty a pokračovala ve vyprávění.

„Evers a lan byli čtyři roky parťáci v Hollenbecku.

Evers byl šéf, ale povšechně se vědělo, že lan ho řídí. Evers zvrtal spoustu věcí a úplně si zpackal život. Pil, opustila ho žena a všechny ty obvyklé bláboly. Ian ho kryl a držel nad vodou, ale na Everse bylo podáno příliš mnoho stížností. Když lan přešel na zvláštní krádeže, poslal kamaráda do západního Los Angeles.“

„Z čeho ho obviňovali?“

„Byly to fakt závažné průšvihy. Řídil se zákonem pirátů – co najdu, je moje.“

Policisté o tomhle zákonu vtipkovali, jenže špatní policisté se jím i řídili. Když našli při šťáře pytel peněz, nechali v něm tolik, aby bylo zločince možné obvinit, ale zbytek si vzali pro sebe. Co našli, bylo jejich.

„Aha. Tykalo se něco z toho i lana?“

„Ian z toho vyšel čisty jako lilie. A držel Everse nad vodou, dokud se nedal zase do pořádku.“

Scott se podíval na Maggie a pohladil ji. Otevřela oči. „Funguje to obousměrně.“

„Co tak funguje?“

„Jestli lan podržel Everse, určitě byly i případy, kdy Evers podržel lana.“

„Možná. Takže, Evers nastoupil v západním Los Angeles a jeho parťákem se stal Snell. Na případu Danzer dělali první čtyři dny a pak si ho převzal lan a z nich udělal svoje formální pomocníky. Hned den nato, to jest šestý den po přepadení toho obrněného vozu, Evers vydal zatykač na Deana Trenta a Williama F. Wua.“

Scott neměl nejmenší tušení, co jsou ti lidé zač, ale Cowlyová jela dál jako rychlovlak.

„Dva měsíce poté byli Dean Trent, Maxwell Gibbons a Kim Leon Jones nalezeni zavraždění v horách San Bernardino.“

Tohle si Scott pamatoval od Melona.

„To byla banda, která přepadla ten vůz.“

„Obecně se tomu věřilo a asi je to i pravda.“

To také Melon říkal.

„Kdo je ten Wu?“

„Překupník ze San Marina. Prodává šperky a umění bohatým lidem v Číně, ale má konexe i v Evropě. Zajímavé je to tím, že Wu a Dean Trent se dlouho znali. Když Trent ukradl šperky nebo nějaké umělecké předměty, mohl jste se vsadit, že s tím půjde za Wuem.“ Scottovi došlo, kam tím míří.

„Evers a Snell věděli, že Trent má ty diamanty.“

„Museli to vědět. Možná jim dal tip některý z lanových informátorů. Bylo to jen šest dnů od přepadení, a oni už věděli, nebo aspoň měli podezření, že to udělala banda Deana Trenta. Takže Trenta s Wuem napíchli a další tři týdny ty chlapy odposlouchávali. Ve složce k případu z toho není žádný přepis. Nic. Ani slovo.“ Scott se cítil otupěle.

„Dozvěděli se, že Wu si dohodl obchod s Clouzotem. Věděli, kdy Beloit přiletí, a kde a kdy si ty diamanty vyzvedne. Chtěli je ukrást.“

Scott se podíval na Maggie. Dotkl se špičky jejího čumáku a ona mu hravě chňapla po prstech.

„Stačí tohle na náš případ?“

Cowlyová potřásla hlavou.

„Ne. Přála bych si to, ale ne.“

„Mně se zdá, že je toho dost. Bod po bodu se to dá od začátku do konce celé pospojovat.“

„Ian by na to namítl: Ze tří nezávislých spolehlivých zdrojů jsme se dozvěděli, že Trent se pokusí zbavit těch diamantů prostřednictvím pana Wua, o němž víme, že v minulosti s panem Trentem často spolupracoval. Na základě těchto spolehlivých informací jsme získali potřebný soudní příkaz k odposlouchávání, ale naše snahy o získání inkriminovaných informací selhaly. Nezbylo nám nic jiného než uvěřit, že pan Wu a pan Trent spolu komunikovali pouze osobně nebo prostřednictvím telefonů na jedno použití. Chápete? Nic z toho jim neublíží.“

Scott cítil, jak se v něm vzmáhá vztek.

„Evers, Snell a Mills, to jsou tři. Beloita přepadlo pět mužů.“

„V tom, co jsem viděla, mi nikdo další nepadl do oka. Zaměřme se na to, co máme. Pokud dokážeme chytit tyhle chlapy, zbývající dva od nich dostaneme.“

Scott věděl, že má pravdu.

„Dobře. Evers a Snell ještě pracují u policie?“

„Snell ano, ale Evers odešel na odpočinek šest dní po přepadení.“

„To nebylo moc chytré.“

„Já nevím. Byl už v letech. Je starší než lan, takže to nebylo ničím neobvyklé.“

„Tak starý, aby měl bílé vlasy?“

„Ježíši. Já nevím. Nikdy jsem ani jednoho z nich neviděla.“

Scott si pomyslel, že jestli je Evers dost starý, aby odešel do penze, mohl by to být ten modrooký bělovlasý řidič a jeho DNA by se mohla shodovat s vlasovými folikuly nalezenými v autě, které použili při útěku.

„Měli bychom začít s Eversem. Máte jeho adresu?“ Cowlyová pokrčila rameny.

„Co si myslíte, že najdete? Diamanty? Diamanty jsou pryč. Zbraně jsou pryč. Každičký kousek oné noci je pryč.“

„Potřebujeme přímé spojení mezi nimi a přepadením, něco, co spojí Everse, Snella nebo Já-mana s místem činu, je to tak?“

„Ano. Pokud chcete neprůstřelný případ, je tohle to, co potřebujeme.“

„Fajn. Ověřím to. Možná budu mít štěstí.“

„Copak jste nedával pozor, když jste od nás dostával lekci kvůli tomu pásku od hodinek? Nic, co najdete vy, se nedá použít jako důkaz. V ničem by nám to nepomohlo.“

„Rozumím. Nic nevezmu. Jestli najdu něco použitelného, vy už vymyslíte, cos tím dál.“

Cowlyová se zatvářila znechuceně, ale prolistovala papíry a našla adresu George Everse.

„Měla bych se nechat vyšetřit u psychiatra.“

„Neztrácejte víru.“

Cowlyová vyvrátila oči k nebi, otevřela dveře a zaváhala. Vypadala ustaraně.

„Máte nějaké bezpečné místo, kde můžete byt?“

„Ano. Díky.“

„Fajn.“

Scott se díval, jak vystupuje z auta a měl chuť zeptat se jí na totéž.

„Nemám vás odvézt zpátky?“

„Projdu se. Chvíli trvá, než ze sebe dostanu ty chlupy.“ Scott se usmíval, když odcházela, a pak vyjel z parkovacího místa. Vydal se hledat George Everse.

40

Joyce Cowlyová

Cowlyová zamířila napříč přes parkoviště soudního dvora směrem k Lodi. Za chůze ze sebe smetala psí chlupy a čistila si kalhoty. Fena německého ovčáka byla nádherná, ale také to byl stroj na výrobu srsti.

Došla na konec parkoviště a překročila přes nízký drátěný plůtek na chodník. Nebyla přesvědčená, že to vzali za správný konec, a bála se, že Scott případ kontaminuje. Cowlyová naprosto věřila všemu, co se týkalo spiknutí kolem Danzeru a vražd Beloita a Pahlasiana potažmo Stephanie Andersové, ale ona a Scott nepostupovali správně. Kdyby se Scott už nerozhodl, dokázala by to vyřešit lépe, a byla rozzlobená sama na sebe, že se nechala přemluvit.

Spiknutí u kriminální policie existovala odjakživa a vždy existovat budou i v těch nejlepších policejních odděleních na světě. Policie měla pro řešení podobných případů závazné postupy a často bylo nutné jejich vyšetřování vést až do vynesení rozsudku v přísném utajení. Cowlyová měla kamarádku, která kdysi pracovala v jednotce speciálních operací, a měla v úmyslu požádat ji o radu.

„Detektive Cowlyová! Joyce Cowlyová!“

Otočila se za hlasem a spatřila dobře oblečeného muže, který klusal k ní a mával rukou. Tmavohnědé sportovní sako, světle modrá košile a tmavě modré džíny; klidně mohl vyklusat ze stránek katalogu Ralpha Laurena. Sako za ním povlávalo, jak běžel, a odhalilo zlatý detektivní odznak připnutý k opasku.

Zpomaloval, až úplně zastavil a usmál se.

„Doufám, že vám to nevadí. Zahlédl jsem vás u budovy soudu.“

„My se známe?“

Dotkl se její paže a ustoupil stranou, aby uhnul z cesty dvěma ženám spěchajícím k soudnímu dvoru.

„Rád bych si s vámi promluvil o oddělení vražd a krádeží. Vracíte se tam? Doprovodím vás.“

Znovu jí zlehka položil ruku na paži, pobídl ji k chůzi a přidal se k ní. Působil uvolněně, takřka chlapecky a byl velmi okouzlující, ale držel se příliš blízko. Cowlyovou zarazilo, z čeho usoudil, že přišla z Lodi a teď se tam zase vrací.

Kolem nich projel tmavomodrý sedan a zpomalil.

„Vy pracujete na vraždách a krádežích?“ otázala se Cowlyová.

„Na krádežích. A navíc jsem v tom dobrý.“

Opět jí sáhl na paži, jako by ho snad měla znát, a Cowlyová začínala být podrážděná.

„Víte, moc se mi to teď nehodí. Dejte mi svoji vizitku. Můžeme si promluvit jindy.“

Předvedl chlapecký úsměv a přistoupil tak blízko, že málem spadla z obrubníku.

„Vy si mě nepamatujete?“

„Vůbec netuším. Jak se jmenujete?“

Zadní dveře sedanu se otevřely dokořán.

„David Snell.“

Tvrději popadl nad loktem a vtlačil do auta.

41

Dělnická čtvrť Sunland ležela na úpatí severní strany pohoří Glendale. Dole v nížině byla suchá a vyprahlá a svoje jméno si plně zasloužila. Ulice čtvrti mezi dálnicí a horami lemovaly malé omítnuté domky v rančerském stylu, ale krajině stoupající ke kaňonu Tujunga propůjčovaly eukalypty a černé ořešáky charakter venkova. George Evers žil v prkenném domě, který možná původně býval stodolou. Měl velký kamenitý přední dvorek, satelitní talíř a vedle domu stál zaparkovaný silný motorový člun s modrou metalízou. Zakrývala ho plachta a vypadal, jako by vodu neviděl už léta. Místo garáže měl Evers jen přístřešek, momentálně prázdny.

Scott rychle projel kolem, otočil se a zaparkoval o dva domy dál. Policejní důstojníci bývají jen zřídkakdy uvedeni v telefonním seznamu, ale Scott zkusil informace a ptal se po Georgi Eversovi ze Sunlandu. Nic. Chvíli Eversův dům pozoroval a přemýšlel, zda je někdo uvnitř. Prázdný přístřešek nemusel nic znamenat, ale další alternativou bylo jen navždycky zírat na dům.

Scott byl rád, že má na sobě civilní oblečení. Pod košili si zastrčil pistoli, nechal Maggie vystoupit a s vodítkem se nezdržoval.

Zamířil k předním dveřím, nechal Maggie sednout stranou, aby na ni ze dveří nebylo vidět a dvakrát zazvonil. Když nikdo neodpověděl, vydal se podél domu na zadní zahradu. Žádný alarm přitom nenašel, a tak vymáčkl skleněnou tabulku v kuchyňském okně a vlezl dovnitř. Maggie se natahovala, aby dosáhla na okno, a kňučela, protože chtěla za ním.

„Sedni. Zůstaň.“

Otevřel kuchyňské dveře, zavolal a Maggie se přihnala dovnitř. Scott podle jejího výrazu poznal, že něco cítí. Hlavu nesla vysoko, uši našpicované a „obličej“ se jí krabatil soustředěním. Okamžitě se pustila do hledání, v klikatých vzorcích probíhala domem, jako by ji znervózňoval nějaký pach a ona hledala jeho zdroj.

Scottovi došlo, že to může být jen jediná věc.

„Byl to on, viď? Tenhle hajzl byl u nás doma.“

V kuchyni, v jídelně ani v obýváku nic neobvyklého nebylo. Opotřebovaný různě posbíraný nábytek a papírové talíře pokryté skvrnami. Dvě zarámované fotografie losangeleských policistů ze třicátých a čtyřicátých let a plakát k televiznímu seriálu Dragnet, na kterém Jack Webb a Harry Morgan třímají revolvery. Nevypadalo to tu jako domov muže, který má v bance pět milionů dolarů z podílu z diamantů, ale o to šlo.

Maggie se k němu připojila v obývacím pokoji a už byla klidnější.

Z obýváku vedla krátká chodba do ložnic, ale první pokoj byl spíš skladištěm a svatostánkem Eversovy sebelásky. Stěny byly plné zarámovaných fotografií jeho samého a jeho kolegů z losangeleské policie. Mladý Evers jako čerstvý absolvent akademie. Evers a další policista pózující vedle hlídkového vozu. Evers a blondýna se smutnýma očima ukazující detektivní odznaky, které právě získali. Evers a mladý lan Mills na místě činu v Hollenbecku. Scott Everse poznal, protože byl na všech snímcích, a jak se v průběhu let měnil, Scott cítil, že ztrácí půdu pod nohama.

George Evers byl mohutnější než všichni ostatní na snímcích. Byl to velký, silný chlap s obrovským břichem, ne měkkým a povoleným, ale pevným, které mu viselo přes opasek.

Scott neměl nejmenší pochybnosti.

George Evers byl ten tlusťoch s kalašnikovem a v okamžiku, kdy mu to došlo, zas viděl, jak automat pálí a pálí a pálí.

„Dost.“

Scott se přinutil zhluboka dýchat. Maggie byla u něj a kňučela. Pohladil ji a střelba zmizela.

Nic na stěně nespojovalo Everse s místem činu ani s diamanty, ale Scott se od ní nedokázal odvrátit. Klouzal pohledem z fotky na fotku, dokud ho jedna nepřitáhla. Barevný snímek Everse a dalšího muže na rybářském člunu na širém moři. Usmívali se a drželi se navzájem kolem ramen. Ten druhý byl o několik let starší a menší. Měl kštici bílých vlasů a živé modré oči.

Když ho Scott uviděl, zafungovalo to jako spouštěč vzpomínek, které se před ním začaly odvíjet jako film: Řidič auta si nazdvihl masku, zakřičel na střelce a odhalil kotlety. Pak se znovu otočil k němu, když ti chlapi nasedali do auta, sundal si masku a Scott uviděl jeho tvář – tvář tohoto mule – a Gran Torino odburácelo do noci.

Scott se ještě utápěl ve vzpomínkách, když vibrování telefonu v jeho kapse kouzlo zlomilo. Podíval se na displej a uviděl textovou zprávu od Cowlyové.

NAŠLA JSEM TO.

Druhá zpráva rychle následovala za tou první. SEJDEME SE.

Scott odepsal:

CO JSTE NAŠLA?

Trvalo několik vteřin, než přišla odpověď.

DIAMANTY. PŘIJEĎTE.

Scott vyťukal:

KAM?

Rozběhl se k autu a Maggie běžela s ním.

42

Maggie

Maggie se vezla na konzoli a pozorovala Scotta. Všímala si změn v jeho pohybech, postoji a výrazu tváře stejně jako změn pachu. Pozorovala jeho oči, všímala si, kam se dívá, jak dlouho a jak rychle mění směr pohledu. Naslouchala zvukům, i když právě nemluvil na ni. Každé gesto a pohled nebo tón byly zprávou a na ní bylo, aby je přečetla.

Nasála jeho měnící se pach a poznala známou směsici – pachuť strachu, nasládlou svěžest radosti, hořký náznak vzteku a palčivost napětí.

Stále zřetelněji si vybavovala známou předtuchu. Vzpomněla si, že stejné pocity mívala chvíli předtím, než vyrazili s Petem na ty dlouhé cesty. Pete se vždycky zvedl, připravil se a ostatní mariňáci dělali totéž. Vzpomínala si na jejich slova. Připravit se. Připravit se. Připravit se.

Maggie vzrušeně zakňučela.

Scott ji pohladil a její srdce se naplnilo radostí.

Vydají se spolu na dlouhou cestu.

Scott byl připraven.

Maggie přešlapovala z nohy na nohu, neklidná a rovněž připravená. Srst na hřbetě se jí ježila od ocasu až po šíji, jak cítila chuť krve, která jí zaplavila tlamu.

Smečka bude hledat.

Smečka bude lovit. Maggie a Scott. Jdou bojovat.

43

Scott sjel z dálnice Hollywood jen tři bloky od Lodi a po mostě na První ulici přejel na východní stranu řeky Los Angeles. Východní břeh byl zastavěný skladišti, malými továrnami a zpracovatelskými závody. Mířil na jih v koloně velkých nákladních aut a hledal místo, kde měla být Cowlyová.

„Klid, holka. Uklidni se. Buď v klidu.“

Maggie stála a nervózně popocházela dopředu a dozadu mezi konzolí a zadním sedadlem. Když stála na konzoli, vyhlížela předním sklem ven, jako by něco hledala. Scott by rád věděl co.

Zahnul mezi dva rušné sklady a za nimi spatřil prázdnou budovu, která tu zbyla po zkrachovalé lodní společnosti, umístěnou dost daleko od silnice. Po její straně se táhla řada nakládacích doků pro osmnáctikolové náklaďáky a u vchodu visela cedule NA PRODEJ NEBO K PRONÁJMU.

„Tamhle je.“

Světle hnědé auto Cowlyové bylo zaparkované u jednoho z nakládacích doků. Obrovská vrata doku byla stažená, ale dveře v lidské velikosti byly otevřené.

Maggie naklonila hlavu ke straně, aby lépe viděla, a nozdry se jí rozechvěly.

Scott zaparkoval vedle hnědého auta a poslal Cowlyové krátkou textovku.

JSEM TADY.

Když vystupoval, dostal odpověď.

UVNITŘ.

Scott nechal Maggie vyskočit a zamířil ke dveřím. Uvažoval, jak se asi Cowlyová o tomhle místě dozvěděla a proč jsou diamanty zrovna tady, ale ani jedním se příliš nezatěžoval. Přál si, aby tohle byla ta jehla, která zajede do Eversovy žíly – do Eversovy, Já-manovy i do žil zbytku těch lotrů.

Skladiště bylo tmavé, ale vidět v něm bylo. Velká prázdná hala byla tak široká, aby se do ní vešly čtyři desetimetrové kamiony, a členily ji jen nosné sloupy silné jako kmeny stromů. Na druhém konci skladiště viděl dveře vedoucí do kanceláří. Jedny byly otevřené a za nimi se svítilo.

Maggie sklonila hlavu a začala nasávat pachy.

„Haló, Cowlyová! Jste tady?“

Scott vešel do haly a Maggie vedle něho. Uvažoval, proč Cowlyová nečekala v autě a proč mu nevyšla naproti, když přijel.

Zavolal k otevřeným dveřím na druhé straně skladiště.

„Cowlyová! Kde jste?“

Neodpověděla.

Scott kráčel halou, když vtom ho Maggie varovala. Ztuhla na místě, hlavu skloněnou, uši vztyčené a napřímené a zírala před sebe.

Scott sledoval směr jejího pohledu, ale viděl jen prázdné skladiště a otevřené dveře v protější stěně.

„Maggie?“

Fenka se náhle ohlédla a otočila se čelem ke dveřím z parkoviště, kterými vešli. Zvedla hlavu a zavrčela. Vydala varování.

Scott se rozběhl zpátky k východu a uviděl, že z druhé strany haly přicházejí dva muži s pistolemi. Jednomu mohlo být kolem třiceti, na sobě měl hnědé sportovní sako a druhý byl ten bělovlasý Eversův kamarád z rybolovu. Scottovi se udělalo zle. Srdce mu zběsile tlouklo.

V okamžiku, kdy poznal bělovlasého řidiče, mu došlo, že Mills a Evers to vědí. Unesli Cowlyovou nebo ji rovnou zavraždili a jeho nalákali do pasti.

Pak bělovlasý spatřil Scotta a vystřelil.

Scott výstřel opětoval a pádil odtud. Domníval se, že toho chlapa trefil, ale běžel moc rychle, aby si mohl být jistý.

„Maggie!“

Scott běžel skladištěm ke dveřím. Mladší muž utíkal za ním a dvakrát po něm vypálil. Scott uskočil stranou, znovu vyslal kulku a schoval se za nejbližší podpěrný sloup. Přitáhl si Maggie k sobě.

Muž v hnědém saku vystřelil ještě dvakrát a kulka udeřila do sloupu.

Scott se snažil byt co nejmenší a pevně svíral Maggie. Zalétl pohledem ke kancelářím a modlil se, aby Cowlyová byla naživu. Zavolal, jak nejhlasitěji svedl: „COWLYOVÁ! JSTE TU?“

Stephanie Andersová, Daryl Ishi – a teď Joyce Cowlyová.

Skóre jeho mrtvých narůstalo a on by mohl být tím příštím.

Stočil pohled ke vchodu a pak ke dveřím kanceláří za sebou. Byl tak vyděšený a rozzuřený, že se celý třásl. Jestli Evers, Mills a ostatní jsou tady, mají ho v hrsti. Dříve nebo později se ve dveřích kanceláře ukáže někdo se zbraní a dokončí, co před devíti měsíci začal. Zavraždí ho a nejspíš zabijí i Maggie.

Přitáhl si ji ještě blíž k sobě.

„Nikdo tady nezůstane, jasny? Jsme parťáci. Cowlyová taky, jestli je tady.“

Maggie mu olízla tvář.

„Ano, holka. Já tě taky miluju.“

Scott se rozběhl ke dveřím kanceláře. Maggie s ním držela krok, ale pak náhle zrychlila a předběhla ho.

„Maggie, ne! Pojď zpátky!“

Hnala se ke dveřím.

„K noze!“

Vřítila do dveří.

„Maggie, ke mně! KE MNĚ!“

Maggie zmizela.

Maggie

Maggie cítila Scottův strach a rozrušení, když vešli do budovy, a vnímala je, jako by byly její. Tohle místo bylo prosycené pachem ohrožení a nebezpečí. Hlasité zvuky, které slyšela na dlouhé cestě, čerstvý pach narušitele a pachy ostatních. Scottův narůstající děs.

Její místo bylo u něho.

Potěšit ho a ochránit.

Jestli si Scott chce hrát na tomhle nebezpečném místě, ráda si bude hrát s ním, i když sebou při každém hlasitém zvuku trhne.

Scott běžel dál tou velkou místností a Maggie mu klusala po boku. Ozvaly se další hlasité zvuky a Scott si ji přitáhl blíž. Souhlas! Pochvala!

Vůdce smečky je šťastný.

Smečka je šťastná.

Její srdce bylo přímo zaplavené radostí a oddaností.

Maggie věděla, že narušitel je před nimi, stejně jasně, jako by ho viděla skrz zeď. Jak se pachový tunel zužoval, byl jeho čerstvý živý pach stále zřetelnější.

Scott se rozběhl, Maggie se rozběhla – věděla, že ho musí chránit. Musí narušitele odehnat nebo zneškodnit. Prodloužila krok a hledala hrozbu.

Scott jí nařídil, aby se zastavila, ale ona ho neposlechla. Byla připravená.

Vůdce v bezpečí.

Smečka v bezpečí.

Maggie nic jiného neznala. Vzduch ožil pachy narušitele a dalších lidí. Některé poznávala, jiné ne: vnímala jejich strach a nervozitu. Cítila olej ze zbraní a kůži a pot.

I oni byli připraveni.

Maggie doběhla ke dveřím s velkým náskokem před Scottem a před sebou uviděla další dveře. Za nimi čekal narušitel a další muž.

Tisíce předchozích generací v ní zanechaly ochranitelskou vášeň.

Scott je její, musí ho střežit a starat se o něj.

Nedovolí, aby mu ublížili.

Raději umře.

Maggie se rychle rozběhla za pachovým kuželem, aby Scotta zachránila.

Joyce Cowlyová

Snell a Evers nechali Cowlyovou svázanou a nacpanou v kufru Já-manova auta jako nějakou připitomělou naivní oběť z televizního filmu. Cowlyová odsunula vlastní popravu tvrdým blufováním. Namluvila jim, že Orso o všem ví. Dala jim jméno své přítelkyně kapitánky z personálního, která jí poskytla všechny informace o Eversovi a Snellovi, a její historka zněla natolik věrohodně, že lan zaváhal. Raději si to ověřit, než ji zabít příliš rychle. Čekání pro něj mohlo znamenat rozdíl mezi doživotím a smrtící injekcí.

Jenže navždycky to lan neodloží. Cowlyová by mohla identifikovat čtyři z pětice, která zavraždila Pahlasiana, Beloita a Stephanii Andersovou. Bělovlasý řidič byl starší bratr George Everse, Stan. Pátý muž tady nebyl, ale zjistila, že se jmenuje Barson.

Cowlyová věděla příliš mnoho na to, aby mohla přežít. Ian ji zabije, jakmile si ověří její historku a vymyslí něco, čím by mohl její smrt vysvětlit.

Takže zatím byla Cowlyová v kufru, vzteklá a bojující s bolestí. Nebyla hloupá a neměla v úmyslu stát se obětí, ani dnes, ani nikdy jindy.

Plastová pouta se jí zařízla až ke kosti. Odřela si z ruky už pořádný kus tkáně, přesto dál kroutila zápěstím, dokud se neosvobodila. Našla západku kufru a otevřela si ho. Krev jí tekla z ruky jako voda z kohoutku.

Ian a Stan parkovali za skladištěm. Její zbraň i telefon byly pryč, proto se pokusila dostat do jejich aut, ale obě byla zamčená. V lanově kufru našla křížový klíč na kola.

Ještě mrkala v ostrém světle kalifornského slunce, když uslyšela ze skladiště střelbu. Mohla se rozběhnout ulicí pro pomoc, ale věděla, že lan použil její telefon, aby poslal textovou zprávu Scottovi. Ian je chce dnes zabít a Scotta možná zabíjí právě teď.

Cowlyová se rozběhla k budově a v prachu za ní zůstávala krvavá stopa.

Maggie

Maggie se sprintem vřítila do temné místnosti, doběhla na konec pachového kuželu. Narušitel se tyčil nad ní, vysoký a obrovsky, a jeho pach byl jasný oheň. Maggie znala i pach druhého muže, ale nevšímala si ho, ani když promluvil.

„Bacha! Pes!“

Narušitel se otočil, ale byl moc pomalý a těžký.

Maggie zavrčela, zaútočila a muž vymrštil ruce do vzduchu. Maggie ho popadla pod loktem. Zakousla se do hloubky, vrčela a štěkala, a divoce třásla hlavou. Chuť krve byla její odměnou.

Muž zakolísal a ječel.

„Sundej to ze mě! Dej to pryč!“

Druhy muž se pohyboval, ale pro ni to byl jen stín.

Maggie se kroutila, snažila se narušitele strhnout na zem. Klopýtl, pozpátku narazil do zdi, zapotácel se, ale zůstal na nohou.

Druhý chlap křičel.

„Nemůžu střílet! Zastřel toho čokla sám, kurva! Zastřel ho!“

Jak Maggie bojovala a snažila se dostat narušitele na podlahu, slova byla jen nic neříkajícím zvukem.

„Odpráskni ho!“

Scott James

Scott se rozběhl, co mu síly stačily. Bál se o svoji fenku. Byla vycvičená vběhnout do domu bez něho a sama čelit nebezpečí, ale nechápala, proti čemu stojí. Ale Scott to věděl a měl strach za ně za oba.

„Maggie, KE MNĚ! Počkej na mě, zatraceně!“

Když doběhl ke dveřím a ocitl se v krátké chodbě, uslyšel její štěkot. Nějaký muž vykřikl.

Za ním zaduněl výstřel a do zdi narazila kulka. Scott se ohlédl. Pronásledoval ho chlap v hnědém saku.

Scott si opřel pistoli o dveře a jednou vystřelil, i když štěkání a vrčení bylo teď hlasitější.

Muž v saku se zřítil k zemi a Scott se rozběhl za štěkotem.

Ian Mills hulákal: „Nemůžu střílet! Zastřel toho čokla sám, kurva! Zastřel ho!“

Scott si pomyslel: Už jdu! A pádil za hlasem.

Chodba ústila do velké technické místnosti se špinavými okny. Ian Mills stál na jejím opačném konci a mával zbraní. George Evers se potácel podél stěny s Maggie pověšenou na paži. Evers byl obrovský tlustý chlap s ohromným břichem, možná dokonce tlustší, než si ho Scott pamatoval, ale nedokázal jí uniknout. Pak Scott spatřil v jeho ruce pistoli, která se stáčela směrem k Maggie.

Hlaveň se dotkla její plece.

Ve Scottově hlavě zakřičel hlas, možná jeho vlastní, nebo snad Stephaniin.

Já tě tu nenechám.

Já tě ochráním.

Chlap nenechá svou parťačku umřít.

Scott praštil do pistole a cítil, jak odletěla vzduchem. Kulku nevnímal, ani to, jak se mu zlomilo žebro, když jím proletěla střela. Cítil jen tlak horkého vzduchu, který mu narazil na kůži.

Jak padal, vystřelil na George Everse. Viděl, jak Evers zamrkal a chytil se za bok. Scott dopadl na betonovou podlahu a Eversovi podklesla kolena. Já-man stál ve stínu, ale náhle se otevřely dveře vedoucí ven a na Já-mana dopadlo světlo. Dovnitř asi vešla Joyce Cowlyová, ale Scott si nebyl jistý. Maggie stála nad ním a prosila ho, ať neumírá.

„Jsi moc hodná holka, Maggie. Ten nejlepší pes ze všech,“ vydechl Scott.

Byla tím posledním, co viděl, než celý svět zčernal.

Joyce Cowlyová

Výstřely byly hlasité, tak hlasité, že Cowlyová poznala, že přicházejí z druhé strany dveří. Otevřela je a přímo před sebou uviděla lana Millse. Scott ležel na zemi, Evers klečel na jednom koleni a pes byl šílený vzteky.

Mills se otočil ke dveřím a překvapeně na ni pohlédl. Držel zbraň, ale mířil špatným směrem.

Cowlyová se rozmáchla a rozbila mu čelo křížovým klíčem. Zakolísal a upustil pistoli. Cowlyová ho udeřila znovu, nad pravé ucho, a tentokrát už se zhroutil na zem. Sehnula se pro jeho zbraň, rychle ho prohledala a sebrala mu mobil.

Fena stála nad Scottem, zuřivě štěkala a vyla, zatímco se Evers sunul kolem ní a snažil se dostat ke dveřím na druhém konci místnosti.

Cowlyová na něho namířila, ale ten zatracený pes jí překážel.

„Eversi! Vzdejte to. Odhoďte tu zbraň. Je po všem.“

„Kašlu na vás.“

Fena se chovala, jako by chtěla Everse rozsápat, ale nemohla, protože nedokázala opustit Scotta.

„Jste postřelený. Zavolám sanitku.“

„Seru na vás.“

Evers jednou vypálil a odklopýtal do skladiště.

Cowlyová vytočila číslo ambulance, odříkala své jméno a číslo odznaku, oznámila, že má postřeleného policistu, a vyžádala si posily.

Znovu zkontrolovala Millse a pak se rozběhla na pomoc Scottovi. Jenomže fena na ni zaútočila a donutila ji ztuhnout na místě.

Maggiiny oči byly šílené a divoké. Štěkala, vrčela, cenila tesáky, ale Scott ležel v kaluži krve, která se stále rozrůstala.

„Maggie? Vždyť mě znáš. Jsi moc hodná holka, Maggie. On vykrvácí. Dovol mi, abych mu pomohla.“

Cowlyová se zkusila přiblížit, ale Maggie znovu vyrazila proti ní. Chňapla po jejím rukávu a vrátila se ke Scottovi. Tlapy měla mokré od krve.

Cowlyová uchopila zbraň a cítila, jak se jí oči zalévají slzami.

„Musíš jít od něj, holka. On umře, jestli neuhneš.“

Fena dál štěkala a vrčela a štěkala. Byla šílená a zdivočelá zuřivostí.

Cowlyová se podívala na pistoli. Ujistila se, že je odjištěná, a po tvářích se jí koulely slzy.

„Nenuť mě to udělat, pejsku! Prosím, ne.“

Fena se nepohnula. Ona ho neopustí. Neodejde. „Pejsku, prosím. On umírá.“

Maggie se po ní znovu vrhla.

Cowlyová zamířila, hlasitě vykřikla, ale v tu chvíli Scott zvedl ruku.

Scott James

Scott se vznášel v temnotě, když uslyšel to volání.

Scotty, vrať se.

„Nenechávej mě tu, Scotty.“

Scott se posunul za hlasem.

Neopustím tě.

Nikdy tě neopustím.

Teď tě tu nenechám.

Přisunul se blíž a temnota se začala prosvětlovat. Ozval se hlas. Štěkot.

Scott otevřel oči a natáhl k němu ruku.

Maggie

Maggie napadla narušitele s vrozenou divokostí a bojovala, aby ho zabila. K tomu sloužily její tesáky. Byly dlouhé, ostré a zahnuté dovnitř. Zanořily se hluboko, a když se muž pokusil odtáhnout, jeho vlastní snaha o vyproštění pomohla zubům zajet o to hlouběji a ještě více mu znemožnila uniknout. Tesáky, stejně jako čelist, schopnou rozdrtit kost, dostal její druh před ochočením darem od svých divokých předků. Nástroje k zabíjení měla zakódované ve své DNA.

Chránit Scotta.

Chránit smečku.

Běžela napřed, aby ho ochránila, ale když teď Scott vběhl do místnosti, její srdce zaplesalo.

Byli smečka.

Smečka dvou, bojující jako jeden.

Scott zaútočil, bojoval po jejím boku a za ni, bojoval jako smečka, a Maggiino plesající srdce se naplnilo blahem.

Ukončilo to hlasité, ostré prásknutí.

Scott upadl a jeho měnící se pach ji zmátl. Jeho bolest a strach ji zaplavily, jako by byly její vlastní. Pach jeho krve ji pálil jako oheň.

Vůdce smečky byl zraněn.

Vůdce umíral.

Maggiin svět se omezil jen na Scotta.

Chránit. Chránit a bránit.

Maggie pustila narušitele a otočila se ke Scottovi. Divoce mu olizovala tvář, kňučela, plakala a vztekle vrčela na narušitele, když se plazil pryč od nich. Stála nad Scottem a varovně cvakala čelistmi.

Chránit.

Střežit.

Narušitel utekl, ale přiblížila se ta žena. Maggie ji znala, ale ona nepatřila do smečky.

Maggie štěkala, varovala tu ženu. Vrčela a štěkala a vyrazila proti její ruce, aby ji odehnala. Pak ucítila Scottův uklidňující dotek.

Maggiino srdce zaplesalo štěstím. Olizovala mu tvář, uzdravovala ho svou láskou a jeho láska léčila zase ji.

Scott otevřel oči.

„Ma… ggie.“

Okamžitě byla ve střehu.

Hleděla mu do očí, dávala pozor, připravená čekala jeho povely.

Scott se podíval k velké místnosti za dveřmi.

„Chyť ho.“

Maggie bez zaváhání přeskočila Scotta a sprintem vyrazila za narušitelem. Jeho čerstvou krev bylo snadné sledovat.

Běžela za pachovým kuželem, natahovala krok a během několika vteřin ho dostihla. Rychle proběhla skladištěm ven na slunce a uviděla muže, který zranil Scotta, jak se potácí k autu.

Maggie přidala, radost v srdci, protože právě tohle Scott chtěl.

Dostane ho.

Muž viděl, jak se blíží, a zvedl zbraň. Maggie věděla, že tohle je projev agrese, ale víc tomu nerozuměla. Jeho agresivita v ní rozdmychala ještě větší zuřivost.

Vrhla se mu po krku.

Dostane ho.

Ochrání Scotta.

Ochrání smečku.

Maggie letěla vzduchem, odhalila tesáky, otevřela doširoka tlamu a srdce se jí zalilo děsivým, dokonalým blahem.

Zahlédla záblesk.

44

O jedenáct hodin později

Keck, fakultní nemocnice univerzity Jižní Kalifornie

Emma Wilsonová, pokoj intenzivní pooperační péče

Tři sestry a dva chirurgové jí řekli, že čekárna je plná pohledných mladých policistů. Emma umírala touhou je spatřit, ale chystala se na hrubého starého seržanta, který se prý jen mračí a láteří. Vyjede po tobě jako útočný pes, varovali ji.

Emma na něj byla zvědavá a neměla strach. Pracovala jako vrchní sestra už téměř dvacet let a jen několik lékařů našlo za tu dobu odvahu se jí vzepřít.

Odstrčila prázdné kolečkové křeslo, na kterém přivezli důstojníka Jamese, sdělila svému personálu, že se za minutku vrátí, a prošla dvoukřídlými dveřmi na chodbu.

Emma Wilsonová už podobné situace, kdy sem přivezli policisty, v minulosti zažila, ale pokaždé ji ten pohled dojal.

Tmavomodré uniformy se přelévaly z čekárny ven na chodbu. Policisté, policistky, důstojníci v civilu s odznaky připnutými na opascích.

„Co se to tady děje?“

Její hlas zazněl chodbou a všichni policisté se za ním otočili.

Vysoký seržant v uniformě se protlačil davem. Plešatý na temeni, s krátkými šedými vlasy po stranách, nejzamračenější pohled, jaký kdy viděla.

Emma zvedla ruku, aby ho zastavila, ale on rázoval rovnou k ní, až se hrudí dotkl její ruky. Mračil se přes svůj nos.

„Já jsem seržant Dominick Leland, důstojník James patří mně. Jak se daří mému důstojníkovi?“

Emma na něho upřela pohled a ztišila hlas.

„O krok ustupte.“

„Ztraceně, copak budu muset couvat –“

„Jeden. Krok. Zpět.“

Vypoulil oči tak strašně, až si pomyslela, že mu snad vyskočí z hlavy.

„Prosím.“

Leland couvl.

„Za chvíli sem přijde chirurg a sdělí vám další podrobnosti, ale já vám mohu oznámit, že operace proběhla dobře. Probral se před několika minutami, ale už zase spí. To je normální.“

Chodbou se neslo polohlasné mumlání.

„Bude v pořádku?“ chtěl vědět Leland.

„Chirurg vám odpoví na všechny další otázky, ale ano, zdá se, že bude.“

Zamračený výraz povolil a seržant vydechl úlevou. Emma si pomyslela, že vypadá starší a unavenější a vůbec ne děsivě.

„Tak dobře. Děkuju –“

Sjel pohledem k visačce s jejím jménem.

„Sestro Wilsonová. Děkuju, že se o něho staráte.“

„Je tady mezi vámi nějaká Maggie?“

Leland se napřímil a do očí se mu vrátilo napětí. „Důstojník Jmes patří do mé čety psovodů. Maggie je jeho služební pes.“

Emma tedy rozhodně nečekala, že Maggie bude pes, ale ta myšlenka ji dojala. Přikývla.

„Když se probral, ptal se, zda je Maggie v pořádku.“

Seržant zíral před sebe a zdálo se, že není schopen promluvit. Oči se mu zalily slzami a musel několikrát mrknout, aby je rozehnal.

„Ptal se po svém psovi?“

„Ano, seržante. Byla jsem u něho. Zeptal se: Je moje Maggie v pořádku? Jinak nemluvil. Co mu mám vyřídit, až se probudí?“

Než Leland odpověděl, otřel si rukou oči, a Emma si všimla, že mu chybí dva prsty.

„Povězte mu, že Maggie je v pořádku. Že seržant Leland na ni dohlédne a postará se o ni, než se vrátí.“

„Vyřídím mu to, seržante. Takže, jak už jsem řekla, chirurg tu bude za chvilku, ale všichni si můžete oddychnout.“

Emma se otočila k dvoukřídlým dveřím, ale Leland ji zastavil.

„Sestro Wilsonová, ještě něco.“

Když se otočila zpět k němu, Lelandovy oči byly znovu zalité slzami.

„Ano, seržante?“

„Povězte mu, že budu dál dělat, jako bych si nevšiml, že ta fena kulhá. Prosím, vyřiďte mu to. On to pochopí.“

Emma předpokládala, že jde o nějaký soukromý vtip, a tak po něm nechtěla vysvětlení.

„Povím mu to, seržante. Jsem si jistá, že to rád uslyší.“

Emma Wilsonová prošla dvoukřídlými dveřmi a přemýšlela, jak se mohli všichni v tom zamračeném seržantovi tak mýlit. Když člověk pronikl jeho zachmuřeným výrazem a dokázal se tomu chlapíkovi postavit, ukázalo se, že je to drahoušek.

Štěká, ale nekouše.

45

O šestnáct týdnů později

Scott James klusal po cvičební louce tréninkového zařízení čety K-9. Bok ho teď, po druhém střelném poranění, bolel ještě víc než poprvé. Ve svém domku pro hosty měl už zase plnou láhev léků proti bolesti. Říkal si, že by nemusel byt tak tvrdohlavý a měl by je začít brát, ale neudělal to. Byt tvrdohlavý nebylo špatné. Paličatě si stál za svou tvrdohlavostí.

Dominick Leland se zamračil, když Scott přešel do chůze.

„Vidím, že mému psovi injekce zabírají. Už dva měsíce jsem žádné kulhání neviděl.“

„Je to můj pes, ne váš.“

Leland se nafoukl a nahradil zamračený výraz zářivým úsměvem.

„K čertu s váma! Všechna tahle nádherná úžasná zvířata jsou moji psi a uděláte nejlíp, když si to zapamatujete!“

Maggie na něj hluboce výhružně zavrčela.

Scott ji pohladil po uchu a usmál se, když zavrtěla ocasem.

„Když to říkáte, seržante.“

„Vy jste asi ten nejpaličatější a nejtvrdohlavější neřád, jakého jsem kdy potkal.“

„Děkuju, seržante.“

Leland se zahleděl na Maggie.

„Veterinář mi řekl, že i sluch už se jí zlepšil.“

Po událostech u skladiště si Leland a Budress všimli, Maggie neslyší dobře na levé ucho. Veterináři ji otestovali, prohlédli jí uši a dospěli k závěru, že trpí dočasnou ztrátou sluchu. Jakési nervové trauma, ale nemělo to být trvalé. Předepsali jí kapky. Jednu kapku ráno, jednu večer.

Leland a Budress usoudili, že se to stalo, když na parkovišti zaútočila na George Everse. Pokusil se ji zblízka zastřelit. Minul, ale ocitla se jen několik centimetrů od hlavně, když zbraň vystřelila. Evers přežil a už si odpykával první ze tří doživotních trestů, které dostal, stejně jako lan Mills, David Snell a pátý člen jejich bandy Michael Barson. Takové byly podmínky dohody, na niž přistoupili, aby se vyhnuli popravě smrtící injekcí. Scotta to zklamalo. Chtěl proti nim svědčit u soudu. Stan Evers zemřel ve skladišti.

Scott pohladil Maggie po hlavě. Unikla jen o vlásek. „Slyší dobře, seržante. Když na ni zavolám, přijde.“

„Dostává kapky?“

„Jednu ráno, jednu večer. Nikdy nevynecháváme.“ Leland souhlasně zasakroval.

„Tak by to mělo být. Doneslo se mi, že prý pořád odmítáte odejít do invalidního důchodu.“

„Ano, pane. To je pravda.“

„Dobře. Když budete pořád stejně houževnatý a tvrdohlavý, důstojníku Jamesi, já budu stát při vás. Budu vám kryt záda.“

„A funět mi na ně?“

„Jestli to chcete brát takhle. Až s tím funěním skončíme a vy se zas budete moct pohybovat rychleji než dědek jako já, vy a vaše nádherná fena zůstanete tady. Vy jste psovod tělem i duší. Patříte sem.“

„Díky, seržante. Maggie vám taky děkuje.“

„Díky nejsou nutné, synu.“

Scott mu nabídl ruku a Leland ji přijal.

Maggie znovu zavrčela a Leland se usmál a rozzářil. „No to se podívejme, takhle na mě vrčet? Bydlelas u mě doma skoro dva měsíce, byla jsi můj mazlíček! A jen se vrátí tady náš kamarád, ty na mě začneš takhle vrčet!“

Maggie zavrčela podruhé.

Leland se hlasitě rozesmál a zamířil zpět do své kanceláře.

„Můj bože, já ty psy miluju. Jak já tyhle úžasný tvory miluju.“

„Seržante –“

Leland pokračoval v chůzi.

„Díky, za to předstírání. A za všechno ostatní.“

Leland zvedl ruku a zavolal přes rameno.

„Není zač.“

Scott se díval, jak odchází, a sklonil se, aby Maggie pohladil po hlavě. Když se ohnul, bolelo to, ale nevšímal si toho. Bolest byla součástí hojení.

„Chceš si ještě trochu zaběhat?“

Maggie zavrtěla ocasem.

Scott sebou trhl a dal se do pohybu. Pomaličku klusal a Maggie jen zrychlila krok, aby s ním držela tempo. „Líbí se ti Joyce?“

Maggie zavrtěla ocasem.

„Mně taky. Ale chci, aby sis zapamatovala, že moje nejmilejší holka jsi ty. A vždycky budeš.“

Scott se smál, když mu šťouchla nosem do ruky.

Byli smečka a oba to věděli.

Důležité

Čtenáři obeznámení s četou losangeleské policie K-9 nebo s posttraumatickou stresovou poruchou najdou jisté nesrovnalosti mezi skutečnými subjekty a fakty a jejich románovým vyobrazením. Tyto rozdíly nejsou zapříčiněné chybami v průzkumu reálií, ale vznikly záměrně s úmyslem zvýšit dramatičnost příběhu.

Posttraumatická stresová porucha u lidí i psů skutečně existuje. Příznaky, jako přehnaná reakce na leknutí, se dají léčit jen velmi obtížně a čas, potřebný pro zlepšení je delší, než se zde uvádí.

Četa psovodů K-9 losangeleské policie je elitní organizace prvotřídně vycvičených jedinců a služebních psů. Mé díky v ní patří poručíku Gerardu Lopezovi, velícímu důstojníkovi, za jeho pomoc a spolupráci. Čas, který Scott potřeboval, aby se stal psovodem čety K-9, byl v zájmu příběhu notně zkrácen. Současné výcvikové zařízení losangeleské policie známé také jako „louka K-9“ neboli „hora“ se nachází v Elysejském parku poblíž policejní akademie. Zařízení popsané v románu neexistuje. Pravidla, kterými se řídí péče o psy, jejich krmení a ustájení jsou popsána v „Kapesní příručce čety K-9 losangeleské policie“ a schválená dieta čety rozhodně nezahrnuje klobásy. Můj dík patří též náměstkovi velitele policie Michaelu Downingovi a kapitánu Johnu Incotrovi, vrchnímu veliteli divize Metro.

Opět děkuji také Meredith Dorsové a jejímu produkčnímu týmu, Lindě Rosenbergové (vedoucí redaktorce) a Robu Sternitzkému (pokusnému čtenáři), kteří vyvinuli hrdinské úsilí při přípravě knihy. Korektorka Patricia Craisová měla před vydáním tu nejobtížnější práci a prožila s ní řadu bezesných nocí. Neil Nyren a Ivan Held mi byli obrovskou oporou a téměř jistě věří, že nejsem normální. Ne že by neměli důvod. Aaron Priest zůstává mým hrdinou. Dík patří Dianě Barshopové za to, že se se mnou podělila o své vědomosti ohledně německých ovčáků. To se týká i Joanie Frymanové. Kate Stárková, Michaeli Barsone a Kime Dowere – děkuji, že mi věříte.

Všechny případné chyby v této knize padají na mou hlavu.

Robert Crais

PODEZŘELÝ

Z anglického originálu Suspect,

vydaného nakladatelstvím G. P. PUTNAM’S SONS

v New Yorku roku 2013,

přeložila Hana Sichingerová

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2014

Redakce Jana Moravcová

Korektura Jana Veselá

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books, a. s.

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz