Copyright © 2003 by Robert Crais

Translation © Viktor Faktor, 2005

All rights reserved

ISBN 80-7359-019-0

WAYNEU WARGOVI,

který udržel postavení

i pod silnou nepřátelskou palbou,

a než by ustoupil,

raději se nechal přejet.

Poděkování

Autor této knihy by rád poděkoval za pomoc všem těmto úžasným lidem:

Eli a Tarovi Lucasovým, pánům Emydonu za aljašským Petersburgem za poskytnutí informací o komerčním rybolovu a aljašských hnědých medvědech. Především však za to, že mi dovolili nahlédnout do svého bohatého života.

Kreggu P. J. Jorgensonovi a Kennu Millerovi za podrobné informace o rangerech armády Spojených států, operacích rangerů a jejich úkolech plněných v průběhu války ve Vietnamu. Garymu Lindererovi za poskytnutí dodatečných informací. Dovolil jsem si pozměnit realitu (například použitím termínu hoo) a rovněž přebírám odpovědnost za veškeré faktické omyly.

PhDr. Randy Sherman, profesor a primář oddělení plastické chirurgie na lékařské škole na Jihokalifornské univerzitě, mi časně ráno poskytoval informace, ilustrace a rady týkající se poranění, traumat ze zranění a léčby, takže Joe Pike nemohl mít lepšího chirurga.

Dodatečně děkuji Aaronu Priestovi. Jason Kaufman, Steve Rubin a Gina Centrellová mi také hodně pomohli a prokázali větší trpělivost, než jsem směl očekávat. Děkuji vám.

PIKEOVO NÁBOŽENSTVÍ

V ANGOONU NA ALJAŠCE

Studená aljašská voda zmítala rybářskými loděmi, které lemovaly přístaviště a vzpínaly se na uvazovacích lánech ve snaze osvobodit se v přílivu. Voda zde v malém přístavu v Angoonu, rybářské vesnici na západním pobřeží ostrova Admirality jihovýchodně od Aljašky, byla pod mračny kovově černá a zčeřená deštěm, ale přesto čistá – okno pod větrům vystavenými piloty do světa hvězdic velikých jako popelnice, medúz jako míče na košíkovou a vilejšů těžkých jako pěsti přístavních dělníků. Aljaška je taková, tak nabitá životem, že jím dokáže naplnit člověka, zvednout ho a možná i vzkřísit z mrtvých.

Indián z kmene Tlingitů, Elliot MacArthur, sledoval, jak Joe Pike nese pytel s kempinkovou výstrojí na pět metrů dlouhý motorový člun z laminátu. Pike si jej pronajal od MacArthura, který nyní nervózně ohmatával jeho pouzdro na pušku.

„Neřek jste mi, že tam chcete jet na medvědy. Není moudrý pouštět se do těch lesů sám. Nerad bych přišel o loď.“

Pike umístil pytel mezi sedačky a uchopil pouzdro s puškou. Vybral si dnes Remingtonku model 700 z nerezavějící oceli s komorou Holland & Holland s ráží .375. Byla to silná zbraň, zkonstruovaná tak, aby tlumila zpětný náraz po výstřelu. Pike začal pouzdro zvedat svou špatnou paží, ale pronikavá bolest v rameni mu v tom zabránila. Použil rychle zdravou ruku.

MacArthurovi se celá záležitost s jeho paží ani dost málo nezamlouvala.

„Teď poslouchejte. Jít po tom medvědovi s dorasovanou rukou není ten nejchytřejší nápad. Berete si můj člun, budete tam samotnej, a ten medvěd musí bejt velikánskej. Musí bejt obrovskej, když dokázal s těma lidma natropit něco takovýho.“

Pike připnul pušku k pytli a pak zkontroloval palivo. Bude to dlouhý výlet, protože se musí dostat z Angoonu až k Chaik Bay, kde došlo k těm úmrtím.

„Měl byste si to nechat projít hlavou. Ať vám ty rodiny slíbily jakýkoli prachy, nestojej za to, abyste se kvůli nim nechal zamordovat.“

„O člun nepřijdete.“

MacArthur si nebyl jistý, zda ho Pike právě urazil nebo ne.

Pike skončil s úpravou výstroje a vylezl zpátky na přístavní hráz. Vytáhl z peněženky deset stodolarových bankovek a držel je v hrsti.

„Tady máte. Teď už si nebudete muset dělat starosti.“

MacArthur vypadal zahanbeně a strčil si ruce do kapes.

„Zapomeňte na to. Pronajal ste si člun, je váš. Připadal bych si jako skrblík, a to by se mně ani za mák nelíbilo.“

Pike schoval peníze a vlezl opatrně do člunu, aby ho příliš nerozhoupal. Odvázal lana.

„Až se dostanete do zálivu, nechte člun u břehu a označte nejbližší strom tou oranžovou páskou, abych ho našel, kdybych ho musel hledat.“

Pike přikývl.

„Máte někoho komu bych zavolal, kdyby to bylo potřeba?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

Pike vyplul bez odpovědi a zamířil do hlubších vod. Zraněnou paži měl spuštěnou podél těla.

Mírný déšť se změnil v liják a nad hladinou se objevila mlha. Pike zatáhl zip u bundy s kapucí a kožešinovou vložkou. Ze skalnatého útesu ho pozorovala tulení rodinka. O kus dál v plavební dráze chrlili vodu kytovci dlouhoploutví a k obloze se zvedl veliký ocas, když se jedna z velryb začala potápět pod hladinu. Pike myslel jen na ticho, které ji očekává v hlubinách.

Promnul si špatné rameno. Téměř před osmi měsíci ho dvakrát postřelili do horní části zad. Kulky roztříštily lopatku a její střepiny vnikly jako šrapnel do levé plíce a okolních svalů a nervů. Pike málem zemřel, ale nakonec přežil a přišel sem na sever, aby se vyléčil. Pracoval na lodích z Dutch Harbor lovících ostrorepy a na rybářských kutrech vyplouvajících z Petersburgu. Lovil na dlouhé šňůry tresky černé a platýse obrovské, a pokud někdo z lodní posádky viděl jizvy, jež se mu táhly po hrudi a zádech, na nic se nevyptával. I tohle byla Aljaška.

Pike plul čtyři hodiny na sever stálou rychlostí šesti uzlů, dokud se nedostal do kruhového zálivu se dvěma ostrůvky v ústí. Podíval se na mapu a pak si polohu ještě dvakrát ověřil na ručním GPS. Byl nepochybně na správném místě, v Chaik Bay.

Dorážející vlny se změnily v hladinu jako zrcadlo, jejíž klid narušovala jen hlava jediného bílého tuleně.

Jak se Pike blížil k pobřeží, dno se zvedalo, a brzy se objevily první mršiny. Mrtví lososi, dlouzí jako lidská paže, pluli v proudu, vyplavovaní potokem, s těly pokrytými skvrnami a pokřivenými, jak se ze všech sil snažili vytřít. Stovky racků klovaly do ryb vyplavených na břeh a na vrcholcích stromů seděly desítky orlů bělohlavých, jeden orel na každém stromu, a závistivým zrakem sledovali racky. Stále ostřeji bylo cítit zápach rozkládajících se ryb.

Pike vypnul motor, nechal člun doklouzat na kamenitou pláž a pak vystoupil do vody, která mu sahala po kotníky. Vytáhl člun nad čáru přílivu a uvázal ho k silné větvi tsugy. Větev označil oranžovou páskou, jak ho o to požádal Elliot MacArthur.

Pobřeží lemovaly olše, douglasky tisolisté a tsugy jako neprostupná zelená zed. Pike si udělal pod hebkými větvemi tábořiště a pak povečeřel arašídovou pomazánku s několika syrovými mrkvemi. Později si urovnal na pláži místo, natáhl se na ně, a aby se mu zahřály svaly, dělal na kamenech, které ho přitom pořádně tlačily, kliky a sedy-lehy. Cvičil tvrdě. Jeho páteř se ohýbala do oblouku, nohy se zvedaly v usilovných ásánách hathajógy. Točil se v přísné choreografii taekwonda, prováděl katy, kopal kolem sebe, točil pažemi a míchal dohromady korejskou formu s čínskými podobami kung-fu a wing-ču ve cvičení, které každodenně prováděl již od dětství. Z jeho nakrátko ostříhaných hnědých vlasů stékal pot. Ruce a nohy se míhaly rychlostí, která lekala orly. Pike cvičil stále rychleji, otáčel se a kroutil ve vzduchu v zoufalé snaze potlačit bolest.

Jenže to nestačilo. Jeho rameno reagovalo pomalu. Měl nemotorné pohyby. Nebylo to takové jako dřív.

Pike se posadil k vodě s pocitem prázdnoty. Říkal si v duchu, že by měl na sobě pracovat tvrději, aby se mu zranění, které utrpěl, vyhojilo, a aby znovu nabyl někdejší síly. Úsilí mu bylo modlitbou, oddanost vírou, důvěra v sebe jeho jediným krédem. Tomuto katechizmu se Pike naučil ještě jako dítě. Bylo to všechno, co měl.

Onu noc spal pod pokrývkou z umělé hmoty, poslouchal déšť stékající ze stromů a přemýšlel o medvědovi.

Aljašský hnědý medvěd je největší suchozemskou šelmou. Je větší než africký lev nebo indický tygr. Nejmenuje se Míša ani Pú, ani nežije bezstarostným životem v Disneylandu při hře na bendžo. Samec může vážit bezmála půl tuny, a přesto se v divočině pohybuje absolutně tiše. Medvěd se svým sudovitým tělem vypadá tlustý, ale při pronásledování vysoké zvěře dokáže vyvinout větší zrychlení než čistokrevný závodní kůň. Jeho drápy dosahují délky až patnácti centimetrů a jsou ostré jako bodce na plotě. Jeho čelisti dokážou rozdrtit losí páteř nebo vytrhnout dveře automobilu z pantů. Když se hnědý medvěd rozhodne zaútočit, nevztyčí se na zadních, jak to bývá k vidění ve filmech, ale přikrčí se k zemi s hlavou dolů a s vyceněnými zuby se žene kupředu stejně rychle jako útočící lev. Zabije vás tak, že vám zlomí vaz nebo prokousne lebku. Chráníte-li si krk a hlavu, serve vám medvěd maso ze zad a nohou, a přestože ječíte, polyká celé kusy bez žvýkání, dokud se nedostane k vnitřnostem. Antičtí Římané pořádali ve svých arénách zápasy mezi medvědy grizzly z Uralu a africkými lvy. Stavěli vždy dva lvy proti jednomu medvědu. Medvěd obvykle vyhrál. Stejně jako velký bílý žralok, který klouže beze strachu v hlubinách, ani hnědý medvěd nemá na Zemi rovnocenného protivníka.

Pike slyšel, co se stalo na Chaik Creeku, od jednoho lodního kapitána, se kterým se setkal v Petersburgu: Tři biologové z ministerstva pro ryby a zvěř se vydali na Chaik Creek, aby spočítali lososy při tření. Prvního dne biologové hlásili vysoký počet hnědých medvědů, což je ale v období tření typické, a tudíž nic neobvyklého. Pak se už neozvali, a teprve po čtyřech dnech přišla zkomolená zpráva z lodi, která plula kolem. Úředníci z ministerstva pracující z místními tlingitskými trapery došli k závěru, že tři biology sledoval po břehu říčky dospělý medvěd a zaútočil na ně, když zůstali stát, aby postavili past na ryby. Přestože byli vybaveni účinnými puškami, prudkost medvědího útoku jim vůbec nedovolila zbraně použít. Dva z členů týmu – doktorka Abigail Martinová, zkušená bioložka, a Clark Aimes, inspektor zvěře, byli zabiti okamžitě. Třetí biolog, absolvent vysoké školy Jacob Gottman ze Seattlu, utekl. Medvědí samec – podle hloubky a šířky stop vážící přes pět set kilogramů – pronásledoval Gottmana na písčitou mělčinu níže po proudu, kde mladíkovi vyrval střeva, utrhl levou paži v lokti a zatlačil jeho tělo pod kořeny vyvrácené olše. Gottman byl stále ještě živý. Když se medvěd vrátil na místo prvního útoku, aby Martinovou a Aimese sežral, dostal se Gottman podél říčky do Chaik Bay, odkud malou vysílačkou přivolal pomoc. Jednu z jeho posledních proseb zaslechli na patnáct metrů dlouhé rybářské lodi na lov lososů jménem Emydon. Gottman však vykrvácel dřív, než se k němu stačili dostat.

„Muselo to pro něj být vysvobození.“ Kapitán hleděl do své kávy. „Jo, nepochybně to pro něj bylo vysvobození. Povídali, že za sebou vláčel střeva jako zahradní hadici.“

Pike bez komentáře přikývl. Viděl už horší věci, které lidem udělali jiní lidé, ale nechal si to pro sebe.

Kapitán vysvětlil, že testy provedené na pozůstatcích biologů ukázaly, že medvěd měl vzteklinu. Jejich ministerstvo vyslalo dva týmy stopařů, aby ho zastřelili, ale ani jedné skupině se to nepodařilo. Rodiče Jacoba Gottmana vypsali odměnu. Jeden tlingitský stopař se vydal medvěda hledat, ale nevrátil se. Gottmanovi částku zdvojnásobili. Stopařův bratr a tchán strávili u říčky dva týdny, ale nalezli po medvědovi jen jedinou stopu, největší, jakou kdy viděli. Drápy byly veliké jako lovecké nože. Tvrdili, že cítili, že tam někde je, cítili temnou smrtící hmotu jako stín mezi stromy, ale samotného medvěda nikdy nespatřili. Bylo to, jako by se držel zpátky. A vyčkával.

„Vyčkával?“ ozval se Pike.

„Takhle to povídali.“

Onoho večera zavolal Pike jednomu muži do Los Angeles. Za dva dny dorazila Pikeova puška. Vydal se do Angoonu.

Spolkla ho divočina. Ze země rostly staré stromy a mizely v baldachýnu zeleně. V neustávajícím mrholení kapala z listů voda, takže Pike byl hned promočený až na kůži. Strmé břehy říčky byly tak zarostlé kapradím, stromky a trním, že se raději brodil říčkou. Pike tuhle divočinu miloval.

Ti druzí přišli dřív, kdy se lososi ještě třeli a říčka byla plná ryb. Teď se na písčinách povalovali mrtví lososi, zatímco jiní viseli z kořenů vyvrácených stromů jako hnijící závěsy. Potrava už nebyla tak snadno dosažitelná. Pike došel k názoru, že šílený medvěd zahnal medvíďata, medvědice i menší samce, aby si zbývající ryby uchoval pro sebe.

Trmácel se po celý zbytek dne, ale nic neobjevil. Ten večer se vrátil do svého tábora. Pak pokračoval v pátrání dalších pět dní a každý den se vydával výš proti proudu. Často se zastavoval, aby si odpočinul. Jizvy v plicích mu působily bolesti při dýchání.

Šestého dne našel krev.

Prošel kolem kořenů vyvrácené olše a v písku spatřil karmínové pramínky jako rozlitou barvu. Z vody byl vytažen asi tucet lososů a stržené maso bylo zbarvené čerstvou krví. Někteří byli překousnutí v půli, jiným chyběla hlava. Pátral v trní po očích, které ho sledují, ale nenašel nic. Vytáhl z kapsy plynový zapalovač a sledoval plamínek. Vítr vál po proudu. Nic, co bylo nahoře proti proudu, nemohlo cítit, že přichází.

Pike se přikrčil a prohlížel břeh. V bahně byly vtištěné stopy jako talíře s drápy dlouhými jako dýky. Zvedl pušku a pevně ji sevřel. Kdyby medvěd zaútočil, musí být Pike připravený, jinak se na něho vrhne půl tuny rozzuřeného šílenství. Před rokem by neměl žádné pochybnosti o tom, že medvěda zastaví. Uvolnil pojistku. Svět je nejistý a jediná jistota je ve vašem nitru.

Začal se brodit proti proudu.

Před sebou měl ostrý ohyb říčky. Ve výhledu mu bránila spadlá tsuga a veliká koule jejích kořenů byla roztažená jako krajkový vějíř. Za padlým stromem zaslechl hlasité šplouchnutí. Pak se to ozvalo znovu a nebylo to plesknutí skákající ryby – vodou kráčelo něco velikého.

Pike se namáhal, aby za padlým stromem něco viděl, ale spleť kořenů, listů a větví byla příliš hustá.

Další zašplouchání se ozvalo asi jen metr od něho. Vířivými pohyby k němu rychle plulo rudé maso a odrazilo se mu od nohou.

Pike se v naprosté tichosti plížil kolem padlého stromu a dával si pozor na každý krok, aby ho v divoké vodě nebylo slyšet. Na strmém břehu se mrskal umírající pstruh s otevřeným břichem, ale medvěd už byl pryč. Přes pět set kilo, a vylezl z vody a zmizel ve vrbovém a trnitém houští, aniž by se ozval sebemenší zvuk! Na kraji stezky zbyl jen jeden obrovský otisk medvědí tlapy.

Pike stál dlouho bez hnutí ve vířící vodě. Medvěd mohl číhat třeba jen tři metry od něho, anebo už mohl být pryč. Vylezl na břeh. Obklopil ho plášť z kapradí, trní a malých stromků. Před ním se po pravé straně pohybovalo cosi obrovského, ale neviditelného.

Huff!

Pike zvedl pušku, ale hlaveň se zachytila v trní, které bylo silnější než jeho špatná paže.

Huff!

Medvěd natáhl nosem vzduch, aby zachytil Pikeův pach. Věděl, že v houští s ním někdo je, ale nevěděl, kdo nebo co by to mohlo být. Pike s námahou dostal pušku k rameni, ale neviděl, kam má mířit.

CVAK!

Medvěd varovně zacvakal zuby. Chystal se zaútočit. CVAKCVAK!

Mohl se prodrat houštím jako jemným tkanivem a jeho útok mohl přijít odkudkoli. Pike se připravil. Neustoupí ani se neobrátí na útěk. Víra Joea Pikea sestávala z jediného neměnného zákona: Vždy se s každou výzvou vypořádat.

CVAKCVAKCVAK!

Pikea začala opuštět síla. Rameno se mu chvělo a pak v něm ztratil cit docela. Roztřásla se mu ruka. Silou vůle se chtěl přinutit držet zbraň pevně, ale byla příliš těžká a křovisko ji stahovalo dolů.

CVAK!

Pike se pozpátku vyplížil z houští a vstoupil do vody. Kovové cvakání čelistí se vytrácelo v pleskání deště.

Nezastavil se, dokud se nedostal k zálivu. Tam se přitiskl zády ke kmeni douglasky, a jakkoli se pokoušel potlačit své pocity, nedokázal zakrýt svou hanbu a bolest, ani jistotu, že je ztracen.

O dva dny později se vrátil do Los Angeles.

Část první

PRVNÍ

DETEKTIV

Náhrobní kámen mě ve snu přitahuje silou, před níž není úniku. Je to do země zapuštěný malý černý obdélník, líbaný doruda zapadajícím sluncem. Shlížím dolů na tvrdý mramor a hořím zvědavostí se dozvědět, kdo leží pod zemí, ale náhrobek mlčí. Toto místo posledního odpočinku neoznačuje žádné jméno. Mám k záhadě jediný klíč: hrob je malý. Stojím nad dítětem.

Tento sen se nyní opakuje často, téměř každou noc, a v některých nocích i několikrát. To se pak mnoho nevyspím, vstávám a sedím ve tmě svého prázdného domu. I tehdy jsem zajatcem snu.

Odehrává se tohle: Obloha tmavne a hřbitov zahalí mlha. Pokroucené větve prastarého dubu obrostlé lišejníkem se kývou ve večerním větru. Nevím, kde se to místo nachází, ani jak jsem se sem dostal. Jsem sám a bojím se. Na krajích světla kmitají stíny. Je slyšet šeptající hlasy, ale nerozumím jim. Jeden ze stínů by mohl být mojí matkou, druhý mým otcem, kterého jsem nikdy nepoznal. Chci se jich zeptat, kdo leží v tom hrobě, ale když se k nim otočím pro pomoc, nacházím pouze tmu. Není zde nikdo, koho bych se mohl zeptat, nikdo, kdo by mi pomohl. Jsem na všechno sám.

Bezejmenný náhrobek čeká na mě.

Kdo pod ním leží?

Kdo tady opustil to dítě?

Zoufale chci z tohoto místa utéct. Chci se rozběhnout, odtančit boogie-voogie, začít něco dělat, odsunout se po zadku, odjet, rozcupovat se na kousky, odletět, někam se vmáčknout, rozštěpit, spěšně se ztratit, rychle zmizet, odvalit se, odklidit, vypadnout, odejít, odplížit se, UTÉCT… ale zvláštním snovým způsobem mám náhle v rukou lopatu. Nohy se ani nepohnou, tělo mě neposlouchá. Jakýsi hlas v mé hlavě říká, abych ji zahodil, ale síla, které nedokážu odolat, nutí mé ruce k práci: budu-li kopat, najdu, a najdu-li, budu vědět. Hlas mě prosí, abych přestal, ale jsem posedlý. Hlas mě varuje, abych nechtěl znát tajemství, které se skrývá tam dole, ale já hrabu, ze všech sil hrabu do hloubky, abych odhalil tajemství.

Černá země se otevírá.

Objevuje se ozdobná rakev.

Hlas ječí, abych přestal, nekoukal na to, zachránil se a já přivírám oči. Poznávám ten hlas. Je můj.

Bojím se toho, co mi leží u nohou, ale nemám na vybranou. Musím znát pravdu.

Otvírám oči.

Podívám se.

1

Onoho podzimu byl kaňon pod mým domem naplněn tichem. Nad hlavou mně nekroužili žádní jestřábi, nebylo slyšet kojoty, sova, která žila na vysoké borovici před mými dveřmi, už se mě neptala na jméno. Chytřejší člověk by to mohl pokládat za varování, ale vzduch byl mrazivý a jasný oním báječným způsobem, jak tomu bývá v zimě, a umožňoval mi vidět za domy, rozházenými po svazích pode mnou, veliké město v nížině, Los Angeles. V takových dnech, kdy bylo vidět takhle daleko, jste se často zapomínali dívat, co je přímo před vámi, hned vedle vás, co je tak blízko, že už je to vaší součástí. Měl jsem vědět, že ticho je varování, ale bohužel jsem to nevěděl.

„Kolik zabila lidí?“

Z vedlejší místnosti se ozýval rachot, nadávky a pleskot úderů.

„Cože?“ vykřikl Ben Chenier.

„Kolik zabila lidí?“

Byli jsme od sebe sedm metrů, já v kuchyni a Ben v obýváku, a řvali jsme na sebe ze všech sil. Ben Chenier, desetiletý syn mé přítelkyně, a já, Elvis Cole, největší detektiv na světě a Benův opatrovník, když byla jeho matka v práci. Toto byl náš pátý a poslední společný den.

Šel jsem ke dveřím.

„Nedá se ta věc dát trochu míň?“

Ben byl tak zabraný do jakési hry s názvem Monstrum, že ani nevzhlédl. Jednou rukou se při ní drželo něco jako revolver a druhou se ovládaly knoflíky, zatímco na vestavěném monitoru běžel děj. Prodavač mi řekl, že je to dnes jedna z nejoblíbenějších her chlapců ve věku od deseti do čtrnácti let. Už mi ale neprozradil, že je hlučnější než přestřelka v dopravní špičce.

Ben hrál tuto hru od chvíle, kdy jsem mu ji včera dal, ale věděl jsem, že ho nebaví a to mi působilo starosti. Chodil se mnou po kopcích, nechal si ode mě ukázat něco z toho, co jsem znal z bojových umění, a lezl za mnou do mé kanceláře, protože si myslel, že soukromí detektivové dělají víc, než jen telefonují povalečským klientům a čistí zábradlí na verandě od holubího trusu. Ráno jsem ho bral do školy a odpoledne domů, a pak jsme vařili thajská jídla, dívali se na filmy s Brucem Willisem a hodně se společně smáli. Teď však využil hru, která ho nebavila, aby se přede mnou skryl. Věděl jsem proč, a když jsem ho takhle viděl, měl jsem z toho špatný pocit, a to nejen kvůli němu, ale i kvůli tomu, jakou jsem na tom nesl vinu. Vyřizovat si účty s mnohonásobnými vrahy Jakuzy bylo snadnější, než hovořit s malými kluky.

Sel jsem za ním a dopadl na gauč vedle něho.

„Mohli bychom jít na túru nahoru na Mulholland.“

Ignoroval mě.

„Nechceš se něco naučit? Ukázal bych ti další taekwondo, abys uměl katy, než se tvá máma vrátí domů.“

„Ani ne.“

„Nechceš si promluvit o mně a o tvý mámě?“ zeptal jsem se.

Jsem soukromý detektiv. Má práce mě přivádí do styku s nebezpečnými lidmi, a loni na začátku léta se nebezpečí přivalilo až k mým břehům, když jeden vrah jménem Laurence Sobek vyhrožoval Lucy a Benovi. Lucy to těžce nesla a Ben slyšel, co jsme si o tom povídali. Lucy se s Benovým otcem rozvedla, když bylo Benovi šest, a on se teď bál, že znovu zažije rozchod. Pokoušeli jsme se s Lucy si s ním o tom promluvit, ale chlapci, stejně jako muži, neradi otevírají svá srdce.

Místo odpovědi Ben palcem ještě zesílil zvuk a souhlasně přikyvoval tomu, co se dělo na obrazovce. „Ověř si to. Je to Královna viny.“

Skvělé.

Jakási mladá Asiatka s vlasy jako klasy a s prsy velikosti melounů a nějaký vztekloun se ocitli před třemi svalnatci ze steroidových šťáv v jakési zpustošené městské krajině. Maličká podprsenka jí sotva skrývala ňadra, kraťasy napůl odhalovaly zadnici a z malého reproduktoru Monstra elektronicky chrčel její hlas:

„Roztrhám tě na cucky!“

Uvolnila se ve stylu bojových umění a kopem do strany poslala prvního útočníka do vzduchu.

„To je ale ženská!“ prohodil jsem.

„Hram. Zločinec, kterej se jmenuje Modus, prodal její sestru do otroctví a královna se mu teď chce pomstít.“

Královna viny bušila do chlapa, který byl třikrát větší než ona, pravačkou i levačkou takovou rychlostí, že měla obě paže rozmazané. Všude crčela krev a létaly zuby.

„Nažer se, ty vyvrheli!“

Všiml jsem si, že mezi tlačítky je jedno na zastavení hry, a zmáčkl jsem ho. Dospělí jsou vždy v rozpacích, co mají říct a jak to říct, když mluví s dítětem. Chcete být moudří, a přitom nejste nic jiného než děti ve větším těle. Nikdy nic není takové, jak se jeví. To, o čem si myslíte, že jistě víte, nikdy není jisté. Teď už to vím. Přál bych si to nevědět, ale vím to.

„Vím, že to, co se děje mezi mnou a tvojí mámou, tě může děsit. Chci jen, abys věděl, že to překonáme. Máme se s mámou rádi a všechno bude zas v pořádku,“ začal jsem.

„Já vím.“

„Máma tě má ráda. A já taky.“

Ben ještě chvíli zíral na zamrzlou obrazovku a pak se podíval na mě. Jeho chlapecký obličej měl smířlivý a přemýšlivý výraz. Nebyl hloupý. Jeho máma a táta ho také měli rádi, ale to je nezastavilo před rozvodem. „Víš co, Elvisi?“

„Co?“

„Byl jsem s tebou rád a odejdu nerad.“

„Já s tebou taky, kámo. Jsem rád, že jsi tady.“

Ben se usmál a já mu úsměv vrátil. Je zvláštní, jak takový okamžik dokáže naplnit člověka nadějí. Poplácal jsem ho po noze.

„Mám nápad. Máma se brzy vrátí. Měli bychom uklidit, aby si nemyslela, že jsme čuňata. Pak bychom mohli připravit gril, aby až přijde domů, byla hotová večeře. Karbanátky, co ty na to?“

„Nemohl bych nejdřív dohrát tu hru? Královna viny už brzy Moduse najde.“

„Jasně. Ale co kdyby sis ji vzal ven na verandu? Pouštíš ji fakt moc nahlas.“

„Jo, dobře.“

Vrátil jsem se do kuchyně a Ben vzal královnu i s jejím poprsím ven. I odtamtud jsem však jasně slyšel, jak ječí: „Tvůj ksicht bude vypadat jako pizza!“ Pak začala její oběť řvát bolestí.

Měl jsem slyšet ještě něco jiného. Měl jsem poslouchat pozorněji. Za necelé tři minuty telefonovala z auta Lucy. Bylo dvaadvacet minut po čtvrté odpolední. Právě jsem vytahoval z ledničky mleté maso.

„Ahoj. Kde jsi?“ zeptal jsem se.

„Na Long Beach. Žádná zácpa, takže bych měla přijet brzy. Jak si tam, chlapi, vedete?“

Lucy Chenierová byla komentátorkou právních záležitostí v místní televizi. Předtím praktikovala občanské právo v Baton Rouge, a právě v té době jsem ji poznal. V jejím hlase tkvěl dosud náznak francouzsko–louisianského přízvuku, ale bylo třeba pozorně poslouchat, abyste ho zaregistrovali. Nyní sledovala jakýsi proces v San Diegu.

„Máme se fajn. Až přijedeš, budeme mít karbanátky. Právě jsem je začal připravovat.“

„A co dělá Ben?“

„Neměl dneska nejlepší náladu, ale promluvili jsme si o tom. Teď už je v pořádku. Scházíš mu.“

Odmlčeli jsme se a trvalo to dost dlouho. Lucy telefonovala každý večer a dost jsme se přitom nasmáli, ale něco v našich hovorech chybělo, i když jsme se pokoušeli předstírat, že tomu tak není. Nebylo snadné začít si něco s největším detektivem na světě.

„Mně taky chybíš,“ dodal jsem konečně.

„Nápodobně. Byl to dlouhý týden. Karbanátky budou jistě báječný. Přidej do nich sýr. A k tomu spoustu nakládané zeleniny.“

Její hlas zněl unaveně. Ale současně zněl, i jakoby se usmívala.

„Myslím, že si s tím poradíme. A taky tady mám pro tebe ještě něco pikantnějšího.“

Lucy se rozesmála. Jsem také nejzábavnější detektiv na světě.

„Takové nabídce se nedá odolat,“ prohlásila.

„Chceš mluvit s Benem? Je na verandě.“

„Ne, není třeba. Řekni mu, že už jsem na cestě a že ho mám moc ráda. Pak můžeš říct sám sobě, že tebe taky.“

Ukončili jsme hovor a já vyšel na verandu, abych předal vzkaz, ale veranda byla prázdná. Sel jsem k zábradlí. Ben si rád hrával na svahu pod domem a lezl na ořešáky, které rostly o něco níže. Ještě níž pod stromy stály v ulicích, které se táhly jako pavučina po svazích, další domy. Nejhlubší zářezy v kaňonu začínaly již nabírat fialový nádech, ale světla bylo dosud dost. Nikde jsem ho neviděl.

„Bene!?“

Žádná odpověď.

„Hej, kdmo! Volala máma!“

Opět žádná odpověď.

Koukl jsem za roh, pak jsem se vrátil dovnitř a znovu zavolal v domnění, že je možná v pokoji pro hosty, kde spal, nebo v koupelně.

„Haló, Bene! Kde jsi?“

Nic.

Podíval jsem se do pokoje pro hosty, do koupelny v přízemí a pak jsem vyšel venkovními dveřmi na ulici. Žiju u úzké soukromé silnice, která vede nad kaňonem. Jen zřídka zde přejede automobil, převážně auta sousedů, když jedou do práce nebo z práce, takže je to bezpečná ulice, na níž se báječně jezdí na skateboardu.

„Bene!“

Neviděl jsem ho. Vrátil jsem se do domu. „Bene! Volala máma!“

Myslel jsem, že mi odpoví. Máma na něho platí.

„Jestli se někde schováváš, tak vylez. Už to přestává být zábavný.“

Šel jsem nahoru do mansardy, ale nebyl ani tam. Vrátil jsem se dolů a vyšel na verandu.

„BENE!“

Nejbližší soused měl dva kluky, ale Ben za nimi nikdy nechodil, aniž by mi tom předem neřekl. Bez dovolení nikdy nešel ani dolů ze svahu, ven na silnici nebo do přístřešku pro auta. To nebyly jeho způsoby. Rovněž nedokázal zmizet jako David Copperfield.

Vešel jsem dovnitř a zavolal sousedům. Oknem z kuchyně jsem viděl dům Grace Gonzalesové.

„Grace? Tady Elvis odvedle.“

Jako by někde výš na silnici mohl být další Elvis. „Ahoj, mladíku. Jak se máš?“

Grace mi říkala mladíku. Bývala kaskadérkou, dokud se při pádu z dvanáctipatrové budovy nesetkala s kolegou kaskadérem a nenechala toho. Teď s ním má dva kluky.

„Není u vás Ben?“

„Ne. Měl by tady být?“

„Ještě před pár minutama byl doma a pak zmizel. Napadlo mě, že mohl jít za tvými kluky.“

Grace zaváhala a bezstarostná řamiliárnost se z jejího hlasu vytratila, jako vždy, když ji něco znepokojilo.

„Počkej, jdu se zeptat Andrewa. Mohli jít dolů, aniž bych si jich všimla.“

Andrew byl starší z jejích synů, bylo mu osm. Jeho mladšímu bratrovi, Clarkovi, bylo šest. Ben mi řekl, že Clark rád jí holuby z nosu.

Podíval jsem se znovu na hodinky. Lucy volala ve čtyři dvaadvacet, a teď byly čtyři hodiny třicet šest minut. Vynesl jsem telefon na verandu v naději, že spatřím Bena, jak se plahočí vzhůru po svahu, ale svah byl prázdný.

Grace se vrátila k telefonu.

„Elvisi?“

„Čekám.“

„Moji kluci ho neviděli. Počkej, podívám se na ulici. Možná je tam.“

„Díky, Grace.“

Její hlas se jasně nesl přes ohyb kaňonu, který odděloval naše domy, když zavolala jeho jméno. Pak se vrátila k telefonu.

„Vidím dost daleko oběma směry, ale neviděla jsem ho. Chceš, abych k tobě přišla a pomohla ti ho hledat?“

„Máš sama co dělat s Andrewem a Clarkem. Jestli se u vás ukáže, zdržíš ho a zavoláš mi?“

„Spolehni se.“

Vypnul jsem telefon a podíval se dolů do kaňonu. Svah nebyl strmý, ale Ben mohl uklouznout a skutálet se dolů nebo spadnout ze stromu. Nechal jsem telefon na verandě a vydal se dolů po svahu. Nohy se mi bořily do měkké půdy a nešlo to nijak snadno.

„Bene! Tak už se konečně ozvi!“

Na svahu rostly ořešáky připomínající zkroucené prsty, s šedivými a zvrásněnými kmeny. Mezi nimi se vypínala jako vývrtka osamělá juka s klasnatými listy jako černozelenými rozprsklými hvězdicemi. Zrezivělé zbytky drátěného pletiva z bývalého plotu byly částečně pohřbené pohyby půdy. Za plotem stál největší ořešák s pěti velkými kmeny roztaženými jako prsty ruky. Dvakrát jsme na něj s Benem vylezl a bavili jsme se o tom, že si v rozsoše mezi kmeny postavíme chýši.

„Bene!“

Pozorně jsem naslouchal. Zhluboka jsem se nadechl, vydechl a zadržel dech. Zaslechl jsem vzdálené hlasy. „BENE!“

Představil jsem si, že leží někde dole se zlomenou nohou. Nebo s něčím ještě horším.

„Už jdu!“

Spěchal jsem.

Šel jsem za hlasem mezi stromy a byl jsem si jistý, že ho najdu, ale jakmile jsem se dostal za oblou terénní vyvýšeninu, uslyšel jsem hlas zcela jasně a poznal, že není jeho. V trsu vysoké podzimní trávy tam na mě čekalo Monstrum. Ben tam nebyl.

Zavolal jsem, jak nejhlasitěji jsem dokázal. „BENE!!!“

Žádná odpověď kromě zvuků mého bušícího srdce a plechového hlasu královny. Konečně našla svého Moduse, ohromného tlustého obra s kulatou hlavou a očima jako hrot tužky. Kopala do něho, zasypávala ho údery pěstí, pomstychtivě ječela a oba se v nekonečné smyčce rvali v jakési krví potřísněné místnosti.

„Teď zemřeš! Teď zemřeš! Teď zemřeš!“

Zvedl jsem Královnu viny a spěchal s ní do kopce.

2

Čas od Benova zmizení:

00 hodin 21 minut

Slunce klesalo stále níž. Do hlubokých zářezů mezi kopci pronikaly stíny, jako by se kaňon plnil inkoustem. Uprostřed kuchyňské podlahy jsem nechal vzkaz: ZŮSTAŇ TADY – HLEDÁM BENA, a pak jsem jel dolů kaňonem ve snaze ho konečně najít. Kdyby si Ben udělal výron v kotníku nebo něco s kolenem, mohl by poskakovat dolů, místo do kopce k mému domu. Jistě by zaklepal u něčích dveří a požádal o pomoc, nebo by se vlekl domů po silnici po svých. Říkal jsem si v duchu, že takhle nějak to muselo být. Desetiletý kluk se nemohl jednoduše vypařit.

Dojel jsem k ulici za kanalizací pod mým domem, zaparkoval a vystoupil z auta. Světla rychle ubývalo a v černavém šeru nebylo téměř nic vidět. Znovu jsem zavolal.

„Bene!?“

Kdyby šel Ben tudy dolů, musel by projít kolem tří domů. V prvních dvou nebyl nikdo doma, ale ve třetím mi otevřela hospodyně. Pustila mě na zahradu, abych se po chlapci podíval, ale pozorovala mě z okna, abych snad neukradl hračky u bazénu. Nic. Vytáhl jsem se na zed ze škvárobetonových tvárnic, abych se podíval na sousední pozemky, ale nebyl ani tam. Znovu jsem zavolal.

„Bene!“

Vrátil jsem se k autu. Bylo snadné se minout a do jisté míry to bylo i pravděpodobné. Zatímco jsem sjížděl dolů jednou ulicí, mohl se Ben vracet druhou. Pojedu-li po ní, mohl bych tam Bena objevit, ale jestli ho tam neobjevím, nevěděl jsem, co bych měl dělat dál.

Dvakrát jsem zamáváním zastavil projíždějící hlídkové automobily soukromé bezpečnostní služby, abych se zeptal, zda neviděli chlapce odpovídajícího Benovu popisu. Ani v jenom případě nikoho takového neviděli, ale zapsali si moje jméno a telefonní číslo a řekli, že kdyby ho našli, zavolají.

Jel jsem teď rychleji, abych před západem slunce propátral co největší prostor. Projížděl jsem stejnými ulicemi, klikatícími se kaňonem, jako kdybych se ztratil já a nikoli Ben. Čím výš jsem stoupal, tím bylo v ulicích víc světla, ale ve stínu byla zima. Ben měl kromě džínů jen tričko. To bylo málo.

Jakmile jsem se vrátil domů, znovu jsem volal, ale ani tentokrát jsem se nedočkal odpovědi. Zpráva, kterou jsem na zemi zanechal, byla nedotčená, a na displeji záznamníku svítila nula.

Zavolal jsem dispečink obou soukromých bezpečnostních služeb, které měly na starosti kaňon, včetně společnosti, která vlastnila oba automobily, s jejichž posádkami jsem už mluvil. Jejich vozy objížděly čtyřiadvacet hodin denně kaňony a téměř před každým domem byly umístěny cedule společností jako varování zlodějům. Budte vítáni ve městě. Vysvětlil jsem, že se v oblasti ztratilo dítě, a poskytl jim Benův popis. Přestože jsem nebyl jejich zákazníkem, byli ochotní a řekli, že se mi pokusí pomoct.

Jakmile jsem položil telefon, zaslechl jsem, že se otvírají venkovní dveře a pocítil jsem tak ostrou úlevu, až to zabolelo.

„Bene!“

„To jsem já.“

Do obýváku vešla Lucy. Měla na sobě černé kalhoty a krémovou halenku a přes ruku nesla sako od kostýmu. Kalhoty měla pomačkané od dlouhého sezení v autě. Bylo vidět, že je unavená, ale slabě se pokusila o úsměv.

„Ahoj. Jak to, že necítím karbanátky?“

Byly dvě minuty po šesté. Ben byl nezvěstný přesně sto minut. A Lucy trvalo od chvíle, kdy jsme spolu mluvili po telefonu, přesně sto minut dostat se domů. Mně zase trvalo sto minut ztratit jí syna.

Lucy viděla v mém obličeji strach. Úsměv jí zmizel ze rtů.

„Co se stalo?“

„Ben se ztratil.“

Rozhlížela se, jako by se Ben schovával za pohovkou a zachichotala se mému vtipu. Ale hned si uvědomila, že to žádný vtip není. Viděla, že to myslím vážně.

„Jak to, že zmizel?“

Cítil jsem, jak je moje vysvětlování nepřesvědčivé, jako bych se spíš omlouval.

„Když jsme spolu mluvili po telefonu, šel ven, a teď ho nemůžu nikde najít. Volal jsem ho, ale neodpovídal. Projel jsem celý kaňon sem a tam, hledal jsem ho, ale nenašel. Není ani u sousedů. Nevím, kde může být.“

Vrtěla hlavou, jako kdybych udělal hroznou chybu, a teď to všechno ještě zhoršil.

„Jenom tak odešel?“

Ukázal jsem jí Benovu hru, jako by to byl nějaký důkaz.

„Nevím. Když šel ven, hrál tuhle hru. Našel jsem ji na svahu.“

Lucy se protáhla kolem mě a vyšla na verandu.

„Bene! Benjamine, odpověz mi! Bene!“

„Luce, už jsem ho volal.“

Vrátila se dovnitř a zmizela v chodbě.

„Bene!“

„Není tady. Už jsem telefonoval hlídkám bezpečnostních služeb. Právě jsem se chystal volat na policii.“

Vrátila se a zamířila rovnou zpátky na verandu.

„Bene, neštvi mě a koukej se ozvat!“

Šel jsem za ní a uchopil ji za ramena. Třásla se. Otočila se ke mně a padli jsme si do náručí. S hlavou na mé hrudi řekla tiše a provinile:

„Myslíš, že utekl?“

„Ne. Byl v pořádku, Luce. Promluvili jsme si spolu. U tý blbý hry se smál.“

Řekl jsem jí, že se podle mého názoru při hře na svahu zranil a cestou domů zabloudil.

„V těch ulicích dole se to může snadno stát, všelijak se kroutí. Někde se tam zamotal a je příliš vyděšený, než aby požádal o pomoc. Jestli se dostal na špatnou ulici a šel pořád dál, bloudí teď ještě víc. Možná už má takový strach, že se schová před každým projíždějícím autem, ale my ho najdeme. Měli bychom zavolat policii.“

Lucy na mých prsou přikývla, protože mi chtěla věřit, a pak pohlédla do kaňonu. Dole jiskřila světla domů.

„Už je úplná tma,“ hlesla.

To jediné slovo – tma – vystihovalo nejhorší strach všech rodičů.

„Zavolejme tam. Policisti nechají rozsvítit všechny domy v kaňonu, dokud ho nenajdeme.“

Právě když jsme šli s Lucy dovnitř, zazvonil telefon, ale hlas na druhém konci nepatřil Benovi ani Grace Gonzalesové, ani nikomu z bezpečnostních služeb.

„Jste Elvis Cole?“ zeptal se nějaký muž.

„Ano. Kdo je tam?“

Chladný hlas pronesl tiše: „Pět-dva.“

„Kdo jste?“

„Pět-dva, hajzle. Copak si na mě nepamatuješ?“

Lucy mi sevřela paži v naději, že je to Ben. Zavrtěl jsem hlavou a zašeptal, že nevím, o co jde, ale hluboko do nitra už se mi zařezával ostrý strach ze špatných vzpomínek.

Sevřel jsem sluchátko oběma rukama. Potřeboval jsem něco, čeho bych se mohl přidržet.

„Kdo jste? O čem to mluvíte?“

„Teď ti to oplatím, ty parchante. Za to, co jsi mně udělal.“

Sevřel jsem telefon ještě pevněji a slyšel se, jak řvu:

„Co jsem vám udělal? O čem to mluvíte,?“

„Však ty dobře víš, cos udělal. Mám toho kluka.“

Zavěsil.

Lucy mi sevřela paži ještě pevněji.

„Kdo to byl? Co říkal?“

Vůbec jsem její sevření necítil. Jen stěží jsem ji slyšel. Prohlížel jsem si zažloutlé fotografie v albu své minulosti a viděl fotky svého jiného já, úplně odlišného, a mladíků s pomalovanými obličeji, prázdnými pohledy a vlhkým, nakyslým pachem strachu.

Lucy mi zacloumala paží.

„Tak dost! Děsíš mě!“

„Byl to nějaký chlap, neznám ho. Říkal, že Bena unesl.“

Lucy popadla mou paži oběma rukama.

„Ukradl Bena? Unesl ho? Co říkal ten člověk? Co cbce?“

Měl jsem sucho v ústech a bolestivě sevřené hrdlo. „Chce mě potrestat. Za něco, co se stalo už před dlouhou dobou.“

KLUCI JSOU ZKRÁTKA KLUCI

Druhého dne své pětidenní návštěvy Ben počkal, dokud si Elvis Cole nešel mýt auto, a pak se opatrně vydal po schodech nahoru. Útok na osobní majetek Elvise Colea plánoval už řadu týdnů. Elvis byl soukromý detektiv, což je senzační zaměstnání, a měl rovněž spoustu báječných věcí: hodně videokazet a sbírku starých sci-fi a hororů na DVD, na které se Ben mohl dívat, kdykoli se mu zachtělo, asi stovku magnetů v podobě velkých hrdinů přichycených na ledničce, a ve skříni v chodbě mu visela neprůstřelná vesta. To se každý den nevidí. Elvis měl dokonce obchodní vizitky, na kterých stálo, že je „největšíčmuchal ve své branži“. Ben jednu ukázal kamarádům ve škole a všichni se tomu smáli.

Ben soudil, či spíš si byl naprosto jistý, že Elvis Cole má nahoře v malé pracovně ještě spoustu dalších úžasných věcí. Věděl například, že tam má zbraně, ale že jsou společně s municí zamčené ve zvláštním sejfu, který nebude umět otevřít. Nevěděl, co tam najde, ale myslel si, že bude-li mít štěstí, objeví pár čísel Playboye nebo nějaké parádní policejní pomůcky jako třeba pouta nebo kožený obušek s olověnou hlavicí (kterému strýc René ve farnosti sv. Karla k zděšení jeho mámy říkal „klepátko na negry“).

Takže jakmile onoho rána vyšel Elvis ven, aby si umyl auto, vyhlédl Ben z okna. Když viděl, že si Elvis plní kbelík mýdlovou vodou, rychle vyběhl po schodech nahoru.

Elvis Cole a jeho kocour spali v prostorném podkroví, z něhož bylo vidět dolů do obývacího pokoje. Kocour neměl Bena ani jeho mámu rád, ale Ben se pokoušel nebrat to osobně. Kocour neměl rád nikoho kromě Elvise a jeho partáka Joea Pikea. Pokaždé, když Ben vešel do místnosti, kocour sklopil uši a mručel. Nenechal se zahnat, jen se se zježenými chlupy odplížil někam stranou. Ben se ho bál.

Vyšel po schodech tak, aby měl hlavu nad schodištěm a mohl se podívat, jestli kocour nespí na posteli.

Bylo to v pořádku. Kocour nikde.

Dole dosud tekla voda.

Rozběhl se k pracovně. Několikrát už byl u toho, když byla otevřená a Elvis ukazoval mámě sejf se zbraněmi, takže věděl, že v malé místnosti jsou vysoké police s krabicemi plnými fotografií, stohů starých časopisů a jiných slibně senzačních věci. Ben probíral nejdříve časopisy, protože doufal, že mezi nimi bude nějaké tvrdé porno, jaké nosil do školy jeho kamarád Billy Toman, ale jejich obsah ho zklamal: byla to vesměs nudná čísla Newsweeku a Los Angeles Times Magazíne. Ben si stoupl na špičky, aby viděl, co je na sejfu se zbraněmi, obrovské ocelové krabici, která byla stejně vysoká jako Ben a vyplňovala značnou část místnosti, ale našel tam jen pár starých baseballových čapek, hodiny, na kterých se zastavil čas, barevnou fotografii v rámečku, na níž byla jakási stará žena stojící na verandě, a ještě jednu zarámovanou fotku, na které seděl Elvis s Benovou mámou v nějaké restauraci. Žádná pouta ani klepátko na negry. U stropu se táhla police přes celou stěnu. Ben na ni nedosáhl, ale viděl, že jsou na ní boty, pár krabic, spací pytel, cosi, co vypadalo jako souprava na čištění bot, a černý nylonový sportovní pytel. Bena napadlo, že sportovní pytel by stál za prozkoumání, ale musel by se dostat asi o metr výš, aby na něj dosáhl. Prohlížel si sejf. Kdyby se na něj dostal, pravděpodobně už by na pytel dosáhl. Opatrně se chytil nataženýma rukama sejfu, vytáhl se vzhůru, dostal na něj koleno a nakonec se ocitl na něm. Přitom pomačkal pár klobouků a zvrhl fotografii staré dámy, ale až dosud to bylo dobré. Natáhl se po sportovním pytli, natahoval se, jak to šlo, ale pořád ještě na něj nedosáhl. Natáhl se ještě víc, jednou rukou se držel police, zatímco druhou sahal po pytli, ale pak ztratil rovnováhu. Pokoušel se udržet, ale už bylo pozdě: převrátil se na stranu a pytel přitom strhl z police. Dopadl na podlahu v dešti košilí a kalhot.

„Do prdele!“

Když se vyhrabával ze šatstva, našel krabici na doutníky. Musela ležet nahoře na sportovním pytli a shodil ji i s ním. Vysypalo se z ní několik vybledlých fotek, pár pestrobarevných záplat a pět modrých plastových pouzder. Ben na ně zíral. Věděl, že našel něco úchvatného. Vypadaly zajímavě. Byly asi dvacet centimetrů dlouhé a kolmo dolů vedl zlatý proužek v jehož dolním pravém rohu byl nápis UNITED STATES OF AMERICA.

Ben odhrnul šatstvo, posadil se na zkřížených nohou a zkoumal svůj objev.

Na fotografiích byli vojáci v amerických uniformách a helikoptéry. Nějaký voják seděl na pryčně, smál se a z koutku úst mu visela cigareta. Nahoře na levé paži měl vytetováno jakési slovo. Ben se podíval zblízka, protože fotka byla rozostřená: RANGER. Ben si z toho odvodil, že ten muž se tak jmenuje. Na dalším snímku stálo pět mužů u helikoptéry. Byli vyšňoření jako turisté na Divokém západě: obličeje pomalované černou a zelenou barvou, na zádech batohy, přes prsa pásy s municí, měli ruční granáty a černé pušky. Druhý voják zleva držel cedulku s číslem, jejich obličeje nebylo pod barvami moc vidět, ale ten vpravo na kraji vypadal jako Elvis Cole. To tedy bylo něco!

Ben odložil fotografie a otevřel jedno z modrých pouzder. K šedě plsti byla přišpendlená asi čtyři centimetry dlouhá červeno-modro-bílá stužka. Pod ní byla ozdobná červeno-modro-bílá jehlice jako malá obdoba stužky a ještě pod ní medaile. Byla to zlatá pěticípá hvězda visící z další stužky, pokrytá průhlednou plastovou bublinou. Ve středu zlaté hvězdy byla maličká stříbrná hvězdička. Ben zavřel pouzdro a postupně otvíral další. Ve všech byly medaile.

Odložil vyznamenání stranou a prohlédl si zbytek fotografií: na jedné byla skupina chlápků v černých tričkách popíjejících před stanem pivo. Na další seděl Elvis Cole na pytlích s pískem s puškou přes kolena (byl vysvlečený do půl těla a hodně opálený!) Pak tady byla fotka chlápka s pomalovaným obličejem, v klobouku s širokým zvlněným okrajem a s puškou stojícího v tak hustém houští, že to vypadalo, jako by vystoupil ze zelené zdi. Má to! Tohle bylo přesně to, co doufal, že najde. Byl tak zabraný do obrázků, že vůbec nezaznamenal Elvisův příchod. „Nachytal jsem tě.“

Ben s sebou překvapeně trhl a cítil, jak rudne.

Elvis stál ve dveřích, s palci zaklesnutými v kapsách, a se zvednutým obočím prohlásil:

„Co to tady provádíš, kámof“

Ben byl zahanbený. Hrozně se styděl. Myslel si, že se Elvis rozčílí, ale on si k němu sedl na podlahu a zamyšleně se díval na fotografie a modrá pouzdra. Ben na sobě cítil jeho pohled a pomyslel si, že teď ho Elvis bude do smrti nenávidět.

„Mrzí mě, že jsem se hrabal v tvých věcech.“

To bylo všechno, co Ben dokázal udělat, aby se nerozbrečel.

Elvis se poněkud nepřítomně usmál a pohladil ho po hlavě.

„To je v pořádku, kámo. Řekl jsem ti, že se tady můžeš trochu porozhlídnout, když tady budeš – jen jsem nemyslel, že mi polezeš do pracovny. Nemusíš tady slídit. Jestli chceš vidět něco z mých věcí, stačí říct. Je to jasný?“

Pořád ještě bylo těžké podívat se Elvisovi do očí, ale Ben hořel zvědavostí. Zvedl fotografii, na které bylo pět vojáků u helikoptéry.

„Jsi to ty, ten druhej od konce?“

Elvis se podíval na obrázek, ale nedotkl se ho. Ben mu ukázal fotku chlapíka na pryčně.

„Kdo je tenhle chlápek, co se jmenuje Ranger?“

„Jmenuje se Teď Fields a ne Ranger. Ranger je určitý typ vojáka. Někteří chlapi byli tak hrdí, že jsou u rangerů, že si pořídili takový tetování. Teď na to byl hrdej.“

„A co ti rangeři dělají?“

„Kliky.“

Elvis vzal Benovi fotografii a dal ji zpátky do pouzdra na doutníky. Ben se začal bát, že už mu nebude odpovídat na otázky, a proto rychle popadl jedno z modrých pouzder a otevřel ho.

„Co je tohle?“

„Říká se tomu Stříbrná hvězda. Proto je uprostřed zlaté hvězdy ještě jedna malá stříbrná.“

„Máš dvě.“

„Armáda měla výprodej.“

Elvis mu vzal pouzdro z ruky. Ben viděl, že se mu nechce o fotografiích ani o medailích mluvit, ale byly to ty nejsenzačnější věci, jaké kdy viděl, a tak se o nich chtěl dozvědět víc.

„A proč je tableta fialová a vypadá jako srdce?“

„Poslyš, dáme to zpátky a doděláme to auto.“

„Tos dostal za zranění?“

„Existuje spousta způsobů, jak přijít ke zranění.“ Elvis mu odebral poslední pouzdro s medailí a pak sesbíral fotografie. Ben si uvědomil, že toho o mámině příteli moc neví. Věděl sice, že Elvis musel udělal něco moc statečného, aby získal všechny ty medaile, ale on o tom nikdy nemluvil. Jak může tajit tak úžasné věci? Ben by ty medaile nosil každý den.

„A za cos dostal tu Stříbrnou hvězdu? Vykonal jsi nějakej hrdinskej čin?“

Elvis skládal fotografie do krabice se zavřenýma očima.

„Ani ne, kámo. Zrovna tam nebyl nikdo jiný, komu by je dali, tak je šoupli mně.“

„Doufám, že jednou taky takovou dostanu.“

Elvis náhle vypadal jako z ocele a trní, a Ben se ho skoro začal bát. Zdálo se, jako by tady ten Elvis, kterého Ben znal, vůbec nebyl, ale pak jeho tvrdé oči změkly a mámin přítel se vrátil do své známé podoby. Ben si oddychl.

Elvis vzal jednu ze Stříbrných hvězd z krabice na doutníky a vytáhl ji z pouzdra.

„Něco ti povím, kámo – to ti raději dám jednu z těch mých.“

A pak mu dal jednu ze svých Stříbrných hvězd.

Ben držel medaili jako poklad. Stužka byla lesklá a hebká. Medaile vážila víc, než na kolik vypadala. Zlatá hvězda se stříbrnou hvězdičkou uprostřed byla těžká a hroty měla ostré.

„A to si ji můžu nechat?“

„Jasně. Dali mi ji, a teď ji dávám já tobě.“

„Fakticky? Děkuju ti! Může se ze mě taky stát ranger?“ Elvis teď vypadal mnohem uvolněněji. Položil dlaň na Benovu hlavu, jako kdyby ho povyšoval do rytířského stavu.

„Oficiálně tě jmenuju rangerem armády Spojených států. To je ten nejlepší způsob, jak se takovým rangerem stát. Tak a teď musíš začít dělat kliky.“

Ben se rozesmál.

Elvis zavřel krabici na doutníky a společně se sportovním pytlem ji uložil zpátky na horní polici.

„Chceš vidět ještě něco? Mám tady ještě jedny starý smradlavý boty.“

„Brn. Fuj!“

To už se chechtali oba a Ben se cítil lépe. Se světem bylo zas všechno v pořádku.

Elvis jemně uchopil Bena za krkem a otočil ho ke schodišti. Benovi se na něm líbilo, že s ním nezachází jako s mrnětem.

„Tak dobře, teď doděláme ten auták a pak si vybereme nějaký film.“

„Můžu vzít hadici?“

„Jedině když si oblíkneš pláštěnku.“

Elvis se legračně zašklebil a oba se rozesmáli. Pak sešel Ben za Elvisem dolů. Strčil si medaili do kapsy, ale každých pár minut ohmatal přes kalhoty její ostré hroty a v duchu si řekl, že dostal fakt světovou věc.

Později onoho večera se chtěl znovu podívat na medaile a fotky, ale Elvis se tvářil tak naštvaně, že se ho o to neodvážil požádat. Když se šel osprchovat, vylezl Ben znovu na sejf, ale krabice na doutníky byla pryč. Nezjistil, kam ji Elvis schoval, a bylo mu trapné se na to ptát.

3

Čas od Benova únosu:

3 hodiny 56 minut

Policie onoho večera dorazila dvacet minut po osmé. Byla už naprostá tma a v ostrém, studeném vzduchu byl cítit prach. Když se ozval zvonek u dveří, Lucy prudce vyskočila.

„Vyřídím to,“ řekl jsem. „To je Lou.“

Dospělými osobami se zabývala jednotka pátrající po nezvěstných lidech z Parkerova centra dole ve městě, zatímco nezvěstnými nebo unesenými dětmi detektivové z oddělení pro mládež. Kdybych zavolal na policii jako kdokoli jiný, musel bych poskytnout údaje o sobě a vysvětlit záležitost s Benem policistovi, který má službu u telefonu, pak všechno znovu vyložit v kanceláři zabývající se pátráním a potřetí někomu v kanceláři pro mladistvé, kam by mě nakonec přepojili. Zavolal jsem proto raději kamarádovi Lou Poitrasovi, abych ušetřil čas. Poitras sloužil jako poručík v oddělení vražd na stanici v Hollywoodu. Zburcoval tým pro mladistvé hned, jak jsme položili telefon, a slíbil, že přijede s nimi.

Byl to podsaditý muž s tělem jako barel na naftu a s obličejem barvy vařené šunky. Černý kožený kabát mu byl na hrudi těsný a paže měl samý sval z celoživotního zvedání činek. Když líbal Lucy na tvář, měl zachmuřený výraz.

„Ahoj. Tak jak vám to jde, chlapi?“

„Nic moc.“

Za ním vystoupili z auta dva detektivové z oddělení pro mladistvé. Ten s vyšší šarží byl starší muž s pihami na tvářích a pytlíky pod očima. Auto řídila mladá žena s podlouhlým obličejem a chytrýma očima. Na cestě do domu je Poitras představil.

„Tohle je Dave Gittamon. Je seržantem v oddělení pro mladistvé déle, než kdokoli jiný, koho znám. A tohle je detektiv…, promiňte, zapomněl jsem vaše jméno.“

„Carol Starkeyová.“

Její jméno mi bylo podvědomé, ale nevěděl jsem, kam ho zařadit. Byla cítit po cigaretách.

„Zavolal znovu od té doby, co jsme spolu mluvili?“ zeptal se Poitras.

„Ne. Mluvili jsme spolu jen jednou, víckrát ne. Zkoušel jsem vrátit hovor hvězdičkou, šestkou a devítkou, ale volal zřejmě ze zablokovaného mobilu. Zjistil jsem jen jeho operátora.“

„Něco s tím uděláme. Zkusím ho najít přes operátora.“

Poitras odešel se svým mobilem do kuchyně.

Gittamona a Starkeyovou jsme vzali do obýváku. Popsal jsem telefonní hovor s oním mužem, i to, jak jsem Bena hledal. Ukázal jsem jim hru a dodal, že nyní věřím, že ji Ben upustil při únosu.

Pokud byl Ben unesen ze svahu pod mým domem, pak dějištěm činu bylo místo, kde jsem našel hru. Gittamon naslouchal a díval se přitom skleněnými dveřmi do kaňonu. Na horských hřbetech a po svazích se třpytila světla, ale jinak byla příliš velká tma, než aby bylo možné něco vidět.

„Jestli se do rána neobjeví, podívám se na místo, kde jste našel tu hru,“ prohlásila Starkeyová.

Překypoval jsem obavami a nechtělo se mi čekat. „Nemůžeme tam jít hned? Vezmem si baterky.“

„Kdybychom se bavili o parkovišti,“ namítla Starkeyová, „souhlasila bych, protože tam by nám mohly baterky pomoct, ale v nerovném, zarostlém terénu bychom toho moc neviděli. Navíc zničíme stopy. Bude lepší nechat to na ráno.“

Gittamon souhlasně přikývl.

„Carol má s podobnými záležitostmi dost zkušeností, pane Cole. Kromě toho nemůžeme vyloučit, že Ben se do té doby vrátí domů.“

Stáli jsme u skleněných dveří a Lucy se k nám připojila. „Neměli bychom zavolat FBI? Zabývá se FBI únosy?“ Gittamon jí odpověděl laskavým hlasem muže, který má dlouholeté zkušenosti s vyděšenými rodiči a dětmi.

„Bude-li to nutné, potom FBI zavoláme, ale nejdřív musíme zjistit, co se vlastně stalo.“

„Víme, co se stalo: někdo mi ukradl syna.“ Gittamon se otočil ode dveří a sedl si na pohovku. Starkeyová se posadila vedle něho a vytáhla malý kroužkový zápisník.

„Vím, že máte strach, paní Chenierová, a já bych ho ve vaší situaci měla taky. Pro nás je ale důležité dozvědět se něco o Benovi a o všem, co k tomu mohlo přispět.“

„Nic k tomu nepřispělo, Gittamone. Nějaký lotr ho jednoduše unesl.“

Lucy měla zkušenosti od soudů a byla zvyklá logicky uvažovat i v stresových situacích. Tohle bylo o moc horší, ale držela se a snažila se soustředit. Pravděpodobně lépe než já.

„Rozumím vám, seržante, ale je to moje dítě,“ prohlásila.

„Já vím, ale čím dřív to uděláme, tím dřív ho můžete mít zpátky.“

Gittamon položil Lucy několik všeobecných otázek, které neměly nic společného s tím, co se stalo na svahu pod domem. Zatímco hovořili, napsal jsem všechno, co mi únosce řekl do telefonu, a pak jsem se odebral nahoru pro snímek Bena a jednu z fotografií, z dob mé vojenské služby, kterou Ben vyslídil. Ani ji, ani ty ostatní jsem předtím, než je Ben objevil, neviděl léta. Nechtěl jsem je vidět.

Když jsem se vrátil, seděl Poitras v koutě v křesle.

„PacBell už na tom pracuje. Za pár hodin budeme mít číslo volajícího.“

Podal jsem Gittamonovi fotografie.

„Tohle je Ben. Na druhé fotce jsem já. Napsal jsem všechno, co ten člověk řekl, a jsem si naprosto jistý, že jsem na nic nezapomněl.“

Gittamon si fotografie krátce prohlédl a pak je podal Starkeyové.

„Proč ta fotografie s vámi?“

„Muž, který volal, mluvil o ‚pět-dva‘. Vidíte toho chlápka vedle mě, který drží cedulku s tím číslem? Pět-dva bylo číslo naší hlídky. Nevím, co jiného by tím mohl myslet.“

Starkeyová vzhlédla od snímků.

„Nezdáte se být dost starý na Vietnam.“

„Nebyl jsem.“

„Tak dobře. A co ještě říkal?“

„Sepsal jsem to slovo od slova. Moc toho neřekl – jen to číslo a že má Bena a že za něco zaplatím.“

Gittamon se podíval na papír a pak ho podal Starkeyové.

„Poznal jsi ten hlas?“ zeptal se Poitras.

„Ne, nemám nejmenší tušení, kdo by to mohl být. Ať si namáhám mozek sebevíc, nemůžu na nic přijít.“

Gittamon si vzal od Starkeyová fotografii s číslem a prohlížel si ji.

„Domníváte se, že by to mohl být některý z mužů na téhle fotce?“

„Ne, to není možné. Pár minut poté, co vznikla tahle fotka, jsme šli do akce a… přežil jsem jen já jediný. Tím se pro mě tohle číslo stalo důležité. Proto si ho pamatuju.“

Lucy si slabě povzdechla. Starkeyová měla stažená ústa, protože ji trápila chuť na cigaretu. Na Gittamonovi bylo vidět, že by tady nejraději nebyl, aby se nemusel zabývat něčím tak nepříjemným. Ani mně se o tom nechtělo mluvit.

„Došlo tam k nějakému incidentu?“

„Ne, pokud se mě ptáte, zda to nebylo mojí vinou. Všechno šlo od začátku špatně. Nechtěl jsem nic jiného, než přežít.“

Cítil jsem se kvůli Benovu únosu tak provinile a trapně, jako bych to celé měl na svědomí. Už to tady bylo znovu, další noční můra, která přenášela až k prahu Lucyiných dveří mé skutečné já.

„Nevím, co jiného by tím ten telefonující mínil. Nic jiného to nemohlo být,“ dodal jsem.

Starkeyová se přesunula blíž k Gittamonovi.

„Možná bychom měli předat Benův popis hlídkovým vozům.“

Poitras souhlasně přikývl a dodal: „Promluvte si taky s telefonní společností. Přimějte je k odposlechu Elvisova telefonu.“

Starkeyová odešla se svým mobilem na chodbu. Zatímco telefonovala, vyptával se Gittamon na moje poslední dny s Benem. Když jsem mu řekl, jak jsem Bena nachytal při slídění v mých věcech, povytáhl Gittamon obočí.

„Takže Ben o té záležitosti pět-dva věděl?“

„Nikoliv o tom, že všichni ostatní zahynuli, ale viděl ty fotky.“

„Kdy to bylo?“

„Někdy začátkem týdne. Asi před třemi dny. Ale co to má společného s jeho únosem?“

Gittamon si soustředěně prohlížel fotografii, jako by byl na pokraji nějakého velkého objevu. Pohlédl na Lucy, potom na mě.

„Chci jen zjistit, jak to do sebe zapadá. Zdá se, že syna paní Chenierové někdo unesl jako odplatu za něco, co jste provedl vy – nikoliv paní Chenierová, nýbrž vy. Ale Ben není váš vlastní ani nevlastní syn, a s výjimkou několika posledních dní s vámi ani nežil. Rozumím tomu správně, že ano? Vy a paní Chenierová žijete každý jinde?“

Lucy, stojící u krbu, zpozorněla. Gittamon zřejmě zvažoval další možnosti a to ji zajímalo.

„Ano, je to tak.“

Gittamon přikývl a obrátil se znovu na mě.

„Proč by někdo unášel syna paní Chenierové, když nenávidí vás? Proč by vám raději nezapálil dům nebo vás nezastřelil nebo na vás nepodal žalobu? Chápete, k čemu se chci dostat?“

Chápal jsem, a nijak zvlášť se mi to nezamlouvalo. „Podívejte, takhle to nemohlo být. Ben by to neudělal. Vždyť je mu teprve deset.“

Lucy se dívala střídavě na Gittamona a na mě a ničemu nerozuměla.

„Co by Ben neudělal?“

„Lou, řekni mu proboha něco.“

Poitras přikývl, aby dal najevo, že se mnou souhlasí. „Ne, Dave, tohle by Ben neudělal. Znám ho.“

„Chcete říct, že Ben mohl ten únos zrežírovat sám?“ zeptala se Lucy.

Gittamon odložil fotografii na kávový stolek, jako by viděl už dost.

„Ne, paní, na takové závěry je ještě příliš brzy, ale už jsem viděl děti, které předstíraly únos z nejrůznějších důvodů, zvlášť když měly pocit nejistoty. Panu Coleovi mohl zavolat starší bratr Benova kamaráda.“

Rozzlobilo mě to a popudilo. Šel jsem ke dveřím. Vystrašená část mého já doufala, že Ben bude stát na verandě, ale nebyl tam.

„Nechcete-li vzbuzovat falešné naděje, pak s tím přestaňte. Strávil jsem s ním posledních pět dní. Ben necítil žádnou nejistotu a neudělal by to,“ prohlásil jsem.

Lucy, která stála za mnou, vyštěkla:

„Byl bys snad raději, kdyby ho někdo unesl?“

Tak zoufale tomu chtěla uvěřit, že jí naděje zářila v očích jako žhoucí jiskry.

Poitras vstal z křesla. „Dave? Jestli už toho máš dost, abys mohl začít s vyšetřováním, tak odsud vypadneme. Chci zaklepat na pár dveří. Možná, že někdo dole něco viděl.“

Gittamon pokynul Starkeyové, aby zavřela zápisník, a rovněž se zvedl.

„Paní Chenierová, neříkám, že Ben ten únos zinscenoval sám – opravdu ne, pane Cole. Je to však něco, co bychom měli brát v úvahu. Chtěl bych seznam Benových kamarádů a jejich telefonní čísla. Ještě není tak pozdě, abychom jim nemohli zavolat.“

Lucy si stoupla k nim, pozorná a soustředěná, jak jsem ji dosud nikdy neviděl.

„Musím je sehnat z domova. Mohu to udělat hned teď.“

„Gittamone,“ ozval jsem se, „cožpak hodláte ignorovat ten telefon?“

„Ne, pane Cole, budeme tenhle případ pokládat za únos, dokud se neprokáže něco jiného. Můžete sestavit seznam lidí, zapletených do čehokoli, k čemu došlo v armádě, a poskytnout nám jakékoli další případné informace?“

„Ti lidi jsou mrtví.“

„Tak tedy jejich rodin. Možná si budeme muset promluvit s jejich rodinami. Carol, dala byste to s panem Colem dohromady?“

Když jsme ve čtyřech mířili ke dveřích, podala mi Starkeyová svou vizitku.

„Přijedu zítra ráno,“ oznámila, „prohlídnout si to místo, kde jste našel tu hru. Pak bych si přišla pro ta jména. Kdy vám to bude vyhovovat?“

„Za svítání.“

Pokud Starkeyová zaslechla v mé odpovědi vztek, nedala to nijak znát. Pokrčila rameny.

„Okolo sedmé už bude vidět líp.“

„Tak dobře.“

„Jestli zítra znovu zavolá,“ řekl Gittamon, „dejte nám vědět. Můžete volat kdykoli.“

„Ano, dám vám vědět.“

A to bylo zatím všechno. Gittamon ještě sdělil Lucy, že bude čekat na její telefon, a pak odjeli. Když jsme se s Lucy dívali, jak odjíždějí, mlčeli jsme, ale jakmile byli pryč, byla v domě přímo fyzicky cítit Benova nepřítomnost. Patřili jsme sem tři, nikoli jenom dva. Lucy zvedla svůj kufřík. Byl stále tam, kam ho postavila po příjezdu.

„Musím seržantu Gittamonovi sehnat ta jména.“

„Já vím. Jdu teď dělat na tom seznamu. Zavoláš mi, abych věděl, že jsi bezpečně dojela, ano?“

Lucy se podívala na hodinky a pak zavřela oči.

„Prokrista, měla jsem volat Richardovi. Nebude to nic příjemného říct mu, co se stalo.“

Richard Chenier byl její bývalý manžel a Benův otec. Zil v New Orleansu a nepochybně mu musí oznámit, že je jejich syn nezvěstný. Richard a Lucy se kvůli mně často hádali. Předpokládal jsem, že teď se pohádají znovu.

Ještě před odchodem se Lucy s kufříkem a klíčky v ruce náhle rozplakala. I já měl v očích slzy. Pevně jsme se objali, oba v pláči. Tvář jsem měl zabořenou v jejích vlasech.

„Je mi to líto,“ vypravil jsem ze sebe. „Nevím, co se stalo, nebo kdo by to mohl udělat, ale stejně je mi to strašlivě líto.“

„Já ti věřím.“

Nevěděl jsem, co dalšího bych mohl říci.

Doprovodil jsem ji k autu, a když odjela, stál jsem ještě chvíli na ulici. V Graceině domě svítila světla, byla doma se svými dvěma chlapci. Chladný večerní vzduch mi udělal dobře a měl jsem dobrý pocit i ze tmy. Lucy byla laskavá. Neobviňovala mě, ale já měl Bena na starosti, a teď byl pryč. Byla to moje věc.

Po chvíli jsem se vrátil dovnitř. Vzal jsem Benovu hru a posadil se s ní na pohovku. Prohlížel jsem si svou fotografii s Royem Abbottem a ostatními. Abbott vypadal jako dvanáctiletý kluk. Ani já jsem nevyhlížel o moc starší. Bylo mi tehdy osmnáct. O osm víc než Benovi. Nevěděl jsem, co se mu stalo ani kde je, ale věděl jsem, že ho musím přivést domů. Prohlížel jsem si muže na snímku.

„Najdu ho. Přivedu ho domů. Přísahám, že to dokážu.“

Muži na fotografii věděli, že to tak bude.

Rangeři nenechají rangera ve štychu.

4

ÚNOS: ČÁST 1

Poslední věc, kterou Ben viděl, byla Královna viny, jak vyloupává oči kreatuře s kulatou hlavou. V jednom okamžiku byl s Královnou na svahu pod domem Elvise Colea, a v dalším mu jakési ruce, které nespatřil, zakryly obličej a táhly ho pryč tak rychle, že vůbec nevěděl, co se děje. Dlaně mu zakrývaly oči a ústa. Po prvním úleku z toho, že ho někdo zvedl ze země, si Ben pomyslel, že je to nějaký Elvisův trik, ale ten žertík ne a ne skončit.

Ben se zmítal a pokoušel se kopat kolem sebe, ale ten někdo ho držel tak pevně, že se nedokázal hnout ani zavolat o pomoc. Vznášel se nehlučně po svahu a pak se ocitl v zaparkovaném autě. Zaklaply za ním těžké dveře. Páska mu zalepila ústa a hlavu zahalila kápě. Obklopila ho tma. Někdo mu páskou spoutal i ruce a nohy. Bránil se, ale teď už ho drželo víc lidí. Byli v nějaké dodávce. Ben cítil benzin a cosi s vůní borovice, co používala máma při úklidu kuchyně.

Auto se rozjelo. Někam jeli.

Muž, který ho nyní držel, se zeptal: „Viděl tě někdo?“

Zepředu odpověděl hrubý hlas: „Nemohlo to jít líp. Dej na něj pozor, musí zůstat v pořádku.“

Ben z toho usoudil, že druhý hlas patří muži, který ho odnesl do auta a teď ho řídí. Člověk, který ho držel, mu stiskl paži.

„Můžeš dejchat? Vydej nějaký zvuk, kývni nebo něco jinýho, abych věděl.“

Ben byl příliš vyděšený, než aby něco z toho dokázal udělat, ale první muž odpověděl za něho.

„Je v pohodě. Musíš přece cítit, jestli mu bije srdce. Hele, měli jsme tam nechat jeho botu, a teď koukám, že má obě.“

„Hrál nějakou tu hru pro kluky. Nechal jsem tam místo toho tu hru. To bude lepší než bota.“

Sjeli z kopce a pak začali stoupat. Ben se pokoušel uvolnit pohyby čelistí pásku, ale nedokázal to.

Muž ho poplácal po noze.

„Zachovej klid.“

Jeli jen pár minut a pak zastavili. Ben si pomyslel, že teď vystoupí, ale nestalo se tak. V dálce slyšel něco, co mohla být motorová pila, a pak přistoupil do auta ještě někdo jiný.

Třetí muž, kterého Ben dosud neslyšel, pak prohlásil: „Je na verandě.“

Ben slýchával cajunskou francouzštinu a francouzský přízvuk většinu svého života, a bylo to pro něho důvěrně známé, i když poněkud zvláštní. Francouz, co mluví anglicky, ale pod tou francouzštinou se skrýval ještě nějaký jiný přízvuk. Tahle trojice se pro něho stala naprostou záhadou.

Muž, který se ho zmocnil, řekl: „Mám ho v merku.“ Ten, co ho držel, odpověděl: „Odsud hovno vidím. Co dělá?“

„Jde dolů po svahu.“

Ben si uvědomil, že mluví o Elvisovi. Ti tři chlapi pozorují Elvise. Elvis ho hledá.

Benův strážce zahučel: „Tady vzadu to stojí za prd.“

„Našel tu jeho hračku. Vrací se do domu,“ pokračoval hrubý hlas.

„To bych chtěl vidět.“

„Já odsud vůbec nic nevidím, Eriku. Koukej zastavit. Počkáme si na jeho mámu.“

ÚNOS: ČÁST 2

V okamžiku, kdy se zmínili o jeho matce, pocítil Ben strach. Zděsil se, že by jí mohli ublížit. Oči se mu naplnily slzami a cítil, že má ucpaný nos. Pokusil se strhnout si pásku z rukou, ale Eric na něho nalehl jako těžká železná kotva.

„Nech toho, parchante. Uklidni se.“

Ben chtěl mámu varovat, zavolat policii a zkopat ty chlapy, až by se rozbrečeli, ale nic z toho nemohl udělat. Eric ho držel pevně.

„Proboha, přestaň sebou mlít. Ještě si něco uděláš.“

Zdálo se mu, že čekají celé hodiny. Pak hrubý hlas řekl: „Teď zavolám.“

Ben slyšel, jak se otvírají dvířka a někdo vystupuje. Asi za minutu se dveře otevřely znovu a muž nastoupil.

„Hotovo,“ oznámil hrubý hlas.

Projížděli nahoru a dolů křivolakými ulicemi. Pak dodávka zabrzdila. Ben slyšel mechanický rachot otevírající se garáže. Popojeli, vypnuli motor a dveře garáže se za nimi uzavřely.

„Půjdeme, hochu,“ vyzval ho Eric.

Rozřízl mu pásku na nohou a škubnutím ho postavil.

„Au!“

„Tak pojď, přeci snad umíš chodit. Řeknu ti, kam máš jít.“

Muž držel Bena pevně za paži.

Byli v garáži. Skrze kápi viděl matně dodávku – bílou a špinavou, s nějakým tmavomodrým nápisem na boku. Eric ho ale obrátil dřív, než ho dokázal přečíst.

„Teď půjdem po schodech. Dávej pozor. Tak zvedni tu zatracenou nohu.“

Ben palcem u nohy ohmatal schod.

„Do prčic, tak takhle ne! To by trvalo celou věčnost.“

Eric ho popadl a nesl dovnitř jako malé dítě. Bena to pořádně naštvalo. Umí přece chodit!

Pak spatřil místnost bez nábytku. Eric pustil jeho nohy na zem.

„Teď tě stavím na podlahu.“

Ben stál.

„Postavím za tebe židli. Posad se. Neboj se, nespadneš.“

Ben si opatrně sedal, dokud nespočinul na židli celou vahou. Nebylo snadné si sednout s pažemi přivázanými páskou k bokům. Páska ho škrtila.

„V pořádku, hotovo. Mike je venku?“

Mike. To byl ten chlap, který ho unesl. Eric čekal v autě. Ben nyní znal jména dvou mužů ze tří.

„Chci vidět jak vypadá,“ ozval se třetí muž.

Chci vidět, jak vypadá.

Měl zvláštní, měkký hlas.

„Mikeovi se to nebude líbit.“

„Jestli se bojíš, postav se za něho.“

Postav se za něho.

Hlas byl vzdálený jen několik decimetrů.

„Tak dobře.“

Ben nevěděl, kde je ani co udělají, ale náhle se znovu začal bát, stejně jako když se předtím bavili o jeho mámě. Zatím ještě ani jednoho z mužů neviděl, ale teď věděl, že některé spatří, a pomyšlení na to ho děsilo. Nepřál si je vidět. Nechtěl vidět nic z toho, co se s ním dělo.

Pak mu někdo stáhl kápi z hlavy.

Před ním stál hodně vysoký muž a díval se na něho bezvýrazným pohledem. Byl tak vysoký, že měl hlavu až u stropu, a tak černý, že jeho kůže vstřebala šero v místnosti a zářila jako zlato. Nad obočím měl několik fialových jizev velikosti tužky. Tři další jizvy se mu táhly od očí po tvářích dolů a každá byla tak vyboulená, jako by měl něco pod kůží. Ta jizvy Bena tak vyděsily, že mu z nich naskočila husí kůže. Pokusil se otočit, ale Eric ho držel pevně.

„Je to Afričan, hochu,“ zahučel Eric. „Nesežere tě dřív, dokud si tě neuvaří.“

Afričan opatrně odtrhl pásku z Benových úst. Ben se třásl strachy. Venku už byla tma.

„Chci jít domů.“

Eric se zasmál, jako by to pokládal za dobrý vtip. Měl nakrátko ostříhané zrzavé vlasy a pleť bílou jako mléko. Mezi předními zuby měl mezeru jako otevřená vrata.

Ben byl v prázdném obýváku s krbem z bílých kamenů u jedné stěny a oknem zakrytým dekami. Pak se za nimi otevřely dveře a Afričan odstoupil stranou. Do místnosti vešel třetí muž. Eric spěšně vyhrkl:

„Mazi to chtěl udělat po svým. Říkal jsem mu, ať to nedělá.“

Mike odstrčil dlaní Maziho tak prudce, že upadl na podlahu rychleji, než si Ben vůbec uvědomil, že ho Mike uhodil. Mazi byl vysoký a mohutný, ale Mike byl nepochybně silnější. Měl tlustá zápěstí, pokroucené prsty a černé tričko mu bylo přes prsa a svaly na pažích těsné. Vypadal jako G. I. Joe.

Mazi mezitím vstal, ale Mikeovi to neoplatil. Zahučel jenom:

„Ty jseš šéf.“

„Na to ti seru.“

Odtáhl Afričana dál a pak se podíval na Bena.

„A co ty?“

„Co jste udělali mý mámě?“ zeptal se Ben.

„Nic jsme jí neudělali. Čekali jsme jen, až se vrátí, abych mohl zavolat. Chtěl jsem, aby věděla, že jseš pryč.“

„Nechci tady být, chci se vrátit domů.“

„Já vím. Postaráme se o to, jakmile to bude možný. Chceš něco k jídlu?“

„Chci jít domů.“

„Nepotřebuješ čůrat?“

„Odvezte mě domů. Chci k mámě.“

Mike pohladil Bena po hlavě. Na hřbetě pravé ruky měl vytetovaný trojúhelník. Bylo to staré tetování a barva už se vytrácela.

„Já jsem Mike. Ten vysoký je Mazi. A tohle je Eric. Chvíli tady budeš s náma, tak se s tím smiř. Musí to tak být.“

Mike se na Bena usmál a pak se obrátil na Maziho a Erika.

„Dejte ho do bedny.“

Stalo se to stejně rychle jako na kopci pod ořešákem. Znovu mu svázali nohy páskou a vynesli ho z domu. Drželi ho tak pevně, že nedokázal vydat jediný zvuk. Venku byla zima, ale nic neviděl, protože měl zakryté oči. Když ho strkali do velké plastové bedny podobné rakvi, kopal kolem sebe a svíjel se. Pokoušel se posadit, ale vždycky ho stlačili dolů. Pak nad ním zaklaplo těžké víko. Bedna se začala hýbat a naklánět. Padal, jako by ho hodili do studny. Nakonec bedna narazila na něco tvrdého.

Ben se přestal zmítat a začal naslouchat.

Na víko bedny, jen pár centimetrů od jeho hlavy, cosi hlasitě dopadlo. A pak znovu.

Ben si s hrůzou uvědomil, co dělají. Bušil do stran svého umělohmotného vězení, ale bylo to marné. Zvuky s vršícím se kamením a hlínou stále slábly a Ben Chenier byl pohřben zaživa.

5

Čas od Benova únosu:

6 hodin 16 minut

Teď Fields, Luis Rodriguez, Cromwell Johnson a Roy Abbott zemřeli tři hodiny po pořízení skupinové fotografie. Ty se dělaly před každou akcí a nás pět se postavilo před helikoptéru jako vysokoškolský basketbalový tým před velkým zápasem. Crom Johnson přitom vždycky rád říkal, že fotky se dělají proto, aby pak mohla armáda identifikovat naše mrtvoly. Teď jim říkal „snímečky studenejch“. Fotografii, kterou Ben našel, jsem obrátil, abych se na ni nemusel dívat.

Udělal jsem stovky fotografií rudé hlíny, husté džungle, rýžových políček, vodních buvolů a saigonských ulic a tržišť plných cyklistů, ale jakmile jsem se vrátil do Spojených států, ztratily pro mě význam, a většinu jsem jich vyhodil. Ta místa přestala být důležitá, ale lidé nikoliv. Nechal jsem si jen dvanáct fotek a na třech z nich jsem byl i já.

Psal jsem seznam lidí na fotografiích a pokoušel se vybavit si jména dalších mužů, kteří sloužili v mé rotě, ale nevedlo se mi to. Po chvíli mi práce na tom seznamu začala připadat nesmyslná. Fields, Abbott, Johnson a Rodriguez byli mrtví a nikdo jiný z jednotky neměl důvod mě nenávidět ani unášet desetiletého kluka. Nikdo, koho jsem znal ve Vietnamu, by to neudělal.

Lucy zavolala před jedenáctou. V domě bylo takové ticho, že zvonění telefonu znělo jako výstřely z revolveru. Propisovačkou jsem protrhl papír se seznamem.

„Nemohla jsem to vydržet, abych se nezeptala. Zavolal znovu?“

„Ne, ještě ne. Volal bych ti. Okamžitě.“

„Je mi mizerně. Je to hrůza.“

„Jo, to je. Pokouším se udělat ten seznam. Mám svíravý pocity kolem žaludku. Co ty?“

„Před chvíli jsem volala Richardovi. Přiletí zítra večer.“

„Jak to přijal?“

„Zuřil, obviňoval mě, měl strach, choval se agresivně – nic, co bych nečekala. Richard už je takový.“

Ztráta syna nestačila, teď ještě tohle. Richard si nepřál, aby se přestěhovala do Los Angeles, a nikdy mě neměl rád. Často se kvůli tomu přeli, a teď se samozřejmě chytnou znovu. Napadlo mě, že zavolala proto, abych ji morálně podpořil.

„Má zavolat, v kolik přiletí. Choval se hnusně.“

„Chceš, abych k tobě přijel, až to vyřídím s tou Starkeyovou? Udělám to, jestli budeš chtít.“

Richard by pak neřval na ni, ale na mě.

„Nevím. Možná. Už bych asi měla skončit.“

„Můžeme se bavit tak dlouho, jak budeš chtít.“

„Ne, bojím se, že by ti mohl znovu volat ten chlap, co unesl Bena. Zavolám ti zítra.“

Hned jak jsme zavěsili, ozval se telefon znovu. Tentokrát jsem nevyskočil, ale nechal ho zazvonit dvakrát, abych se stačil připravit.

„Tady je detektiv Starkeyová. Doufám, že jsem vás nevzbudila.“

„Spánek by nic nevyřešil, Starkeyová. Myslel jsem, že volá on.“

„Nevolal znovu, že ne?“

„Ještě ne, ale teď už je pozdě. Nenapadlo by mě, že ještě budete v práci.“

„Čekala jsem na zprávu z telefonní společnosti. Řekli, že vám někdo volal v šest padesát dva. Souhlasí to?“

„Ano, v té době zavolal.“

„Ten telefon byl z mobilu zaregistrovaného na jméno Louise Escalantová z baru Diamant.“

„Tu neznám.“

„Myslela jsem si to. Vypověděla, že dnes odpoledne jí někdo ukradl kabelku, ve které měla mobil. Řekla, že vás nezná a s celou záležitostí nemá nic společného. Podle telefonní společnosti vám ani nikdy předtím nevolala. Je mi líto, ale zdá se, že je to slepá ulička.“

„Nenapadlo vás na to číslo zavolat?“

Její hlas zchladl.

„Napadlo, pane Cole. Zkoušela jsem to pětkrát. Ale telefon je vypnutý.“

Ukradený telefon naznačoval, že muž, který unesl Bena, má zločineckou minulost. Předpokládal, že by mohl být odhalen, kdyby použil svůj telefon, takže si krádež mobilu naplánoval. Chytré gaunery je bohužel těžší dopadnout než ty hloupé. Bývají taky nebezpečnější.

„Pane Cole?“

„Jsem tady. Přemýšlím.“

„Už máte pro mě ta jména?“

„Pracuju na tom, ale napadla mně ještě jiná možnost. Při tom, co dělám, jsem měl konflikty s řadou lidí. Některým jsem pomohl do vězení nebo jim zničil kšefty, a jsou to týpci, který by se mohli chtít pomstít. Můžu na seznam přidat i jejich jména?“

„Jistě.“

„Tak díky. Cením si vašeho souhlasu.“

„Uvidíme se ráno. Zkuste se na to vyspat.“

„Rád bych, ale nevím, jestli to dokážu.“

Uběhly nejčernější hodiny noci a obloha se pomalu začínala vyjasňovat. Ani jsem si toho nevšiml. Než přijela Starkeyová, popsal jsem dvanáct listů formátu A4 jmény a poznámkami. Když jsem jí šel otevřít, bylo šest čtyřicet dva. Přijela dřív.

Držela lepenkový podnos se dvěma šálky ze Starbucksu.

„Doufám, že máte rád moka kávu. Mě vždycky postaví na nohy.“

„To je od vás hezký, Starkeyová. Díky.“

Podala mi jeden šálek. Ranní světlo naplnilo kaňon tlumenou září. Zdálo se, že jí pohled z okna zaujal, ale pak se otočila a spatřila Benovu hru. Ležela na stole vedle popsaných listů papíru.

„Jak daleko od domu jste našel tu hračku?“

„Asi padesát šedesát metrů. Chcete se tam jít podívat hned?“

„Slunce je ještě příliš nízko, takže bychom měli nepřímé světlo. To by nebylo dobré. Jakmile se zvedne, bude tam svítit přímo. Malé předměty budou líp viditelné a snadněji provedeme rekonstrukci toho, k čemu tam došlo.“

„Zdá se, že víte, o čem mluvíte.“

„Jo, už jsem pár míst činu prohlížela.“

Přinesla si svou kávu ke stolu.

„Koukneme se teď na ta vaše jména. Nejdřív mi ukažte nejpravděpodobnější kandidáty.“

Ukázal jsem jí nejprve list se jmény lidí ze svých civilních případů. Čím víc jsem o nich přemýšlel, tím víc jsem se přikláněl k názoru, že Bena unesl někdo z nich. Srkali jsme kávu a probírali jedno jméno za druhým. K nim jsem připsal i spáchané zločiny a to, zda byli dotyční odsouzeni do vězení či zda jsem zabil nebo přizabil někoho z jejich blízkých.

„Proboha, Cole, vždyť to jsou sami násilníci, gangsteři a vrazi. Myslela jsem si, že soukromí detektivové se zabývaj převážně rozvody.“

„Vybíral jsem si nesprávný případy.“

„Nic jednoduchého. Máte důvod se domnívat, že někdo z těchto lidí zná vaši vojenskou minulost?“

„Pokud vím, tak nikdo z nich toho o mně moc neví, ale předpokládám, že by si to mohli zjistit.“

„Tak dobře. Podívám se, jestli některý z nich už nebyl propuštěný. A teď si promluvme o těch čtyřech mužích, co padli. Nemohly by vás jejich rodiny z té smrti vinit?“

„Neudělal jsem nic, za co by mi někdo mohl dávat vinu.“

„Víte přece, jak to myslím. Jejich dítě je po smrti, ale vy ne.“

„Vím, jak jste to myslela, a stejně musím odpovědět, že ne. Potom co se to stalo, jsem napsal jejich rodičům. S matkou Louise Rodrigueze jsme si psali až do její smrti. Zemřela před šesti lety. Rodina Teddyho Fieldse mi posílá pohledy k Vánocům. Po propuštění do civilu jsem navštívil rodiny Johnsona a Teda. Byli z toho zničení, to jistě, ale nikdo mě z ničeho neobviňoval. Bylo to jen smutné.“

Starkeyová mě sledovala, jako by si myslela, že ještě něco řeknu, ale neuměla si představit, co by to mohlo být. Díval jsem se na ni a znovu mě napadlo, že bych ji měl snad znát.

„Nepotkali jsme se už někdy?“ zeptal jsem se. „Včera večer jsem měl pocit, že vás odněkud znám, a teď znovu, ale nevím, kam bych vás měl zařadit.“

Starkeyová odvrátila zrak. Vytáhla ze saka prášky ve fólii, jeden z nich spolkla a zapila kávou.

„Smím si tady zapálit?“

„Můžete si zapálit na verandě. Jste si fakt jistá, že se neznáme?“

„Jo, jsem si tím jistá.“

„Někoho mi připomínáte.“

Starkeyová chvíli toužebně hleděla na verandu a pak si povzdechla:

„Tak dobře, Cole, řeknu vám to: Nedávný události pro tisíce. Odpověd zní: Ka-boom.“

Nevěděl jsem, co tím myslí. Starkeyová rozpřáhla ruce, jako bych byl natvrdlý.

„Nedíváte se na televizi? Bomby. Lidi, kteří je zneškodňujou. Před několika měsíci ztratil tým pyrotechniků v Silver Lake jednoho technika.“

„Byla jste to vy?“

„Musím si zakouřit. Už to nevydržím.“

Vytáhla ze saka balíček cigaret a vyšla s ním na verandu. Sel jsem za ní.

Carol Starkeyová dopadla několikanásobného vraha, policistu, který vraždil pyrotechniky. „Pan Rudý“ se ocitl v Los Angeles v titulcích novin, ale ještě víc se toho napsalo o Starkeyové. Tři roky před „panem Rudým“ pracovala Starkeyová rovněž v tomto týmu. Pokoušela se na parkovišti obytných přívěsů zneškodnit bombu a zemětřesení nálož spustilo. Starkeyovou i jejího kolegu to zabilo, ale ji se podařilo na místě oživit. Doslova vstala z mrtvých, čímž si vysloužila ošklivé přezdívky jako Anděl smrti nebo Anděl trhavin.

Zřejmě vycítila, na co myslím. Zavrtěla při zapalování cigarety hlavou a zle se na mě zamračila.

„Ať vás ani nenapadne se mě na něco vyptávat. Hlavně nechtějte vědět, jestli jsem viděla bílý světlo nebo nebeskou bránu. To byste mě fakt naštval.“

„Nezajímá mě to a na nic takového jsem se ptát nechtěl. Jediný, co mě zajímá, je najít Bena.“

„Dobře. To chci i já. Práce v týmu pyrotechniků je pro mě už minulostí. Teď dělám tohle.“

„To mě těší, ale tu práci, která je pro vás minulostí, jste dělala ještě před několika měsíci. Víte něco o tom, jak najít unesené děti?“

Starkeyová naštvaně vyfoukla mračno kouře.

„Ptáte se, jestli na tuhle práci stačím?“

I já jsem byl naštvaný. Byl jsem naštvaný už od včerejšího večera, a v tomto okamžiku jsem se naštval ještě víc.

„Ano, přesně na tohle se ptám.“

„Zneškodňovala jsem bomby a hledala výbušniny v nejzničenější krajině, jakou si dokážete představit. Dostala jsem k soudu darebáky, kteří vyráběli bomby, a jiné darebáky, kteří jim na ně prodávali součástky. Dostala jsem i pana Rudého. Vím, jak pátrat, a můžete vsadit svou zadnici soukromýho detektiva, že toho chlapce najdu.“

Slunce už bylo nyní dost vysoko. Starkeyová vyhodila hořící nedopalek cigarety přes zábradlí. Podíval jsem se, abych viděl, kam dopadl.

„Hej, chcete založit požár?“

Starkeyová se na mě výsměšně podívala, jako by už celá hora byla v jednom plameni.

„Už je dost světla. Pojdte mi ukázat, kde jste našel tu hračku.“

Čas od Benova únosu:

15 hodin 32 minut

Starkeyová se před svým autem přezula a přišla za mnou k boční straně domu v odřených botách do terénu značky Asics a nohavicemi vyhrnutými ke kolenům. Měla bílá lýtka. Dívala se nedůvěřivě na svah.

„Je to dost strmý.“

„Bojíte se výšek?“

„Proboha, Cole, jen konstatuju. Půda je hodně měkká a vidím, že je porost poměrně podupaný, pravděpodobně od vás. Tím to bude těžší. Chci, abyste byl opatrný a nezdupal místo činu ještě víc, což znamená, že mi jen ukážete, kde jste našel tu hru, a pak hned vypadnete a necháte mě pracovat. Rozumíme si?“

„Koukněte, Starkeyová, jsem v tom taky dobrý a mohl bych vám být užitečný.“

„To se ještě uvidí. Teď mi ukažte to místo.“

Když jsem začal sestupovat, vydala se za mnou, ale vedla si dost nemotorně a bylo vidět, že se jí to moc nelíbí.

Ben si hrával na svahu tak často, že tady vyšlapal úzké stezky, na něž tekoucí voda na mnoha místech zanesla hlínu. Vedl jsem Starkeyovou dolů podél steziček, abychom neponičili Benovy stopy. Terén byl v místech, kudy jsem šel, nerovný a porost neporušený. Pak jsem zpozoroval, že Starkeyová jde po stezce.

„Šlapete po jeho stopách. Jděte, kudy jdu já.“. Podívala se dolů pod nohy.

„Nevidím nic než hlínu.“

„Přejděte sem a pojdte za mnou.“

Benova stezka byla jasně vidět, dokud jsme nedošli k souvislému pásu stromů. Pak začala být půda kamenitá. Nezáleželo však na tom, protože jsem znal cestu od včerejška. Teď jsme šli po svahu. Starkeyová dvakrát uklouzla a v obou případech zaklela.

„Šlapejte do mých stop. Už tam skoro budem.“

„Nenávidím chůzi v terénu.“

„Je to na vás vidět.“

Ukázal jsem na místo, na němž rostl rozmarýn, kde jsem našel hru a několik otisků Benových bot. Starkeyová si tam dřepla na bobek, jako by si chtěla zapamatovat každý kámen a každou snítku rozmarýnu. Po všech těch uklouznutích a kletbách si na místě činu počínala naprosto soustředěně.

Podívala se mi na nohy.

„Měl jste včera stejné boty?“

„Jo. New Balance. Vidíte přece otisky, které jsem tady včera nechal.“

Ukázal jsem jí svoje stopy a pak zdvihl nohu, aby viděla podrážku. Podrážky měly vzorek ze zvýšených trojúhelníků a s velkým N na každém podpatku. V některých mých stopách byly trojúhelníky i písmeno N zřetelně viditelné. Starkeyová si prohlédla podrážku mé boty, pak chvíli zkoumala stopy a nakonec se na mě zamračila.

„Podívejte, Cole, vím, co jsem říkala nahoře v domě, ale jsem městský typ. Mým ideálním terénem jsou parkoviště. Zdá se, že vy víte, co tady dělat, takže vám dovolím pomáhat. Jenom nic nezpackejte. Souhlasíte?“

„Budu se snažit.“

„Pokusíme se zjistit, k čemu tady došlo. Potom sem zavoláme hochy z vyšetřování vědeckými metodami.“

Kriminalisté z útvaru vyšetřování vědeckými metodami z losangeleského policejního oddělení se postarají o zajištění a zpracování všech stop.

Starkeyová rozdělila prostor zhruba do sítě čtverců a pak jsme všechny čtverce postupně prohlíželi. Pohybovala se v terénu, ve kterém nebylo snadné nalézt oporu pro nohy, pomalu, ale jednala metodicky a pozorně. Dvě z Benových stop mohly naznačovat, že se otočil, aby se vrátil domů, ale nebyly dostatečně zřetelné, takže bylo možné vykládat si je různě. Další stopy pak vedly ze svahu dolů.

„Kam jdete?“ zeptala se mě.

„Po Benových stopách.“

„Proboha, já skoro nic nevidím. Jste snad lovec, či co?“

„Býval jsem.“

„V dětství?“

„V armádě.“

Starkeyová na mě vrhla pohled, z něhož zřetelně čišel údiv.

Benovy stopy vedly ještě asi dva a půl metru trávou, a pak už jsem žádné další nenašel. Vrátil jsem se k jeho poslední stopě a pak obcházel okolo ve stále se rozšiřujících kruzích. Nic. Žádné známky toho, že by snad tudy prošel. Bylo to, jako by roztáhl křídla a vznesl se do vzduchu.

„Vidíte něco?“ zeptala se Starkeyová.

„Kdyby tady někdo Bena popadl, viděli bychom stopy nějakého zápasu nebo přinejmenším otisky bot jiné osoby, ale já tu nic takového nevidím.“

„Jen jste to přehlédl, Cole.“

„Není tu nic, co bych mohl přehlídnout. Benovy stopy končí a na zemi nejsou žádné rýhy ani překrývající se stopy, které by tady měly být, kdyby se bránil.“

Starkeyová slezla ke mně a soustředěně si prohlížela půdu. Několik minut mlčela a pak tiše pronesla:

„Třeba měl Gittamon pravdu, že únos zinscenoval on sám. Možná žádné stopy zápasu nevidíte, protože odsud odešel sám.“

„Neodešel sám.“

„Pokud ho ale někdo odvlekl, proč tedy –“

„Podívejte se na jeho stopy – vedou až sem, a pak už nic. Nešel zpátky do kopce, nedal se dolů ani stranou. Stopy tady prostě končí. Nemohl jen tak zmizet. Kdyby odsud Ben odešel, zůstaly by tady po něm stopy. Jenže nezůstaly. Z tohohle místa neodešel. Někdo ho odsud musel odnést.“

„A kde jsou potom stopy toho, co ho nesl?“

Hleděl jsem na zem a vrtěl hlavou.

„To netuším.“

„Nebojte se, Cole, něco najdem. Podíváme se pořádně.“

Starkeyová šla teď z kopce vedle mě. Byla ode mě asi tři nebo čtyři metry, když se náhle zastavila a začala zkoumat zem.

„Pojdte se podívat. Je tohle otisk chlapcovy boty, nebo vaší?“

Šel jsem k ní. Slabá čára byla otiskem podpatku boty, která byla na Bena příliš velká. Otisk byl čerstvý a čistý. Porovnal jsem čerstvost této stopy s Benovými. Pocházely přibližně ze stejné doby. Stoupl jsem si za stopu a středem podpatku zjistil směr, kterým vedla. Směřovala přímo k místu, kde Benovy stopy končily. „To je on, Starkeyová. Máme ho.“

„To nemůžete vědět. Mohl se tady potulovat některý z vašich sousedů.“

„Nikdo se tady nepotuloval. Hledejme dál.“ Starkeyová zapíchla do země větvičku rozmarýnu, aby označila místo, kde se nachází stopa, a pak jsme začali pátrat ve stále širším kruhu. Prohledal jsem půdu mezi novou stopou a Benovými stopami, ale už jsem nic neobjevil. Pak jsem se pustil do pátrání ve stejném prostoru v opačném směru, ale opět jsem nenašel nic.

Fragmenty dalších otisků nohou se mohly překrývat s Benovými jako přesahující díly skládanky. Měl bych najít rýhy v zemi, zdupanou trávu a další známky pohybu nějaké osoby terénem, ale všechno, co jsme měli, byl částečný otisk podpatku jedné boty. Nemělo to tak být, ale přece to tak bylo, a čím víc jsem se tím nedostatkem stop zabýval, tím víc jsem se začínal bát. Stopy byly fyzickou historií nějaké události, ale absence fyzické historie představovala rovněž určitou stopu.

Prohlížel jsem si okolní křoví, spád svahu, stromy, které nás obklopovaly, i suché spadlé listí. Ten muž musel stoupat do kopce hustým ostnatým křovím tak tiše, že ho Ben neslyšel přicházet. Křovinami ho ten člověk nemohl vidět, což znamená, že k němu mířil jen podle zvuků Benovy hry. Jakmile ho našel, popadl zdravého desetiletého chlapce tak rychle, že Ben nedostal sebemenší šanci volat o pomoc.

„Starkeyová!“

„Jsou tady brouci, Cole. Nesnáším hmyz.“

Zkoumala půdu jen půldruhého metru ode mě.

„Starkeyová, zapomeňte na jména těch lidí, co jsem vám dal ze svých starých případů. Ani jeden z nich není dost dobrý, aby dokázal tohle.“

Nepochopila mě.

„Nebojte se, Cole. Zavolám sem lidi z vědeckého vyšetřování. Ti nám dokážou říct, k čemu tady vlastně došlo.“

„Já už ale vím, jak to bylo. Nestarejte se o žádná jména z mých kriminálních případů. Prověřte si jen ty, co se mnou sloužili, a na všechny ostatní zapomeňte.“

„Slyšela jsem, jak jste před chvílí povídal, že by to žádný z těch chlapů neudělal.“

Sledoval jsem zem pod nohama a pak husté křoví a skály a přemýšlel přitom o lidech, které jsem znal, a o tom, co by dokázali udělat. Cítil jsem mrazení v zádech. Listí a větve, které nás obklopovaly, tvořily fragmenty nejasné skládanky. Muž se správným výcvikem by mohl být od nás tři metry, aniž bychom ho viděli. Dokázal by se v téhle skládačce ukrýt a sledovat nás, aniž bychom si uvědomili, že má prst na spoušti. Podvědomě jsem ztišil hlas.

„Muž, který to provedl, má bojové zkušenosti, Starkeyová. Vy to možná nevidíte, ale já ano. Dělal takové věci už dřív. Byl vycvičený k tomu, aby honil lidi, a umí to dobře.“

„Neděste mě. Necháme toho, ano? Zavolám sem lidi z vědeckého vyšetřování.“

Podíval jsem se na hodinky. Ben byl nezvěstný už šestnáct hodin a dvanáct minut.

„Gittamon je u Lucy?“

„Ano, prohledává Benův pokoj.“

„Pojedu za nimi. Chci jim říct, s kým máme co do činění.“

„Podívejte, Cole, nebudte z toho tak vyděšený. Nevíme, o koho se jedná, tak proč nepočkat na chlapy z vědeckého vyšetřování?“

„Dokážete najít cestu zpátky?“

„Jestli počkáte ještě dvě minuty, půjdu s vámi.“

Nečekal jsem na ni a začal stoupat do svahu. Starkeyová se vlekla za mnou a občas na mě zavolala, abych zpomalil, ale nikdy jsem nezvolnil tempo tak, aby mě dohonila. Zpáteční cestu domů lemovaly stíny z minulosti, které už měly být pohřbené. Byly v přesile, a já jsem věděl, že proti nim budu potřebovat pomoc. Jakmile jsem se dostal domů, šel jsem do kuchyně a zavolal do obchodu se zbraněmi v Culver City, který jsem znal.

„Můžu mluvit s Joem?“

„Není tady.“

„Musíte ho sehnat, je to důležité. Vyřidte mu, ať có nejdříve přijde k Lucy a že Ben Chenier je nezvěstný.“

„Dobře. Ještě něco?“

„Řekněte mu, že mám strach.“

Zavěsil jsem a šel k autu. Nastartoval jsem ho, ale pak jsem jen seděl s rukama na volantu a pokoušel se je přinutit, aby se přestaly třást.

Muž, který unesl Bena, se uměl obratně a tiše pohybovat. Sledoval, jak přicházíme a odcházíme. Znal můj dům a kaňon a viděl, jak si Ben chodí hrát dolů na svah. Provedl to tak dobře, že jsem si vůbec ničeho nepovšiml. Číhal na správný okamžik možná i několik dní. K lovu lidí jsou třeba zvláštní schopnosti a výcvik. Znal jsem muže, kteří takové schopnosti měli, a právě proto jsem se tak bál. Byl jsem totiž jedním z nich.

6

Čas od Benova únosu:

17 hodin 41 minut

Když lidi slyší Beverly Hills, vždycky myslí na domy boháčů a na křupany, ale obytné domy jižně od Wilshiru jsou skromné omítnuté budovy a masivní přízemní vily s byty, které by v žádném jiném americké městě nevzbudily sebemenší pozornost. Lucy s Benem žili v bytě ve dvoupatrovém bloku ve tvaru U, s vydutí obrácenou do ulice a s křídly se schodišťovým dvorem s okrasnými banánovníky a dvěma vzrostlými palmami. Nebyla to ulice pro limuzíny, ale před jejím domem u požárního hydrantu jedna taková černá „prezidentská“ limuzína parkovala.

Podařilo se mi zaparkovat auto o půl bloku dál a k domu jsem došel po chodníku. Řidič limuzíny s běžícím motorem si za zataženými okny za volantem četl nějaký časopis. V Mercury Marquis zaparkovaném na druhé straně ulice před Gittamonovým vozem kouřili dva chlápci. Byli obtloustlí, se zarudlými tvářemi, táhlo jim na padesátku. Měli znuděný výraz mužů, kteří jsou zvyklí být ve špatný čas na špatném místě a nijak zvlášť jim to nevadí. Sledovali mě jako policisté.

Vyšel jsem po schodišti a zazvonil u Lucyina bytu. Otevřel mi Richard Chenier. Vypadal unaveně a měl mastnou pleť z noční cesty. Napřáhl jsem k němu ruku.

„Mrzí mě, že se zase setkáváme za tak nepříjemných okolností, Richarde.“

Zamračil se a moji pravici ignoroval.

„Mrzí mě, že se s vámi vůbec musím setkávat.“

Lucy si stoupla před něj. Vypadala stísněně a podrážděně. Richardovi se vždycky dařilo ji naštvat.

„Nezačínej s tím zase,“ napomenula ho.

„Neříkal jsem ti, že se něco takovýho stane? Kolikrát jsem ti to povídal, a tys mě neposlechla?!“

„Prosím tě, Richarde, nech toho.“

„Ano, teď by bylo načase toho nechat,“ dodal jsem.

Cosi zatrpklého se mu mihlo v očích, ale obrátil se a šel dovnitř. Richard byl asi stejně starý jako Lucy, ale od doby, kdy jsem ho viděl naposledy, se mu zvětšila pleš a značně přibral. Měl na sobě černou úpletovou košili, z letadla pomačkané kalhoty barvy khaki a boty od Bruna Magliho, které stály jistě víc, než kolik vydělám za týden. A přestože byl Richard pomačkaný a nevyspalý, vypadal jako boháč. Byl jedním z majitelů právnické firmy, která se specializovala na záležitosti mezinárodních ropných společností, a vlastnil rovněž společnost na těžbu zemního plynu, investující po celém světě.

Když jsem vcházel za Lucy do bytu, ztišila hlas.

„Právě přijeli. Volala jsem ti, abych ti to řekla, ale předpokládám, že už jsi byl na cestě sem.“

Richard se v obýváku připojil k robustnímu muži v tmavém obleku. Muž měl tak krátké ocelově šedivé vlasy, že se zdál téměř holohlavý, a oči, které vypadaly jako obrácené konce zaměřovače pušky. Podal mi ruku.

„Leland Myers. Starám se v Richardově společnosti o bezpečnostní záležitosti.“

„Přivezl jsem Leea, aby nám pomohl najít Bena, když už jste to takhle zpackali,“ prohlásil Richard.

Když jsme si s Myersem potřásali rukama, přišel z chodby Gittamon s Benovým oranžovým počítačem. Když ho pokládal na stolek u dveří, se supěním, jež měla na svědomí nadváha, prohlásil:

„Ještě dneska budeme mít jeho e-mail. Byli byste překvapení, co si děti mezi sebou píšou.“

Pranic se mi nelíbilo, že se Gittamon dosud drží teorie o předstíraném únosu, ale to, co jsem zjistil na svahu, jsem chtěl Lucy sdělit co nejšetrněji.

„V jeho e-mailové poště nic nenajdeme, seržante. Prohledali jsme dnes ráno se Starkeyovou svah. Na místě, kde Ben upustil tu hru, jsme našli otisk boty. S největší pravděpodobností ho tam zanechal muž, který Bena unesl, a jedná se zřejmě o někoho, kdo se mnou sloužil ve Vietnamu.“

Lucy zavrtěla hlavou.

„Myslela jsem, že ti ostatní jsou mrtví.“

„To ano, ale teď si myslím, že člověk, který to provedl, musel mít bojové zkušenosti. Dal jsem Starkeyové seznam jmen a zkusím si vzpomenout ještě na další. Volala už útvaru vyšetřování vědeckými metodami, aby se pokusili odlít otisk té boty. S trochou štěstí bychom mohli brzy vědět, jak byl ten člověk asi vysoký a kolik vážil.“

Richard s Myersem se po sobě podívali. Richard si pak založil paže na hrudi a zamračil se.

„Lucy mi řekla, že se ten chlap včera večer zmínil o Vietnamu,“ vypálil, „a že to tedy má něco společnýho s váma. Byly snad o tom předtím nějaký pochybnosti?“

„Lidi toho napovídají, Richarde, ale já teď vím, že to tak skutečně je.“

„Proč si myslíte, že má speciální bojové zkušenosti?“ zeptal se Meyers.

„Způsobem, jakým se pohyboval on, se nenaučíte pohybovat, budete-li chodit o víkendech na srnky, a nenaučíte se to ani na cvičeních záložáků. Tenhle chlap strávil dlouhou dobu mezi lidmi, kteří by ho zabili, kdyby ho náhodou objevili, takže ví, jak se pohybovat a nezanechávat stopy. Nenašli jsme ani žádné známky zápasu, což znamená, že ho Ben vůbec neviděl přicházet.“

Řekl jsem jim, jak Benovy stopy náhle skončily a jak jsme našli jen jediný otisk jiné boty. Myers si přitom dělal poznámky, zatímco Richard střídavě křížil paže na hrudi a zase je spouštěl podél těla a projevoval stále větší známky podráždění. Když jsem končil, chodil kolem dokola po malém obýváku.

„To je tedy úžasný, Cole. Chcete říct, že mého syna unesl nějaký Rambo nebo zabiják od Zelených baretů?“

Gittamon hleděl do svého zápisníku a byl ze mě zjevně nešťastný.

„To ještě nevíme, pane Cheniere. Jakmile se dostane na místo činu útvar vědeckých metod, budeme vědět víc. Pan Cole může dělat závěry, pro něž nemá dost důkazů.“

„Žádné závěry nedělám, Gittamone. Přijel jsem sem, protože chci být u toho. Útvar už je na cestě.“

Richard se podíval na Gittamona a pak na Lucy.

„Já jsem si jistý, že pan Cole má pravdu a že ten muž je právě tak nebezpečný, jak se domnívá. Cole má dar takové lidi přitahovat. Nějaký Rosier kvůli němu v Louisianě málem zabil mou bývalou manželku.“

Lucy zbělely koutky úst.

„To už jsme všechno dávno probrali, Richarde.“

Richarda ovšem nezastavila.

„Když jsme se přestěhovali do Los Angeles, další šílenec jménem Sobek se nám pokusil ukrást syna – kolik zabil lidí Lucille? Sedm? Osm? Byl to mnohonásobný vrah.“

Lucy si stoupla před něho a tiše mu řekla:

„Nech toho, Richarde. Nemusíš se pořád chovat jako hlupák.“

Teď už Richard křičel.

„Pokoušel jsem se jí vysvětlit, že ji vztah s Colem přivádí do nebezpečí, ale nechtěla ani slyšet. Neposlechla mě, protože pro ni bezpečí našeho syna nebylo tak důležité jako to, že bude mít, co chce.“

Lucy mu vyťala tvrdý políček, který práskl na jeho tváři jako prskavka.

„Řekla jsem ti, abys toho nechal.“

Gittamon odvracel zrak, jako by si přál být někde úplně jinde. Myers se dotkl Richardovy paže.

„Richarde.“

Richard se ani nepohnul.

„Richarde, měli bychom už začít.“

Richard vysunul čelist, jako by chtěl ještě něco dodat, ale nakonec slova spolkl a nechal si je v sobě. Blýskl pohledem po Lucy a pak odvrátil zrak, jako kdyby měl ze svého výbuchu ošklivý, trapný pocit. Nakonec nezřetelně zahučel:

„Slíbil jsem, že už o tom nebudu mluvit, Lucille. Tak promiň.“

Lucy neodpověděla. Těžce oddychovala a její levá nosní dírka se chvěla. Slyšel jsem její dech přes celou místnost.

Richard si navlhčil rty a jeho neobratnost mu dodávala zdání malého kluka, kterého nachytali při něčem ošklivém a trapném. Odešel od Lucy a na Gittamona se obrátil s pokrčením ramen.

„Má pravdu, seržante – jsem hlupák, ale miluju svého syna a mám o něj strach. Udělám cokoliv, aby se našel. Proto jsem tady a proto jsem vzal s sebou i Leea.“

Myers si odkašláním pročistil hrdlo.

„Měli bychom se podívat na ten kopec, o kterém mluvil Cole. Debbie si na místech činu vede dobře. Měl by tam jet s námi.“

„Kdo je Debbie?“ zeptal se Gittamon.

Richard znovu pohlédl na Lucy a pak se posadil na tvrdou židli v koutě. Oběma rukama si třel obličej.

„Debbie DeNice. Je to zkrácenina jména Debulon nebo tak nějak. Sloužil jako detektiv v New Orleansu a teď je v důchodu. Oddělení vražd či něco podobnýho, správně Lee?“

„Jo, oddělení vražd. Fenomenálně vysoké procento objasněných případů.“

Richard vstal.

„Je nejlepší v celém městě. Všichni, které jsem přivezl s sebou, jsou nejlepší. Najdu Bena, i kdybych si měl najmout celý Scotland Yard.“

Myers pohlédl na Gittamona a pak na mě. „Rád bych odvezl ty lidi k vašemu domu, Cole. A rád bych taky měl kopii těch jmen.“

„Seznam má Starkeyová. Můžeme udělat kopii.“ Pak se podíval na Gittamona.

„Jestli je útvar už na cestě, pak by asi bylo dobré vyrazit hned. Byl bych ale rád, seržante, kdybychom si stručně shrnuli, co víme a co už se udělalo. Mohu v tom s vámi počítat?“

„Ale jistě.“

Vysvětlil jsem mu, jak se dostane k mému domu. Myers si všechno zapsal do elektronického diáře a pak se nabídl, že odnese do Gittamonova auta Benův počítač. Odešli společně. Richard se vydal za nimi, ale zaváhal, když procházel kolem Lucy. Podíval se po mně a ústa se mu stáhla žlučovitým úsměvem.

„Vy nejdete?“

„V minutě jsem venku.“

Richard znovu pohlédl na Lucy a na jeho rtech se objevil malinko jiný úsměv. Pohladil ji po paži.

„Bydlím v hotelu Sunset v Beverly Hills. Neměl jsem říkat takové věci, Lucille. Lituju toho a omlouvám se, ale stejně je to pravda.“

Pak šlehl pohledem po mně a odešel.

Lucy si přejela rukou čelo.

„Je to jako zlý sen.“

Čas od Benova únosu:

18 hodin 5 minut

Časně dopoledne už slunce pálilo tak zběsile, že smylo barvu z oblohy a prosvěcovalo listy palem. Když jsem vyšel na ulici, byl již Gittamon pryč, ale Richard čekal v černé limuzíně s Myersem a dvěma muži z marquise. Byli to pravděpodobně jeho lidé z New Orleansu. Když jsem procházel kolem okrasných banánovníků, zmlkli a Richard vystoupil. Teď se už nenamáhal skrývat své pocity. V obličeji se mu zračila zlost a zaujatost.

„Teď vám něco řeknu,“ začal.

„Dovolte mi hádat. Předpokládám, že se mě nehodláte zeptat, kde jsem koupil tuhle košili.“

„Je to vaše vina. Je jen otázkou času, kdy jeden z nich kvůli vám zemře, ale já tomu nehodlám nečinně přihlížet.“

Objevil se Myers a dotkl se Richardovy paže.

„Na tohle teď nemáme čas.“

Richard jeho ruku odmrštil.

„Chci mu to říct.“

„Nechte si od něj poradit,“ řekl jsem mu. „Richarde, do toho.“

Debbie DeNice a Ray Fontenot se připojili k Richardovi z druhé strany. DeNice byl kostnatý muž s šedýma očima barvy napěněné vody z mytí nádobí. Fontenot, bývalý detektiv z neworleanského oddělení vražd jako DeNice, byl vysoký a hranatý a na krku měl ošklivou jizvu.

„Tak necháte si poradit nebo ne?“ zeptal se DeNice.

Měl jsem za sebou dlouhou noc. Tlak v hlavě způsobil, že jsem se díval dost tvrdě. Odpověděl jsem však klidně.

„Je teprve ráno. Budeme mít ještě spoustu příležitostí si promluvit.“

„Pokud tomu dokážu zabránit, tak žádná příležitost nebude. Nemám vás rád, Cole. Nevěřím vám. Přitahujete potíže jako blití mouchy, a já chci, abyste se držel od mé rodiny co nejdál.“

Musel jsem se pořádně nadechnout. O kus dál věnčila žena středního věku mopse. Kolébal se, jako by nevěděl, jak se vyčůrat. Ten muž byl Benův otec a bývalý manžel Lucy. V duchu jsem si řekl, že kdybych mu něco od plic pověděl nebo udělal, ublížil bych jim dvěma. Na podobné nesmysly nebyl čas. Bylo třeba najít Bena.

„Uvidíme se u mého domu.“

Pokusil jsem se kolem nich projít, ale DeNice mi zastoupil cestu.

„Nevíte, s čím si zahráváte, vy srabe.“

Fontenot se mírně usmál.

„Tak, a teď jste to slyšel jasně.“

„Debbie. Rayi,“ ozval se Myers.

Ani jeden z nich se nepohnul. Richard se díval k Lucyinu bytu a pak si olízl rty, jako by se do mě chtěl znovu pustit. Zdálo se však, že je víc zmatený než rozzlobený.

„Byla blbá a sobecká, že se přestěhovala do Los Angeles. Blbá, že si začala s někým, jako jste vy, a sobecká, že mi odvedla Bena. Doufám jen, že se vzpamatuje dřív, než jeden z nich zemře.“

DeNice byl obtloustlý chlápek s popelavě šedým obličejem a připomínal mi vraždícího klauna z hororu. U kořene nosu měl jizvičky. New Orleans bylo pravděpodobně tvrdé místo k práci, ale vypadal jako člověk, kterého taková práce těší. Mohl jsem ho ještě jednou zkusit obejít, ale raději jsem to neudělal.

„Uhněte mi z cesty.“

DeNice rozevřel sportovní sako a vytáhl revolver a já se v duchu ptal, jestli takové chování dělalo na lidi z oddělení vražd dojem.

„Zřejmě jste to nepochopil.“

Pak cosi kmitlo vzduchem a DeNiceův krk obemkla paže s vystouplými žilami. Pod jeho pravým ramenem se objevil těžký modrý Colt Python ráže .357 a ozvalo se natažení kohoutku jako lusknutí prstů. DeNice ztratil rovnováhu, když ho Joe Pike zezadu nadzvedl a jemně zasykl:

„Tohle snad pochopíte.“

Fontenot sáhl pod sako. Pike ho praštil revolverem do obličeje. Fontenot zavrávoral. Žena na ulici se na nás podívala, ale viděla jen šest mužů na chodníku, z nichž jeden si držel tvář.

„Richarde,“ řekl jsem, „na tohle vážně není čas. Musíme najít Bena.“

Pike měl na sobě šedivé tričko bez rukávů, džíny a tmavé brýle, které se na slunci třpytily. Svaly na jeho paži vystupovaly z DeNiceova krku jako dlažební kameny. Červená šipka vytetovaná ňa jeho deltovém svalu se stáhla vnitřním napětím.

Myers sledoval Pikea ještěrčím způsobem, aniž by se skutečně díval, spíš jako by čekal na něco, co by spustilo jeho předem nacvičenou reakci: útok, ústup, boj.

Pak Myers tiše prohodil:

„To bylo hloupé, Debbie. Hloupé a neprofesionální. Vidíte, Richarde? S těmihle lidmi si nemůžete zahrávat.“

Zdálo se, že se Richard probudil, jako kdyby vykročil z mlhy. Zavrtěl hlavou.

„Proboha, Lee, proč to DeNice udělal? Vždyť jsem si chtěl s Colem jen promluvit. Něco takovýho nemůžu potřebovat.“

Myers ani jednou neodvrátil pohled od Joea. Sebral DeNiceovi zbraň, přestože ho Pike dosud držel.

„Mrzí mě to, Richarde. Domluvím mu.“

Myers poklepal Pikea po paži.

„Už je to dobrý. Jedem.“

Pike sevřel DeNiceův krk ještě těsněji.

„Poslyšte, Richarde,“ ozval jsem se, „vím, že jste naštvaný, ale to jsem i já. Musíme se ale soustředit na Bena. Najít ho, to je to nejdůležitější. Měl byste na to pamatovat. Teď nasedněte do auta. A doufám, že podobné rozhovory se už nebudou opakovat.“

Richardovi poklesla čelist, ale poslechl a vykročil ke svému autu.

Myers stále ještě sledoval Pikea.

„Nepustíte ho už?“

„Bude to rozhodně lepší, ty mizero,“ zafuněl DeNice.

„Už je to v pořádku, Joe. Pusť ho,“ prohlásil jsem.

„Tak dobře,“ odpověděl Pike.

DeNice to mohl vzdát, ale neudělal to. Jakmile ho Pike pustil, otočil se a tvrdě vymrštil pěst. Pohyboval se mnohem rychleji, než by se od tak otylého muže dalo očekávat. Svou rychlostí pravděpodobně překvapil už spousty lidí, a tak se domníval, že to může udělat. Pike však před úderem uhnul, oběma rukama ho popadl za paži a současně mu podrazil nohy. DeNice přistál zády na chodníku. Hlavou přitom praštil o beton.

„Lee! Udělej k sakru něco!“ zaječel Richard z limuzíny.

Myers zkontroloval DeNiceovy oči. Byly skelné. Pomohl mu na nohy a tlačil ho do marquise. Fontenot už seděl za volantem a na tváři si držel zakrvácený kapesník.

Myers vrhl zamyšlený pohled na Pikea a potom na mě.

„Jsou to jen policajti,“ prohlásil.

Pak si přisedl k Richardovi a oba vozy se rozjely.

Když jsem se otočil k Joeovi, viděl jsem, že se mu cosi leskne na rtech.

„Hej, co je?“

Podíval jsem se pozorněji. Koutek úst se mu zbarvil rudou krůpějí.

„Ty krvácíš? Ten chlap tě praštil?“

Pikea ještě nikdo nikdy neuhodil. Na to byl příliš rychlý. Setřel si krev a nasedl do mého auta.

„Vyprávěj o Benovi.“

CHLAPEC SE SETKÁVÁ S KRÁLOVNOU

„Pomoc!“

Ben přitiskl ucho k malému otvoru vyříznutému do víka, ale neslyšel nic jiného než vzdálené šumění, jako kdyby měl u ucha mušli. Přiložil dlaně k ústům a vykřikl:

„Slyšíte mě někdo?“

Nikdo neodpovídal.

Nad Benovou hlavou se onoho rána objevilo světlo, zářící jako hvězda. V bedně byl vyříznutý otvor, aby mohl dýchat. Ben k němu přiložil oko a na konci tunelu spatřil maličký kroužek modré oblohy.

„Jsem tady dole! Pomozte mi! Pomoc!“

Žádná odpověď.

„POMOC!“

Ben si strhl pásku ze zápěstí a kotníků a naplno propadl panice: kopal do stěn jako malé dítě v záchvatu vzteku a pokoušel se postavit na všechny čtyři a zvednout víko. Zmítal se jako žížala na rozpáleném chodníku, protože si myslel, že ho zaživa sežerou červi. Byl si naprosto a nezvratně jistý, že Mike, Eric a Afričan už jsou na cestě někam pryč, a nikdo neví, že on je uvězněný v téhle hnusné bedně. Umře hlady a žízní a nakonec bude vypadat jako z nějakého filmu o upírech.

Ben ztratil ponětí o čase a pohyboval se na pokraji spánku. Nevěděl, jestli je vzhůru nebo spí.

„POMOZTE MI NĚKDO, PROSÍM! PUSŤTE MĚ VEN!“

Žádná odpověď.

„MA-MINKOOO!“

Pak ho cosi koplo do nohy a Ben vyskočil, jako by mu proběhlo tělem deset tisíc voltů.

„Proboha, dítě! Přestaň kňourat!“

Královna viny se opírala o loket na vzdáleném konci bedny: krásná mladá žena s hedvábnými černými vlasy, dlouhýma, nazlátlýma nohama a objemnými prsy, které se vydouvaly z maličké podprsenky. Vypadala nespokojeně.

Ben začal ječet a královna si zacpala uši.

„Proboha, proč tak řveš?“

„Nejseš opravdická! Jsi jenom ze hry!“

„V tom případě tě to nebude bolet.“

Zkroutila mu nohu. Ze všech sil.

„Au!“

Ben se pokoušel uniknout dozadu, ale klouzalo mu to a neměl žádné místo, kde by se mohl schovat. Přece nemůže být skutečná! Byl chycen v děsivé noční můře!

Královna se ošklivě zazubila a pak se ho dotkla špičkou naleštěné vinylové boty.

„Tak ty si myslíš, že nejsem skutečná, ty velkej chlape? Chceš abych pokračovala. Však uvidíš.“

„Ne!“

Nakrčila významně obočí a botou ho hladila po noze.

„Víš vůbec, kolik kluků by si rádo sáhlo na tuhle botičku? Cítíš ji? Zkus to a přesvědč se, jestli jsem opravdová nebo ne.“

Ben natáhl prst. Bota byla kluzká jako naleštěný automobil a stejně pevná jako bedna, v níž byl uvězněný. Pohybovala v botě prsty. Ben stáhl ruku zpět.

Královna se rozesmála.

„Nedokázal by ses Modusovi bránit ani dvě vteřiny!“

„Je mi teprve deset! Bojím se a chci domů!“

Královna si prohlížela nehty, jako by ji to nudilo. Každý z jejich nehtů byl smaragd ostrý jako břitva.

„Tak jdi. Můžeš kdykoli odejít.“

„Zkoušel jsem to. Jsme v pasti.“

Královna znovu pozvedla obočí.

„Opravdu?“

Bezvýrazně si ho prohlížela a nehty si přejížděla po břiše, které bylo ploché jako parkety na podlaze. Měla tak ostré nehty, že si do krve poškrábala kůži.

„Můžeš odejít, kdykoli budeš chtít.“

Ben si myslel, že ho chce trápit, a oči se mu naplnily slzami.

„Proč si ze mě děláš legraci? Celou noc jsem volal o pomoc, a nikdo mě neslyšel!“

V Královnině krásné tváři se zračila zlost. Z očí jí šlehaly blesky jako nepříčetné žluté kruhy a její ruce drásaly vzduch jako pařáty.

„Proškrábej se ven, ty hlupáku! Vidíš, jaký mám OSTRÝ drápy!“

Zděšený Ben se krčil v koutě.

„Nech mě na pokoji!“

Naklonila se k němu a její prsty se kroutily jako hadi. Nehty se blýskaly jako nože.

„PŘESVĚDČ SE, JAK JSOU OSTRÝ! UVIDÍŠ, JAK DOKÁŽOU ŘEZAT!“

„Jdi pryč!“

Pak se na něho vrhla.

Ben si zakryl rukama hlavu. Zaječel, když se mu jako břitva ostré nože zaryly do stehna.

Pak se probudil.

Zjistil, že je schoulený do klubíčka a celý se třese. Mžoural do tmy a naslouchal. V bedně bylo ticho a byl v ní sám. Královna byla pryč. Byl to jen ošklivý sen, až na to, že cítil ostrou bolest po jejích nehtech na stehně.

Převalil se na bok a bolest ještě vzrostla.

„Au!“

Ohmatal se, aby se zjistil, co mu tu bolest působí. Stříbrná hvězda Elvise Colea v jeho kapse! Vytáhl ji a konečky prstů ohmatal jejích pět cípů. Byly tvrdé a ostré jako nože. Přitlačil jeden hrot do umělé hmoty nad sebou a pohyboval hvězdou sem a tam. Potom to místo osahal prsty. Do jeho oblohy byla vyryta tenká čára.

Ben pokračoval a rýha byla stále hlubší. Tlačil víc a škrábal rychleji a jeho paže se pohybovaly jako písty. Nepatrné kousíčky umělé hmoty ho ve tmě zasypávaly jako dešťové kapky.

7

ŠÉF

Michael Fallon měl na sobě jen vybledlé modré trenýrky. Se zakrytými okny a klimatizací zapnutou jen natolik, aby ji sousedi neslyšeli, bylo v domě jako v peci. Fallonovi to nevadilo. Byl už v tolika zapadlých dírách třetího světa, ve kterých by mu takové horko, jaké měl v domě, připadalo jako příjemné vysvobození.

Schilling a Ibo odešli ukrást nějaké auto, takže se svlékl a cvičil. Pokoušel se cvičit každý den, protože kdyby nebyl v dobré formě, mohl by ho někdo dostat, a Mikea Fallona dosud nikdo nedostal.

Udělal dvě stě kliků, dvě stě sedů-lehů a dvě stě mostů aniž by mezi jednotlivými cviky učinil přestávku, pak celý cyklus dvakrát zopakoval a nakonec ještě strávil dvacet minut přitahováním kolen k prsům. Celé tělo měl pokryté potem jako polevou a krůpěje stékaly na podlahu jako dešťové kapky, ale na Fallona to nebyl žádný mimořádný výkon, protože pravidelně běhal patnáct kilometrů s batohem s třicetikilogramovou zátěží.

Právě si stíral ručníkem pot, když zarachotily dveře garáže. Měl by to být Schilling s lbem, ale přesto sáhl po své pětačtyřicítce.

Prošli kuchyní s dvěma taškami od Ralphse a Schilling zavolal jako nějaký dělník, který se vrací z práce:

„Mikeu! Jseš tady?“

Fallon se objevil za nimi a vrazil mu hlaveň revolveru do zad.

Schilling vyděšeně poskočil.

„Kurva, tys měl ale vyděsil!“

„Příště si dávej víc bacha. Kdyby ti to příště proved někdo jinej, už by žádný další příště nemuselo nastat.“

„Jo, dám si bacha.“

Schilling a Ibo odložili tašky, Schilling s reptáním, protože ho Fallon takhle dostal. Ibo hodil Fallonovi zelené jablko a pro sebe si vytáhl láhev oranžády. Musel to být tenhle nápoj – Orangina, pomerančová šťáva se sodovkou. Ibo by se ničeho jiného nenapil. Fallon Schillinga popichoval, že se nechal takhle vyhmátnout, ale oba věděli, že je Eric dobrý. Přímo skvělý, i když Fallon byl přece jen lepší.

„Máte to auto?“ zeptal se Fallon.

„Mazi ho obstaral. Jeli jsme do Inglewoodu. Tam jezdí polovina lidí v kradených auťácích a poldové se tím nezabývaj, ani když jim majitel zavolá.“

„Je to dobrrrej vuz. Pěkný sedadla,“ ozval se Ibo.

Schilling vytáhl z jedné tašky dva mobily a hodil je postupně Fallonovi, jednu Nokii a jednu Motorolu. K tomu, co plánovali, potřebovali auto a mobilní telefony.

Fallon se chvíli díval, jak vytahují potraviny, a pak řekl: „Teď poslouchejte.“

Schilling a Ibo k němu vzhlédli. Plánovali tuhle záležitost už delší dobu a teď byla na spadnutí. Za několik hodin se rozhodne o jejím úspěchu.

„Jakmile to tomu chlapovi provedeme, už nebudeme moct couvnout. Souhlasíte s tím?“

„Já určitě,“ prohlásil Schilling. „Potřebuju prachy. Mazi taky. V porovnání s jinýma akcema je to hračka.“

Ibo se Schillingem to stvrdili vzájemným ťuknutím zaťatých pěstí a oba vycenili zuby. Fallon sice věděl, jak odpovědí, ale přesto byl rád, že se jich zeptal. Jdou do toho kvůli prachům, jako profíci.

„Jdem tedy na to.“

„Jasně,“ odpověděli jednohlasně Schilling a Ibo.

Fallon se posadil na podlahu, aby si natáhl ponožky a obul boty. Rád by se byl ještě osprchoval, ale to může počkat.

„Jdu najít OM. Naložte mezitím žrádlo a zkontrolujte toho kluka. Ujistěte se, že nemůže pláchnout.“

OM bylo místo, z něhož by mohli řídit další průběh operace.

„Nemůže zdrhnout. Je nad ním metr hlíny.“

„Stejně to prověř, Eriku. Vrátím se po setmění. Pak ho vytáhneme a zavoláme. Bude asi muset něco říct do telefonu, aby to bylo přesvědčivý.“

Fallon si zastrčil do kalhot revolver a šel do garáže.

„Hele, co s tím klukem uděláme, kdybychom nedostali ty prachy?“ zavolal za ním Schilling.

Fallon se nezastavil a ani se neohlédl.

„Strčíme ho znova do bedny a tu díru protentokrát ucpem.“

8

Čas od Benova únosu:

17 hodin 38 minut

Laurence Sobek zavraždil sedm lidí. Joe Pike měl být osmý. Jednalo se o sedm nevinných lidských bytostí, ale Sobek je vinil z toho, že dostali do vězení pedofila jménem Leonard De Ville za znásilnění pětileté holčičky Ramony Ann Escobarové. Jak se takovým lidem často stává, zavraždili De Villea spoluvězni. K tomu všemu došlo již před patnácti lety. Joe Pike, který tehdy sloužil na losangeleském policejním oddělení, De Villea zatýkal a sedm Sobekových obětí byli svědci obžaloby. Sobek Pikea dvakrát postřelil, než ho Pike složil, a Pike tehdy málem zemřel. Zotavoval se velmi pomalu, a někdy jsem měl pochybnosti, že se z toho vůbec dostane. Předpokládám, že pochybnosti měl i Pike, ale u něho člověk nikdy neví. Ve srovnání s ním je sfinga užvaněná.

Cestou ke mně jsem mu vysvětlil, co se stalo Benovi, a řekl jsem mu i o telefonátu.

„Ten chlap, co ti zavolal, neměl žádný požadavky?“ chtěl vědět Pike.

„Řekl mi, že mu budu muset za něco zaplatit. Jinak nic. Jen že budu muset platit za cosi, co se stalo ve Vietnamu.“

„Máš pocit, že to myslel vážně?“

„To nevím.“

Pike něco zavrčel. Věděl, co se mi toho dne ve Vietnamu přihodilo. Byl to jediný člověk, kterému jsem o tom řekl mimo lidí z armády a rodin ostatních čtyř mužů. Možná si všichni občas potřebujeme zahrát na sfingu.

Před vjezdem k mému domu stála zaparkovaná bleděmodrá dodávka útvaru vědeckého vyšetřování a Starkeyová pomáhala vysokému, vyčouhlému kriminalistovi jménem John Chen vykládat jeho vybavení. Gittamon si na zadním sedadle svého auta přezouval boty. Richard a jeho lidé stáli po straně mého domu bez sak a s vyhrnutými rukávy. Fontenot měl pod okem ošklivou fialovou pohmožděninu. DeNice na nás neomaleně zíral.

Zaparkovali jsme s Pikem na kraji silnice za mým domem a šli k dodávce. Starkeyová vrhla na Gittamona nasupený pohled. V ruce držela zapálenou cigaretu. Prohlásila tiše:

„Vidíte všechny ty lidi? Gittamon jim dovolil, aby šli dolů na svah.“

„Tohle je můj partner Joe Pike. Půjde tam s námi taky.“

„Proboha, Cole, vždyť je to místo činu, a žádný safari!“

John Chen se vynořil z dodávky s pracovní soupravou ve velké kovové rozkládací krabici. Když nás spatřil, pokynul nám hlavou.

„Ahoj, my se přece známe, Elvisi. Nazdar Joe. Pracovali jsme spolu na Sobekovu případu.“

Starkeyová potáhla z cigarety a začala si prohlížet Pikea.

„Tak to jste teda vy. Slyšela jsem, že se do vás Sobek dvakrát trefil a že to s várna dvakrát dobře nevypadalo.“

Starkeyová si na takt moc nepotrpěla. Vyfoukla obrovský oblak kouře a Pike si šel stoupnout vedle Chena. Proti větru.

Přišel Myers a požádal Starkeyovou o seznam jmen.

„Už jsem jim volala,“ oznámila Starkeyová. „S trochou štěstí se nám je podaří vyslechnout ještě dneska.“

„Cole řekl, že můžu ten seznam mít taky. Rádi bychom si je prověřili sami.“

Starkeyová se na mě za cigaretou zamračila, ale pak seznam vytáhla. Podala ho mně a já ho předal Myersovi.

„Na co tady čekáme?“ chtěl vědět.

Starkeyová se podívala, co dělá Gittamon. Byla očividně naštvaná, že mu to trvá tak dlouho.

„Je čas, seržante!“ zavolala na něho.

„Už jsem skoro hotov.“

Od dlouhého sehnutí byl celý zarudlý v obličeji. Myers se vrátil k ostatním a Starkeyová si zapálila další cigaretu.

„Je to blbec.“

Objevil se černý kocour, který se mnou bydlí. Je starý a sešlý, a od doby, kdy ho postřelili z dvaadvacítky, nosí hlavu na stranu. Přišel pravděpodobně proto, že ucítil Pikea, ale když spatřil u domu další lidi, nahrbil hřbet a zavrčel. Dokonce i DeNice se po něm podíval.

„Co se mu nelíbí?“ zeptala se Starkeyová.

„Nemá rád lidi. Neberte to osobně. Snáší jen mě a Joea.“

„Možná se mu bude líbit tohle.“

Starkeyová po něm hodila nedopalek cigarety. Dopadl na zem se sprškou jisker.

„Proboha, Starkeyová, co blbnete?“

Kocour neutekl, jak by učinila většina koček. Místo toho bojovně naježil chlupy a zavrčel ještě hlasitěji. Vykročil k ní.

„Podívejte se na toho parchanta!“ vykřikla Starkeyová.

Pike k němu přistoupil a pohladil ho. Kocour se skácel na bok a pak se převalil na záda. Joea Pikea přímo zbožňoval. Starkeyová se škaredila, jako by jí celá ta záležitost připadala nechutná.

„Nesnáším kočky.“

Gittamon si konečně obul boty a vylezl z auta.

„Tak jdeme na to, Carol. Uvidíme, co najdeme. Johne, jste připravený?“

„Ano, pane.“

„Pane Cheniere?“

„Jděte první, Cole. Vedte nás,“ vybídla mě Starkeyová.

Pike a já jsme začali sestupovat jako první a šli jsme vedle Benovy stezky tak, jak jsem to dělal včera. Starkeyová si dnes vedla lépe a navíc pomáhala Chenovi s jeho vybavením, ale Gittamon a DeNice měli s chůzí po svahu problémy. Myers šel rychle a zdálo se, že se mu moc nechce čekat na ostatní.

Prošli jsme kolem ořešáků a zahnuli, abychom se dostali nad místo, kde jsem našel Benovu hru. V půdě byly dosud jako miniaturní pomníčky zapíchnuté větvičky rozmarýnu, které Starkeyová použila k označení otisků bot v půdě. Ukázal jsem všem, kde Benovy stopy končí, a pak ještě částečný otisk jiné boty. Podřepí jsem k otisku podpatku a ukázal jim, že stopa míří k Benovi. Chen otevřel svou bedýnku a označil si ji oranžovou vlaječkou. Pike se nad neúplnou stopou rovněž sklonil, aby si ji prohlédl, a pak se bez jediného slova vydal dolů ze svahu.

„Hej, buďte opatrný. Ať něco nezničíte,“ zavolala za ním Starkeyová.

Gittamon a Richard se vklínili mezi ni a Chena, aby si stopu rovněž prohlédli. DeNice a Fontenot stáli za nimi. Myers se na stopu díval s nic neříkajícím výrazem. „Nic jiného jste nenašli?“

„Dosud ne,“ odpověděla Starkeyová.

Richard hleděl na otisk podpatku bez pohnutí. Pak sáhl na suchou půdu vedle něj a prohlížel si křoví z rozmarýnů a mancinel, jako by si chtěl toto místo vštípit do paměti.

„Je tohle místo, odkud unesli mého syna, Cole? Právě tady jsem přišel o syna?“

Neodpověděl jsem. Prohlížel jsem si stopu a znovu sledoval, jak směřuje k Benovi. Půdu mezi částečným otiskem podpatku a místem, kde Benovy stopy končily, jsem prohledal už nejméně třikrát. Byly od sebe přes tři metry. Mezi nimi byla měkká a prašná půda, která by měla být plná stop.

Ukázal jsem jim, co jsem viděl, a řekl si víc pro sebe než pro ostatní:

„Ben byl tamhle, zády k nám, a hrál to své Monstrum.“ Po stezce kráčel duch Bena Cheniera a jeho nohy za sebou zanechávaly Benovy otisky. Hrbil se nad Monstrem, z něhož se ozývaly hlasité výkřiky a pleskot úderů. Pak skrze mě prošel temnější duch a šel za ním. Jeho pravá noha otiskla stopu do prachu přede mnou.

„Ben nevěděl, že tam je, dokud nedošel až sem. Pak možná něco zaslechl nebo se bez zjevného důvodu otočil, a ten chlap se vyděsil, že by ho mohl spatřit a zavolat o pomoc.“

Tmavý duch se náhle začal pohybovat směrem k Benovi rychleji, odrazil se a v měkké půdě a zanechal částečný otisk boty. Díval jsem se, co bude dál.

„Ben stále ještě nevěděl, co se děje, protože jinak by jeho stopy nebyly tak čisté. Byl k útočníkovi obrácený zády. Ten člověk ho popadl zezadu a zvedl ze země. Zakryl mu ústa, aby nemohl křičet.“

Temný duch odnášel zmítajícího se chlapce do křoví. Jakmile duchové zmizeli, otřásl jsem se.

„Takhle se to odehrálo.“

Myers na mě zíral. Starkeyová a Chen také. Pak Myers zavrtěl hlavou, ale z jeho výrazu jsem nevyčetl vůbec nic.

„Kde jsou ale jeho další stopy?“

„Byl moc dobrý, Myersi. Žádný nezanechal. A tahle jediná, to bylo nedopatření.“

Richard zavrtěl znechuceně hlavou a pak vstal. Myers se zvedl s ním.

„Nemůžu uvěřit,“ ozval se Richard, „že tohle je to jediné, co máte, jeden všivej dolík v hlíně a teorii, že mého syna unes nějakej Rambo.“

DeNice se rozhlížel po kopci.

„Možná se tady jen pořádně nerozhlédli.“

Fontenot přikývl.

„Taky si myslím.“

Myers jim pokynul a Fontenot s DeNicem se vydali pátrat.

Gittamon se naklonil nad stopou.

„Můžete ji odlít, Johne?“

Chen nabral špetku půdy a sypal ji mezi prsty. Nelíbilo se mu, co viděl, a zatrpkle se mračil.

„Vidíte, jak je ta půda jemná a suchá, jako sůl? Taková půda si nepodrží strukturu. S takovou půdou se v odlitku ztratí spousta detailů. Váha umělé hmoty otisk zdeformuje.“

„Ze všeho děláš problém,“ zavrčela Starkeyová. „Pracovala jsem s tímhle chlapem na padesáti místech, kde došlo k výbuchu, a vždycky byly nějaký problémy.“

Chen se zatvářil defenzivně.

„Jen vám to povídám. Můžu ten otisk zarámovat, abych pomohl udržet jeho strukturu a před odlitím půdu slepit, ale za výsledek neručím.“

Starkeyová vstala.

„Pusť se do toho. Přestaň skučet a dej se už proboha do práce, Johne.“

Richard sledoval DeNice a Fontenota, jak prohledávají křoví, a pak znovu zavrtěl hlavou. Podíval se na hodinky.

„Lee, tímhle tempem to bude trvat celou věčnost. Vy víte, co je třeba udělat. Bude-li třeba, najměte víc lidí. Sežeňte jich tolik, kolik budete muset. Nezajímá mě, kolik to bude stát.“

Starkeyová sledovala Gittamona, jako by doufala, že něco řekne, a když to neudělal, promluvila sama: „Přijde-li sem ještě víc lidí, bude to tady vypadat jako v zoologický zahradě. Už teď je to dost špatný.“ Richard si strčil ruce do kapes.

„To není můj problém, detektive. Já chci najít svého syna. Hodláte-li mě zatknout pro maření vyšetřování nebo udělat nějakou jinou hloupost, buďte si jistá, že o tom budou psát všechny místní noviny.“

„Nikdo nic takového neřekl,“ ozval se Gittamon. „Záleží nám jen na tom, aby se neporušily stopy na místě činu.“

Myers poklepal Richarda po ruce. Něco si potichu řekli a pak Myers oslovil Gittamona.

„Máte pravdu, seržante, na porušení stop je třeba dát pozor, abychom mohli dopadnout všechny, kteří se na Benovu únosu podíleli. A proto by tady neměl být Cole.“

Zíral jsem na něho, ale Myers se nadále tvářil neproniknutelně. Gittamon vypadal zmateně.

„Nepochopil jsem, kam tím míříte, Myersi,“ ozval jsem se. „Už jsem tady byl předtím a prohledal jsem celý svah.“

Richard netrpělivě trhl rameny.

„Co je na tom k nepochopení, Cole? Nikdy jsem se nezabýval trestním právem, ale jsem právníkem natolik, abych věděl, že v tomhle případě budete svědčit, ať už to dopadne jakkoliv. Může se dokonce ukázat, že s tím máte něco společného. Ale ať už tak nebo tak, vaše přítomnost zde je nežádoucí.“

„Proč by s tím měl mít něco společnýho?“ podivila se Starkeyová.

„Byl poslední osobou, která viděla mýho syna živého.“

V kaňonu začínalo být vedro. Ze všech pórů se mi řinul pot a v pažích a nohách začala rychleji obíhat krev. Chen byl jediný, kdo se pohyboval. Asi decimetr od otisku podpatku nalepil do půdy pruh tuhé umělé hmoty. Hodlal zarámovat otisk tak, aby půda držela pohromadě, a pak ji postříkat tenkou vrstvou tmelu, podobného laku na vlasy, aby stopu na povrchu spojil. Zarámovaná půda bude držet. Zastříknutím povrchu si podrží strukturu. Vše, na čem záleželo, byla stabilita.

„Co to vykládáte za nesmysly, Richarde?“ užasl jsem.

Myers se znovu dotkl Richardovy paže, stejně jako před Lucyiným bytem.

„Z ničeho vás neobviňuje, Cole. Nic takového neudělal, ale je jasné, že muž, který volal, proti vám něco má. Až všechno vyjde najevo, může se ukázat, že jste ho znal a neměl ho o nic radši, než on má vás.“

„Nevím, o čem to mluvíte, Myersi.“

„Myers má pravdu,“ ozval se Richard. „Dokáže-li jeho právník, že se jedná o vzájemnou zaujatost, bude tvrdit, že jste záměrně znehodnotil důkazy, které by svědčily proti vám. Mohl by dokonce dojít k závěru, že jste ty důkazy zfalšoval. Stačí se podívat na O. J. Simpsona.“

„To je absolutní blbost,“ prohlásila Starkeyová.

„Býval jsem právník, detektive Starkeyová. Musím vám říct, že u soudu se dá využít naprosto všechno.“

Gittamon se tvářil nespokojeně.

„Nikdo tady nic nepatřičného neprovádí.“

„Seržante, jsem na vaší straně, a jsem dokonce i na straně Colea, ale mohlo by to vést k potížím. Zeptejte se nadřízených nebo někoho v kanceláři prokurátora. Uvidíte, co vám řeknou.“

Gittamon sledoval Pikea a Richardovy detektivy, jak pátrají v křovinách. Vrhl pohled na Starkeyovou, ale ta jen pokrčila rameny.

„Asi byste měl, pane Cole, počkat nahoře ve svém domě,“ vzdychl nakonec.

„A k čemu by to bylo dobré, Gittamone? Už jsem stejně prohledal celý svah, takže nikomu nemůže vadit, když se budu jen dívat.“

Gittamon se neklidně vrtěl. Připomínal mi mopse, který nervózně hledá místo, které by mohl pokropit.

„Promluvím si s hollywoodským velitelem. Uvidíme, jaký na to bude mít názor.“

Richard s Meyersem se otočili, aniž by čekali na ostatní, a připojili se k Fontenotovi a DeNiceovi v křovinách. Gittamon se krčil za Chenem, aby se mi nemusel podívat do očí.

Starkeyová to všechno chvíli sledovala, pak se podívala na mě a pokrčila rameny.

„Podívejte, za pár hodin pravděpodobně už budu něco vědět o těch lidech ze seznamu. Nějaký obyčejný chlápek z Des Moines se k něčemu takovému jen tak zničehonic nerozhodne. Každý, kdo mohl něco takového udělat, je parchant, a parchanti nemívají čistý trestní rejstřík. Jestli se u některého z těch jmen, která jste nám dal, budeme mít čeho chytit, pak se můžeme dát pořádně do práce. Takže teď jděte klidně domů a já vám dám vědět.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nejste při smyslech, jestli si myslíte, že budu jen tak nečinně čekat.“

„Zatím se stejně nemáme od čeho odpíchnout, takže co byste chtěl dělat?“

„Pokusit se myslet jako on.“

Zamával jsem na Pikea a pak jsme začali stoupat vzhůru k mému domu.

9

Čas od Benova únosu:

18 hodin 8 minut

Podívá-li se někdo na Joea Pikea, vidi bývalého poldu, bývalého mariňáka, svaly a brýle černé jako inkoust, které skrývají jeho výraz. Pike vyrůstal na kraji malého městečka a dětství trávil v lesích. Skrýval se před otcem, který ho rád do krve mlátil pěstmi a pak se vrhal na matku. Muži z námořní pěchoty se surových alkoholiků nebáli, a proto se k nim dal. Viděli, jak se Pike umí pohybovat v lese, a tak ho naučili ještě i jiné věci. Nyní byl Pike v tom všem ten nejlepší, co jsem kdy viděl, a bylo tomu tak proto, že. kdysi býval vystrašeným klukem skrývajícím se v lese. Když se na něho podíváte, vidíte jen to, co chce, abyste viděli.

Pike zkoumal z mé verandy kaňon. Pod sebou jsme slyšeli Starkeyovou a ostatní, ale neviděli jsme je. Zářez v kaňonu nesl jejich hlasy k nám, a přinesl by sem i Benův hlas, kdyby byl ve chvíli přepadení zavolal.

„Nemohl vědět,“ ozval jsem se, „kdy Ben odejde z domu nebo kdy bude sám, takže potřeboval bezpečné místo, odkud by všechno mohl pozorovat a čekat. Byl tady někde poblíž, takže viděl, že Ben jde dolů po svahu a přišel si pro něho.“

Pike ukázal trhnutím hlavy na úzký a dlouhý hřeben na protější straně kaňonu.

„Z ulice není na tvůj dům přes stromy vidět, a on potřeboval místo, odkud to všechno mohl sledovat. Musel být na druhé straně kaňonu s dalekohledem.“

„Jo, taky to tak vidím.“

Protější stranu kaňonu tvořila stěna rozeklaných skal, které dosahovaly až na dno. Podél nich se táhly ulice s obytnými domy v místech, kde byly svahy stabilní nebo nebyly příliš strmé, aby se v nich dalo něco postavit.

„Z místa, kde předtím seděl,“ pokračoval Pike, „by nás teď mohl na verandě vidět. To znamená, že my zase můžeme vidět místo, kde se skrýval.“

Zašel jsem dovnitř pro dalekohled a plán města. Nalistoval jsem stránku s ulicemi na druhé straně kaňonu a pak plán obrátil, aby ulice na papíře vedly směrem, jímž jsme se dívali. Byla tam spousta míst, kde by se někdo mohl schovat.

„Tak dobře,“ začal jsem, „kdybys byl na jeho místě, co bys zvolil?“

Pike chvíli zkoumal plán a pak se zahleděl na hřeben. „Zapomeň na ulice plné domů. Vybral bych si místo, kde by mě místní neviděli. Zaparkoval bych na protipožárním pruhu nebo bych sjel ze silnice do křoví.“

„Jo, ale potřeboval být rychle zpátky u auta. Jakmile zahlíd Bena, musel si fofrem sednout do auta, jet sem, zaparkovat a pak si pro něho zajít do kopce.“

Byla to dost dlouhá cesta. Než by se někdo dostal na druhou stranu, mohl se Ben mezitím klidně vrátit do domu.

„A co takhle dva chlapi? Jeden pozoruje a druhý čeká na téhle straně s mobilem?“

Pike pokrčil rameny.

„V každém případě musel být někdo na protější straně a hlídat. Máme-li něco najít, pak to najdeme tam.“

Zapamatovali jsme si orientační body jako například oranžový dům, který vypadal jako nějaká marťanská svatyně, a řadu šesti okrasných palem na něčím předním dvoře, a označili si v plánu jejich umístění. Jakmile jsme měli orientační body, hledali jsme dalekohledem na druhé straně kaňonu přestavované domy, skupiny stromů na nezastavěných pozemcích a jiná pravděpodobná místa, kde by někdo mohl dlouhé hodiny čekat, aniž by ho kdokoli uviděl. Za pomoci orientačních bodů jsme je rovněž zakreslili na mapě.

Zatímco jsme se dívali dalekohledem, přišel nahoru Gittamon, aby nám před odjezdem pokynul. Pravděpodobně soudil, že si jen tak krátíme čas. Po chvíli se vrátili Myers a DeNice a usadili se do limuzíny. Myers cosi DeNiceovi řekl a ten nám ukázal vztyčený prostředník. Úžasné gesto. Fontenot se dovlekl nahoru o pár minut později, a jakmile se tu ocitl, odjel s DeNicem marquisem. Myers slezl znovu dolů za Richardem.

Téměř dvě hodiny jsme dalekohledem prohlíželi protější vrchol a pak Joe Pike zavelel: „Jde se na to.“

Ben byl nezvěstný jedenadvacet hodin.

Napadlo mě, že řeknu Starkeyové, co máme v úmyslu, ale pak jsem došel k závěru, že bude lepší, když o tom nebude vědět. Richard by si na nás mohl stěžovat a Starkeyová by mohla pokládat za svou povinnost nám připomenout, že nám Gittamon řekl, abychom nenarušovali jejich vyšetřování. Mohli by mít obavy o průběh pátrání, ale mně záleželo jen na tom, abych našel Bena.

Vyjeli jsme přes kaňon na protější kopec. Škola ještě neskončila, dospělí byli dosud v práci a všichni ostatní seděli doma za zavřenými dveřmi. Svět nedával ničím najevo, že bylo ukradeno dítě.

Z kilometrové vzdálenosti vypadalo všechno jinak. Zblízka jsme domy a stromy nepoznávali a museli jsme je hledat podle orientačních bodů, které jsme si prve označili.

Prvním místem, které jsme prohledali, byly nezastavěné pozemky na konci silnice pro hasiče, kde stály jen dva domy. Nedlážděné cesty pro hasiče se vinou pohořím Santa Monica jako cévy tělem, a to většinou tak, aby pracovní týmy jednotlivých správních obvodů mohly vysekat křoví a před sezonou požárů ho zlikvidovat. Zaparkovali jsme mezi dvěma vjezdy na pozemek na konci asfaltky a prošli kolem brány.

Ještě když jsme parkovali, prohlásil Pike: „Tady nebyl. Kdyby zaparkoval mezi oběma domy, byl by nápadný.“ Stejně jsme se však po cestě pro hasiče vydali a při hledání výhledu na můj dům jsme dokonce chvíli pro radost běželi. Křoviska a zakrslé duby tady rostly tak hustě, že jsme můj dům na druhé straně kaňonu nejenže ani jednou nezahlédli, ale neviděli jsme nic jiného než oblohu. Bylo to jako klusat tunelem. Nazpátek k autu jsme běželi ještě rychleji.

Sedm míst, která se z mé verandy jevila nadějně, bylo v dohledu sousedů. Vyškrtli jsme je z mapy. Na čtyři další místa se dalo dostat jen tak, že by auto muselo parkovat před nějakým domem. Vyškrtli jsme je také. Pokaždé, když jsme spatřili nějaký dům na prodej, ověřili jsme si, zda je obydlený. Pokud byl prázdný, šli jsme ke dveřím nebo přelezli postranní branku, abychom zjistili, zda je odtamtud výhled na můj dům. Dva z domů sice mohly sloužit jako pozorovatelna, ale nevykazovaly žádné známky toho, že by je někdo takto využíval.

Joe Pike byl mým kamarádem a partnerem již mnoho let, byli jsme na sebe zvyklí a společně se nám pracovalo dobře, ale teď už se zdálo, že slunce běží po obloze sprintem. Hledání možných míst trvalo dlouho a pátrání na nich ještě déle. Dopravní provoz houstl, jak mámy, na nichž byla dnes řada poskytnout automobil, přivážely děti ze školy, a z vjezdů k domům nás sledovala mládež s trčícími účesy a se skateboardy. Z aut si nás podezřívavě prohlíželi dospělí vracející se z práce.

„Podívej se na všechny tyhle lidi,“ prohlásil jsem. „Někdo z nich něco viděl. Někdo z nich musel něco vidět.“

Pike pokrčil rameny.

„Pamatovali by si tě?“

Podíval jsem se na slunce a zhrozil se přicházející tmy.

„Zpomal,“ prohodil Pike. „Vím, že máš strach, ale zpomal. Můžeme jet rychle, ale nesmíme spěchat. Znáš to přece z výcviku.“

„Znám.“

„Když spěcháš, něco ti unikne. Uděláme, co stačíme, a zítra se sem vrátíme.“

„Vím to a souhlasím.“

Většina ulic vypadala jako podkova na jejímž zaobleném konci stály moderní domy postavené v šedesátých letech pro inženýry z kosmického výzkumu a filmové výtvarníky, ale v některých ulicích byly úseky bud příliš strmé nebo nestabilní, než aby se tam daly vybudovat základy domu. Našli jsme tři nebo čtyři taková místa, kde výhledu na můj dům nic nebránilo.

První dvě byla téměř kolmá koryta uprostřed ostrých zatáček. Dala se využít jako pozorovatelna, ale v takovém případě by bylo třeba horolezecké vybavení. Třetí místo bylo slibnější. Vrch na vnějším ohybu svahu poblíž úpatí hřebenu. Dům na počátku ohybu byl v rekonstrukci a další domy až na jeho vzdáleném konci, zatímco na místě samém žádné budovy nestály. Sjeli jsme ze silnice a vystoupili. Starkeyová a Chen vypadali jako malé barevné tečky šplhající k mému domu. Nedokázal jsem je od sebe rozeznat, ale s dalekohledem by to bylo snadné.

„Dobrý výhled,“ pronesl Pike.

U silnice v naší blízkosti parkovaly dva malé automobily a zaprášená otevřená dodávka. Patřily pravděpodobně mužům, kteří pracovali na stavbě. Jeden vůz navíc by jistě nebudil pozornost.

„Bude rychlejší, když se rozdělíme,“ navrhl jsem. „Ty si vezmi tuhle stranu kopce. Já vylezu nahoru a po druhé straně sejdu dolů.“

Pike se bez jediného slova vzdálil. Souběžně se silnicí jsem vylezl na vršek a pokoušel se najít nějaké otisky bot nebo jiné stopy lidské přítomnosti, ale nic jsem neobjevil. Ze svahu vyrážely šedivé trsy křovin jako plíseň a řídly okolo zakrslých dubů a rozeklaných borovic. Ze svahu jsem scházel cikcak a držel se zářezů vzniklých erozí a mezer mezi velkými, hustými keři šalvěje, které vypadaly jako koule. Dvakrát jsem spatřil známky čehosi, co mohl způsobit procházející člověk, ale bylo to příliš neprůkazné, než abych si mohl být jistý. Pak jsem se dostal na strmý svah. Odtud jsem neviděl své auto ani žádný z domů, což znamenalo, že obyvatelé těch domů nemohli vidět mě. Podíval jsem se přes kaňon. V oknech domu Grace Gonzalezové se svítilo. Můj dům ve tvaru písmene A visel ze svahu a jeho veranda z něho vyčnívala jako skákací prkno. Kdybych měl pozorovat vlastní dům, bylo by to vhodné stanoviště.

Pak se mezi keři tiše vynořil Pike.

„Došel jsem tak daleko, jak jen to šlo, dokud jsem se neocitl moc dole. Na té straně je svah příliš strmý, než aby po něm mohl někdo vylézt.“

„Pomoz mi tedy s touhle stranou.“

Prohledali jsme zem pod dvěma borovicemi a pak šli po svahu dolů k osamělému zakrslému dubu. Kráčeli jsme deset metrů od sebe, abychom prozkoumali větší plochu. Teď byl ze všeho nejdůležitější čas. Kolem nás se rozlévaly fialové stíny. Slunce právě políbilo vrchol hřebenu. Teď bude v závodě s nocí zapadat rychle.

„Tady,“ ozval se náhle Pike.

Se zvednutou nohou jsem se zastavil uprostřed kroku. Pike si klekl. Ohmatával zem a pak si nadzvedl brýle, aby v ubývajícím světle lépe viděl.

„Co tam máš?“

„Je tady jedna neúplná stopa a pak ještě jedna. Směřují k tobě.“

Cítil jsem, jak se mi zpotily dlaně. Ben byl nezvěstný už dvacet šest hodin. Víc než den. Slunce zapadalo stále rychleji. Zatrnulo mi u srdce.

„Shodují se s tím otiskem, který jsme našli u mě?“ zeptal jsem se.

„Nejsou dost zřetelné, abych to dokázal posoudit.“

Pike stopy překročil. Já se vydal ke stromu. V duchu jsem si říkal, že ty stopy tam mohl zanechat kdokoli. Děti ze sousedství, turisté, dělník ze stavby, který si tam šel ulevit, ale v hloubi duše jsem věděl, že pocházejí od muže, který unesl Bena Cheniera. Přímo jsem to cítil na kůži, stejně jako silný smog. Překročil jsem rýhu vzniklou erozí mezi dvěma šalvějovými keři a v prachu mezi dvěmi pláty jílovité břidlice jsem spatřil čerstvý otisk boty. Mířil vzhůru na kopec a vedl od stromu.

„Joe.“

„Jdu k tobě!“

Blížili jsme se ke stromu, Pike zleva a já zprava. Strom byl povadlý a na větvích nerostly téměř žádné listy. Pod větvemi bylo ve slábnoucím světle vidět řídkou trávu. Na jednom místě byla polehlá, jako by na ní někdo seděl.

Blíž už jsem raději nešel.

„Joe.“

„Já to vidím. V hlíně vlevo jsou otisky bot. Vidíš je?“

„Vidím.“

„Jestli chceš, zajdu blíž.“

Slunce za námi už zapadlo za hřeben. Stíny kolem nás se prodlužovaly a v domech na vzdálenějším konci hřebenu se rozsvěcela světla.

„Teď ne. Řekneme o tom Starkeyová. Chen se může pokusit otisky porovnat a my pak začneme klepat na dveře okolních domů. To je ono, Joe. Byl tady. Tady čekal na Bena.“

Couvali jsme a pak šli do kopce ve vlastních stopách. Jeli jsme do mého domu, abychom zavolali Starkeyové. Viděli jsme, že odjela už téměř přede dvěma hodinami, ale když jsme projeli zatáčkou, seděla sama za volantem svého Crown Vic před mými domovními dveřmi a pokuřovala.

Zahnuli jsme na parkoviště a rychle vystoupili, abychom jí řekli, co jsme objevili.

„Myslím, že jsme našli místo, na kterém čekal, Starkeyová. Nalezli jsme stopy a zválenou trávu. Musíme tam dostat Chena, aby se podíval, jestli se stopy shodují, a pak je třeba chodit od jedněch dveří ke druhým. Lidi, co tam žijou, si mohli všimnout jeho auta nebo dokonce značky.“

Vychrlil jsem to ze sebe a čekal, že bude jásat, ale nic takového neudělala. Tvářila se ponuře a mračila se jako blížící se bouře.

„Myslel jsem, že nesem dobrou zprávu, Starkeyová. Co je to s vámi?“

Naposledy zatáhla z cigarety a pak zašlápla nedopalek špičkou podrážky.

„Volal znovu.“

Tušil jsem, že to ještě není všechno, a bál jsem se, aby mi neřekla, že Ben je mrtvý.

Zřejmě vycítila mé myšlenky. Pokrčila rameny, jako by to byla odpověď na to, na co jsem neměl odvahu se ptát.

„Nevolal vám. Volal vaší přítelkyni.“

„Co říkal?“

V očích se jí zračila lehká neochota, jako kdyby doufala, že to z nich vyčtu, a ona mi nebude muset nic vysvětlovat.

„Můžete si to poslechnout sám. Nahrála většinu hovoru na záznamník. Pojdte, chceme vědět, jestli podle hlasu poznáte, zda se jedná o stejného člověka.“

Nehýbal jsem se.

„Říkal něco o Benovi?“

„O Benovi nic. Pojdte, všichni jsou teď na stanici. Vezměte si svůj vůz. Nechtělo by se mi vozit vás sem pak zpátky.“

„Starkeyová, neublížil Benovi? Tak už konečně vybalte, co říkal!“

Starkeyová nastoupila do auta a chvíli seděla mlčky.

„Řekl, že jste zabil šestadvacet civilistů a pak postřílel své kamarády, abyste se zbavil svědků. Chtěl jste to vědět, Cole, tak jsem vám to řekla. Teď jedte za mnou. Budeme od vás chtít slyšet, jak to bylo.“

Starkeyová odjela a mě pohltila tma.

Čas od Benova únosu:

27 hodin 31 minut

Hollywoodská policejní stanice se nacházela v nízké budově z neomítnutých cihel v bloku jižně od Hollywood Boulevardu, uprostřed cesty mezi ateliéry Paramount a Hollywood Bowl. Večerní ulice byly ucpané automobily, které popojížděly rychlostí ledovce. Vyhlídkové autobusy jezdily kolem chodníku hvězd a stály v zatáčce před Čínským divadlem, plné turistů, kteří zaplatili pětatřicet dolarů za popojíždění v dopravní špičce. Když jsem odbočoval na parkoviště za stanicí, byla už úplná tma. U plotu parkovala Richardova limuzína. Starkeyová na mě čekala u svého auta s novou cigaretou. „Máte u sebe zbraň?“

„Nechal jsem ji doma.“

„Se zbraněmi se dovnitř nesmí.“

„Myslíte si Starkeyová, že hodlám zase zabíjet nějaké svědky?“ –

Starkeyová prudce zdusila cigaretu o bok hlídkového vozu. Z nárazníku se snesla sprška jisker.

„Nebudte tak nedůtklivej. Kde je Pike?“

„Vysadil jsem ho u Lucy. Má-li ten darebák její telefonní číslo, zná pravděpodobně i její adresu. Bojíte se, že by to mohlo ublížit vašemu případu?“

O tohle se mnou přít nechtěla.

„Já za to nemůžu, to Gittamon.“

Prošli jsme dvojitými skleněnými dveřmi a chodbou vyloženou dlaždičkami do místnosti s cedulkou DETEKTIVOVÉ. Po prsa vysoké přepážky dělily místnost na menší prostory, ale většina křesel byla prázdná. Buď všude řádil zločin, nebo šli všichni domů. Gittamon s Myersem se o něčem tiše dohadovali, Myers s úzkým koženým kufříkem v ruce. Gittamon nás spatřil, omluvil se a šel k nám.

„Vysvětlila vám Carol, k čemu došlo?“

„Řekla mi o tom hovoru. Kde je Lucy?“

„Sedíme v místnosti, kde se provádějí výslechy. Musím vás varovat, že na tom záznamníku říká hodně ošklivý věci.“

Starkeyová ho přerušila.

„Než se k tomu dostanete, měl by vám Cole říct, co zjistil. Asi něco mají, Dave.“

Popsal jsem mu otisky a zválenou trávu, které jsme s Pikem nalezli, a vyložil, co si o tom myslíme. Gittamon poslouchal, jako by nevěděl, co si s tím vším počít, ale Starkeyová mu to vysvětlila.

„Cole mluví o někom, kdo pozoroval jeho dům z druhé strany kaňonu. Jakmile bude zítra světlo, zajedem tam s Chenem. Třeba budou otisky podrážek stejné.“

Když Myers viděl, že spolu mluvíme, přišel k nám a sledoval mě s přimhouřenýma očima, jako domorodec, který se dívá do slunce.

„Musíte mít na stopy nějaký magnet, Cole, když je nacházíte takhle snadno. Nebo je to jen štěstí?“

Odvrátil jsem se od něho. Buď tohle, nebo mu vrazit jednu do zubů, jiná možnost tu nebyla.

„Gittamone, poslechneme si už konečně ten záznam?“

Vzali mě do místnosti, kde u prázdného šedivého stolu už čekala Lucy s Richardem. Stěny byly vymalované na béžovo, protože psycholog zdejšího policejního oddělení usoudil, že béžová barva uklidňuje, nicméně nikdo z přítomných klidný nebyl.

„Konečně,“ ozval se Richard. „Ten darebák volal Lucy, Cole. Dovolil si zavolat jí domů.“

Položil jí ruku na krk, ale Lucy se odtáhla.

„Richarde, vy mě nejspíš chcete svou jízlivostí naštvat.“ Richard vysunul bradu a obrátil se. Odtáhl jsem si židli k Lucy a tiše se otázal:

„Tak jak ti je?“

Na chvíli změkla, ale pak jí tvář pokřivila zuřivost.

„Nejradši bych si toho hajzla podala sama. Chci to vyřešit, aby byl Ben v bezpečí, a pak si to s tím chlapem vyřídit.“

„Já vím. Chtěl bych totéž.“

Pohlédla na mě nelítostnýma očima, pak zavrtěla hlavou a zadívala se na magnetofon. Gittamon se posadil proti ní a Starkeyová s Myersem se postavili u dveří.

„Paní Chenierová,“ promluvil Gittamon, „vy už to poslouchat nemusíte. Skutečně to není nutné.“

„Chci si to poslechnout. Stejně mi to bude znít v uších celou noc.“

„Tak dobře. Pane Cole, jen pro vaši informaci, paní Chenierové zavolal dnes v podvečer v sedmnáct čtyřicet. Dokázala skoro celý rozhovor nahrát, ale začátek tam není, takže to, co teď uslyšíte, je neúplný záznam.“

„Starkeyová už mě částečně informovala. Zjistili jste, zda volal ze stejného čísla?“

„Telefonní společnost na tom právě pracuje. Záznam, který uslyšíte, je kopie, takže zvuková kvalita není nejlepší. Originál jsme poslali útvaru vědeckých metod. Mohlo by se jim podařit vytáhnout něco z pozadí, ale není to moc pravděpodobné.“

„Tak dobře, je to jasné.“

Gittamon zapnul stiskl Play. Laciný reproduktor naplnil místnost hlasitým syčením a pak se ozval mužský hlas uprostřed věty:

Hlas:… vím, že s tím nemáte nic společnýho, ale ten mizera musí zaplatit za to, co proved.

Lucy: Prosím vás, neubližujte mu! Pusťte ho!

Hlas: Mlčte a poslouchejte! Cole je zabil! Vím, co se stalo, kdežto vy ne, takže mě POSLOUCHEJTE!

Gittamon zastavil nahrávku.

„Je to ten muž, který vám volal včera večer?“

„Ano, je to on.“

Všichni v místnosti na mě zírali, ale nejvíce Richard a Lucy. Richard seděl rozvalený na židli se zkříženými pažemi a tvářil se nevrle, zatímco Lucy se nakláněla kupředu a opírala se o okraj stolu jako plavkyně chystající se ke skoku do vody. Ještě nikdy se na mě takhle nedívala.

Gittamon si zapsal mou odpověď do zápisníku.

„Tak dobře. Teď, když jste slyšel ten hlas podruhé, nezdál se vám povědomý? Nepoznal jste, kdo by to mohl být?“

„Ne, nic mi neříká. Nevím, kdo to je.“

„Víš to úplně jistě?“ zeptala se Lucy.

Na rukou se jí jasně rýsovaly šlachy a žíly a hlasitě oddychovala, jako by nesla těžké břímě.

„Neznám ho, Luce.“

Gittamon se znovu natáhl po knoflíku.

„Tak dobře, budeme pokračovat.“

Když stiskl tlačítko, hlasy se překrývaly, jak se pokoušeli jeden druhého překřičet.

Lucy: Prosím, naléhavě vás žádám…

Hlas: Byl jsem tam, dámo, a tak to vím! Zabili šestadvacet lidí…

Lucy: Ben je ještě dítě! Nikdy nikomu neublížil! Prosím vás!

Hlas: Byli sami v džungli a mysleli si, že se to nikdo nedozví, když to na ně neřeknem, a tak si přísahali, že to zachovají v tajnosti, ale Cole jim nedůvěřoval…

Lucy:… Řekněte mi, co chcete! Jenom ale pusťte mého syna…

Hlas:… Abbott, Rodriguez a ostatní – zabil je, aby se zbavil svědků! Postřílel lidi z vlastní čety! Kamarády!

Lucy: Vždyť je to jenom dítě…!

Hlas:… mrzí mě, že to musel být právě váš syn, ale Cole za to musí zaplatit. Byla to jeho vina.

Konec rozhovoru.

Magnetofon ještě několik vteřin tiše syčel a pak Gittamon kazetu přetočil. Kdosi za mnou se pohnul, snad Starkeyová nebo Myers, potom si Gittamon odkašlal.

„Jestli o tom všem ví, pak jsem zřejmě na jednoho zapomněl,“ prohlásil jsem.

Lucy to poškubávalo pod okem.

„Jak si z toho můžeš dělat srandu?“

„Dělám si z toho srandu, protože je to absurdní. Co chceš, abych na něco takového řekl? Nic z toho se nestalo. Vycucal si to z prstu.“

Richard zaklepal na stůl.

„Jak máme vědět, co se tam stalo nebo co jste udělal?“

Lucy mu uštědřila naštvaný pohled. Chtěla něco říct, ale nakonec neřekla nic. Potom se ozval Gittamon: „Nejsme tady proto, abychom někoho obviňovali, pane Cheniere.“

„Obviňuje ho ten darebák na pásku, ne já, a abych vám pravdu řekl, nestarám se ani v nejmenším o to, co tam Cole kdysi prováděl. Mám starost jen o Bena a o to, že ten lotr“ – vystrčil bradu směrem k magnetofonu – „nenávidí Colea tolik, že unesl mého syna.“

„Uklidni se, Richarde,“ vpadla mu do řeči Lucy. „Jenom to děláš ještě horší.“

Richard mávl rukou, jako by ho unavovalo o tom mluvit.

„Jak můžeš být tak zaslepená, Lucille? Vždyť o Coleovi vůbec nic nevíš.“

„Vím, že mu můžu věřit.“

„To je teda skvělý. Naprosto skvělý. Samozřejmě jsem nečekal, že řekneš něco jinýho.“

Richard zamával na Myerse.

„Lee, podej mi to.“

Myers mu podal kufřík. Richard z něho vytáhl konopné desky a pleskl jimi o stůl.

„Takže jenom tak mimochodem, Cole vstoupil do armády, protože mu soudce dal na vybranou: budto kriminál, nebo Vietnam. Věděla jsi to, Lucille? Řekl ti to? Proboha, vždyť od té doby, co jseš s ním, vystavuješ sebe i našeho syna nuznému a nebezpečnému životu s ničemou a chováš se jako by mně do toho nic nebylo. Ale je to taky můj syn, a proto mi to nemůže být lhostejné.“

Lucy hleděla na desky, aniž by se jich dotkla. Richard se díval na mě, ale dál mluvil k ní.

„Je mi jedno, žes zešílela, a právě tak je mi fuk, že si v tom dokonce libuješ. Ale stačí se jen podívat dovnitř. Tvůj přítel k sobě přitahoval potíže už od dětství: napadení, napadení a ublížení na těle, krádež auta. A tak dál, jen si to přečti.“

Do obličeje se mi nahrnula horká krev. Cítil jsem se jako dítě přistižené při lži, protože mé dnešní já bylo jiné než to z minulosti tak vzdálené, že jsem ho od sebe už dávno odvrhl. Pokoušel jsem se rozpomenout, jestli jsem o tom Lucy říkal, ale podle tvrdého výrazu v jejích očích jsem poznal, že ne.

„A co armádní záznamy, Richarde. Ty jste si sehnal taky?“

Richard hovořil bez zastavení dál a nespouštěl ze mě oči.

„Řekl ti o tom, Lucille? Zeptala ses ho na to, než jsi u něho nechala svého syna? Nebo jsi byla tak pohlcená svými sobeckými potřebami, že ses tím vůbec neunavovala? Prokristapána, Lucille, tak už se probud!“

Richard obešel stůl, aniž by čekal, co k tomu Lucy nebo kdokoli jiný řekne, a odešel. Myers stál ještě chvíli ve dveřích a prohlížel si mě svýma bezvýraznýma ještěrčíma očima. Neuhnul jsem před tím pohledem. V uších mi hučelo a chtěl jsem mu od plic říct, co si o tom všem myslím. Bylo by mi úplně fuk, že jsem na policejní stanici. Měl jsem hroznou chuť to udělat, ale neudělal jsem to. Nakonec se otočil a šel ven za Richardem.

Lucy stále ještě civěla na desky na stole, ale myslím, že se na ně ve skutečnosti nedívala. Chtěl jsem se jí dotknout, ale bylo ve mně příliš mnoho výbušné zlosti, a tak jsem se raději nehnul. Gittamon dýchal s chrčivým sípěním.

Ticho nakonec porušila Starkeyová.

„Mrzí mě to, paní Chenierová. Musela jste se cítit trapně.“

Lucy přikývla.

„Ano, strašně.“

„To všechno se stalo, když mi bylo šestnáct,“ ozval jsem se. „Co ještě byste chtěli vědět?“

Nikdo se na mě ani nepodíval. Gittamon se natáhl přes stůl a poplácal Lucy po paži.

„Je to těžké, když zmizí dítě. Je to těžké pro všechny. Chcete, aby vás někdo odvezl domů?“

„Odvezu ji,“ ozval jsem se.

„Nerad to říkám, pane Cole, ale budeme vám muset položit ještě pár otázek.“

Lucy vstala, s pohledem pořád ještě upřeným na desky na stole.

„Mám tady auto. Dokážu jet sama.“

Dotkl jsem se její ruky.

„Nafoukl to, aby to vypadalo hůř, než to ve skutečnosti bylo. Byl jsem ještě kluk.“

Lucy přikývla. Oplatila mi dotek, ale nepodívala se na mě.

„Jsem v pořádku. Mohu tedy jít, seržante?“

„Ano, paní. Nebudete se v noci doma bát? Možná byste raději byla v hotelu nebo s nějakou kamarádkou.“

„Ne, chci zůstat doma, kdyby zavolal znovu. Děkuji vám oběma. Vážím si toho, co pro nás děláte.“

„Tak tedy zatím nashledanou.“

Lucy se protáhla kolem stolu a zastavila se ve dveřích. Podívala se na mě, ale viděl jsem, jak je to pro ni těžké. „Mrzí mě to. Byl to trapas.“

„Později se stavím.“

Odešla bez odpovědi. Starkeyová se dívala, jak odchází, a pak si vzala jednu z prázdných židlí.

„Člověče, ta si vzala pěknýho hajzla.“

Gittamon si znovu odkašlal.

„Co kdybychom si teď dali trochu kafe a pak pokračovali? Pane Cole, jestli si potřebujete odskočit, ukážu vám, kde to je.“

„Není třeba.“

Gittamon odešel pro kávu. Starkeyová si povzdechla a věnovala mi jeden z oněch chabých úsměvů, kterých se vám od lidí dostane, když vás litujou.

„Bylo to drsný, co?“

Přikývl jsem.

Přitáhla si k sobě po stole desky a začala číst to, co bylo uvnitř.

„No teda, Cole, byl jste pěknej spratek.“

Opět jsem kývl.

Potom až do Gittamonova návratu už ani jeden z nás nepromluvil.

Vyprávěl jsem jim o Abbottovi, Rodriguezovi, Johnsonovi a Fieldsovi a o tom, jak zemřeli. Nepopisoval jsem ty události ode dne, kdy jsem mluvil s jejich rodinami, a to ne snad proto, že bych se měl za co stydět, nebo protože to bylo příliš bolestivé, ale protože nechat mrtvé máte odpočívat v pokoji, aby vás nestáhli s sebou dolů. Hovořit o tom bylo jako dívat se na něčí život obráceným koncem dalekohledu.

„Takže ten člověk z telefonu,“ shrnul to všechno Gittamon, „zná číslo vaší jednotky, zná přinejmenším jména dvou vašich mužů a ví, že všichni až na vás zemřeli. Kdo tohle všechno může vědět?“

„Jejich rodiny. Chlapi, kteří v té době sloužili ve stejné rotě. Armáda.“

„Cole mi už dřív poskytl jejich seznam,“ ozvala se Starkeyová. „Řekla jsem Hurwitzovi, aby si je prověřil přes celostátní telekomunikační systém, včetně těch mrtvých. E-mailem už přišla odpověď.“

„Jeden z nich mohl mít mladšího bratra nebo syna. Ten muž na nahrávce říká: ‚Postřílel lidi z vlastní čety.‘ Tvrdí, že trpěl.“

„Tvrdí taky,“ namítl jsem, „že byl u toho, ale šlo nás tehdy jen pět, a čtyři se nevrátili. Zavolejte armádu a ověřte si to. Pochvaly v rozkaze a zprávy o akci vám řeknou, jak to bylo.“

„Už jsem tam volala,“ oznámila Starkeyová. „A dneska večer si to přečtu.“

Gittamon přikývl a podíval se na hodinky. Bylo už dost pozdě.

„Už toho necháme. Zítra si promluvíme s těmi rodinami. Pak budeme možná vědět víc. Carol? Ještě něco?“

„Můžu dostat kopii té nahrávky?“ požádal jsem. „Rád bych si to poslechl ještě jednou.“

„Jed domů, Dave,“ pokývla Starkeyová. „Já mu tu kopii udělám.“

Gittamon mi poděkoval za věnovaný čas a vstal. Zaváhal, jako by chtěl sebrat Richardovy desky, ale pak se na mě podíval.

„Rád bych se vám taky omluvil za tu scénu. Kdybych býval věděl, že se k něčemu takovému chystá, nedovolil bych mu to.“

„Já vím. Díky.“

Gittamon vrhl poslední pohled na desky a šel. Starkeyová odešla s kazetou a už se nevrátila. Po několika minutách ji přinesl detektiv, se kterým jsem se ještě nesetkal, doprovodil mě ke skleněným dveřím a pustil mě ven.

Stál jsem na chodníku a mrzelo mě, že jsem si ty desky nevzal. Rád bych viděl, o čem se Richard dozvěděl, ale už se mi nechtělo se pro ně vracet. Chladný večerní vzduch mi udělal dobře. Pak se znovu otevřely dvojité dveře a vyšel z nich detektiv, který bydlel na kopci nedaleko ode mě. Strčil si do úst cigaretu a škrtl zapalovačem.

„Ahoj,“ pozdravil jsem.

Chvíli mu trvalo, než si mě dokázal zařadit. Jeho dům byl před několika lety poškozen při velkém zemětřesení. Až do té doby jsem ho neznal a nevěděl ani, že pracuje pro losangeleské policejní oddělení, ale brzy poté jsem si šel zaběhat a běžel kolem něho, když uklízel trosky. Všiml jsem si, že má na lopatce vytetovanou malou krysu. Tetování naznačovalo, že byl ve Vietnamu „tunelovou krysou“. Teď jsem šel k němu a podal mu ruku. Asi proto, že tohle nás spojovalo.

„Aha, to jste vy. Jak se vede?“

„Slyšel jsem, že jste toho nechal.“

Zamračil se na cigaretu, ještě jednou si z ní potáhl a pak ji zahodil.

„Jo, nechal.“

„Nemyslel jsem kouření. Slyšel jsem, že jste dal výpověd.“

„To je pravda. Musel jsem se ještě vrátit, abych podepsal nějaký papíry.“

Tím to mělo skončit, ale ani jeden z nás nešel pryč. Chtěl jsem mu vyprávět o Abbottovi a Fieldsovi, a o tom, jak jsem po jejich smrti předstíral, že jsem nemocný, protože jsem měl strach jít znovu do akce. Chtěl jsem mu říct, že jsem nikoho nezavraždil, a jak mě poděsil hněv v Lucyiných očích, i všechny další věci, o kterých jsem nikdy nedokázal mluvit. Chtěl jsem mu to všecko říct, protože byl starší a byl tam kdysi taky a protože jsem si myslel, že bychom si mohli rozumět, ale místo toho jsem obrátil pohled k obloze.

„Zastavte se někdy u mě,“ prohodil. „Dáme si pivo.“

„Jo, stavím se. A vy se zas někdy stavte u mě.“

Vykročil kolem budovy a náhle byl tentam. Přemýšlel jsem o mlčení, které přinesl, a o svém vlastním mlčení.

Joe Pike a já jsme kdysi jeli se dvěma přítelkyněmi až na špičku poloostrova Baja. Chytili jsme tam nějaké ryby a pak se utábořili na pláži v Cortezu. Letní slunce tam na jihu ohřálo moře tak, že v něm bylo jako ve vaně s horkou vodou. Bylo v něm tolik soli, že když jste oschli bez osprchování, zůstaly vám na těle bílé vločky jako jinovatka. Slaná voda nás vynášela na hladinu, takže jsme se nemohli potápět. Taková voda vás dokázala ukonejšit. Člověk v ní měl pocit bezpečí, i když to nebyla pravda.

První den odpoledne bylo moře tak klidné, že se ani nepohnulo, a vypadalo spíš jako jezero. Všichni čtyři jsme si šli zaplavat, ale když se ostatní obrátili ke břehu, zůstal jsem v klidné vodě. Ležel jsem na zádech a nemusel vyvíjet žádné úsilí, abych se udržel na hladině. Díval jsem se na azurově modrou oblohu bez jediného mráčku a cítil cosi, co se podobalo naprosté blaženosti.

Dokázal bych tam usnout. Mohl jsem tam nalézt klid a mír.

Ležel jsem tam ve svém vlastním světě bez jediného pohybu, a pak náhle bez varování začalo moře ustupovat a nadzvedl mě nesmírný tlak. Pokoušel jsem se kopat nohama, ale síla toho dmutí byla příliš veliká. Ať jsem dělal cokoli, moře se vzdouvalo stále rychleji. Podle srdečního tepu jsem věděl, že bud přežiju, nebo zemřu, a moře mě odplaví, a já na tom nemohu nic změnit. Poddal jsem se neznámé síle, které jsem nedokázal odolat.

Pak se moře zklidnilo a znovu bylo jako zrcadlo.

Pike s oběma mladými ženami viděl, co se děje. Když jsem se dostal na břeh, vysvětlili mi to: moře v Cortezu je domovem žraloků obrovských. Jsou neškodní, ale nesmírně velcí a často dosahují délky až dvaceti metrů a váhy mnoha tun. Když je voda hodně teplá, vyplouvají k hladině, čímž si vysloužili název „slunící se žraloci“. Jednomu z nich jsem se ocitl v cestě. Raději se pode mnou potopil, než aby mě obeplouval. Moře vzedmuté proplutím toho kolosu mě táhlo za sebou.

Když bylo tehdy mé tělo a osud v moci neznámé síly a já se cítil tak bezmocný a osamělý, nestačil jsem se začít bát.

Dnes večer tomu ale mělo být jinak.

10

TUNELOVÁ KRYSA

V Benových očních důlcích se hromadil pot. Zmítal hlavou ze strany na stranu a otíral si pot o ramena.

V bezedné černi bedny se snažil pracovat se zavřenýma očima, ale instinkt ho nutil je mít otevřené, jako by mohl něco uvidět. Oblečení měl promáčené potem, bolela ho ramena a ruce mu ztuhly jako nějaké pařáty, nicméně byl nadšený: nemusel do školy, Vánoce se blíží a v této hře je na pokraji vítězství. Práce Bena Cheniera se chýlila ke konci, a proto byl šťastný!

„Dostanu se ven! Dostanu se ven!“

V jeho obloze z umělé hmoty se rozevřela trhlina jako jizva po vytažení stehů. Ben zuřivě pracoval celou noc a celý den. Stříbrná hvězda se prokousávala plastem a její drobné částečky padaly jako déšť.

„Jo, takhle na to. JO, TO JE ONO!“

Ztupil už tři z pěti cípů hvězdy, ale od odpoledne prvního dne se malá díra rozšířila v zubatý řez přes celou šířku bedny. Ben strčil do otvoru prsty a táhl ze všech sil. Dovnitř napadaly kamínky a hlína, ale umělá hmota byla tlustá a nechtěla se poddat.

„DO HAJZLU!“

Ben zaslechl jakési mumlání a žuchnutí a v duchu se ptal, jestli se mu to nezdá. Nevadilo by mu, kdyby se vrátila Královna viny, protože byla senzační. Ustal v práci a naslouchal.

„Tak odpověz, kluku! Slyším tě tam!“

Byl to Eric! Jeho hlas zněl dutě a z dálky, jako by přicházel nějakou rourou.

„Tak koukej odpovědět!“

Světlo z trubky zmizelo. Eric je zřejmě blízko a stojí v cestě slunci.

Ben zadržoval dech a najednou se bál víc, než když ho do té bedny strčili. Ještě před několika hodinami se modlil, aby se vrátili, ale teď už byl téměř venku! Jakmile zjistí, že se pokoušel o útěk, seberou mu medaili, svážou mu ruce a znovu ho strčí pod zem – a tam už zůstane uvězněn navždycky!

Světlo se vrátilo a pak zazněl Ericův hlas z větší dálky.

„Ten spratek neodpovídá. Myslíš, že je v pořádku?“

Ben jasně slyšel Maziho odpověď.

„To nam muže bejt fuk!“

Eric to zkusil ještě jednou.

„Hej, chlapče! Nechceš trochu vody?“

Tady, v tmavé bedně, byl Ben před nimi v bezpečí.

Nebudou vědět, jestli je naživu nebo po smrti, dokud ho nevykopou, ale ve dne to neudělají. Počkají do tmy. Nebudou chtít, aby je někdo viděl.

„Chlapče?“

Ben mlčel.

„Ty malej hajzle!“

Znovu se objevilo světlo, protože Eric se vzdálil. Ben počítal do padesáti, ale pak se začal bát, že to nestačilo. Počítal znovu do padesáti, a teprve pak začal znovu pracovat. Teď už to byl závod, kdo dřív. Musí se dostat ven dřív, než ho vyhrabou oni. Ve tmě se nesla ozvěnou Afričanova slova: To nam muže bejt fuk.

Ben ohmatával zubaté okraje proříznuté umělé hmoty, dokud nenašel zhruba uprostřed natržené místo, a začal ho rozšiřovat. Pracoval Stříbrnou hvězdou malými, pevnými pohyby, jako někdo, kdo podepisuje smlouvu. Nepotřeboval nic víc, než jen malý otvor, aby mohl okraje uchopit pevněji.

Hvězda prořezávala plast a otvor se zvětšoval. Oškrábal hlínu z vnější strany, chytil za okraj a zatáhl. Ihned ho zasypala sprška hlíny. Ben kýchl a oprášil si hlínu z očí. Nyní měl úzký trojúhelníkový otvor.

„JO!“

Nohou zatlačil hlínu, která napadala do bedny, do kouta a Stříbrnou hvězdu zastrčil do kapsy. Přetáhl si tričko přes hlavu jako masku a začal hrabat hlínu. Pracoval rukou prostrčenou dírou až po zápěstí a nakonec až po loket. Hrabal tak daleko, kam dosáhl, až nakonec vydlabal velkou kupolovitou dutinu. Pak popadl umělou hmotu po obou stranách otvoru ve tvaru T a celou svou vahou se na ni pověsil, jako by dělal shýb. Nic tím nedokázal.

„Vy parchanti! Hnusný bestie!“

Rval do díry.

Měl dveře a teď již je jen otevřít. OTEVŘÍT DVEŘE!

Ben se schoulil a přitáhl si kolena k hrudi. Vrazil jedno koleno do levé části otvoru a oběma rukama uchopil pravou část. Vložil do toho tolik síly, že se nadzvedl z podlahy.

Umělá hmota se pomalu roztahovala jako mléčná karamela.

Pak z ní Benovi sklouzly ruce a dopadl na podlahu.

„JO! JOJOJO!“

Ben si důkladně otřel ruce a pustil se do svého plastového vězení znovu. Táhl takovou silou, až mu hučelo v hlavě, a vršek bedny se náhle roztrhl, jako by se znenadání rozhodla to vzdát. Dovnitř se vhrnula lavina hlíny, ale Ben se o to nestaral – bedna byla konečně otevřená.

Zatlačil hlínu a kameny, které propadaly dovnitř, na konec bedny, a pak vtáhl uvolněnou chlopeň dovnitř. Vytvořila se kolem něho nová hromádka hlíny. Nejdřív pracoval rukou a nakonec vsunul do díry i hlavu. S čerstvou hlínou to šlo snadno. Prostrčil dírou ramena a pak se z bedny vyprostil až do pasu. Odhraboval hlínu po stranách jako plavec zabírající vodu, ale čím víc hrabal, tím víc se kolem něj hlína hromadila. S každým pohybem narůstalo i Benovo zoufalství. Sáhl nahoru a snažil se prohrabat navrch, ale hlína se na něj tlačila ze všech stran jako studené moře vtahující ho do hlubin.

Nemohl dýchat!

Hlína ho rozmačká!

Zachvátila ho panika, hrůza a naprostá jistota, že v příštím okamžiku zemře…

… ale pak se jeho hlava náhle prodrala na povrch a ve tváři pocítil svěží vzduch. Obloha nad ním byla plná hvězd. Byl na svobodě.

Královnin hlas zašeptal:

„Věděla jsem, že to dokážeš!“

Dostalo se mu zadostiučinění. Byl večer a nacházel se na zahradě za jakýmsi domem v kopcích. Nevěděl, co je to za kopce, ale v dálce viděl světla velkého města.

Ben se kroutil tak dlouho, dokud nedostal z hlíny i nohy. Stál v záhoně na kraji patia pěkného domu, ale nikdo zde nezaléval a všechno usychalo. Za zdmi viděl břečťanem obrostlé sousední domy.

Bál se, že ho Mike a ostatní zaslechnou, ale v domě vládla tma a okna byla zakrytá. Rozběhl se po straně domu a držel se ve stínu, jako by to byl pohodlný obnošený kabát. Po straně domu vedla k průčelí dlážděná cestička. Ben se po ní kradl tak tiše, že vůbec neslyšel vlastní kroky. Když se dostal k vrátkům z drátěného pletiva, chtěl je prudce otevřít a začít utíkat, ale bál se, že by ho muži mohli zaslechnout a pronásledovat. Začal je proto otevírat pomalu. Panty slabě zaskřípaly, ale branka se otevřela. Zaposlouchal se, připraven k útěku, kdyby slyšel, že přicházejí, ale v domě i nadále panoval klid.

Proplížil se brankou. Teď už byl blízko vstupních dveří domu. Na druhé straně ulice viděl jasně osvětlený dům s auty na příjezdové cestě. Uvnitř žije nějaká rodina, pomyslel si – máma, táta, dospívající děti, kteří by mu mohli pomoct. Teď už mu stačí jen přejít ulici a vběhnout k sousedům.

Ben se dostal na konec domu a opatrně vystrčil hlavu za roh. Krátká, svažující se příjezdová cesta byla prázdná. Dveře garáže zavřené. V oknech byla pořád ještě tma.

Ben v širokém úsměvu vycenil zuby, protože se mu to podařilo! Vstoupil na příjezdovou cestu – a v tom okamžiku mu ústa ucpaly dvě ocelové dlaně a strhly ho dozadu.

Ben se pokoušel vykřiknout, ale nešlo to. Kopal kolem sebe a zmítal se, ale pak se v železném sevření ocitly i jeho ruce a nohy. Stalo se to naprosto nečekaně.

„Přestaň s tím kopáním, ty mrňavej spratku!“

Ten, kdo to Benovi zašeptal do ucha, byl Eric. Ebenový obr, který mu svíral nohy, byl Mazi. Ben přes slzy v očích nic neviděl. Pokusil se zaječet: Jenom mě nedávejte zpátky do té bedny, nedávejte mě, prosím, znovu pod zem! Slova však Erikovou železnou rukou neprošla.

Ze stínu vystoupil Mike a popadl Erika za paži. Ben cítil, že hrozný tlak Erikova sevření náhle zeslábl.

„Desetiletý dítě a převezlo vás. Měl bych si to s váma vyřídit sám.“

„Proboha, vždyť jsme ho chytli. Aspoň nám ušetřil práci s vyhrabáváním.“

Mike projel dlaněmi po Benových nohách, pak mu prohlédl kapsy a vytáhl Stříbrnou hvězdu. Držel ji za stužku.

„To ti dal Cole?“

Jediné, co Ben dokázal, bylo přikývnout.

Mike pohupoval medailí před Mazim a Erikem.

„Tímhle si prořezal cestu ven. Vidíte, jak ztupil ty cípy? Vy blbci! Měli jste ho prohledat.“

„Je to jen podělaná medaile, žádnej nůž.“

Mike popadl Erika za krk s takovou rychlostí, že Ben vůbec nezaregistroval pohyb jeho ruky. Jejich obličeje byly od sebe jen asi deset centimetrů a Ben byl vklíněný mezi nimi.

„Zase jsi to zvoral. Asi ti to budu muset spočítat.“

Eric zachrčel: „Ano, pane.“

„Dávej si bacha. Máš na víc.“

Eric se znovu pokusil odpovědět, ale nemohl, protože Mike mu teď svíral hrdlo ještě pevněji.

Mazi stiskl Mikeovi paži.

„Vždyt ho zabiješ.“

Mike ho pustil. Ještě jednou se podíval na Stříbrnou hvězdu a pak ji strčil Benovi do kapsy.

„Zasloužil sis ji.“

Potom se otočil a ukryl ve stínu. Ben zahlédl na okamžik dům na protější straně ulice. Viděl uvnitř rodinu. Oči se mu znovu naplnily slzami. Už chybělo jen tak málo.

Mike se opět obrátil k nim.

„Vemte ho dovnitř. Nastal čas dát ho k telefonu.“

O pětadvacet metrů dál si rodina Gladstoneových pochutnávala na večeři. Měli sekanou a vyprávěli si, jaký byl dnešní den. Otec se jmenoval Emile a matka Susse. Jejich dva synové se jmenovali Judd a Harley. Jejich pohodlný dům byl jasně osvětlený a plný smíchu. Nikdo z nich neviděl ani neslyšel tři muže a malého chlapce, a všichni se domnívali, že v sousedním domě se přes den cosi opravuje a nový majitel čeká, až vstoupí v platnost kupní smlouva. Pokud Gladstoneovi věděli, dům naproti byl prázdný a nikdo tam nebydlel.

Část druhá

ĎÁBEL JE NA SVOBODĚ

11

Čas od Benova únosu:

28 hodin 2 minuty

JOE PIKE

Pike seděl nepohodlně bez hnutí, skryt tuhými listy, ve větvích gumovníku na opačné straně ulice, než bydlela Lucy Chenierová. Listovím viděl dobře na schodiště vedoucí k jejímu bytu a v menším rozsahu i na vozovku a na chodník. V připínacím pouzdře na pravé kyčli měl Colt Python Magnum ráže .357. Měl rovněž patnáct centimetrů dlouhý bojový nůž SOG, u pravého kotníku za řemínky berettu, malý revolver ráže .25, a kožený obušek. Tyto zbraně potřeboval jen zřídka. Lucy byla v bezpečí.

Když ho toho večera Cole vysadil, Pike šel tři bloky k Lucyinu bytu pěšky. Muž, který unesl Bena, mohl její byt sledovat, takže Pike si nejprve prohlédl blízké budovy, střechy a automobily. Poté, co ke své spokojenosti zjistil, že nikdo nic nesleduje, obešel blok a dostal se za přízemní vilky na druhé straně ulice. Vklouzl do hustého porostu stromů a keřů a stal se jen dalším stínem mezi stíny. Rád by byl věděl, co se děje na hollywoodské policejní stanici, ale jeho úkolem bylo čekat a hlídat, takže to dělal.

Bílý Lucyin lexus se objevil asi za hodinu či o něco později. Zaparkovala u chodníku a vyběhla po schodišti. Pike ji neviděl od chvíle, kdy ho před několika měsíci propustili z nemocnice. Byla menší, než si ji pamatoval, a kráčela strnule, což naznačovalo, že je rozzlobená. Deset minut poté, co se Lucy dostala domů, přijela Richardova černá limuzína a zaparkovala vedle jejího lexusu. Richard vystoupil sám a vydal se po schodech nahoru. Když mu Lucy otevřela, rámovalo ji zlaté světlo. Oba spolu chvíli mluvili a potom Richard vešel dovnitř. Dveře se zavřely.

Marquis přijel z opačného směru. Řídil ho Fontenot a DeNice seděl vedle něho. Zastavili v ulici, ale nechali motor běžet. Z limuzíny vystoupil Myers a začal se s nimi bavit. Pike se snažil něco z jejich hovoru pochytit, ale mluvili příliš tiše. Myers byl rozzlobený a – praštil do kapoty marquise. „…tohle je všechno na prd! Seberte se a koukejte toho kluka najít!“ Potom odklusal ke schodišti. DeNice vystoupil z marquise a nastoupil do limuzíny. Fontenot rychle odjel, ale zabočil do vjezdu o blok výš, otočil se a zaparkoval ve tmě mezi dvěma stromy. Jen co zastavil, vyběhli z bytu Richard s Myersem, nasedli do limuzíny a ta hned odjela. Pike čekal, že Fontenot pojede za nimi, ale ten zůstal sedět za volantem. Teď už hlídali Lucy dva. No, spíš jeden a půl.

Pike byl v tomhle dobrý, a právě proto tak vynikal u námořní pěchoty i jinde. Dokázal čekat celé dny bez hnutí a bez nudy, protože čas mu prostě nic neříkal. Čas byl tím, co naplňovalo vaše okamžiky, a pokud byly ty okamžiky prázdné, neměl čas žádný význam. Prázdnota se nepohybovala ani nemíjela, jen jednoduše byla. Vyprázdnit si mysl bylo stejné jako dostat se do stavu čirého bytí. A v něm teď Pike spočíval.

K chodníku zajela Coleova žlutá corvetta. Stejně jako jindy by potřebovala umýt. Pike naopak udržoval svůj červený džíp cherokee neposkvrněný, právě jako svůj byt, své zbraně, oděv a svou osobu. Pike nacházel v pořádku klid a nechápal, jak může Cole jezdit ve špinavém autě. V čistotě byl řád, a řád znamenal kontrolu. Pike trávil většinu života snahou o udržení kontroly.

ELVIS COLE

Palisandry, lemující ulici, v níž Lucy bydlela, osvětlovaly staré a věkem zežloutlé lampy. Bylo zde chladněji než v Hollywoodu a vzduch byl prosycen vůní jasmínu. Pike tady někde hlídal, ale neviděl jsem ho a ani jsem se ho nepokoušel najít. Fontenota, dřepícího shrbeně v autě o blok výš jako Boris Badenov, předstírající, že je Samem Spadem, bylo snadné objevit. Předpokládal jsem, že i Richard tady bude chtít někoho nechat, aby hlídal Lucy.

Vystoupal jsem po schodišti a dvakrát jemně zaklepal na její dveře. Mohl jsem použít vlastní klíč, ale tím bych dal najevo víc sebedůvěry, než kolik jsem jí v nitru cítil.

„To jsem já.“

Zástrčka se tiše otevřela. Za dveřmi stála Lucy v bílých sametových šatech. Měla mokré a dozadu sčesané vlasy. Takhle vždy vypadala dobře, i s nevstřícným a neůsměvným výrazem ve tváři.

„Drželi tě tam dost dlouho,“ podotkla.

„Museli jsme toho hodně probrat.“

Ustoupila, abych mohl vejít, pak zavřela a zamkla dveře. Držela bezdrátový telefon. V televizi dávali něco o vegetariánech s křehkými kostmi. Vypnula ji, a aniž se na mě podívala, stejně jako se na mě nepodívala, když odcházela z Gittamonovy kanceláře, šla ke stolu v jídelně.

„Chtěl bych si s tebou promluvit,“ oznámil jsem jí. „Já vím,“ odpověděla. „Dáš si kafe? Není čerstvý, ale mám horkou vodu a práškovou smetanu.“

„Ne, nemám chuť.“

Odložila telefon na stůl, ale nechala na něm ruku. Podívala se na něj.

„Čekám tady u telefonu. Od chvíle, kdy jsem se vrátila domů, jsem se ho bála pustit z ruky. Dali tam nějaký odposlouchávací zařízení, pro případ, že by zavolal znovu, ale nevím, jestli to zvládnu. Řekli mi, abych se chovala normálně a nedávala mu najevo žádné obavy. Cha, chovat se normálně.“

Napadlo mě, že dívat se na telefon je pro ni snadnější, než se dívat na mě. Položil jsem svou ruku na její.

„Luce, to co říkal, všechny ty věci, nic z toho není pravda. Nic z toho se nestalo, vůbec nic.“

„Ten člověk, co volal, nebo Richard? To mi nemusíš říkat. Vím, že bys nic takového neudělal.“

„Nevraždili jsme děti. Nebyli jsme žádní zločinci.“

„Já vím. To přece vím.“

„A to, co říkal Richard –“

„Pssst!“

V očích se jí zablýsklo, a mně bylo hned jasné, že to byl příkaz.

„Nechci, abys mi něco vysvětloval. Nikdy jsem se tě na to neptala, a tys mi to taky nikdy sám od sebe neřekl, takže to nechci slyšet ani teď.“

„Lucy…“

„Ne. Nezajímá mě to.“

„Luce…“

„Slyšela jsem tě, jak ses bavil s Joem. Viděla jsem, co máš v tý krabici na doutníky. Jsou to tvoje věci, ne moje, chápu to, jako staří milenci a naivní drobnůstky z dětství…“

„Nic jsem neskrýval.“

„…říkala jsem si, řekne mi to, když bude chtít, ale teď se to zdá mnohem důležitější, než…“

„Nic jsem ti nechtěl tajit. Některé věci je lepší nechat za sebou, vyhneš se jim a jdeš dál. Přesně tohle jsem se pokoušel dělat a nejednalo se jen o válku.“

Vytáhla ruku zpod mé a sedla si zpříma.

„To, co udělal dneska večer Richard, je neomluvitelné. To, že na tebe chtěl něco vyšťourat. Omlouvám se. Způsob, jakým hodil ty desky na stůl…“

„Měl jsem v pubertě pár problémů. Nebylo to nic strašnýho. Ale nechtěl jsem to před tebou tajit.“

Zavrtěla hlavou, aby mě uklidnila, a pak zvedla oběma rukama telefon, jako by to byl nějaký objekt výzkumu.

„Držím ten prokletý telefon tak pevně, že necítím ruku, a v duchu se ptám, jestli ještě někdy uvidím svoje dítě. Chtěla bych se vecpat do těch malých otvorů ve sluchátku a vyjít ven na druhé straně linky…“

Ztuhla napětím, které jí činilo tak křehkou. Naklonil jsem se k ní, abych ji pohladil, ale ucukla.

„…abych dostala zpátky své dítě. Ve snu jsem se viděla, jak to dělám, a když jsem se tím telefonem protlačila na druhé straně ven, Ben byl v pěkné zahřáté posteli, v bezpečí a spící, s krásnou, pokojnou desetiletou tvářičkou, tak pokojnou, že se mi ani nechtělo ho budit. Dívala jsem se na ten jeho hezký obličej a zkoušela si představit, jak jsi asi vypadal ty, když jsi byl v jeho věku…“

V jejím pohledu byl smutek, který bolel.

„…ale nedokázala jsem to. Nikdy jsem neviděla žádnou fotku z tvého dětství. Nikdy ses nezmínil o své rodině nebo odkud jsi, ani o čemkoli jiném, jen sis ze všeho utahoval. Vím, že tě štvu, když mluvím o Joeovi, jak nikdy nic neříká, o panu Kamenný tváři, ale ty toho neřekneš o nic víc, ani o věcech, co jsou důležitý, a mně se to zdá divný. Jako bys skoncoval s minulostí.“

„Má rodina nebyla úplně normální, Luce…“

„Nechci o tom nic slyšet.“

„…vychoval mě dědeček, hlavně on, a taky má teta, a někdy jsem neměl vůbec nikoho…“

„Nech si svá tajemství pro sebe.“

„Nejsou to žádná tajemství. Když jsem žil s matkou, hodně jsme se stěhovali. Potřeboval jsem nějaká pravidla, ale žádná jsem nedostal. Chtěl jsem mít kamarády, ale žádné jsem neměl kvůli tomu, jak jsme žili, takže jsem si vybíral špatně a zaplet jsem se s těma nesprávnýma…“

„Pssst! Pssst!“

„Někoho jsem potřeboval, a oni byli jediní kámoši, které jsem měl. Přijeli s ukradeným autem a já se s nimi jel projet. Já vím, byl jsem idiot…“

Položila mi prst na rty.

„Myslím to vážně. Držel jsem své tajemství v sobě. Myslím, že to tak děláme všichni, ale teď je to jinak, jsme jiní, a znamená to pro mě něco odlišného.“ Položila mi dlaň na srdce.

„Kolik takových malých tajemství si ještě schováváš?“

„Já Bena najdu, Luce. Přísahám Bohu, že ho najdu a přivedu domů.“

Zavrtěla hlavou tak jemně, že jsem to téměř nepostřehl.

„Ne.“

„Ale ano, dokážu to. Najdu ho. Bude zase doma.“ Její smutek přešel v tak zřetelnou bolest, že mi to rvalo srdce.

„Neobviňuju tě z toho, že se to stalo, ale na tom nesejde. Všechno, na čem záleží, je to, že Ben je pryč, a já jsem měla vědět, že k tomu jednou dojde…“

„O čem to mluvíš? Jak bys to mohla vědět?“

„Richard má pravdu, Elvisi. Neměla jsem se s tebou zaplést. Neměla jsem dovolit, aby mé dítě zůstalo s tebou.“

Polil mě studený pot.

„Luce…“

„Skutečně tě z ničeho neobviňuju, ale s takovýma věcma – jako to, co se stalo v Louisianě a loni s Laurencem Sobekem – nemůžu žít.“

„Lucy, prosím…“

„Než jsem tě poznala, měl můj syn normální dětství.

I já jsem vedla normální život. Dopustila jsem, aby mě má láska k tobě zaslepila, a teď jsem přišla o syna.“

Na řasách se jí hromadily slzy a stékaly po tvářích. Neobviňovala mě, ale sama sebe.

„Lucy, takhle nesmíš mluvit.“

„Je mi jedno, co říkal ten člověk do telefonu, ale slyšela jsem z toho, jak tě nenávidí. Nenávidí tě, a teď má mého syna. Nenávidí tě tolik, že to nemůže dobře dopadnout. Nech to na policii.“

„Nemůžu od toho dát ruce pryč, musím ho najít.“ Popadla mě za paži a zaryla mi nehty do kůže. „Nejsi jediný člověk na světě, který ho dokáže najít. Nemusíš to být zrovna ty.“

„Nemůžu ho v tom nechat. Copak to nechápeš?“

„Dokážeš jen to, že ho zabije! Nejsi jediný, kdo si to může vzít na starost, nejsi poslední detektiv v Los Angeles. Nech to jiným. Slib mi to!“

Toužil jsem po tom, aby se přestala trápit. Chtěl jsem ji strhnout k sobě, obejmout ji a cítit, že ona objímá mě, ale i mé oči se naplnily slzami a jen jsem zavrtěl hlavou.

„Musím ho přivést domů, Luce. Nemohu dělat nic jiného.“

Vymanila se z mých paží a setřela si slzy. Její tvář byla nehybná a necitlivá jako posmrtná maska.

„Vypadni.“

„Ty a Ben jste moje rodina.“

„Ne, tak to není.“

Cítil jsem nesmírnou tíhu, jako bych byl z olova a kamene.

„Jste moje rodina.“

„VYPADNI!“

„Já ho najdu.“

„JEN HO ZABIJEŠ!“

A tak to zůstalo, když jsem šel k autu. Ani jsem necítil venkovní chlad. I vůně jasmínu byla tatam.

JOE PIKE

Elvis nastoupil do auta, ale seděl uvnitř a nikam nejel. Pike odtáhl jeden list, aby lépe viděl. Jakmile dopadlo na Coleův obličej světlo, viděl, že pláče. Pike se zhluboka nadechl. Ze všech sil se snažil, aby jeho mysl zůstala vyprázdněná, ale věděl, že to není vždy snadné.

Jakmile Cole odjel, slezl Pike z gumovníku a proklouzl stínem u vily na přilehlý dvůr. Šel zadní uličkou tak dlouho, dokud se neocitl blok za Fontenotem, a pak přešel na druhou stranu ulice, kde bydlela Lucy. Pohyboval se ve stínu a podařilo se mu projít pět metrů od Fontenotova auta, aniž by ho Fontenot viděl. Prošel kolem okrasných banánovníků a dostal se ke dveřím Lucyina bytu. Tecf už ho Fontenot nemohl vidět, protože mu ve výhledu bránila budova. Pike zůstal stát kousek od kukátka. Od té záležitosti se Sobekem to u Lucy neměl moc dobré, takže chtěl, aby ho spatřila dřív, než otevře dveře. Zaklepal. Jemně.

Dveře se otevřely.

„Je mi líto, co se stalo s Benem,“ prohlásil.

Byla to silná, pohledná žena, přestože teď rozhodně nebyla v pohodě. Než se Lucy s Benem přistěhovali z Louisiany a před onou záležitostí se Sobekem, přišel za ní a Elvisem na tenisový kurt. Pike ani Elvis toho o tenisu moc nevěděli, ale zahráli si s ní, oni dva na jedné straně proti ní na druhé straně sítě. Byla rychlá a obratná a vracela míčky těsně nad sítí mimo jejich dosah. Ráda se smála a vyzařovala z ní sebedůvěra. Snadno je porazila. Teď ale vypadala nejistá.

„Je tady Elvis?“

„Už odešel.“

Bradou ukázala skrze něj směrem k ulici.

„Kdy jste se vrátil z Aljašky?“ zeptala se.

„Před pár týdny. Můžu dál?“

Nechala ho vstoupit. Zavřela dveře a čekala s rukou na knoflíku. Pike viděl, že je nervózní. Asi by měl jít.

„Jsem naproti přes ulici. Napadlo mě, že byste to měla vědět.“

„Richard nechal někoho venku.“

„Vím o něm. On ale neví o mně.“

Zavřela oči a opřela se o dveře, jako kdyby to všechno chtěla zaspat. Pike se domníval, že jí rozumí. Musí to pro ni být hrozné, když jí unesli Bena. Jeho vlastní matka ho mlátila. Denně.

Pikeovi nebylo jasné, proč vlastně přišel nebo co by jí chtěl říci. Bylo dobré mít ve věcech jasno. Ale v posledních dnech neměl jasno ve spoustě věcí.

„Viděl jsem Elvise odcházet,“ řekl.

Zavrtěla hlavou a s očima pořád ještě zavřenýma se opírala o dveře.

„Nechci, abyste se do toho pletli. Ani jeden z vás. Nedopadlo by to s Benem dobře.“

„Elvise to ranilo.“

„Prokrista, mě to taky ranilo, a navíc to není vaše věc. Vím, že se ho to dotklo. A mrzí mě to.“

Pike se pokoušel najít slova.

„Chtěl bych vám něco říct.“

Váha jeho mlčení ji přinutila otevřít oči.

„Co?“

Nevěděl, jak do toho.

„Chci vám to povědět.“

Byla stále podrážděnější a už se neopírala o veřeje. „Proboha, Joe, tak už se konečně vymáčkněte. Jestli mi chcete něco říct, tak to prostě řekněte.“ „Miluje vás.“

„No, to je tedy skvělé. Bůhví, jak to dopadne s Benem, a vy se staráte jen o něho.“

Pike si ji zamyšleně prohlížel.

„Nemáte mě ráda.“

„Nemám ráda násilí, které vás provází – vás a jeho. Poznala jsem v životě hodně policajtů, ale žádný nebyl jako vy. Poznala jsem státní a federální prokurátory, kteří léta pracovali na případech vrahů a šéfů gangů, ale nikomu z nich neunesli dítě – a to bylo v New Orleansu, a přesto se tam nikomu nic takového nestalo! Jsem úplně vyřízená z toho, že jste mě do toho zapletli.“ Pike ji stále zamyšleně pozoroval a pak pokrčil rameny. „Neslyšel jsem tu nahrávku. Vím jen to, co nám řekla Starkeyová. Věříte tomu?“

„Ovšemže ne. A taky jsem mu to řekla. Ale proč se, proboha, o tom musím zase bavit?“

Přivřela oči a pevně si přitiskla zkřížené paže na prsa.

„Zatraceně, tak strašně nerada brečím.“

„Já taky,“ prohlásil Pike.

Promnula si obličej.

„Jestli je to vtip, tak se vám nepovedl. Nikdy nevím, kdy mluvíte vážně.“

„Jestli těm věcem nevěříte, tak mu důvěřujte.“

Teď už začala křičet.

„Jedná se přece o Bena, a ne o mě, o něho nebo o vás. Musím chránit sebe a svého syna. Nechci žít v takových šílenostech. Jsem normální! Chci být normální! Copak jste tak zvrácení, abyste něco takového pokládali za normální? Není to normální! Je to šílený!“

Zvedla pěsti, jako by ho chtěla uhodit. Dovolil by jí to, ale ona jen stála se zaťatými pěstmi před sebou a plakala.

Pike nevěděl, co ještě by mohl říci. Chvíli ji pozoroval a pak zhasl světlo.

„Rozsviťte si, až budu pryč.“

Odešel z bytu, seběhl po schodišti a zmizel v křoví. Přemýšlel o tom, co mu řekla, až do chvíle, kdy procházel kolem marquise. Okénka byla stažená a Fontenot se hrbil za volantem jako fretka, vykukující za padlým kmenem. Pike byl tři metry od něho, a Fontenot o tom neměl zdání. Pike ho za to nenáviděl. Fontenot spatřil Elvise, jak vychází z Lucyina bytu, a Pike ho nenáviděl za to, že viděl jeho přítele trpět. Emoce, které vířily kolem, Pikea rozzuřily. Jejich narůstající váha byla jako příliv. Před deseti minutami by byl Pike dokázal Fontenota zabít a přemýšlel o tom, že to udělá teď.

Opatrně se přikradl k marquisu. Dotkl se zadních dveří. Fontenot stále ještě nic nevěděl. Pike praštil do střechy a rozlehlo se to hlasitě jako výstřel z revolveru. Fontenot s polekaným zachrochtáním vyskočil a sáhl pod sako pro zbraň.

Pike mu mířil na hlavu a Fontenot ztuhl, když spatřil jeho revolver. Trochu se uvolnil, když poznal Pikea, ale byl příliš vyděšený, než aby se dokázal pohnout.

„Prokrista, co to má znamenat?“

„Sleduju vás.“

Fontenotův obličej se vznášel před hlavní Pikeova revolveru jako terč v podobě balonu. Pike se pokusil promluvit, ale těžká vlna zavalila jeho hlas a chtěla ho odnést, takže dokázal jen šeptat.

„Chci vám něco říct.“

Fontenot se rozhlížel po chodníku, jako by očekával, že tam bude ještě někdo jiný.

„Vyděsil jste mě, šmejde. Jak jste se sem dostal? A co tady vůbec pohledáváte?“

Pike nějak zvládl to, co se přes něho ve vlně valilo. Podařilo se mu vlnu odrazit.

„Přišel jsem vám něco říct.“

„Co?“

Vzednutá vlna ulehla. Pike to měl zase pod kontrolou. Přestal na Fontenota mířit.

„Tak už se zatraceně vyžvejkněte!“ zaječel Fontenot.

Pike neodpověděl.

Pak se rozpustil ve tmě. Po pár minutách už znovu seděl na gumovníku a Fontenot opět neměl o ničem ani zdání.

Pike přemýšlel o Lucy a Elvisovi. Cole mu toho nikdy moc neřekl, ale díváte-li se pozorně, není třeba se vyptávat. Světy, které si lidé pro sebe budují, jsou jako otevřené knihy jejich životů – lidi budují to, co nikdy neměli, ale po čem vždy toužili. V tomhle jsou všichni stejní.

Pike čekal. Pike hlídal. Pike existoval.

Vteřiny prázdného času se valily do minulosti.

12

RODINNÝ TYP

Až do šesti let se jmenoval Philip James Cole. Pak mu matka s úsměvem, jako by mu dávala ten nejkrásnější dárek na světě, oznámila: „Změním ti jméno. Budeš se jmenovat Elvis. Je to mnohem zajímavější než Philip a James, nemyslíš? Od téhle chvíle jsi Elvis.“

Jimmie Cole, kterému bylo šest let, nevěděl, jestli s ním máma nehraje nějakou hru. Možná že se bál nejistoty.

„Já se ale jmenuju Jimmie.“

„Ne, teď jsi Elvis. Elvis je přece krásné jméno, nejkrásnější na světě. Měla jsem ti to jméno dát hned, jak ses narodil, ale tenkrát jsem ho ještě neznala. Teď to řekni sám. Elvis. Elvis.“

Jeho matka se netrpělivě usmívala. Jimmie zavrtěl hlavou.

„Já si na tohle nechci hrát.“

„Řekni to Elvisi. Je to tvé nové jméno. Není to skvělé? Zítra to všem povíme.“

Jimmie se dal do pláče.

„Jmenuju se Jimmie.“

Usmívala se na něho, projevovala mu veškerou lásku, jaké byla schopná, vzala jeho hlavu do dlaní a líbala ho teplými, sladkými rty na čelo.

„Kdepak, jsi Elvis. Od téhle chvíle ti budu říkat už jen Elvisi a všichni ostatní taky.“

Pak na dvanáct dní zmizela. Občas to dělala a mizela bez jediného slova, protože už byla taková, svobodný duch tomu říkala, padlá na hlavu, jak slýchal od svého dědečka. Mizela a její syn zůstával v bytě nebo v přívěsu či kdekoli žili třeba i celý měsíc sám. Chlapec pak šel k nějakým sousedům, odkud někdo zavolal dědečkovi nebo starší sestře jeho mámy, a jeden z nich si ho pak vždy vzal k sobě, dokud se nevrátila. Pokaždé, když odešla, se zlobil na sebe za to, že ji vyhnal. Každý den, kdy byla pryč, sliboval Bohu, že pokud se vrátí, bude už hodný chlapec.

„Budeš rád, že jsi Elvis, Elvisi, však uvidíš.“

Onoho večera jeho dědeček, starší muž s bledou kůží, který páchl jako naftalín, mávl zlostně novinami.

„Nemůžeš mu jen tak změnit jméno. Vždyť už je mu, proboha, šest let, a jméno má.“

„Ovšemže mu můžu změnit jméno,“ odsekla, „jsem přece jeho matka.“

Dědeček vstal ze širokého, potrhaného křesla a pak si znovu sedl. Byl věčně rozzlobený a netrpělivý.

„To je přece šílenství, děvče. Co tě to popadlo?“ Matka si svírala prsty.

„Neříkej takový věci. Na tom přece není NIC zvláštního!“

Dědeček spráskl ruce.

„Která máma takhle utíká bez jedinýho slova na celý dny? jak jsi přišla na něco tak praštěnýho, jako mu změnit jméno? Ten chlapec už přece jméno má! Měla by sis už konečně najít nějakou práci, už mě štve za tebe furt něco platit. Měla by ses vrátit do školy.“

Matka si kroutila prsty tak náruživě, až se Jimmie bál, aby si je neutrhla.

„Já jsem úplně NORMÁLNÍ! To TY jseš cvok!“ Vyběhla z maličkého domku a Jimmie běžel za ní, vyděšený, že už ji nikdy neuvidí. Večer trávila v jejich bytě tím, že olejovými barvami, které si koupila v TG & Y, malovala červeného ptáka.

Jimmie jí chtěl udělat radost, a tak řekl: „To je krásný, mami.“

„Barvy nejsou, jak mají být. Nikdy je netrefím správně. Není to smutný?“

Jimmie tu noc nespal, protože se bál, že ho zase opustí.

Druhý den se ale chovala, jako kdyby se vůbec nic nestalo. Odvedla Jimmieho do školy, zašla s ním přímo do třídy a tam oznámila:

„Chceme, aby každý věděl, že Jimmie má nový jméno. Přeju si, abyste mu říkali Elvis. Není to pěkné jméno? Tímto vám představuju Elvise Colea.“

PaníPineová, laskavá žena, která byla jeho učitelkou, na jeho matku udiveně zírala. Některé děti se začaly smát. Carla Weedleová, která byla hloupá, udělala přesně to, co jí bylo řečeno, aby udělala: „Ahoj Elvisi.“ Všichni spolužáci se rozesmáli. Jimmie se kousal do jazyka, aby se nerozplakal.

„Paní Coleová, mohla bych si s vámi promluvit o samotě?“ požádala jeho matku učitelka.

Toho dne si z něj při obědě dělal legraci Mark Toomis Z druhé třídy, který měl vyholenou hlavu jako brambor a čtyři starší bratry.

„Myslíš si snad, že jseš nějaká rocková hvězda? Já bych spíš řek, že jseš teplouš.“

Pak ho Mark Toomis povalil a všichni se tomu chechtali.

Tři měsíce předtím jeho matka uprostřed léta zmizela. Jako pokaždé, když to udělala, se Jimmie probudil a zjistil, že je pryč. A jako vždy mu nenechala žádnou zprávu ani neřekla, kam jde. Jednoduše odešla. Tehdy žili v bytě z přestavěné garáže za jedním velkým domem, ale Jimmie se bál zeptat starých lidí, kteří v domě bydleli, zda nevědí, kam máma šla. Slyšel totiž, jak na ni řvou kvůli nájmu. Čekal tedy celý den s nadějí, že se máma vrátí, ale když nepřišla do setmění, běžel s pláčem k domu.

Onoho večera mu jeho teta Lynn, která strávila dlouhou dobu u telefonu a šeptala si něco s jeho dědečkem, dala broskvový koláč, nechala ho dívat se na televizi a mazlila se s ním na pohovce. Pracovala v centru města v obchodním domě a chodila s mužem jménem Charles.

„Ona tě má ráda, Jimmie,“ řekla mu. „Má jen sirý problémy.“

„Budu se snažit být hodný.“

„Ty jsi hodný chlapec, Jimmie! To není kvůli tobě.“

„Proč tedy pořád odchází?“

Teta Lynn ho objala. Na jejích prsou se cítil v bezpečí. „Já nevím. Prostě to dělá. Víš, co si myslím?“

„Co?“

„Myslím, že se snaží najít tvého otce. No nebylo by to skvělý, kdyby se jí povedlo najít tvýho tatínka?“ Jimmie se hned cítil lépe, a dokonce ho to začalo zajímat. Nejenže se se s otcem nikdy nesetkal, ale neviděl ho ani na fotografii. Nikdo o něm nikdy nemluvil, dokonce ani jeho máma, a nikdo nevěděl, jak se jmenuje. Jimmie se jednou zeptal dědečka, jestli znal jeho tátu, ale starý muž se na něho jen podíval a odsekl:

„Pravděpodobně ho nezná ani tvá hloupá matka.“ Tentokrát se máma vrátila po pěti dnech, a jako vždy pro něho neměla žádné vysvětlení.

Pak, po všech těch měsících, onoho večera po jejídvanáctidenní nepřítomnosti a poté, co mu změnila jméno, jedli jimmie s mámou u maličkého stolku v kuchyni hamburgery.

„Maminko?“

„Copak je, Elvisi?“

„Proč jsi mi změnila jméno?“

„Dala jsem ti báječné jméno, protože jsi báječný kluk. To jméno se mi tak líbí, že bych se nejradši taky přejmenovala. Pak bychom se oba jmenovali Elvis.“

V posledních dvanácti dnech strávil jimmie většinu času přemýšlením o tom, co mu onoho léta řekla teta Lynn – že matka odchází proto, aby hledala jeho otce. Přál si, aby to byla pravda. Chtěl, aby ho našla, přivedla domů, a oni tak mohli vést rodinný život jako ostatní. Pak už by nikam neodcházela. Sebral odvahu a zeptal se jí:

„Zkoušíš najít mýho tatínka? Proto odcházíš?“ Matka ztuhla s hamburgerem na půl cesty k ústům. Dlouho ho pronikavě pozorovala a pak vrátila hamburger na talíř.

„Ovšemže ne, Elvisi. Proč bych měla něco takového dělat?“

„Kdo je můj tatínek?“

S pobaveným výrazem se zaklonila.

„To ti nemůžu říct. jméno tvého tatínka je tajemství. To nikdy nikomu neprozradím.“

„Jmenoval se Elvis?“

Rozesmála se.

„Ovšemže ne, ty hlupáčku.“

„Tak Jimmie?“

„Ne, a nejmenoval se ani Philip, a když se mě budeš dál vyptávat, řeknu na každé jméno zase ne. Ale něco ti přece jen povím.“

Jimmie se vyděsil. Nikdy mu o jeho otci nic neřekla, a teď si najednou vůbec nebyl jistý, zda se chce něco dozvědět. Ale usmívala se. Laskavě.

„Co?“

Plácla oběma rukama do stolku a obličej jí zářil jako žárovka. S žertovným a rozzářeným výrazem se k němu naklonila.

„Chceš to skutečně vědět?“

„Chci!“

Zdálo se, že matka je plná energie, kterou v sobě nedokáže udržet. Rukama hnětla kraj stolku.

„Je to dárek ode mě. Speciální dárek, který ti nemůže dát nikdo jiný než já.“

„Tak už mi to, maminko, prosím tě řekni!“

„Jsem jediná, kdo o tom ví. Jsem jediná, kdo ti tenhle dárek může dát. Rozumíš tomu?“

„Rozumím!“

„Budeš hodný, když ti to řeknu? Budeš mimořádně hodný a zachováš to tajemství jen mezi námi?“

„Budu hodný!“

Matka si zhluboka vzdychla a pak ho pohladila po tváři tak něžně, že si to pamatoval ještě dlouhá léta.

„Tak dobře, povím ti to tedy, mimořádné tajemství pro mimořádného chlapce, které zůstane navždy jen mezi námi.“

„Jen mezi námi. Tak už mi to, mami, konečně řekni!“

„Tvůj otec je lidská dělová koule.“

Jimmie na ni zíral.

„Co je to lidská dělová koule?“

„Člověk, který je tak odvážný, že se nechá vystřelit z děla a letí vzduchem. Přemýšlej o tom, Elvisi – letí vzduchem a všechno má pod sebou, a všichni si přejí, aby mohli taky takhle letět, být tak odvážní a svobodní. Takový je tvůj otec, Elvisi, a oba nás má moc rád.“

Jimmie nevěděl, co říct. V matčiných očích tančilo světlo, jako by celý život čekala jen na to, až mu to bude moct prozradit.

„Proč je to ale takový tajemství? Proč o tom nesmíme před nikým mluvit?“

Její oči posmutněly a znovu ho jemně a něžně pohladila po tváři.

„Je to naše tajemství, protože je tak mimořádný, Elvisi, což je jak požehnání, tak prokletí. Lidi chtějí být obyčejní. Nelíbí se jim, když se někdo odlišuje. Nemají rádi, když se jim někdo vznáší nad hlavou, zatímco oni stojí v prachu. Lidi začnou takového člověka nenávidět, protože jim připomíná všechno, čím oni nejsou, Elvisi, takže si to necháme pro sebe jako malé tajemství, abychom si ušetřili nepříjemnosti. Pamatuj si jen, že tě má rád a já že tě mám ráda taky. Pamatuj si to pořád, i když někam odejdu a budu dlouho pryč, nebo když se ti nebude dařit. Nezapomeneš na to nikdy?“

„Nikdy, maminko.“

„Tak dobře. A teď půjdeme spát.“

Později onoho večera ho probudil její pláč. Přikradl se k jejím dveřím a díval se, jak se matka zmítá pod pokrývkou a vykřikuje něco, čemu nerozuměl.

„Mám tě taky moc rád, maminko,“ řekl Elvis Cole. O čtyři dny později znovu zmizela.

Teta Lynn ho odvedla k dědečkovi, který četl venku noviny. Hned večer udělal pro něho a pro sebe sendviče s masem z konzervy se spoustou majonézy a nakládané zeleniny v sladkokyselém nálevu a podával je na papírových ubrouscích. Celé odpoledne byl duchem nepřítomen, takže se mu Elvis bál cokoli říci, ale tolik si přál sdělit mu tajemství o svém otci, že to nakonec nevydržel.

„Zeptal jsem se jí na tatínka,“ prohlásil.

Starý muž žvýkal svůj sendvič. Na bradě mu zůstalo trochu majonézy.

„Je lidská dělová koule.“

„To ti řekla ona?“

„Nechá se vystřelit z děla a letí vzduchem. Má mě moc rád. Mámu taky. Má nás oba hrozně rád.“

Starý muž se díval na Elvise, jak dojídá svůj sendvič. Elvis si pomyslel, že vypadá smutně. Jakmile stařec dojedl, zmačkal ubrousek a odhodil ho.

„Vymyslela si to. Nemá to v hlavě v pořádku.“

Následujícího dne zavolal dědeček na oddělení péče o děti při ministerstvu sociálních služeb. Ještě téhož odpoledne si pro Elvise přijeli.

13

Čas od Benova únosu:

31 hodin 22 minut

Vzal jsem si domů kazetu a celou si ji přehrál, aniž bych ji zastavoval a přemýšlel o tom, co jsem slyšel. Útvar vyšetřování vědeckými metodami mohl kazetu převést v soustavu číslic od nuly do devítky a dát ji do počítače, aby se podle zvuků v pozadí zjistilo, odkud asi pachatel volal. Mohl rovněž zmapovat jeho charakteristické hlasové prvky a později je porovnat se stejnými prvky podezřelých. Věděl jsem už, že ten hlas neznám, takže jsem se při poslechu pokoušel vytvořit si nějakou představu o volajícím.

„Zabili šestadvacet lidí, který byli naprosto nevinný! Nevím, jak to začalo…!“

Neměl žádný přízvuk, což pravděpodobně znamenalo, že nebyl z jihu nebo Nové Anglie. Rodriguez pocházel z texaského Bromvillu a Crom Johnson z Alabamy. Oba měli silný přízvuk, takže přízvuk měli s největší pravděpodobností i jejich kamarádi z dětství, příbuzní a členové rodiny. Roy Abbott byl ze severní části státu New York a Teddy Fields z Michiganu. Pokud jsem se dokázal rozpomenout, žádný přízvuk neměli, i když Abbott měl pečlivou výslovnost yankeeského farmáře a používal výrazy jako „jémine!“.

„Byli sami v džungli…“

Podle hlasu byl muž z kazety mladší než já, nikoli mladík, ale příliš mladý na to, než aby mohl být ve Vietnamu. Crom Johnson a Luis Rodriguez měli mladší bratry, ale po návratu jsem s oběma mluvil. Nevěřil jsem, že by s tím mohli mít něco společného. Abbott měl jen sestry a Fields byl jedináček.

„…přísahali, že to zachovají v tajnosti, ale Cole jim nedůvěřoval…“

Jeho jazyk byl vyumělkovaný a melodramatický, jako kdyby volil slova, která by vyjádřila drama v minimálním čase.

„…Abbott, Rodriguez a ostatní – zabil je, aby se zbavil svědků! Postřílel lidi z vlastní čety! Kamarády!“

Události, které popisoval, vypadaly jako z laciného akčního filmu. Příliš násilné.

„…byl jsem tam, dámo, a tak to vím!“

Jenže tam nebyl. Ten den bylo v džungli jen nás pět a čtyři z nás zemřeli. Tělo Croma Johnsona nebylo nikdy nalezeno, ale jeho useknutou hlavu jsem držel v rukou.

Přehrál jsem si to znovu.

„Vím, co se stalo, kdežto vy ne, takže mě POSLOUCHEJTE!“

V jeho hlase zněla zlost, ale byla to zlost, která klouzala po povrchu. Jeho slova hučela vztekem podobným způsobem, jakým vedení vysokého napětí zpívá energií, která jím prochází, ale říkal ta slova, aniž by je skutečně cítil.

Udělal jsem si nový šálek kávy a pak si znovu poslechl celý záznam. Faleš v jeho tónu mě přesvědčila, že ani mě, ani ostatní neznal a že to všechno jen předstírá. Strávil jsem celý večer neúspěšnou snahou zjistit, o koho by mohlo jít, ale možná by bylo lepší, kdybych se zabýval tím, jak se to, co ví, vlastně dozvěděl. Jestliže se mnou nesloužil, jak mohl potom vědět o Rodriguezovi a Abbottovi? Jak mohl znát číslo našeho družstva a to, že jsem jediný, kdo přežil?

Dům vrzal jako zvíře, které se převaluje ve spánku. Schodiště do mého podkroví už začínalo být nebezpečné a chodba k Benovu pokoji nebyla osvětlená. Muž z nahrávky sledoval mě a můj dům, takže věděl, kdy jsme byli doma a kdy ne. Zašel jsem nahoru pro krabici na doutníky a posadil se s ní na podlaze.

Když nějaký voják odcházel z armády, musel podepsat takzvaný formulář 214. Byly v něm časové údaje o službě, o jednotkách, ve kterých sloužil, o jeho výcviku, a obsahoval rovněž seznam všech pochval při denním hlášení, kterých se mu dostalo – jakási zkrácená verze jeho vojenské dráhy. Bylo v něm jen málo detailů. Jakmile byl však někdo vyznamenán medailí nebo písemnou velitelskou pochvalou, dostal i kopii rozkazů, které se k tomu vztahovaly, a v těch se popisovaly důvody k vyznamenání či pochvale. Rod, Teddy a ostatní zemřeli a já dostal pěticípou hvězdu s červeno-modro-bílou stužkou. Nikdy jsem ji nenosil, ale rozkazy jsem si schoval. Teď jsem si je přečetl. Popis událostí onoho dne byl povrchní a objevilo se v nich jen jedno další jméno, a to Roye Abbotta. O ostatních tam nebyla ani zmínka. Muž, který unesl Bena, mohl tedy některé informace získat v mém domě, ale všechny ne.

Bylo deset minut po páté, když jsem listiny poskládal a odložil je. Ben už byl nezvěstný víc než třicet šest hodin. Já jsem nespal už téměř padesát. Vyčistil jsem si zuby, osprchoval se a vzal si čisté oblečení. Přesně v šest ráno jsem zavolal osobní oddělení armády v St. Louisu, kdy tam začínala pracovní doba.

Chtěl jsem mluvit s někým z kartotéky osobních záznamů. Telefon zvedl jakýsi starší muž.

„Kartotéka. U telefonu Stivic.“

Představil jsem se mu jako veterán a sdělil mu datum svého propuštění z armády a číslo sociálního a zdravotního pojištění.

„Rád bych věděl, zda si někdo nevyžádal můj spis 201. Vedete si tam o tom záznamy?“

Zatímco 214 byla kostra vojenských záznamů, vojákův spis 201 obsahoval podrobnou zprávu o jeho vojenské kariéře. Možná si ten, co volal, dokázal obstarat kopii, a proto věděl i o Rodriguezovi a Johnsonovi.

„Vedeme si záznamy o tom, zda se někam posílal.“

„A můžete mi to říct?“

„Ke spisu 214 se může dostat kdokoli, ale váš spis 201 je soukromý. Nevydáme ho bez písemného povolení, pokud se nejedná o soudní nařízení.“

„Co kdyby se za mě někdo vydával?“ chtěl jsem vědět.

„Chcete říct, kdyby někdo předstíral, že jste to vy?“

„Jo, přesně tak.“

Ze Stivikova hlasu se zdálo, že je naštvaný.

„Co je to za nesmysl? Nějaký vtip?“

„Poslyšte, vykradli mi dům. Sebrali mi spis 214 a obávám se, že se mohli pokusit získat i můj spis 201 k zločinným záměrům.“

Asi jsem neměl použít slovo „zločinný,“ protože to znělo jako ze špatného akčního filmu.

„Tak dobře, vysvětlím vám to,“ prohlásil Stivic. „Se spisem 201 to není takhle jednoduché. Kdybyste chtěl kopii svého spisu 201, musel byste si vyplnit písemnou žádost a otisknout na ni palec. Kdyby chtěl váš spis 201 někdo jiný, dejme tomu kvůli žádosti o zaměstnání nebo něco podobného, musel by mít vaše svolení. Jak jsem vám už řekl, jediný způsob, jak se může někdo dostat k vašemu spisu 201, aniž byste o tom věděl, je získat k tomu soudní příkaz. Pokud vám ten chlápek neukradl váš palec, nemusíte se bát.“

„Přesto bych rád věděl, zda o něj někdo žádal, a nemohu čekat osm týdnů na odpověď.“

„Máme tady dvaatřicet zaměstnanců. Rozesíláme denně dva tisíce dopisů. Chcete, abych vám zjistil, jestli si někdo z nich nepamatuje vaše jméno?“

„Byl jste u námořní pěchoty?“ zeptal jsem se.

„Vyšší důstojník, nyní ve výslužbě. Chcete-li vědět, jestli někdo o něco takového žádal, dejte mi svůj fax, a uvidím, co se dá dělat. Třeba nic nezjistím, ale i tak jsem si s vámi rád popovídal.“

Dal jsem mu pro všechny případy číslo faxu.

„Mám ještě jednu otázku, pane.“ „Ven s ní.“

„Můj spis 201. Mohl byste na něj mrknout v počítači?“ „Na to zapomeňte. Neřeknu vám nic, co je v něčím spisu 201.“

„Chci jen vědět, jestli v něm není popis jedné akce. Nechci, abyste mi podával nějaké informace, jen chci vědět, jestli v tom popisu jsou nebo nejsou dvě jména. Pokud ano, vyžádám si ho, a můžete mít tolik otisků mého palce, kolik jen budete chtít. Pokud ne, pak nebudu marnit svůj ani váš čas.“

Váhal.

„Jedná se o bojovou akci?“

„Ano, pane.“

Znovu zaváhal a přemýšlel o tom.

„Co je to za jména?“

Slyšel jsem klapot klávesnice a do slabého hvízdání jeho dechu jsem se zeptal:

„Jsou tam jména Cromwell Johnson a Luis Rodriguez?“

Teď zněl jeho hlas trochu ochraptěle.

„Ano, jsou tam. Pořád ještě chcete vědět, jestli o ten spis někdo žádal?“

„Ano, pane.“

„Dejte mi svůj telefon a já to osobně projdu. Může to trvat i několik dní, ale udělám to pro vás.“

„Děkuji, pane. Velmi si vážím vaší ochoty.“ Nadiktoval jsem mu telefonní číslo a chystal se zavěsit. Zastavil mě.

„Pane Cole, poslyšte… byl jste dobrej mariňák. Byl bych hrdý, kdybych s vámi mohl sloužit.“

„Asi to napsali líp, než to ve skutečnosti bylo.“

Jeho hlas změkl.

„Ne, to ne. Takové věci oni nedělají. Strávil jsem u námořní pěchoty dvaatřicet let, a teď sedím u telefonu, protože ve válce v Zálivu jsem přišel o chodidlo. Vím, jak se sestavujou zprávy. Vím, jak to chodí. Projdu to a dám vám vědět, pane Cole, to je to nejmenší, co pro vás mohu udělat.“

Zavěsil dřív, než jsem mu stačil znovu poděkovat. Tihle staří mariňáci jsou prostě skvělí.

Nebylo ještě šest třicet, což bylo v Middletonu ve státě New York devět třicet. Pokud muž z telefonu podvodně nevylákal můj spis 201, pak jediné další jméno, se kterým mohl pracovat, znělo Roy Abbott. Farmáři, kteří chovají krávy na mléko, už mohli mít za sebou půl pracovního dne. Napsal jsem Abbottovým o Royově smrti a jednou jsem s nimi i mluvil. Nepamatoval jsem si křestní jméno jeho otce, ale na informacích o telefonních číslech ve státě New York jsem zjistil, že Abbottů je v Middletownu jen sedm, a žena s kterou jsem hovořil, mi ochotně přečetla křestní jména všech sedmi. Vzpomněl jsem si na ně hned, jak jsem ho uslyšel. Nadiktovala mi jeho telefonní číslo a já jsem zavěsil. Přemýšlel jsem o tom, co řeknu, a jak to řeknu. Haló, tady je Elvis Cole, nechce mě náhodou někdo z vaší rodiny zabít? Nic mi nepřipadalo dost dobré. Vzpomínáte si na den, kdy vám poslali Roye domů v rakvi? Udělal jsem si další hrnek kávy a přinutil se vrátit se k telefonu. Zavolal jsem tam.

„Paní Abbottová?“

„Ano, kdo je tam?“

„Jmenuju se Elvis Cole. Sloužil jsem s vaším Royem. Mluvili jsme spolu, ale už je to dlouho. Pamatujete si na mě?“

Třásly se mi ruce. Pravděpodobně z přemíry kávy.

Dohadovala se s někým v místnosti a pak vzal telefon pan Abbott.

„Tady je Dale Abbott. S kým mluvím?“

Podle hlasu jsem věděl, že je jakový, jak ho Roy popisoval. Hovořící bez obalu a upřímný, s nosovým přízvukem farmáře z horních států.

„Elvis Cole. Byl jsem s Royem ve Vietnamu. Kdysi, už je to dlouho, jsem vám napsal o tom, co se stalo, a pak jsme spolu mluvili.“

„Ale jistě, pamatuju si na to. Mámo, to je ten ranger, ten, co znal našeho Roye. Jak se máte, synku? Pořád ještě máme ten váš dopis. Hodně pro nás znamená.“

„Pane Abbotte, nevolal vám nedávno někdo, a nevyptával se na Roye a na to, co se tenkrát stalo?“

„Ne. Pokud vím, tak ne. Ale počkejte, zeptám se ženy. Nevolal někdo kvůli Royovi?“

Nezakryl mluvítko telefonu, takže jsem všechno jasně slyšel, jako by se dva rozhovory slily v jeden. Její hlas zněl tlumeně v pozadí.

„Ne, říká, že žádnej nevolal. Měl by?“

Ještě když jsem vymačkával jejich číslo, nevěděl jsem, co řeknu. Nechtěl jsem jim říct pravdu o tom, proč volám, ani nic o Benovi, ale pak jsem zjistil, že jsem mu řekl o všem. Snad to způsobilo mé přátelství s Royem či snad upřímnost v hlase Dalea Abbotta, ale slova se ze mě řinula jako při zpovědi. Vyprávěl jsem o nezvěstném dítěti jménem Ben Chenier, o muži z telefonu, o tom, jaký mám strach, že Bena nedokážu najít nebo zachránit.

Dale Abbott tiše poslouchal a povzbuzoval mě. Téměř hodinu jsme se bavili o Benovi a Royovi a mnoha dalších věcech: o Royových čtyřech mladších sestrách, které už mají rodiny, a tři z nich se provdaly za farmáře, kdežto čtvrtá za obchodníka s traktory John Deere. Tři ze čtyř měly syny pojmenované po Royovi, a jedna syna pojmenovaného po mně. Nevěděl jsem o tom. Neměl jsem o tom ani zdání.

V jednu chvíli mi pan Abbott předal Royovu matku, a zatímco se bavila se mnou, našel dopis, který jsem jim napsal, a znovu si vzal telefon.

„Mám tedy před sebou váš dopis, ten, co jste nám tehdá napsal. Pro holky jsme dali udělat kopie. Chtěly je. Věděl jste o tom?“

„Ne, pane. To jsem nevěděl.“

„Chci vám z něj něco přečíst. Nevím, jestli si pamatujete, co jste tehdá psal, ale pro nás to vopravdu moc znamenalo. Todle jsou vaše slova: ‚Nemám rodinu, takže jsem rád poslouchal Roye, když vyprávěl o své rodině. Řekl jsem mu, jaké má štěstí, že má za sebou lidi, jako jste vy, a on s tím souhlasil. Chtěl bych, abyste věděli, že bojoval až do konce. Byl to ranger v pravém slova smyslu a nikdy jím nepřestal být. Je mi moc líto, že jsem ho nedokázal dostat domů. Mrzí mě, že jsem selhal.‘“

Pan Abbott ke konci čtení zesílil hlas.

„Neselhal jste, synku. Dostal jste ho domů. Dostal jste našeho chlapce domů.“

Pálily mě oči.

„Dělal jsem, co jsem mohl, pane Abbotte. Snažil jsem se ze všech sil.“

„Dokázal jste to! Vrátil jste nám našeho chlapce a neselhal jste. Teď jděte hledat toho malýho kluka a přiveďte ho taky domů. Nikdo vás tady z ničeho neobviňuje, synku. Rozumíte tomu? Nikdo vás neobviňuje a nikdy neobviňoval.“

Pokoušel jsem se něco říct, ale nedokázal jsem to. Pan Abbott si odkašlal a nahlas řekl:

„Chci vám říct ještě jednu věc. To, co jste napsal v dopise, to, že nemáte rodinu, je pravdou jen tak napolovic. Stal jste se součástí naší rodiny v tý chvíli, kdy žena otevřela váš dopis. Nejenže vás z ničeho neobviňujeme, synku, ale máme vás rádi. Nemá to tak v rodině bejt? Milovat bez ohledu na okolnosti? A tam nahoře na nebesích vás má rád i náš Roy.“

Řekl jsem panu Abbottovi, že už musím končit. Položil jsem telefon a vzal si kávu na verandu. Světla v kaňonu pomalu bledla a východní obloha se začala rozjasňovat.

Kocour se schoulil na kraji verandy, všechny čtyři pod sebou, a pozoroval něco v přítmí dole. Sedl jsem si vedle něho a klátil nohama pod verandou. Pohladil jsem ho po hřbetě.

„Tak co tam máš, kámo?“

V jeho velkých tmavých očích se zračila napjatá pozornost. Měl v chladu časného rána studený kožíšek, ale srdce mu silně bušilo.

Koupil jsem tenhle dům pár let poté, co jsem se vrátil z války. Ten první týden po propuštění z armády jsem drátkoval parkety, maloval místnosti a dělal vše pro to, abych něčí domov proměnil v svůj. Rozhodl jsem se udělat nové zábradlí na verandě tak, abych mohl sedět na kraji a klátit nohama, a když jsem jednoho dne pracoval venku, vyskočil do kouta verandy nějaký kocour. Nevypadal, že by byl dvakrát nadšený z toho, že mě tam vidí. Byl to kocour se svěšenýma ušima a vztyčenou oháňkou a zíral na mě, jako bych byl jeho včerejším špatným snem. Levou stranu hlavy měl oteklou a z rány kapala krev. Pamatuju si, že jsem mu řekl: „Hej, kámo, co se ti stalo?“ Zavrčel a naježil chlupy, ale zdálo se, že se nebojí. Byl mrzutý z toho, že ve svém domě nachází cizince. Přinesl jsem mu misku vody a vrátil se k práci. Nejprve misku ignoroval, ale za chvíli se z ní napil. Pilo se mu špatně a se žrádlem to zřejmě bylo ještě horší. Byl vychrtlý a pravděpodobně už řadu dní nežral. Natrhal jsem tuňákový sendvič, který jsem si schovával k obědu, a rozmělnil jsem kousky s majonézou a trochou vody. Když jsem mu misku s žrádlem pokládal vedle vody, nahrbil hřbet. Posadil jsem se a opřel se o dům. Pozorovali jsme se navzájem téměř hodinu. Po chvíli zamířil k rybě a začal se krmit, aniž by ze mě spustil oči. Zanícenou díru po straně hlavy měl žlutou hnisem a zdálo se, že je to střelná rána. Natáhl jsem ruku. Zaprskal. Ani jsem se nehnul. Rozbolely mě ramenní svaly, ale věděl jsem, že když ji stáhnu, zničím pouto, které se mezi námi tvoří. Větřil a pomalu se blížil ke mně. Můj pach byl smíšený s tuňákem a tuňák byl dosud na mých prstech. Tiše vrčel. Ani jsem se nehnul. Volba byla na něm. Ochutnal můj prst jemným kočičím polibkem a pak se ke mně otočil bokem. To je pro kočky velký krok. Pohladil jsem měkký kožíšek. Nechal si to líbit. Od té doby jsme byli kamarádi a od toho dne žil na verandě neustále se mnou. Ještě dnes to byl můj nejtrvalejší vztah s živým tvorem. S kocourem a Joem Pikem.

Pohladil jsem ho po hřbetě. Vrazil mi hlavou do ruky a pak se na mě podíval očima lesklýma jako zrcadlo. Začal příst.

Odpuštění je vším.

ŠPATNÝ DEN VOJENSKÉ SLUŽBY

Pětičlenné družstvo 5-2 sedělo na kovové podlaze vrtulníku a vítr trhal mračna rudého prachu. Cole se zubil na nováčka Abbotta, menšího podsaditého mladíka z Middletownu ve státě New York, a čekal, že Abbottovi odletí klobouk.

Pak ho šťouchl do nohy.

„Klobouk.“

„Co?“

Naklonili se k sobě a řvali, aby překřičeli ryk motoru. Byli stále ještě na přistávací ploše operační základny rangerů a velký rotor se jim otáčel nad hlavami. Piloti byli připraveni k odletu.

Cole se dotkl svého vybledlého klobouku se širokým zvlněným okrajem, na kterém v této chvíli seděl pravou půlkou zadnice.

„Odlítne ti klobouk.“

Abbott viděl, že kromě něho nikdo z rangerů klobouk na hlavě nemá, a tak si ho taky strhl. Jejich devětadvacetiletý rotmistr z texaského Brownsvillu jménem Loius Rodriguez, na Colea zamrkal. Rodriguezovi scházel pouhý týden do jeho druhého služebního turnusu.

„Myslíš, že je nervózní?“

Abbottovi ztvrdl obličej.

„Nejsem nervózní.“

Cole si pomyslel, že Abbott vypadá, jako by se měl každou chvílo pozvracet. Abbott byl čerstvé maso. Byl v džungli na třech cvičeních, ale ta se konala v blízkosti základny, kde byla jen malá pravděpodobnost, že se dostane do kontaktu s nepřítelem. Tohle byla Abbottova první skutečná hlídková akce delšího rozsahu.

Cole ho poplácal po noze a zazubil se na Rodrigueze.

„V žádným případě, rotmistře. Tohle je Clark Kent s rangerským diplomem. Nebezpečí pije k snídani a k obědu chce nášup. Kulky chytá do zubů a pro zábavu žongluje s ručníma granátama. Tuhle helikoptéru k letu do boje nepotřebuje, má jen rád naši rotu…“

Teď Fields, kterému bylo rovněž osmnáct a žil v East Lansingu v Michiganu, Coleův řečnický výstup souhlasně podpořil.

„Hu!“

Rodriguez a radista Cromwell Johnson, devatenáctiletý syn pachtýře z Mobile v Alabamě, ho automaticky napodobil.

„Hu!“

Byla to rangerská záležitost. Hu-rá. Zkráceně hu.

Všichni se nyní zubili na Abbotta a bělma očí jim svítila ze strakatě pomalovaných obličejů. Teď tady byli, celkem pět mužů, čtyři se zkušenostmi z džungle a jeden nováček, pět mladíků v maskáčích. Se zbraněmi, rukama a obličeji pomalovanými, aby se maskovali v džungli, s M-16 a takovým množstvím munice, ručních granátů a min s vějířovitým rozptylem, kolik dokázali unést, a s minimem zásob nutných k přežití při týdenní průzkumné hlídce v srdci divoké země.

Cole a ostatní se snažili zmírnit nováčkův strach.

Velitel posádek v Huey poplácal Rodrigueze po hlavě, zvedl palec a pak se vrtulník začal pomalu zvedat. Najednou byli ve vzduchu.

Cole se naklonil k Abbottovu uchu a přiložil k němu spojené dlaně, aby jeho hlas neodnesl vítr.

„Bude to v pořádku. Uklidni se a mlč.“

Abbott s vážným výrazem přikývl.

„Hu!“ zařval Cole.

„Hu.“

Roy Abbott přišel do rangerské roty před třemi týdny a přidělili mu pryčnu v Coleově provizorní ubikaci. Cole si Abbotta záhy oblíbil, hned jak viděl ty jeho fotky. Nevytahoval se jako někteří jiní nováčci, pozorně naslouchal všemu, co mu říkali zkušenější chlapi, a snažil se chovat jako ranger, ale hlavně to způsobily ty fotografie. První věcí, kterou nováčci dělali, bylo, že si napínáčky přidělávali na stěny obrázky. Abbott ale neměl obrázky rychlých aut nebo polonahých dívek z časopisů, nýbrž fotografie matky, otce a čtyř mladších sester: staršího muže se zarudlým obličejem ve světlezeleném domácím oděvu, plnoštíhlé a prosté starší ženy a čtyř mladých děvčat s pískově žlutými vlasy, které jako by byly matčinými klony – všechny upravené a obyčejné ve skládaných sukních a s uhrovitými obličeji.

Cole, natažený na své pryčně s rukama za hlavou, se fascinovaně díval. Sledoval, jak je Abbott rozmisťuje, a vyptával se na ně.

Nováček měl ale podezření, že si z něj jeden z těch ostrých hochů dělá legraci. Cole by byl vsadil deset dolarů na to, že se Abbott před jídlem modlí.

„Chceš to fakticky vědět?“

„Jo, jinak bych se přece neptal.“

Abbott mu vyprávěl, jak všichni na farmě pracují a žijí ve stejné malé obci, kde jejich tety, strýcové, bratranci, sestřenice a prarodiče žili už téměř dvě století, obdělávali stejnou půdu, chodili do stejné školy, uctívali stejného Boha a v americkém fotbale fandili týmu Buffalo Bills. Abbottův otec, duchovní jejich církve, bojoval za druhé světové války v Evropě. Abbott šel nyní v jeho stopách.

Když s vyprávěním skončil, zeptal se Colea: „A co tvoje rodina?“

„Ta je úplně jiná.“

„Jak to myslíš?“

„Moje matka je šílená.“

A tak mu Abbott raději položil jinou otázku, protože nevěděl, co jiného by řekl.

„Tvůj táta byl taky v armádě?“

„Nikdy jsem ho neviděl. Vůbec netuším, co je zač.“

„Promiň.“

Pak už se Abbott na nic nevyptával. Dokončil vybalování svých věcí a odešel hledat latrínu.

Cole seskočil z pryčny, aby si fotografie prohlédl zblízka. Paní Abbottová pravděpodobně smažila vdolky a pan Abbott bral nejspíš syna při zahájení lovecké sezóny na vysokou. Rodina jistě společně večeřela u dlouhého stolu. Takhle to chodilo v opravdových rodinách a Cole si to právě takhle vždycky představoval.

Zbytek odpoledne strávil broušením nože Randall a představami, jak by to bylo hezké, kdyby měl takovou rodinu jako Abbott.

Vrtulník se naklonil v otáčce nad hřebenem, a začal klesat k malé mýtině; zastavil se, jako by se chystal přistát, a pak se vznesl do výše.

Abbott svíral svoji M-16 a s očima rozšířenými údivem sledoval, jak stoupají nad horský hřeben.

„Proč jsme nepřistáli? Byly tam žlutý huby?“

„Než nás vysadí, uděláme dva nebo tři falešný pokusy o přistání. Tak nebude Vietkong vědět, kde nás skutečně vysadili.“

Abbott se natáhl kupředu, aby viděl z naklánějícího se vrtulníku.

Rodriguez, velitel družstva, vykřikl na Colea.

„Nenech toho osla vypadnout!“

Cole uchopil Abbotta za batoh a držel. Od onoho dne s fotografiemi si ho vzal pod ochranu. Naučil ho, čeho se zbavit, aby byla plná polní lehčí, jak všechno upevnit, aby nic nerachotilo, a šel s Abbottem na dvě cvičné mise, aby ho morálně povzbudil a ujistil se, že je v pohodě. Rád poslouchal vyprávění o Abbottově rodině. Také Johnson a Rodriguez pocházeli z velkých rodin, ale Rodův otec byl opilec, který své děti mlátil.

Informace o počasí, které dostali dnes ráno, hovořily o tom, že je třeba počítat s lijáky a omezenou viditelností, ale Coleovi se nelíbila těžká mračna nad horami. Spatné počasí mohlo být nejlepším přítelem, ale skutečně špatné počasí vás mohlo zabít, protože pokud se průzkumná hlídka dostala do průseru, mohla za normálních okolností zavolat silně vyzbrojené vrtulníky, vrtulníky na dopravu zraněných do nemocnice a vrtulníky, které by je evakuovaly, ale když nebylo nic vidět, „ptáci“ nemohli létat. Jestliže převaha nepřátel činila dvě stě na jednoho, byla to těžká cesta domů.

Vrtulník ještě dvakrát naznačil falešné přistání. To příští už bude skutečné.

„Připravit se k výsadku!“

Všech pět rangerů nabilo pušky a odjistilo je. Cole se domníval, že Abbott bude vyděšený, a tak se k němu naklonil.

„Nespouštěj oči z Rodrigueze. Jakmile vyskočíme, rozběhne se ke stromům. Sleduj stromy, ale nestřílej dřív, než začne střílet někdo z nás. Je ti to jasný?“

„Jo.“

„Rangeři jdou v čele.“

„Hu.“

Vrtulník se naklonil ve větru, opsal krátký oblouk a se skloněným předkem pomalu přistál půl metru od vyschlého potoka na dně rokle. Cole uchopil Abbotta za paži, aby se ujistil, že vyskočí, a pak všech pět s žuchnutím dopadlo do trávy. Jen co byli na zemi, vrtulník se odpoutal, nabral výšku a letěl pryč. Zůstali sami a rozběhli se ke stromům, Rodriguez jako první a Cole poslední v řadě. Jakmile je pohltila džungle, mužstvo 5-2 zalehlo k zemi v postavení pěticípé hvězdy s nohama do středu. Takto mohli vidět a bojovat v kruhu. Nikdo z nich nepromluvil. Čekali a sledovali, zda se někde něco nepohne.

Pět minut.

Deset minut.

Do džungle se vrátil život. Ptáci štěbetali a ozývaly se i opice. Kolem nich s pleskáním dopadaly na zem dešťové kapky, stékající neúprosně z hustého listoví nad nimi, a máčely jim uniformy.

Cole zaslechl daleko na západě burácení leteckého náletu, ale pak si uvědomil, že je to hrom. Blížila se bouře.

Rodriguez poklekl a potom vstal. Cole poklepal Abbottovi na nohu. Je načase jít. Vstali. Nikdo nepromluvil. Neprozradit se zvuky bylo ze všeho nejdůležitější.

Vydali se ke kopci. Cole znal cíl akce: měli se dostat na hřeben severním směrem, pak jít po dobře znatelné stezce severovietnamské armády a pátrat po komplexu bunkrů, v němž se měl podle armádní rozvědky nacházet prapor pravidelné severovietnamské armády. To znamenalo tisíc vojáků. Pět členů družstva 5-2 mělo proniknout do oblasti, kde proti nim byla přesila dvě stě na jednoho.

Rodriguez šel v čele. Těsně za ním kráčel v jeho stopách Teď Fields, takže Rod mohl vybírat nejlepší cestu a Fields sledovat džungli a pátrat po nepříteli. Johnson nesl vysílačku. Abbott rázoval za Johnsonem a za Abbottem je v týlu kryl Cole. Při některých akcích chodil Cole naopak vpředu, Rod v jeho stopách a zadní krytí zajišťoval Fields, ale Rod si přál, aby se na této akci staral o nováčka.

Pak utvořili rojnici, tři nebo čtyři metry od sebe, a tiše stoupali na kopec. Cole pozoroval Abbotta, který se přikrčil pokaždé, když se mu na výstroji zachytila nějaká popínavá rostlina, ale vcelku měl pocit, že si v džungli vede docela dobře.

Hromobití se blížilo a objevila se mlha. Stoupali do mraků.

Po třiceti minutách dřiny se dostali na hřeben kopce a pak jim Rodriguez povolil chvíli odpočinku. S počasím se i setmělo a zahalilo je šero. Rod se postupně podíval do očí každému z nich a ukázal na oblohu. Jeho výraz naznačoval, že si užijí spoustu mizerného počasí. Kdyby potřebovali podporu ze vzduchu, žádnou nedostanou.

Na protější straně hřebene sklouzli o několik metrů níž a pak náhle Rod zvedl zaťatou pěst. Všech pět automaticky pokleklo s připravenými puškami, někteří obráceni vlevo, jiní vpravo, aby byla pokryta obě křídla. Rod dal signál Coleovi, který byl nejdále od něho. Roztáhl ukazovák a prostředník ve tvaru V, znak klidu a míru, pak ohnul palec a ukazovák do písmene C. Ukázal jím na zem a třikrát otevřel a zavřel pěst – pět, deset, patnáct. Rod odhadoval počet vojáků Vietkongu na patnáct.

Rod se vydal na další cestu a ostatní ho následovali. Cole spatřil úzkou stezku pokrytou navzájem se překrývajícími otisky chodidel. Byly to sandály vyříznuté ze starých pneumatik a stopy byly dosud čerstvé, což Coleovi napovědělo, že nejsou starší než deset patnáct minut. Vietkong byl nablízku.

Abbott se ohlédl na Colea. Po tvářích mu stékal déšť a oči měl doširoka otevřené. I Cole měl strach, ale přinutil se k úsměvu. Pan Sebejistý. Drž se vojáku, dokážeš to.

Družstvo 5-2 bylo v džungli padesát šest minut. Čtyři z nich měli žít už jen necelých dvanáct minut.

Neušli po hřebenu ještě ani sto metrů, když narazili na hlavní stezku. Byla pokryta stopami vojáků Vietkongu a severovietnamské armády, a spousta jich byla čerstvých. Rod opsal zvednutou paží kruh, aby ostatním naznačil, že nepřátelé jsou všude kolem. Cole měl navzdory dešti sucho v ústech.

Přesně po dvanácti vteřinách vypuklo peklo.

Rod právě procházel kolem vysokého banyánu, když do stromu uhodil klikatý blesk, zasáhl Rodův batoh a odpálil minu s vějířovitým rozptylem, připevněnou na vršku. Vrchní polovina Teda Fieldse se vypařila v rudé mlze. Kolem Johnsona, Abbotta a Colea létalo maso a krev a tlaková vlna vykopla Rodrigueze na strom. Náraz zasáhl Colea jako nadzvuková přílivová vlna, která ho srazila na zem. Zvonilo mu v uších a kamkoli pohlédl, svíjel se a kroutil veliký světelný had. Záblesk výbuchu ho oslepil.

Johnson řval do vysílačky:

„Jsme v kontaktu s nepřítelem!“

Cole se plížil kupředu. Přelezl Abbotta a zakryl Johnsonovi ústa.

„Buďzticha! Jsou všude kolem, Johnsone, tak přestaň řvát! To byl blesk!“

„Hovno blesk, byly to minomety! Neletěl jsem deset tisíc mil jen proto, aby do mě praštil blesk!“

„Byl to blesk! Odpálil Rodovu minu.“

Jaká byla pravděpodobnost, že se tohleto stane? Milion k jedné? Deset miliard k jedné? Jsou na svahu kopce obklíčeni nepřítelem a zasáhne je blesk.

„Nic nevidím,“ zaječel Johnson. „Jsem slepej!“

„Jsi zraněný?“

„Nevidím! Všude je nějaká bílá sračka!“

„Jseš jen oslněný po výbuchu, člověče, tak se uklidni. Fields a Rod jsou mrtví.“

Coleovi se pomalu vracel zrak a viděl, že Johnson krvácí z hlavy. Otočil se, aby viděl na Abbotta.

„Abbotte?“

„Jo, dobrý.“

Cole strčil Johnsonovi do ruky vysílačku.

„Navaž spojení se základnou. Řekni jim, ať se nás pokusí z toho pekla dostat.“

„Zkusím to.“

Cole se proplížil okolo Johnsona, aby se podíval na Fieldse. Zbyla z něho krvavá změťs kusy uniformy. Rodriguez dosud žil, ale chybějící část hlavy odhalovala mozek.

„Rotmistře? Rode?“

Rodriguez neodpovídal.

Coleovi bylo jasné, že se brzy objeví Vietnamci, aby zjistili, k čemu tady došlo. Chtějí-li přežít, musejí okamžitě zmizet. Cole se vrátil k Johnsonovi.

„Řekni, že máme jednoho mrtvýho a jedno těžký zranění hlavy. A že se stahujeme zpátky na hřeben, odkud jsme přišli.“

Johnson tiše zopakoval, co mu Cole řekl, pak vytáhl mapu v plastovém pouzdře a nahlásil z ní jejich polohu. Cole pokynul Abbottovi, aby se vydal na cestu.

„Jdi po stezce.“

Abbott se ani nehnul. Zíral na to, co zbylo z Teda Fieldse, a otvíral a zavíral ústa jako ryba, která se pokouší dýchat na suchu. Cole popadl Abbotta za popruh a škubl jím.

„Proboha, Abbotte, dělej, ať odsud vypadneme! Na tohle teď není čas!“

Abbott konečně zvedl pušku.

Cole začal ovazovat Rodriguezovi hlavu pružným obinadlem a pracoval tak rychle, jak jen dokázal. Rod se zmítal a pokoušel se ho odstrčit. Cole si na něj lehl, aby ho znehybnil, a pak přidal ještě jeden obvaz. Prudký liják smýval krev. Hromobitím se třásl celý les.

Johnson se připlazil k němu.

„Kvůli tý posraný bouřce nebudou moct vzlítnout, Věděl jsem, že to tak dopadne. Zasraní meteorologové, poslali nás v tomhle ven. Neviděli jsme ještě jedinýho Vietnamčíka, a už nás dostal blesk. Do prdele, ty helikoptéry určitě nepřiletěj. Nechají nás v tom plácat.“ Cole skončil s obvazováním Rodrigueze a vytáhl dvě injekce s morfiem. Morfin mohl člověka se zraněním hlavy zabít, ale budou muset Roda nést a to hodně rychle. Kdyby je tady Vietnamci nachytali, zemřeli by všichni. Píchl obě injekce Rodriguezovi do stehna.

„Ty myslíš, že ve třech dokážeme odnést Roda i Fieldse?“

„Zešílel jsi? Z Fieldse je jen sekaná.“

„Rangeři jiný rangery nikdy na bojišti nenechávaj.“

„Neslyšel jsi, co jsem ti říkal? Naši se sem s helikoptérou nedostanou. Musíme zmizet dřív, než bude pozdě.“ Noha Teda Fieldse se dosud cukala, ale Cole se přinutil odvrátit od ní pohled. Možná měl Johnson s Fieldsem pravdu. Později se pro něho mohou vrátit, ale teď se musejí z oblasti stáhnout dřív, než je tu Vietnamci najdou, a navíc, k přepravě Rodrigueze bude třeba dvou lidí,

„Teddyho necháme tady. Abbotte, ty mi pomůžeš nést Rodrigueze. Crome, ty nás budeš krýt. A řekni jim, co děláme.“

„Jo, jdu na to.“

Cole a Abbott zvedli mezi sebe Rodrigueze a Johnson nahlásil, co mají v úmyslu. Pak, znenadání, z Abbotta vytryskl rudý gejzír, následovaný zapraskáním AK-47.

„Žlutý huby!“ zaječel Johnson a pokropil džungli kulkami. Abbot pustil Rodrigueze a padl na zem.

Džungle byla náhle plná hluku a záblesků světla.

Cole střílel vedle Johnsona, přestože nepřítele neviděl. Pohyboval svou M-16 v krátkém oblouku a ve dvou dávkách vyprázdnil celý zásobník.

„Kde jsou?“

„Jednoho jsem dostal! Já vám dám, vy svině!“

Johnson zastrčil nový zásobník a pálil v krátkých dávkách, po čtyřech či pěti ranách. I Cole znovu nabil a střílel nazdařbůh. Nepřítele stále ještě neviděl, ale kolem něj hvízdaly kulky a do vzduchu vyletovaly listy a hlína. Rachot byl ohlušující, ale Cole ho nevnímal. Takhle to bylo při každé přestřelce: nával adrenalinu vyrušil všechny zvuky a člověka znecitlivěl.

Vyprázdnil druhý zásobník, vyhodil ho a zastrčil třetí. Střílel mezi stromy a pak přelezl Rodrigueze, aby se podíval na Abbotta. Abbott si tiskl ruku na břicho, aby zakryl ránu.

„Dostal jsem to. Trefili mě.“

Cole odtáhl Abbottovi ruku, aby se podíval na zranění, a spatřil šedivou kličku střeva. Vložil mu ruku zpátky na ránu.

„Tlač na to. Jak nejvíc můžeš!“

Cole střílel po stínech a zavolal na Johnsona:

„Kde jsou? Nevidím je?“

Johnson neodpověděl. Zasunul nový zásobník a s mechanickým odhodláním pokračoval v palbě – prásk, prásk, prásk.

Cole se díval, jak Johnsonovy kulky trhají vegetaci, a pak spatřil záblesky z hlavně po své pravici. Vyprázdnil v tom směru celý zásobník, zastrčil další a vytáhl z popruhu ruční granát. Vykřikl, aby varoval Johnsona, a pak hodil. Ganát vybuchl tak hlasitě, až se stromy rozvlnily. Cole hodil podruhé – nový výbuch. A pak jim poslal svůj granát i Johnson.

„Padáme odsud! Poběž, Johnsone!“

Johnson pozpátku ustupoval, aniž by přestal střílet. Cole zatřásl Abbottem.

„Dokážešse postavit na nohy? Musíme odsud vypadnout, rangere! Můžeš vstát?“

Abbott se převalil a vyškrábal se na kolena. Levou rukou si tiskl břicho a sténal.

Cole vypálil mezi stromy a vytáhl další granát. Johnsonovi nemusel nikdo říkat, co má dělat. Fields byl zřejmě mrtev, ale Rodriguez dosud žil. Odnesou ho odsud.

Johnson a Cole vypálili za sebe několik krátkých dávek, postavili se tak, aby měli Rodrigueze mezi sebou a zvedli ho za popruhy.

„Tak jdi, Abbotte, jdi!“ volal Cole. „Stejnou cestou, kterou jsme přišli.“

Abbott se klopýtavou chůzí vydal nahoru do svahu. Cole s Johnsonem táhli Rodrigueze a volnýma rukama stříleli za sebe. Po jejich granátové nadílce střelba téměř utichla, ale nyní znovu nabývala na síle. V zeleni bylo slyšet, jak na sebe Vietnamci pokřikují.

„Minh dang duoj bao nhieu dua?“

„Cung dang čaj ve phia bo song!“

Cole slyšel, jak kolem něj hvízdají kulky. Johnson něco zamručel a klopýtl, ale hned šel zase dál.

„Jsem v pořádku.“

Dostal to do lýtka.

Potom Cole pocítil, jak se Rodriguez dvakrát tvrdě otřásl a věděl, že velitel jejich družstva to znovu schytal.

„Svině!“ zaryčel Johnson.

„Utíkej dál!“

Z Rodriguezových úst se valil proud krve a jeho tělo se křečovitě zmítalo.

„Proboha!“

„Do prdele! Je mrtvej! Kurva, je po něm!“

Položili Rodrigueze u stromu na zem. Johnson vystřílel dva zásobníky dolů po svahu, zatímco Cole zkoušel Rodriguezův tep. Marně.

Coleovy oči plály divokým vztekem. Nejdřív Fields a teď Rodriguez. Vystřílel celý zásobník a pak vytáhl z Rodových popruhů granáty. Nejprve hodil jeden, pak druhý – následovaly dvě exploze. Johnson si vzal Rodový zásobníky a utíkali dál. Když běžel Johnson, střílel Cole, a pak zase Johnson kryl jeho. Cole dosud nezahlédl ani jediného nepřátelského vojáka.

S Abbottem se setkali na vrcholu kopce a ukryli se za padlým stromem. Liják byl teď ještě silnější a zahalil je do šedé sítě.

„Johnsone, zavolej. Řekni, že se odsud musíme dostat.“

Cole sundal Abbottovi batoh a rozepnul mu košili.

„Teď se nekoukej! Dívej se mezi stromy. Pátrej po Vietnamcích, jo?“

Abbott začal křičet.

„Pálí to! Pálí to jako čert. Strašně to bolí!“

Cole v tuto chvíli Abbotta miloval a nenáviděl současně, miloval ho pro jeho nevinnost a strach, a nenáviděl, že to dostal, a teď zdržuje, takže kvůli němu mohou zemřít.

Johnson popadl Abbotta za ruku.

„Neboj se, neumřeš. Zelenáče nenecháváme zhebnout na jejich první akci. Dostaneme tě z toho!“

„Rangeři jdou v čele,“ řekl Cole. „Opakuj to, Roy i. Rangeři jdou v čele.“

Abbott to zkoušel opakovat a ze všech sil zadržoval pláč.

„Rangeři jdou v čele.“ Abbottova střeva se vyvalila z břišní stěny jako klubko hadů. Cole je zatlačil zpátky do těla a pak Abbotta pevně ovinul pružnými obinadly. Nasákla krví ještě dřív, než Cole s tou prací skončil, což byl nepochybný příznak tepenného krvácení. Cole by byl nejraději utekl, nechal Abbotta, krev a Vietnamce za sebou, ale místo toho vytáhl ze své lékárničky injekční stříkačku s morfiem a vbodl ji Abbottovi do stehna.

„Obvaž ho ještě jednou, Johnsone. Pořádně to utáhni a dej mu sérum.“

Rangeři se často ocitali v tak těžkých bojích, že součástí jejich výstroje byl krevní expandér se sérem a albuminem. Cole odhodil prázdnou stříkačku stranou, a zatímco Johnson připevňoval Abbottovi plechovku se sérem, popadl vysílačku.

„Pět-dva, pět-dva, pět-dva. Jsme v kritické situaci. Máme dva mrtvé a jednoho těžce zraněného. Přepínám.“

V uchu se mu kromě šumění ozval slabý hlas velitele jejich roty, kapitána Williama „Zekea“ Zekowského. Bouře rušila spojení.

„Opakujte to, pět-dva.“

Cole by nejraději praštil vysílačkou o zem, ale místo toho všechno pečlivě zopakoval. Panika zabíjí. Kontrolujte se. Rangeři jdou v čele.

„Rozumím, pět-dva. Máme tady k dispozici vrtulník na evakuaci a dva silně vyzbrojené vrtulníky, ale v tomhle počasí se tam nedostanou, chlapče. Vyletí hned, jak to skončí, tak se do té doby musíte držet.“

„Stahujeme se. Budete nás sledovat?“

Jedinou odpovědí bylo praskání v atmosféře. Liják teď do nich bušil tak tvrdě, že to bylo jako stát ve sprše.

„Slyší mě někdo?“

Praskání.

„Kurva!“

Žádná vysílačka. Žádná evakuace. Nic. Zůstali v tom sami.

Jakmile Johnson připevnil páskou sérum TV k Abbottově předloktí, pomohli mu na nohy. Liják byl teď jejich spojencem. Vodní stěna je skrývala, smývala jejich stopy a ztěžovala Vietnamcům pronásledování. Možná vydrží, dokud pro ně nepřiletí.

Johnson vstal, aby šel jako první, když v lijáku práskl výstřel a hlava se mu rozlétla na kusy. Zhroutil se jim u nohou.

Abbott zaječel.

Cole se začal otáčet dokola a slepě střílet kolem sebe. Vyhodil svůj zásobník, zvedl Johnsonovu zbraň a vyprázdnil rovněž její zásobník.

„Střílej, Abbotte!“

Také Abbott vystřílel naslepo celý zásobník.

Cole pálil na všechny strany. Střílel, protože se ho někdo pokoušel zabít, a on proto musel být v zabíjení rychlejší. Hodil svůj poslední ruční granát. PRASK! Pak vytáhl granát z Johnsonova popruhu. PRASK! Odepnul Johnsonovi krabici se střelivem a pak i připevněnou vysílačku. Johnsonova hlava se rozpadla jako shnilý meloun.

„Padáme odsud! UTÍKEJ!“

Postrkoval Abbotta z kopce, pak vystřílel do lijáku další zásobník. Znovu nabil, vystřelil a potom vytáhl vysílačku. Kulky bušily do padlého stromu před ním a vzduchem létaly třísky a odštěpky dřeva.

Cole utíkal. Dohnal Abbotta, chytil ho v podpaží a táhl dolů.

„UTÍKEJ!“

Sbíhali ze svahu, klopýtali v lesklých zelených listech tlustých jako kůže. Popínavé rostliny jim rozdíraly nohy a vytrhávaly pušky z rukou. Praskot výstřelů měli neustále v patách.

Cole vedl Abbotta po strmém svahu do koryta rozvodněného potoka. Brodili se vodou, aby nezanechávali stopy. Pak Cole pomohl Abbottovi z vody do širší rokle. Za nimi se rozléhal křik Vietnamců.

„Rang čan phia duoj čung!“

„Toi nghe thaj čung no o phia duoj!“

Kdesi po jejich levici střílel v dávkách kalašnikov.

Abbott vrazil hlavou do stromu, spadl do podrostu a vytrhl si přitom jehlu z paže. Cole mu pomohl na kolena a zasyčel na něho, aby koukal vstávat.

V místech, kde liják smyl mastnou barvu, byl Abbottův obličej smrtelně bledý.

„Chce se mi zvracet.“

„Vstávej, rangere. Jde se dál.“

„Bolímě břicho.“

Celá přední část jeho uniformy až po stehna byla prosáklá krví.

„Vstaň!“

Cole si naložil Abbotta na záda. Klopýtal pod vahou jeho těla a výstroje. Nesl téměř půl druhého metráku. Džungle začala řídnout. Blížili se k mýtině, kde je vysadil vrtulník. Coleovi, klopýtajícímu podél potoka, se podařilo vytáhnout vysílačku.

„Pět-dva, pět-dva, pět-dva, přepínám.“

Ozval se nezřetelný kapitánův hlas.

„Slyším, pět-dva.“

„Johnson je mrtvý. Všichni jsou mrtví.“

„Jen klid, chlapče.“

„Tři mrtví, jeden vážně zraněný. Vietnamce máme za zadkem. Slyšíte mě? Pronásledujou nás.“

„Ztůstaňte tam.“

„Neříkejte mi, abychom tady zůstali. Chcípneme tady!“

Cole se rozplakal. Nasával vzduch jako parní stroj, a byl tak vyděšený, že se mu zdálo, jako by měl srdce v plamenech.

Znovu se ozval kapitán:

„Cole, jste to vy?“

„Všichni jsou mrtví. A Abbott vy krvácí.“

„Vrtulník z První letky k vám letí z jihu. Je s palivem na dně, ale chce se pokusit.“

Za Colem se ozvaly další výkřiky a pak zase spustil palbu nějaký kalašnikov. Cole nevěděl, zda je Vietkong viděl či nikoli, ale neměl už dost síly na to, aby se rozhlédl. Sotva stál na nohou. Abbott začal naříkat. „Jsem už skoro na mýtině.“

„Letí nad roklí pod mraky. Musíte mu dát kouřové znamení. Nemůžeme ho k vám navádět. Přepínám.“

„Dám znamení dýmovnicí.“

„Ta prokletá bouře se valí rovnou na naše helikoptéry s těžkou výzbrojí. Nedostanou se k vám.“

„Rozumím.“

„Budete si muset poradit bez nich.“

Cole se prodral z džungle na mýtinu. Dříve vyschlý potok byl nyní plný dravé vody. Cole do něho vlezl až po pás, brodil se na druhou stranu a bojoval s proudem. Měl znecitlivělé nohy a paže, ale přece jen se dostal na protější břeh a ven z vody. Složil Abbotta do vysoké trávy a vyhlížel vrtulník. Domníval se, že ho vidí, černou skvrnu rozmazanou deštěm. Vytáhl dýmovnici. Za ním vířil světlefialový kouř.

Černá skvrna se naklonila na stranu. Teď už byla větší.

Cole se rozvzlykal. Přicházejí ho zachránit.

Klekl si vedle Abbotta.

„Vydrž, Roy i, už letí.“

Abbott otevřel ústa a vyplivl krev. Za Colem se objevily záblesky a z džungle se ozvalo drkotavé bušení automatů, ostré jako práskání bičem. Cole padl na břicho. V zelené stěně tančily záblesky z hlavní jako světlušky.

Cole vyprázdnil ve směru záblesků zásobník, zastrčil další a ještě několikrát vystřelil.

„Abbotte!“

Abbott se pomalu převalil na břicho. Zvedl zbraň do palebné pozice a vystřelil jedinou ránu.

V džungli to začalo jiskřit. K prvním zábleskům se připojovaly stále další, dokud nebyla celá džungle osvětlená mihotavým světlem. Bahno nadskakovalo a vysoká ostrá tráva padala kolem Colea, jako by ji kosily neviditelné čepele. Vystřílel v jedné dávce zbytek zásobníku, nasadil další a rovněž ho vystřílel. Hlaveň byla tak rozpálená, že by na ní mohl opékat maso.

„Střílej, Abbotte! STŘÍLEJ!“

Abbott vystřelil ještě jeden náboj.

Cole nezřetelně slyšel blížící se vrtulník.

Znovu nabil a pálil. Zbývaly mu teď už jen čtyři zásobníky a okraj džungle byl náhle plný nepřátelských vojáků.

„Tak už konečně pal!“

Abbott se převalil na bok a pronesl slabým hlasem:

„Neměl jsem ani tušení, že to bude vypadat takhle.“

Vrtulník byl najednou tady a tráva okolo nich začala vířit. Cole mířil na záblesky. Nad jeho hlavou začalo střílet dělo. Jeho velké náboje ráže .30 se zakusovaly do džungle.

Když se vrtulník kolébavě snášel k zemi, kutálel se Cole k němu. V helikoptéře zelo plno děr po kulkách a za ní se táhl kouř. Nákladový prostor vrtulníku byl plný vojáků a ti rovněž zahájili palbu. Vrtulník byl prostřílený jako řešeto, ale pilot byl přesto schopný proletět bouří a palebnou stěnou. Piloti vrtulníků měli koule z ocele.

„Tak jdeme, Royi, nastupujem.“

Abbott se ani nehnul.

„Jdeme!“

Cole si pověsil pušku na rameno, zvedl Abbotta a postavil ho na nohy. Cosi horkého mu roztrhlo kalhoty a ozval se výstřel. Kulka mu roztříštila vysílačku! Doklopýtal k vrtulníku a vyzvedl Abbotta do nákladního prostoru. Vojáci se stěsnali ještě víc, aby mu udělali místo.

Cole šplhal na palubu.

Znovu se ozvala střelba z automatů a několik kulek zasáhlo vrtulník.

Velitel posádky na něho začal řvát:

„Řekli nám, že budem nakládat jenom jednoho chlapa!“

Coleovi tak hlasitě zvonilo v uších, že neslyšel vůbec nic.

„Cože?“

„Bylo nám řečeno, že je tady jen jeden. Teď už jsme příliš těžký. Neodlepíme se od země!“

Motor zavyl, když se pilot pokusil vzlétnout. Stroj se bezmocně zmítal jako velryba.

Velitel posádky uchopil Abbotta za popruh.

„Vyhoďte ho ven. Jinak se nedostaneme do vzduchu!“

Cole namířil svou M-16 veliteli na prsa.

„Vždyť je mrtvý, rangere, vyhodíme ho! Přece nechceš, abychom to tady odnesli všichni.“

„Poletíse mnou.“

„Jsme moc těžký! Neodletíme!“

Motor hučel stále hlasitěji. Dveřmi se valil dým z oleje.

„Vyhoďte ho ven!“

Cole vložil prst na spoušť. Rod, Fields a Johnson jsou ztraceni, ale Abbott se vrátí domů. Rodina se o něho postará.

„Poletí se mnou.“

Vojáci na palubě věděli, že Cole by byl schopen spoušť stisknout. Zuřivost a strach sálaly z mladého rangera jako horká pára. Udělal by cokoli a zabil každého, aby své poslání dokončil. Vojáci z posádky tomu rozuměli. Vyhazovali krabice se střelivem a ruksaky, všechno, čeho se mohli zbavit, aby snížili váhu nákladu.

Motor zaječel. Rotor nalezl oporu ve vlhkém vzduchu a vrtulník začal stoupat k obloze. Cole položil svoji zbraň Abbottovi na hruda chránil svého bratra po celou cestu na základnu.

Bouře v horách trvala ještě čtyři hodiny. Úderná jednotka skládající se z rangerů z Coleovy roty zaútočila na oblast, aby odvezla těla padlých. Byl mezi nimi i specialista čtvrté třídy Elvis Cole.

Těla rotmistra Luise Rodrigueze a specialisty čtvrté třídy Teda Fieldse byla nalezena. Tělo specialisty čtvrté třídy Cromwella Johnsona se nenašlo a dá se předpokládat, že ho odnesli nepřátelé.

Za jeho činy onoho dne bylo specialistovi čtvrté třídy Elvisů Coleovi uděleno třetí nejvyššístátní vyznamenání za odvahu a chrabrost, Stříbrná hvězda.

Bylo to první Coleovo vyznamenání.

Měl dostat ještě další.

Rangeři neopouštějí jiné rangery.

14

Čas od Benova únosu:

41 hodin 00 minut

Když jsem domluvil s Abbottovými, zavolal jsem dalším rodinám, abych jim sdělil, že by je mohla kontaktovat policie, a vysvětlil jsem také proč. Celkem jsem s příbuznými mých mužů a panem Stivikem protelefonoval téměř tři hodiny.

Starkeyová zazvonila na můj domovní zvonek v osm čtyřicet pět. Když jsem otevřel dveře, viděl jsem, že za ní ve své dodávce čeká John Chen.

„Mluvil jsem dneska ráno s těmi rodinami,“ oznámil jsem. „Nikdo z nich s tím nemá nic společného, ani neví o nikom, kdo by mít mohl. Zjistila jste něco z těch dalších jmen, která jsem vám dal?“

Starkeyová si mě zkoumavě prohlížela. Nepůsobila příliš odpočatým dojmem, měla opuchlé oči a hlas po ránu prosycený kouřem.

„Nejste namazanej?“ zeptala se.

„Byl jsem celou noc vzhůru. Mluvil jsem s těmi příbuznými. Pak jsem si asi desetkrát přehrál tu hnusnou kazetu. Tak máte něco nebo ne?“

„Už jsem vám to řekla včera večer, Cole. Proklepli jsme si ta jména, a na nic jsme nepřišli. Vy si nepamatujete, že jsem vám to povídala?“

Zlobil jsem se na sebe, že jsem na to zapomněl. Řekla mi to, když jsem s nimi byl na hollywoodské policejní stanici. Popadl jsem klíče a protáhl se kolem ní ven.

„Pojdte. Ukážu vám, co jsme našli. John se může pokusit ty otisky porovnat.“

„Dejte si nejdřív kafe. Vypadáte jako feťák v absťáku.“

„Vy taky dneska ráno nejste žádná krasavice.“

„Trhněte si nohou, Cole. V šest ráno si nás dal s Gittamonem předvolat velitel oddělení a chtěl vědět, proč dovolíme, abyste se nám pletl do vyšetřování.“

„Richard si stěžoval?“

„Bohatý blbci si věčně stěžujou. Na dnešek máme tenhle rozkaz: máte nás vzít na místo, kde jste něco našel, a pak už vám nesmíme dovolit, abyste se nám pletl do práce. Přestože jste zřejmě kromě mě jediný člověk, který má páru o tom, jak se vede vyšetřování. Jste mimo hru.“

„Kdybych si tím sám nebyl jistý, byl by to milý kompliment.“

„Zas tak moc si to neberte. Zdá se, že Richard měl pravdu a vy jste důležitý svědek. Mám jen blbej pocit, že je to kopání do chlápka, co už se válí po zemi, a to se mi ani trochu nelíbí.“

Zastyděl jsem se za to, jak se k ní chovám.

„Předpokládám, že jste mezitím nepoznal ten hlas na kazetě ani si nevzpomněl na něco, co by nám mohlo pomoct?“

Chtěl jsem jí říct, jaký jsem si na muže z telefonu udělal názor, ale pak jsem si uvědomil, že by to mohlo znít jako sebeospravedlňování.

„Ne. V životě jsem ten hlas neslyšel. Přehrál jsem to do telefonu i těm rodinám, ale taky jim to nic neříkalo.“

Starkeyová se na mě překvapeně podívala.

„To byl dobrý nápad, Cole, přehrát jim to. Doufám jen, že vám nikdo z nich nelhal.“

„Proč mi včera večer tu nahrávku přinesl místo vás Hurwitz?“

Starkeyová bez odpovědi zamířila k autu.

„Vemte si svůj vůz. Budete se muset vrátit sám.“ Zamkl jsem dům a jel před nimi přes kaňon k hřebenu, kde jsme předešlého dne byli s Pikem. Trvalo to asi dvanáct minut. Zatímco Chen vykládal své nádobíčko, přezula se Starkeyová do tenisek. Včera tu bylo poměrně prázdno, ale dnes stála na krajnici řada nákladáčků a aut z blízkého staveniště. Chen a Starkeyová šli za mnou přes oblou vyvýšeninu a pak dolů křovím. Minuli jsme borovici s dvojitým kmenem a pokračovali podél stružky vzniklé erozí k osamělému zakrslému dubu. Jak jsme se blížili k otiskům bot, byl jsem stále nedočkavější, ale trochu jsem se i bál. Být zde znamenalo být blíž Benovi, ale nikoli v případě, že se otisky nebudou shodovat. Nebudou-li totožné, nemáme nic.

Dostali jsme se k prvnímu otisku, zřetelnému otisku podrážky mezi deskami jílovité břidlice.

„Tahle stopa je hodně zřetelná. Další uvidíme níž.“ Chen klesl na všechny čtyři, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Postavil jsem se vedle něho.

„Netlačte se tak na něho, Cole. Ustupte.“

Chen vzhlédl a usmál se.

„Je to stejná bota, Starkeyová. To vidím i bez odlitku. Rockportky číslo jedenáct s jemně zrnitým povrchem a rýhami pro lepší přilnavost.“

Srdce se mi v hrudi divoce rozbušilo a kolem mě se opět mihl temný duch. Starkeyová mě uhodila do ramene.

„Máte kliku.“

Uměla mazat med kolem úst.

Chen si označil praporky osm dalších otisků a pak jsme došli ke stromu. Po ranní rose se už některá stébla trávy narovnala, ale zválené místo pod stromem bylo dosud jasně patrné.

„Tady to je, na téhle straně dubu. Vidíte tu polehlou trávu?“

Starkeyová se dotkla mé paže.

„Vy počkáte tady.“

Vykročila blíž ke stromu. Zastavila se a dívala se pod dubovými větvemi na můj dům, pak věnovala pozronost svahu pod ním.

„Měl jste pravdu, Cole. To je opravdu dobrý objev. Nevím, jak jste to místo našel, ale sedí to. Dobře jste toho parchanta odhadl. Johne, potřebuju podrobnou mapu oblasti.“

„Já zase budu potřebovat pomoc. Je tady víc fyzických nálezů než včera.“

Starkeyová podřepla těsně před zválenou trávou, pak začala upřeně pozorovat cosi v hlíně.

„Johne, podej mi pinzetu!“

John jí ze své soupravy podal sáček se zipem a pinzetu. Starkeyová pinzetou zvedla hnědou kuličku, zblízka si ji prohlédla a vložila do sáčku. Pohlédla nahoru do koruny stromu a pak znovu na zem.

„Co je to?“ chtěl jsem vědět.

„Vypadá to jako myší trus, ale je to něco jiného. Je to tady všude.“

Starkeyová zvedla jednu kuličku ze širokého stébla trávy a položila si ji na dlaň. Chen ji zděšeně pozroval.

„Nedotýkej se toho holýma rukama!“

Došel jsem k ní, abych se podíval, a tentokrát mě zpátky neposlala. Na udusané zemi bylo jasně vidět asi tucet malých tmavohnědých kuliček. Další se přichytily na stébla trávy. Poznal jsem na první pohled, co to je, protože jsem to znal z armády.

„To je tabák.“

„Jak to víte?“ zajímal se Chen.

„Kuřák na hlídce žvýká tabák, aby si udržel pozornost. Žvýkáte, aby nebylo vidět kouř. Přesně tohle tady dělal ten chlap. Žvýkal a vyžvýkaný tabák vyplivoval.“

Starkeyová se na mě podívala, a já věděl, co si myslí. Další spojení s Vietnamem. Podala sáček Chenovi. Nasucho spolkla pilulku a pak si mě s kolmou vráskou mezi obočím chvíli prohlížela.

„Na něco bych se vás ráda zeptala.“

„Na co?“

„Tam pod vaším domem ten chlap nezanechal žádné stopy, jen jeden sotva viditelný otisk podrážky. Ale tady jich nechal spoustu.“

„Cítil se tady bezpečný.“

„Jo. Našel si dobré místo, kde ho nikdo neviděl, takže mu to bylo fuk. Napadlo mě, že když se choval tak lehkomyslně tady, mohl si tak počínat i na ulici.

V tomhle úseku není zrovna moc domů a hned za zatáčkou se staví. Mohla bych zavolat Gittamonovi, aby sem s někým přijel a ptali se u každých dveří, i když moc lidí, kterých bychom se mohli na něco zeptat, tady asi nebude. Ale za tu dobu, než by sem Gittamon přijel, bychom to stihli udělat my dva.“

„Myslel jsem, že se nemám plést do vyšetřování.“

„Nežádala jsem vás, abyste se mnou hloupě klábosil. Chcete to udělat, nebo byste raději marnil čas?“

„Jasně že to chci udělat!“

Starkeyová pohlédla na Chena.

„Jestli to někomu vyžvaníš, nakopu tě do zadnice.“

Opustili jsme Chena, který právě volal na útvar vědeckého vyšetřování pro dalšího kriminalistu, a vydali se k zatáčce, za níž se rozkládalo staveniště. Přízemní budova byla částečně zbouraná, aby se zvětšil obytný prostor, a nyní se přistavovalo patro. Před domem stál na ulici dlouhý modrý kontejner, už z poloviny naplněný starým dřevem a sutí. V patře se činili tesaři a v přízemí pracovali na elektroinstalaci elektrikáři. Byl už pozdní podzim, ale řemeslníci byli většinou do půl těla a v šortkách.

Jakýsi starší muž v pytlovitých kalhotách se v garáži skláněl nad plány a vysvětloval něco nechápavému mladíkovi s elektrikářskou brašnou. Na sucho postavené zdi v garáži a domě byly stržené a zůstaly jen holé sloupy, připomínající hrudní koš.

Starkeyová nečekala, až si nás všimnou, ani neztrácela čas omluvami. Ukázala staršímu muži odznak.

„Losangeleská policie. Já jsem Starkeyová, tohle je Cole. Vy tomu tady šéfujete?“

Muž se představil jako Darryl Cauley, hlavní dodavatel. Podezřívavě si nás měřil.

„Jedná se o finanční kontrolu? Mohu vás ujistit, že po právní stránce mám všechno v pořádku a řádně podepsané smlouvy se všemi subdodavateli.“

Mladík se chtěl ztratit, ale Starkeyová ho zadržela.

„Nikam nechoďte. Potřebujeme si promluvit se všemi.“

Cauley se zamračil ještě víc.

„O co jde?“

Hovořit s lidmi nepatřilo zrovna k silným stránkám Starkeyové, a tak jsem raději odpověděl místo ní, než se ten člověk rozhodne, že u toho chce mít svého právníka.

„Domníváme se, že se v téhle oblasti pohyboval jeden únosce, pane Cauley. Parkoval tady nebo projížděl touhle ulicí v posledním týdnu každý den. Chceme vědět, jestli jste si nevšiml nějakých cizích aut nebo osob.“

Elektrikář začal projevovat zájem.

„Opravdu? Někoho unesli?“

„Desetiletého chlapce,“ odpověděla Starkeyová. „Předevčírem.“

„A zatraceně!“

Pan Cauley se snažil být nápomocný, ale vysvětlil nám, že střídavě tráví čas na třech místech, kde se pracuje, a v tomhle domě se jen zřídka zdrží déle než pár hodin denně.

„Nevím, co bych vám řekl. Přijíždějí a odjíždějí subdodavatelé, mění se řemeslníci. Máte nějakou jeho fotku nebo ho můžete popsat?“

„Ne, pane. Nevíme, kdo to je, ani jak vypadá. Nevíme ani, v jakém jezdí autě, ale oprávněně se domníváme, že trávil značnou dobu za zatáčkou, kde parkují auta vašich lidí.“

Elektrikář pohlédl k zatáčce.

„Mně to tam nahání husí kůži.“

„Rád bych vám pomohl,“ vzdychl Cauley, „ale nevím jak. Mám tady ty chlapy, stavujou se za nima kamarádi a přítelkyně. Mám ještě další stavbu v Beachwoodu a minulý měsíc tam přijela limuzína s lidma z Capitol Records. Podepsali hned na místě s jedním z tesařů smlouvu na tři miliony dolarů. Člověk nikdy neví, co se může stát.“

„Můžeme si promluvit s vašimi řemeslníky?“ zeptala se Starkeyová.

„Ale jistě. Jamesi, mohl byste sem všechny zavolat? Řekněte Frederikovi a tesařům, aby slezli dolů.“ Pro Cauleyho tady dnes pracovalo devět řemeslníků, elektrikářů a tesařů. Dva tesaři měli potíže s angličtinou, ale Cauley uměl Španělsky a překládal. Když se dozvěděli, že někdo unesl dítě, všichni ochotně spolupracovali, ale nikdo si na nic neobvyklého nevzpomněl. Když jsme se odtamtud vyhrabali, bylo už téměř poledne.

U kontejneru si Starkeyová zapálila cigaretu.

„Tak dobře. Teď se vyptáme v těch domech.“

„Určitě parkoval dál za domy, protože čím delší cestu by chodil pěšky, tím by byl nápadnější.“ „To asi jo. A co z toho plyne?“

„Rozdělíme se. Já si vezmu domy na vzdálenější straně a vy na téhle. Bude to rychlejší.“

Starkeyová souhlasila. Nechal jsem ji tam i s její cigaretou a klusal kolem našich zaparkovaných aut k domům na vzdálenější straně zatáčky. V prvním mi přišla otevřít ekvádorská hospodyně, ale nikoho a nic neviděla a vůbec nijak mi nepomohla. Ve druhém domě neotevřel nikdo, ve třetím přišel postarší muž v tenkém županu a pantoflích. Trpěl osteoporózou, takže byl nahrbený jako vadnoucí květina. Vysvětlil jsem mu, že pátrám po muži, který se zdržoval na svahu, a zeptal jsem se, jestli někoho neviděl. Starý pán údivem otevřel bezzubá ústa. Řekl jsem mu o nezvěstném chlapci. Neodpovídal. Strčil jsem mu do kapsy vizitku a vyzval ho, aby zavolal, kdyby si na něco vzpomněl. Pak jsem za sebou zavřel dveře. Poté jsem hovořil s mladou ženou v domácnosti se třemi dětmi a v další vilce nebyl nikdo doma. Byl pracovní den a lidi byli v práci.

Chtěl jsem navštívit ještě další domy na druhé straně. Když jsem se vrátil k našim autům, opírala se Starkeyová o svůj Crown Vic.

„Zjistila jste něco?“ vyhrkl jsem.

„Ale Cole, vypadám snad na to? Mluvila jsem s tolika lidmi, kteří nic neviděli, že jsem se jednoho tlusťocha nakonec zeptala, jestli už byl vůbec někdy venku.“

„Práce s lidmi není zrovna vaší silnou stránkou, co?“

„Podívejte, zavolám Gittamonovi, aby to tady trochu rozjel. Chce to promluvit si s popeláři, s pošťákem, s posádkama aut soukromé bezpečnostní služby, co v téhle ulici pracujou, a se všema ostatníma, kteří by mohli něco vidět, ale my dva už v tom pokračovat nebudeme.“

„Nechte toho, Starkeyová, vždyť je tady ještě velká spousta práce, a já s ní můžu pomoct. Nemůžu toho teď jen tak nechat.“

Promluvila opatrně, laskavým hlasem.

„Bude to ještě dřina, Cole. Vy si potřebujete odpočinout. Jestli něco zjistíme, zavolám vám.“

„Lidi z bezpečnostních služeb můžu docela dobře obvolat z domova.“

Můj hlas zněl zoufale i mně samotnému. Zavrtěla odmítavě hlavou.

„Znáte ten film, co ho pouštějí v letadle před startem a ve kterým vám vykládají, co máte dělat, kdyby za letu vznikly nějaký problémy?“

V hlavě mi hučelo, jako kdybych byl opilý a hladový současně.

„Co to má co dělat s naším případem?“

„Říkají vám, že pokud začne v letadle klesat tlak, máte kyslíkovou masku nasadit nedřív sobě, a teprve pak svým dětem. Když jsem to viděla poprvé, řekla jsem si, že je to blbost, protože kdybych měla dítě, nasadila bych masku nejdřív jemu. Zdálo by se mi to přirozený. Ale čím víc jsem o tom přemýšlela, tím větší mi to dávalo smysl. Nejprve se musíte zachránit vy, protože kdybyste nezůstal naživu, nemohl byste pak pomoct ani svýmu dítěti. A to se týká vás, Cole. Chcete-li Benovi pomoct, musíte si nasadit masku. Jedte domů. Jakmile bude něco novýho, zavolám vám.“

Odešla za Chenem, který stál u své dodávky.

Nasedl jsem do auta. Nevěděl jsem, jestli pojedu nebo nepojedu domů. Nevěděl jsem, jestli bych se měl nebo neměl vyspat. Když jsem projel zatáčkou, spatřil jsem u kontejneru stát světle žlutou dodávku firmy, která dováží obědy, protože takhle to funguje: pokládáte cihly, dokud není přestávka na oběd.

Dodávka právě přijela.

Kdybych nebyl tak unavený, napadlo by mě to možná už dřív: stavební dělníci musejí jíst, a jídlo jim dvakrát denně dovážejí – snídani a oběd. Bylo jedenáct padesát. Ben už byl nezvěstný téměř čtyřicet čtyři hodin.

Nechal jsem auto stát na ulici a běžel k úzkým zadním dvířkům dodávky, které kvůli horku zůstaly otevřené. Uvnitř se skláněli dva mladíci v bílých tričkách nad grilem. Malá baculatá žena na ně štěkala příkazy směsí španělštiny a angličtiny. Mladíci dávali na papírové tácky porce opečeného kuřete, mexické topinky a zelenou omáčku a podávali je lidem, stojícím z boku v řadě u okénka. Žena se na mě podívala a pokývla směrem k otevřené stěně dodávky.

„Musíte stoupnout tamhle do řady.“

„Unesli jednoho malého kluka,“ řekl jsem. „Myslíme si, že muž, který to udělal, strávil spoustu času v téhle ulici. Možná jste viděla jeho auto.“

Přišla ke dveřím a utírala si ruce do růžového froté ručníku.

„Malý kluk? Ste od policía?“

V řadě před okénkem stál elektrikář, se kterým jsme mluvili už předtím.

„Jo, je to polda. Nějaký chlap unes děcko, věřila byste tomu? Právě tady. Snažej se ho najít.“

Žena vystoupila z auta na ulici. Jmenovala se Marisol Lunaová a tenhle byznys jí patřil. Vysvětlil jsem jí, co jsme objevili za zatáčkou, a zeptal se, jestli si tady někdy v posledních dvou týdnech nevšimla nějakých zaparkovaných aut nebo někoho, kdo se jí nezdál.

„Myslim, že ne.“

„A co když tady nikdo jiný neparkuje. Nějaký osamocený auto.“

Utírala si ruce do ručníku, jako kdyby jí to pomáhalo při vybavování vzpomínek.

„Viděla sem nějakýho instalatéro. Vydali sme tady snídaně a pak jeli tamhlé tudy…“

Hodila rukou k zatáčce a hučení v mých uších ještě zesílilo.

„Viděla sem, jak ten instalatéro jede dolů z kopce.“ Podíval jsem se na řemeslníky a hledal mezi nimi Cauleyho. Adarisol Lunaová byla první dotázanou osobou, která něco viděla.

„Jak víte, že to byl instalatér? Pracoval tady na tomhle domě?“

„Viděla sem nápis na auťáku: Emiliovy instalatérský služby. Pamatuju si to, protože můj manžel taky Emilio. Proto si na tu dodávku vzpomínám. Usmála sem se na něj, když sem viděla to jméno, a večer sem vo tom řekla mužovi, ale ten chap nevypadal ani trochu jako můj manžel. Byl černej. A na ksichtě měl nějaký boule.“ Zavolal jsem na stavební dělníky.

„Kde je Cauley? Může ho někdo z vás zavolat?“ Pak jsem se obrátil zpátky k paní Lunaové. „Takže ten muž, který šel dolů, byl černoch?“

„Nene. Černoch byl ten v dodávce. Chlap na kopci byl bílej.“

„Takže jste viděla dva muže?“

Hučení v mé hlavě bylo ještě zuřivější, jako po přílišné konzumaci kofeinu. Pak přišel elektrikář s panem Cauleym.

„Tak jak, přišli jste na něco?“ chtěl vědět.

„Měli jste tady instalatéra nebo dodavatele instalatérských prací jménem Emilio nebo Emiliovy instalatérské služby nebo něco podobného?“

Cauley zavrtěl hlavou.

„Ne, nikdy. Na všechny práce mám stálého subdodavatele a ten se jmenuje Donnelly.“

„Na tom auťáku stálo Emiliovy instalatérský služby,“ trvala na svém paní Lunaová.

„Já tu dodávku taky viděl,“ ozval se elektrikář.

Hučení v mé hlavě náhle ustalo a tělo mě přestalo bolet. Pod kůží jsem cítil pulzující krev. Připadal jsem si lehký a živý, protože všechno bylo náhle dokonale jasné. Byl to stejný pocit, jaký jsem měl, když jsem se ukrýval na stezce Vietkongu a slyšel blížící se nepřátelské vojáky. Čekal jsem, až Rod zahájí palbu, a věděl, že bud dostaneme my je, nebo oni nás, ale v každém případě bylo při této krvavé záležitosti nejdůležitější věcí dobře se schovat.

„Potřebuju, abyste teď jela se mnou, paní Lunaová. Musíte to hned oznámit policii. Jsou tady hned za zatáčkou.“

Marisol Lunaová nasedla do mého auta bez sebemenších námitek. Neztrácel jsem čas obracením. K Starkeyové jsme dojeli na zpátečku.

Čas od Benova únosu:

43 hodin 50 minut

Přestože slunce už viselo nízko na jižní obloze, zběsile pálilo a ohřívalo velikou mísu vzduchu v kaňonu až k bodu varu. Stoupající vzduch přinášel z města mírný vánek, který páchl sírou. Starkeyová si stínila oči otevřenou dlaní.

„Paní Lunaová, povězte mi, co jste viděla.“

Marisol Lunaová, Starkeyová a já jsme stáli na silnici na konci zatáčky. Žena ukázala dozadu směrem ke stavbě a řekla nám všechno, co si pamatovala.

„Dyž sme projeli zatáčkou a dostali se sem, byl tady ten instalatérskej nákladáček.“

Řekla, že instalatérské auto bylo přesně na tom místě, kde teď stojíme, ale ne na krajnici. Stálo přímo na silnici. Ze stavby ani z okolních domů nebylo možné ho vidět.

„Moje auto je taky dost veliký, však jste to viděl. Široký. Řekla sem Ramónovi, koukni na to, ten chlap si zabral celou silnici.“

„Ramón je jeden z chlapců, kteří pro ni pracujou,“ vysvětlil jsem Starkeyové.

„Nechte ji domluvit, Cole.“

Paní Lunaová pokračovala:

„Musela sem zastavit, protože kolem něj se nedalo projet. Pak sem si všimla toho jména, a to mě rozesmálo, jak už sem řekla panu Coleovi. Hned večer povidám manželovi, že sem dneska viděla jeho jméno –“

„Kdy to bylo?“ zeptala se Starkeyová.

„Asi před třema dněma. Jo, před třema.“

Den před Benovým únosem. Starkeyová vytáhla zápisník.

Paní Lunaová vypověděla, že dodávka byla bílá a špinavá, ale nevzpomněla si na nic jiného, než že na boku měla nápis Emiliovy instalatérské služby. Zatímco jí Starkeyová kladla další otázky, zavolal jsem mobilem na informace a zeptal se, zda Emiliovy instalatérské služby mají v seznamu. Nic takového nebylo ani v Los Angeles, ani v údolí. Požádal jsem je, aby se podívali i do telefonních seznamů v Santa Monice a v Beverly Hills a hledali pod instalatérskými službami, instalatéry, instalatérskémi potřebami a dodavately instalatérských služeb, ale moc jsem si od toho nesliboval – ti chlapi mohli dodávku ukrást třeba v Arizoně nebo si na ni název namalovat sami.

„Stálo tam Emiliovy instalatérský služby. Sem si tím jistá,“ prohlásila paní Lunaová.

„Teď mi povězte něco o těch dvou mužích,“ požádala ji Starkeyová. „Projela jste tedy zatáčkou a jejich dodávka vám blokovala cestu. Kam byla obrácená předkem?“

„Tímhle směrem, ke mně. Viděla sem předním sklem dovnitř, chápete? Řídil ten černoch. Ten bílej stál na druhý straně. Mluvili spolu okýnkem.“

Paní Lunaová se postavila na krajnici a otočila se, aby nám to názorně předvedla.

„Koukli se na nás, když si všimli, že tam sme. Ten černoch měl na vobličeji ty věci. Myslela sem si, že je nemocnej. Vypadalo to jak boláky.“

Sáhla si na tváře a pokrčila nos.

„Byl velkej. Moc velikej chlap.“

„Vystoupil z dodávky?“ chtěla vědět Starkeyová.

„Ne, seděl uvnitř za volantem.“

„Jak tedy víte, že byl velký?“

Paní Lunaová zvedla ruce do výšky a roztáhla je nad hlavou.

„Byl přes celý přední sklo. Vóbrovskej.“

Starkeyová vraštila čelo usilovným přemýšlení, ale já už jsem si udělal obrázek a chtěl jsem, aby pokračovala.

„A co ten běloch? Vzpomínáte si na něco, co vám utkvělo v paměti? Tetování? Brýle?“

„Neprohlížela sem si ho.“

„Měl dlouhé nebo krátké vlasy? Nevzpomenete si, jakou měly barvu?“

„Lítuju, ale nevím. Koukala jsem jen na toho černocha a na dodávku. Chtěli sme kolem nich projet a jet dál, jasný? Zajela sem na krajnici, abych je vobjela, ale nešlo to, a tak jsem couvla. Ten druhej pak ustoupil, protože jeho kámoš nám musel udělat místo, silnice je tady dost ouzká. Dívala sem se pak, dyž ten nákladáček vodjížděl, a zeptala sem se Ramóna, jestli taky viděl, co měl ten černoch ve vobličeji. Ramón řek, že jo. Povídal, že sou to bradavice.“

„Jak se jmenuje Ramón příjmením?“ zeptala se Starkeyová.

„Sanchez.“

„Je teď ve vaší dodávce?“

„Ano, paní.“

Starkeyová si jeho jméno zapsala.

„Dobře, budeme si s ním chtít taky promluvit.“

Vrátil jsem rozhovor do správných kolejí.

„Takže ten černoch odjel a ten druhý šel z kopce, nebo na něj ten černoch čekal, až se vrátí?“

„Nene, vodjel. Ten druhej na něj ukázal takový to, co se dělá při vodchodu. To neslušný.“

Paní Lunaová upadla do rozpaků.

Starkeyová jí ukázala vztyčený prostředník.

„Tohle na něho udělal ten běloch?“

„Jo. Ramón se tomu chechtal. Trochu sem couvla, protože sem byla moc blízko u skály, ale viděla sem, jak to na něj dělá, dyž scházel dolů. Myslela sem si, že pude k domu, ale von šel místo toho dolů z kopce, a divila sem se, proč tam jde. Napadlo mě, že se potřebuje… že si chce ulevit.“

„Viděla jste, kam jde, nebo že se vrací zpátky?“

„Ne. Vodjeli sme. Museli sme ještě na jednom místě vydávat snídani a pak připravovat vobědy.“

Starkeyová si zapsala jméno, adresu a telefon paní Lunaové a pak jí dala svoji vizitku. Začal jí zvonit mobil, ale nevšímala si toho.

„Moc jste nám pomohla, paní Lunaová,“ prohlásila. „Dnes večer nebo zítra si s vámi asi ještě budu chtít promluvit. Souhlasíte?“

„Ráda vám pomůžu.“

„Jestli si ještě na něco vzpomenete, zavolejte mi. Všechno může být důležité. Můžete si třeba vzpomenout na něco, co se týká dodávky nebo těch mužů. Může nám to pomoct. Třeba vám to bude připadat nepodstatné, ale pro nás to možná bude důležité. Všechno, na co si dokážete vzpomenout.“

Starkeyová vytáhla telefon a šla s ním na krajnici. Zavolala na stanici, aby zahájili pátrání po obou mužích a dodávce. Velitel hollywoodské stanice předá její informace centrálnímu dispečinku v Parker Center s tím, aby každý hlídkový vůz pátral po dodávce s nápisem Emiliovy instalatérské služby na boku.

Nabídl jsem paní Lunaové, že ji odvezu zpátky, ale neodpověděla. Se svraštělým obočím civěla na Starkeyovou, jako by na kraji svahu viděla ještě něco jiného.

„Zrovna sem si vzpomněla ještě na něco. Měl doutník. Stál tam a vytáh doutník.“

To byl ten tabák.

„Jo, zrovna tak. Měl doutník. Nekouřil ho, ale žvejkal. Ukousl si z něj a pak to po kousíčkách plival.“

Pobídl jsem ji, aby se zkusila rozpomenout ještě na něco. Zkoušel jsem si sestavit z její výpovědi celkový obraz. Šli jsme za Starkeyovou. Dotkl jsem se její paže, abych jí naznačil, že má poslouchat.

Paní Lunaová se dívala do kaňonu a pak se otočila obličejem k silnici, jako by v duchu viděla svou dodávku stojící pod skálou a odjíždějící nákladáček instalatérů.

„Zařadila sem zpátečku, abych se dostala vod skály na silnici. Ještě sem se po něm vohlídla. Díval se dolů a dělal něco rukama. Vzpomínám si, že sem si říkala, co to sakra dělá. Chtěla sem vodjet, protože sme spěchali, ale stejně sem ještě chvíli čekala, abych přišla na to, co provádí. Rozbalil doutník, kus ho utrh a strčil si ho do pusy. Pak šel dál z toho kopce.“

Ukázala dolů.

„Myslela sem si, že potřebuje to, no na záchod. Měl tmavý vlasy. Krátký. A zelený triko. Teď sem si vzpomněla. Tmavozelený a vypadalo dost špinavý.“

Starkeyová se po mně podívala.

„Rozbalil ten doutník?“

Paní Lunaová spustila ruce pod břicho.

„Takhlenc měl ruce. Něco s nima dělal a pak si to strčil do pusy. Neviděla sem, co dělá, ale co jinýho by to mohlo bejt?“

Uvědomil jsem si, na co se Starkeyová ptala.

„Obal z doutníku.“ vyhrkl jsem. „Jestli ho tam odhodil, mohli bychom z něj sejmout otisky prstů.“

Sel jsem ho tam hledat, ale Starkeyová zavolala:

„Přestaňte s tím, Cole. Vraťte se! Zničíte stopy!“

„Mohli bychom ho najít.“

„Šlápnete na něj nebo na něj botou kopnete hlínu nebo ho zastrčíte pod nějaký list, takže se okamžitě vraťte. Vím, co dělám! Vraťte se na silnici!“

Starkeyová vzala paní Lunaovou za paži. Měla zřejmě pocit, že už mě nepotřebuje.

„Nemyslete na to tak křečovitě, paní Lunaová. Přijde to samo. Ukažte mi, kde byl ten muž, když to dělal. Kde přesně stál?“

Paní Lunaová přešla silnici, aby se dostala na místo, kde předtím stála její dodávka, a pak se podívala na nás. Chvíli popocházela sem a tam a pokoušela se rozpomenout. Pak natáhla ruku.

„Děte ještě kousek vpravo, tak. Stál hned pod várna.“

Starkeyová si prohlížela okolí a pak podřepla k zemi, aby lépe viděla.

„Sem si jistá, že to bylo tam,“ oznámila paní Lunaová.

Starkeyová se opřela rukou o zem, aby udržela rovnováhu, a pozorně se rozhlížela. Tiše jsem se paní Lunaové zeptal:

„V kolik hodin jste tady byla? V osm, v devět?“

„Po devátý. Myslím tak v půl desátý. Jeli sme připravit vobědy.“

V půl desáté už mohlo být dost horko a zároveň se zvedal vítr. Foukal zřejmě z kaňonu nahoru jako teď.

„Starkeyová, podívejte se víc vlevo. Vítr ho mohl odnést o kus dál.“

Starkeyová začala hledat kousek doleva. Popolezla o krok dopředu a pak doleva. Rozhrnovala větvičky rozmarýnu a býlí a pak znovu popolezla. Její pohyby byly tak pomalé, že se zdálo, jako by se brodila medem. Nabrala hrstku hlíny, sypala ji mezi prsty a dívala se, kam ji odnáší vítr. Přesunula se tím směrem, ještě víc vlevo a dál od silnice, a pak pomalu vstala.

„Tak co?“ vykřikl jsem.

S paní Lunaovou jsme spěchali za ní. V uschlém býlí ležel obal z doutníku. Byl žlutý s rudým a zlatým proužkem a zaprášený. Vítr ho sem mohl zavát odkudkoli. Mohl tady být už předtím nebo se zde ocitnout až potom, ale mohl ho tu rovněž odhodit pachatel.

Nezvedli jsme ho ani se k němu nepřiblížili. Jen jsme tam stáli a pak jsme zavolali Johna Chena.

Čas od Benova únosu:

43 hodin 56 minut

RADA JOHNA CHENA ZHRZENÝM MILENCŮM

První věc, kterou Chen udělal, byla, že si označil praporkem otisky boty, poválenou trávu za dubem a místa s větší koncentrací vyplivnutého tabáku. Chenovi nepřipadal chlápek, který žvýká tabák, nijak pozoruhodný.

Před dvěma roky pracoval na řadě vloupání, která spáchal zloděj šperků zvaný Fred Astaire: Fred vykrádal vily v Hancock Parku ve fraku, s cylindrem na hlavě a psími dečkami na nohou. Skryté kamery ve dvou domech ukázaly, jak Fred při pobíhání po místnostech v měkkých botách doslova tančí po kobercích. Byl tak kuriózní figurkou, že o něm Times napsaly, že je elegantním lupičem fasádníkem v tradici Caryho Granta ve filmu Chyťte zloděje, ale už zapomněly dodat, že Fred po sobě zanechává vizitky: v každém domě vykonal na podlaze velkou potřebu. Nic elegantního, nic, co by svědčilo o dobrých způsobech. Chen pečlivě sáčkoval, označoval a analyzoval Fredova lejna ze čtrnácti různých domů, takže co jsou kuličky rozžvýkaného tabáku ve srovnání s exkrementy bytového zloděje?

Jakmile rozmístil praporky, změřil a zakreslil místo nálezu stop. Každá stopa dostala evidenční číslo a všechna čísla byla zanesena do nákresu, aby Chen, policie a prokurátor měli přesný přehled o rozmístění stop. Vše bylo třeba změřit a míry zaznamenat. Byla to nudná práce a Chenovi se nelíbilo, že je na ni sám. Útvar vyšetřování vědeckými metodami sem sice poslal dalšího kriminalistu, nepříjemnou potvoru Lornu Bernsteinovou, která si myslela, že je nejlepší, ale než se sem dostane, uplyne ještě několik hodin.

Starkeyová mu pomáhala, dokud ji Cole neodtáhl nahoru. Chen ji znal z doby, kdy společně pracovali v týmu pyrotechniků, a líbila se mu, přestože byla vychrtlá a v obličeji vypadala jako kůň.

Chen se zabýval myšlenkou, že ji požádá, aby si s ním někam vyšla.

Myslel hodně na sex, a to nejen se Starkeyovou. Myslel na něj doma, v laboratoři, při řízení auta. Každou ženu, kterou uviděl, hodnotil z hlediska sexuální přitažlivosti, okamžitě zamítal všechny, které nedosahovaly jeho stále se snižující laťky (sexuální loudilové si moc vybírat nemůžou), a mluvil o nich jako o „sviních“. Vůbec nezáleželo na tom, kde právě byl: myslel na sex při vyšetřování vražd, sebevražd, střílení, bodání, napadení, dopravních nehod, i v márnici. Probouzel se každé ráno posedlý sexem a pak přidal polínko do ohně (obrazně řečeno) sledováním vášnivé kočky Katie Couricové předvádějící své řemeslo v show Today. Cestou do práce rozdmýchávaly plameny milostné vášně armády pomilováníhodných žen. Město jich bylo plné: po silnicích jezdily ženy z domácnosti s pevnými těly z posiloven a nymfomanské herečky v nikdy nekončícím pátrání po mužském mase, a John Chen byl jediným mužem v Los Angeles, jehož přehlížely! Jeho stříbrný boxster sice vyvolával značnou pozornost (koupil ho právě z tohoto důvodu), ale pokaždé, když nějaká kráska spatřila za volantem jeho Rakety lásky z Černého lesa s elegantními německými tvary jeho sto devadesát centimetrů vysokou a šedesát kilogramů vážící postavu a obrýlený obličej pouťového kejklíře, rychle odvrátila zrak. Jediný pohled jí stačil, aby ztratila zájem.

John trávil spoustu času erotickými fantaziemi a někdy si říkal, že by s tím měl přestat, ale v každém případě to bylo lepší než myslet na smrt.

Starkeyová rozhodně nebyla na vrcholu jeho seznamu deseti nejnaléhavějších úkolů, ale nepatřila ani mezi „svině“. Jednou ji dokonce požádal, jestli by se s ním nechtěla projet v jeho porschi, a Starkeyová odpověděla, že jedině když bude moct řídit. Takhle to dopadalo vždycky.

Nyní si Chen začínal myslet, že jí to měl dovolit.

Právě začal vážně uvažovat o tom, že jí to nabídne, když na něho Starkeyová zavolala, aby hned přišel nahoru.

„Pospěš si!“ křičela na něho. „Honem sem pojď, Johne!“

Mrcha. Pořád sedí za volantem.

Když se k nim Chen dostal, zjistil, že se Starkeyová a Cole sklánějí na trsem nějakého býlí, jako dva kluci nad zakopaným pokladem. S nimi tam byla malá boubelatá Latinoameričanka ve věku těsně před důchodem. Chen ji okamžitě zavrhl. Svině.

„Proč mě voláte? Mám tam dole spoustu práce.“

„Přestaňte skučet a podívejte se na tohle.“

Cole si sedl na bobek, aby mu mohl ukázat cosi v porostu.

„Starkeyová našla obal od doutníku. Domníváme se, že byl jeho.“

Chen si sundal brýle, aby lépe viděl. Bylo to ponižující, ale nutné: s nosem jen pár decimetrů nad zemí vypadal jako prvotřídní idiot, ale chtěl si obal pořádně prohlédnout. Zdálo se, že byl dvakrát přeložený a dosud v něm byla červená a zlatá páska z doutníku. Na celofánovém obalu už byl znát vliv počasí, ale páska si dosud uchovávala jasné barvy, což dokazovalo, že tady leží nanejvýš několik dní, protože červená vždycky vybledá rychle. Na obalu ležela tenká vrstvička prachu. Zatímco Chen přemýšlel o zašpiněném obalu, informovala ho Starkeyová o tom, že paní Lunaová viděla podezřelého muže manipulovat s doutníkem, přestože přímo nezahlédla, že by ho vyndal z obalu a obal zahodil.

Chen předstíral, že jí naslouchá, ale v nitru soptil vzteky, že se Starkeyová neustále usmívá na Colea.

Pak schválně neurvale zavrčel:

„Dobrá, začnu na tom dělat. Jen co si přinesu nádobíčko.“

„Jo, udělej to, a pak to vezmem rovnou do Glendalu. Chci, aby ses mrknul taky na otisky prstů.“

Chen se v duchu ptal, jestli už zase nezačala pít. „Teďka?“

„Jo, hned teď.“

„Bronsteinová už je na cestě.“

„Nechci na ni čekat. Konečně jsme něco našli, Johne. Odvezeme to do Glendalu, abychom už něco měli v ruce.“

Chen hledal pomoc u Colea, ale ten se tvářil jako nepříčetný vrah. Možná jsou ožralí oba.

„Víš přece, že odsud nemůžeme odjet. Poslyš, Starkeyová, jestli odjedem, zůstane to tam dole bez dozoru a něco se může stát. To by nám u soudu taky nemuselo projít.“

„Jsem ochotná to risknout.“

„Nestojí to za to. Kdyby bývala viděla, že to ten chlap odhazuje, pak by to byla jiná. Takhle vůbec nevíme, jestli to bylo jeho. Mohl to odhodit kdokoli.“

Starkeyová odstrkala Chena stranou, aby je paní Lunaová neslyšela. Cole jí byl neustále v patách jako její věrný psíček. Už se pravděpodobně do sebe zakoukali. Pak Starkeyová tiše pronesla:

„To nebudeme vědět, dokud z toho nesejmem otisky.“

„Nemusíme žádný najít. Všechno, co vidím, je pár skvrn. Skvrny a otisky ale nejsou jedno a totéž.“

Chen se nenáviděl za to, že tak kňourá, ale ona to nehodlala pustit z hlavy. Opuštění místa, kam je poslali pracovat, bylo porušením předpisů jak útvaru vyšetřování vědeckými metodami, tak losangeleské policie.

„Nic tam dole se tady tomu ani zdaleka nevyrovná,“ prohlásila Starkeyová. „Může to být jeho, Johne, ale taky nemusí. Ale kdyby to vážně odhodil on a tobě se na tom podařilo najít pár otisků, budeme brzy znát jeho jméno, a tím se dostaneme blíž k nalezení toho kluka.“

„Přiblíží mě to spíš k vyhazovu z práce.“

Chen se bál. Starkeyová udělala všechno pro to, aby zničila sebe i svou kariéru, když došlo výbuchu na parkovišti trajlerů. Nejprve ji vyhodili z pyrotechnického týmu a pak i z oddělení pro odhalování zločinné konspirace a teď uvízla ve slepé uličce, jíž bylo oddělení pro mladistvé. Třeba se zase chce zabít. Nebo chce, aby ji propustili. Chen se k ní naklonil a požádal, aby na něho dýchla. Starkeyová ho odstrčila.

„Dej pokoj, dávno nepiju.“

„Johne,“ ozval se Cole.

Chen se zamračil. Už je to tady. Cole mu pravděpodobně začne vyhrožovat, že mu nakopou do zadku, on a jeho parťák Pike. Chen si byl náhle úplně jistý, že s ní Cole šuká. Možná i Pike.

„Neudělám to,“ prohlásil Chen.

„Jestli nám ten obal pomůže, řekneme, že jste ho našel vy.“

Starkeyová se podívala na Colea a pak přikývla.

„Jistě, pokud John o tuhle zásluhu stojí, má ji mít. Mohl by to být průlomový moment. Budeš ve večerních zprávách.“

Chen o tom chvíli přemýšlel. Tipy od Pikea a Colea mu v minulosti pomohly. Byl povýšen a mohl si pořídit pořádné auto, na které letěly ženské. Skoro. Chen se podíval po paní Lunaové, jestli nemohla nic slyšet. Stála v bezpečné vzdálenosti.

„Nebojíš se, že můžem přijít o ty stopy tam dole?“

Starkeyové začal zvonit mobil, ale nevšímala si toho.

„Bojím se jen toho, že toho chlapce nenajdeme. Nic tam dole není důležité, jestli to nestihnem včas.“

Cole se na ni dlouze podíval a pak se obrátil k Chenovi.

„Pomozte nám, Johne,“ požádal prosebně.

Chen si to chvíli promýšlel. Ano, bylo to riskantní, ale nic z toho, co je pod dubem, jim nepomůže k rychlému zjištění totožnosti podezřelého, kdežto tohle by pomoct mohlo. Šance sice nebyly příliš vysoké, ale jistá naděje v tom byla. John by se rád viděl ve večerních zprávách. A najít to dítě by taky rozhodně nebylo špatné.

Starkeyová se znovu rozezněl mobil. Vypnula ho.

Chen se rozhodl.

„Dojdu si pro věci.“

Starkeyová se usmála tak, jak to Chen u ní ještě neviděl, a pak položila ruku Coleovi na rameno. A nechala ji tam. Chen spěchal z kopce pro své vybavení a v duchu si říkal, že bude-li Starkeyová nad Colem nadále takhle slintat, brzy ho v těch svých slinách utopí.

15

SVĚDEK UDÁLOSTI

Když předešlého večera Bena chytili před domem a přivedli dovnitř, vytáhl Mike ze zeleného pytle na kempinkovou výstroj mobilní telefon a odešel s ním do jiné části domu. Eric a Mazi Benovi nařídili, aby seděl v obýváku na podlaze. Když se Mike vrátil, podržel telefon asi deset centimetrů od Benových úst. Ben cítil, že někdo nejspíš je na druhém konci linky a poslouchá.

„Řekni, jak se jmenuješ a kde bydlíš,“ nařídil mu Mike. Ben vykřikl tak hlasitě, jak jen dokázal:

„POMOC! POMOZTE MI…!“

Eric mu dlaní zacpal ústa. Ben se bál, že mu za to volání o pomoc něco udělají, ale Mike jen vypnul telefon a rozesmál se.

„Moc se to povedlo!“

Eric mu pevně tiskl tvář rukama. Byl na něj dosud naštvaný za to, že mu svým útěkem málem způsobil potíže, a teď měl obličej stejně rudý jako vlasy. „Přestaň řvát, nebo ti zakroutím krkem!“

„Hej, nech toho,“ nařídil mu Mike. „To, jak řval o pomoc, bylo úžasný. Pusť ho!“

„Chceš, aby ho slyšeli nějaký pitomý sousedi?“ Mike zastrčil mobilní telefon zpátky do pytle a pak vytáhl doutník. Rozbalil ho a díval se přitom zamyšleně na Bena.

„Už nebude křičet. Ze ne, Bene?“

Ben se přestal zmítat. Bál se, ale zavrtěl hlavou na znamení, že už bude zticha. Eric ho pustil.

„Kdo byl u telefonu?“ zeptal se Ben.

Mike ho ignoroval a podíval se na Erika.

„Odved ho do pokoje. Jestli začne ječet, strč ho zpátky do bedny.“

„Nebudu ječet,“ slíbil Ben. „Kdo to byl? Máma?“ Mike mu to ale neřekl, ani nedpověděl na žádné jeho další otázky. Eric ho zamkl v prázdné ložnici s obrovskými deskami překližky přibitými přes okna a nakázal, aby se vyspal, ale Ben nemohl. Pokoušel se překližku z okna odtrhnout, ale byla přitlučená důkladně. Zbytek noci strávil schoulený u dveří a škvírami se pokoušel poslouchat, co si povídají. Někdy uprostřed noci zaslechl, jak se Eric s Mazim smějí. Pozorně poslouchal, protože chtěl zjistit, co s ním hodlají provést, ale ani jednou se o něm nezmínili. Bavili se o Africe a Afghánistánu a o tom, jak někomu usekli mačetou nohy. Ben přestal poslouchat a na zbytek noci se zavřel do vestavěné skříně. Dopoledne druhého dne otevřel dveře Eric.

„Pojd. Vezmem tě domů.“

Ze by ho přece jen pustili? Ben nevěřil, že Eric mluví pravdu, ale tak hrozně se těšil na domov, že se tvářil, jako by to mysleli vážně. Eric ho nejdřív vzal na záchod a pak ho vedl domem do garáže. Měl na sobě volnou kostkovanou košili, kterou si nezastrčil do kalhot. Když se natáhl, aby otveřel dveře do garáže, košile se mu vyhrnula a Ben spatřil, jak se mu vzadu za páskem rýsuje revolver. Včera nic takového neměl.

V garáži silně páchla barva. Přemalovali dodávku na hnědo a přetřeli nápisy na bocích. Mazi už čekal za volantem. Mike byl pryč. Eric vedl Bena k zadním dveřím dodávky.

„My dva pojedeme spolu vzadu,“ prohlásil potom. „Dohodneme se takhle: Já tě nesvážu, pokud zůstaneš klidně sedět a budeš mlčet. Jestli někde zastavíme na červenou, a ty začneš ječet, strčím tě do pytle. Je to jasný?“

„Ano, pane.“

„Myslím to naprosto vážně. Pokud se něco stane, například nás zastaví policajti, ty se budeš usmívat a dělat, že se úžasně bavíš. Jasný?“

„Ano, pane.“

Ben by k tomu rád něco dodal, ale nakonec neřekl nic, protože se chtěl dostat domů.

Eric ho zadními dveřmi vyzvedl do dodávky a zatáhl je. Pak Mazi nastartoval a vrata garáže se s rachotem otevřela.

„Právě vyjíždíme,“ oznámil Eric do mobilu.

Vycouvali do ulice a pustili se dolů z kopce. V uzavřeném prostoru dodávky nebyla žádná okna, jen náhradní pneumatika, kotouč izolační pásky a pár starých hadrů. Vpředu byla dvě sedadla. Eric se posadil na pneumatiku s mobilem na klíně a Bena si přitáhl k sobě. Přes Erika a Maziho viděl Ben vpředu silnici, ale nic jiného.

V duchu přemýšlel, jestli je pravda to, co včera říkali o těch useknutých nohách.

„Kam jedeme?“

„Vezem tě domů. Nejdřív se ale ještě musíme s někým setkat. Pak tě odvezem domů.“

Ben z toho pochopil, co mu Eric ve skutečnosti říká: pokud se ještě někdy chce dostat domů, musí dělat, co mu nařídí. Podíval se na dveře a v duchu byl rozhodnutý, že naskytne-li se příležitost, uteče. Když se obrátil zase dopředu, Mazi ho pozoroval zpětným zrcátkem. Pak Erikovi oznámil:

„Ten kluk se chystá pláchnout.“

„Neblbni, vždyť je v klidu.“

„Hovno, chce to zkusit zas. Mike te zabije.“

„Tihle chlapi z Delty berou všechno hrozně vážně. Ale ten kluk je v pohodě. Ze jo chlapče?“

Ben přemýšlel, jestli Eric mluvil o Mikeovi.

„Jo, jasně.“

Maziho pohled ještě chvíli spočíval na Benovi, a potom se vrátil na silnici.

Vyjeli z kopců a ocitli se v ulici plné domů, kterou Ben neznal. Pak vjeli na dálnici. Byl slunný, jasný den a dálnice nebyla příliš ucpaná. Ben viděl budovu Capitol Records a pak nápis Hollywood.

„Tudy se k nám domů nejede.“

„Už jsem ti to říkal. Nejdřív se musíme s někým setkat.“

Ben vrhl další pohled na dveře. U všech byly kliky a Ben neviděl nic, co by vypadalo jako zámek. Podíval se, zda se na něho nedívá Mazi, ale ten koukal dopředu.

Mrakodrapy velkoměsta se blížily a připomínaly žirafy, choulící se k sobě na africké savaně. Mazi zvedl ruku s otevřenou dlaní. Eric se chopil mobilního telefonu.

„Blížíme se.“

Odbočili a na točitém výjezdu z dálnice zpomalili. Kdyby teď Ben vyskočil z vozu, viděli by ho lidé z jiných aut. Nevěřil, že by ho Eric zastřelil. Pronásledoval by ho, ale i kdyby ho chytil, někdo by zavolal policii. Ben se bál, ale řekl si, že to stejně zkusí. Všechno, co musí udělat, je stlačit kliku a otevřít dveře.

Sjeli z výjezdu a dodávka ještě zpomalila. Ben se pomalu sunul ke dveřím.

„Nech toho,“ zasykl Eric.

Oba ho hlídali. Eric ho uchopil za paži.

„Nejsme blbí, dítě. Ten Afričan vpředu umí číst myšlenky.“

Mazi se otočil a pak začal zase sledovat silnici.

Odbočili a jeli kolem řady zchátralých skladišť. Přejeli můstek a za ním následovaly budovy plné sprejerských graffiti a ploty z drátěného pletiva. Ben toho přes Maziho moc neviděl, ale zdálo se, že budovy jsou opuštěné a prázdné. Pak dodávka zastavila.

„Orel přistál,“ oznámil Eric do mobilu.

Chvíli poslouchal a pak telefon odložil. Táhl Bena ke dveřím.

„Teď otevřu, ale nevystoupíme, tak ne abys zase začal blbnout.“

„Říkal jste, že mě odvezete domů.“

Eric ho sevřel ještě pevněji.

„Odvezem, ale nejdřív musíme udělat ještě něco jinýho. Až otevřu dveře, uvidíš několik aut. Bude tam Mike ještě s jedním pánem. Nepokoušej se křičet nebo utéct, jinak si to odskáčeš. Ten pán bude chtít jen vidět, jestli jsi v pořádku. Pokud se budeš chovat klidně, předáme mu tě a on tě odveze domů. Souhlasíš?“

„Jo! Chci domů!“

„Tak dobře, teď otevírám.“

Eric odšoupl dveře.

Ben přivřel oči před prudkým světlem, ale zůstal bez hnutí sedět. Byl tam Mike s vysokým tlustým mužem, kterého Ben neznal. Stáli necelé tři metry od nich před dvěma zaparkovanými auty. Muž pohlédl Benovi do očí a přikývl, čímž mu naznačil, že všechno je v pořádku. Mike hovořil svým telefonem ještě s někým jiným.

„Ano, je tady,“ prohlásil.

Pak přidržel telefon u ucha druhého muže, aby mohl rovněž něco říct.

„Vidím ho,“ ozval se ten člověk. „Sedí v autě a dívá se na mě. Zdá se v pořádku.“

Pak promluvil do telefonu zase Mike.

„Slyšel jste to?“ Chvíli poslouchal a potom řekl: „A teď chci, abyste si poslechl ještě něco jinýho.“ Pohnul se tak rychle, že Ben nestačil postřehnout, co se děje, ale viděl, že přiložil k hlavě mohutného muže revolver a vystřelil. Ben při nečekané ráně nadskočil. Ten člověk narazil na bok auta a padl na zem. Mike přiložil mobilní telefon k revolveru a vypálil znovu. Ben zasténal, protože se mu svíral hrudník, ale Eric ho držel pevně.

Pak Mike znovu promluvil do telefonu.

„Tak jste to slyšel? Právě jsem zabil toho idiota, kterýho jste sem poslal. Žádný vyjednávání, žádná druhá šance. Čas běží.“

Mike vypnul telefon a zastrčil si ho do kapsy. Přišel k dodávce. Ben se pokoušel vykroutit z Erikova sevření, ten ho však držel pevně.

„Je v pořádku?“

„Jo, je. Hej kámo, to bylo ale drsný. Ukázal jsi, že to myslíš vážně.“

„Jo, teď už jim to dojde.“

Mike s nečekanou laskavostí pohladil Bena po hlavě. Ben sledoval tělo ležící v zvětšující se kaluži krve.

„Nic se neděje, hochu,“ prohodil Mike.

Pak stáhl Benovi levou botu. Eric ho vynesl z dodávky, posadil na zadní sedadlo Mikeova vozu a sedl si vedle něho. Mazi už seděl za volantem. Odjeli a Mikea tam nechali s mrtvolou.

Část třetí

BĚH DŽUNGLÍ

16

Čas od Benova únosu:

44 hodin 17 minut

Poté, co jsme paní Lunaovou odvezli k jejímu autu, se nám povedl další objev. Přestože Ramón Sanchez nám nebyl schopen říct nic nového, co bychom už nevěděli od ní, pomohl nám kuchař, který pracoval u grilu, mladík jménem Hector Delarossa. Poznal a zapamatoval si model dodávky.

„Jó, to náhodou vím, byl to čtyřdveřovej Ford Ecoline z šestasedmdesátýho v původní úpravě. Prasklina vlevo na čelním skle, zrezavělej plech kolem reflektorů, žádný disky.“

Disky na kolech.

Požádal jsem ho, aby popsal ty dva muže, ale ani na jednoho z nich se neupamatoval.

„Viděl jste rezavý plech kolem reflektorů,“ namítl jsem, „a ty dva chlapy nedokážete popsat?“

„To auto byla klasika. My jsme s bráchou Jésusem do těchhle aut blázni, víte? Přestavujeme jedno z šestašedesátýho. Máme na to i webový stránky. Můžete se na to kouknout.“

Starkeyová zavolala na stanici, aby do hlášení přidali typ vozu a pak jsem jel za ní do Glendalu. Chen tam odjel už před námi.

Útvar vyšetřování vědeckými metodami losangeleské policie se dělí o prostory s týmem pyrotechniků v rozsáhlém komplexu severně od dálnice. Nízké budovy a prostorná parkoviště mi připomínaly střední školy na předměstí, až na to, že na parkovištích středních škol obvykle nepobíhají pyrotechnici a poldové v černých maskáčích. Málokdy.

Zaparkovali jsme na parkovišti vedle sebe a pak mě Starkeyová vedla k bílé budově, která náležela vědeckým metodám. Společně s několika dalšími automobily před ní stála Chenova dodávka. Starkeyová nám mávnutím zajistila průchod recepcí a odvedla mě do laboratoře, kde bylo seskupeno čtyři nebo pět pracovišť, oddělených skleněnými přepážkami. Uvnitř seděli na vysokých stoličkách nebo v otáčecích křeslech kriminalisté a laboratorní technici. Ve vzduchu bylo štiplavě cítit něco jako čpavek, z čeho mě pálily oči.

Starkeyová vpadla dovnitř, jako by jí to tady patřilo.

„Už jsem zase doma! Podívejte se, jakou tady máte bombu!“

Technici se usmívali a volali na ni. Starkeyová se s nimi vybavovala jako dlouho ztracená sestra z nějakého náboženského řádu s davem věřících a zdála se uvolněnější a příjemnější, než jsem ji viděl kdykoli předtím.

Chen v bílém laboratorním plášti a vinylových rukavicích pracoval za nejbližší skleněnou přepážkou. Jakmile nás spatřil, shýbl se, jako by chtěl něco ukrýt v plášti a rukou naznačil Starkeyové, aby se uklidnila.

„Proboha, neupozorňujte na mě! Všichni nemusí přece vědět, že jsme tady!“

Chen rozstříhl obal po celé délce a připíchl ho na bílý arch papíru. Na jeho pracovním pultě stála u stěny řada sklenic s barevnými prášky, kapátka a zkumavky, lepicí pásky a tři štětečky, jaké používají ženy na líčidla. Jeden konec obalu pokrýval jakýsi bílý prášek a hnědavé skvrny. Byl na něm zřetelný otisk prstu, ale rozmazaný a nepříliš vydařený. Nezdál se mi špatný, ale jakmile ho spatřila Starkeyová, zamračila se.

„To není k ničemu,“ prohlásila. „Děláš tady něco, Johne, nebo si jen něco schováváš do kapes?“

Chen se sklonil ještě níže. Stačilo jen málo, aby byl celý pod pracovním pultem.

„Jsem tady teprve patnáct minut. Chtěl jsem zjistit, jestli z toho něco dostanu, když použiju prášek nebo ninhydrin.“

Bílá skvrna byla z hliníkového prášku. Hnědé vytvořila chemikálie zvaná ninhydrin, která reaguje na aminokyseliny, přetrvávající na místech, kterých se někdo dotkl.

Starkeyová se naklonila, aby si otisk lépe prohlédla, a pak se na něho zamračila, jako by ho pokládala za hlupáka.

„Vždyť to leželo kolik dní na slunci. Je to moc starý, takže z toho otisky práškem nedostaneš.“

„Je to ale ten nejrychlejší způsob, jak je sejmout. Říkal jsem si, že za pokus to stojí.“

Starkeyová teď souhlasně zavrčela. Zamlouvalo se jí všechno, co mohlo být rychlejší.

„Po ninhydrinu to nevypadá o moc lepší.“

„Příliš prachu a slunce zřejmě aminokyseliny rozložilo. Doufal jsem, že budeme mít štěstí, ale takhle to budu muset naklihovat.“

„Do prčic? Jak dlouho to bude trvat?“

„Co to znamená, že to budete muset naklihovat,“ zeptal jsem se.

Teď se Chen podíval pro změnu na mě, jako bych byl úplný idiot. Rozjeli jsme potravní řetězec hlouposti a já byl úplně vespod.

„Víte vůbec, co je to otisk prstu?“

„Nepotřebuje žádný lekce,“ prohlásila Starkeyová. „Pusť se do toho.“

Chen vypadal naštvaně, protože přišel o příležitost se vytáhnout. Začal mi to alespoň při práci vysvětlovat: Pokaždé, když se něčeho dotknete, zanecháte na tom neviditelnou usazeninu potu. Pot se skládá především z vody, ale obsahuje rovněž aminokyseliny, glukózu, kyselinu mléčnou a peptidy – to, čemu Chen říkal organické látky. Dokud zůstává v organických látkách nějaká vlhkost, technika posypání práškem funguje, protože prášek přilne k vodě a ukáže křivky a strukturu otisku prstu. Jakmile se však voda vypaří, zůstane jen organické reziduum.

Chen odstranil z obalu napínáčky, pak použil lékařské kleštičky a umístil ho na dnem vzhůru obrácenou skleněnou misku. Misku vložil do skleněné komory.

„Povaříme v komoře trochu klihu, aby se vzorek nasytil výpary. Proběhne reakce mezi výpary a organickými látkami a mezi rýhami otisku zůstane lepkavá bílá usazenina.“

„Ty výpary jsou po čertech jedovatý,“ dodala Starkeyová. „Proto se to dělá ve skleněný komoře.“

Bylo mi jedno, co udělá nebo jak to udělá, pokud dostaneme výsledky.

„Jak dlouho to bude trvat?“ chtěl jsem vědět.

„Jde to pomalu. Normálně používám k povaření topné těleso, ale jde to rychleji, když se přidá trocha hydroxidu sodného.“

Chen naplnil kádinku vodou a vložil ji do komory těsně vedle obalu. Do malé misky nalil trochu ze sklenice s nálepkou kyanoakrylát a misku přidal do komory. Pak vzal z pracovního stolu jednu z lahví. Uvnitř byla tekutina čirá jako voda.

„Jak dlouho to bude trvat, Johne?“

Chen nás ignoroval. Nakapal na klih hydroxid sodný a pak komoru neprodyšně uzavřel. Hydroxid a klih začaly syčet, ale nic nehořelo. Chen zapnul malý ventilátor, který byl součástí komory, a ustoupil.

„Jak dlouho?“

„Tak hodinu. Možná déle. Musím to sledovat. Mohlo by se vyvinout tolik reaktentních látek, že by mohlo dojít ke zničení otisků.“

Nemohli jsme dělat nic jiného než čekat, a nemohli jsme si být ani jistí, jestli z toho vůbec něco bude. V automatu v recepci jsem si koupil dietní colu a Starkeyová si vybrala Mountain Dew. Vynesli jsme si nápoje ven, aby si mohla zakouřit. V Glendalu bylo klidně a pěkně, ale nad námi se tyčila stěna Verdugo Mountains a pod námi špička Santa Moniky. Byli jsme v Narrows, v onom úzkém místě mezi horami, kudy se do města tlačí řeka Los Angeles.

Starkeyová seděla na obrubníku. Posadil jsem se vedle ní. V duchu jsem se pokoušel vyvolat si obraz živého Bena, kterému nic nehrozí, ale všechno, co jsem viděl, byly nejasné záblesky vyděšených očí.

„Volala jste Gittamonovi?“

„Abych mu řekla, že jsem trávila čas s chlapem, kterého jsem měla podle rozkazu držet od případu co nejdál? Jen tak mimochodem, mluvím o vás.“ Starkeyová odklepla popel z cigarety.

„Zavolám mu, až uvidíme, co John najde. Už mě zkoušel kontaktovat, ale ještě počkám.“

„Poslyšte,“ ozval jsem se. „Chci vám poděkovat.“

„Nemáte za co. Dělám jen svoji práci.“

„Spousta lidí pracuje, ale je líná pohnout zadkem. Jsem vaším dlužníkem. Ať už to dopadne jakkoli.“ Starkeyová potáhla z cigarety a pak se smíchem pohlédla na zaparkovaná auta.

„To nezní špatně, Cole. Jaké hýbání zadkem jste měl přesně na mysli?“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Škoda!“

Starkeyová spolkla další bílou pilulku. Rozhodl jsem se změnit téma. Chtěl jsem být chytrý.

„Starkeyová, to jsou mátový bonbony, nebo fetujete?“

„Je to antacid. Mám od toho zranění problémy se žaludkem a musím užívat antacid. Pěkně mi to tenkrát zamíchalo vnitřnostma.“

Zranění. Výbuch na parkovišti trajlerů ji odhodil a zabil, a ona o tom hovoří jako o „zranění“. Cítil jsem se jako úplný blbec.

„Tak promiňte. Nic mi do toho nebylo.“

Pokrčila rameny a cvrnkla prstem nedopalek na parkoviště.

„Dnes ráno jste se mě ptal, proč jsem vám tu kazetu nedonesla sama.“

„To není důležitý. Jen jsem se divil, že ji místo vás přinesl ten chlápek. Řekla jste, že se vrátíte.“

„Faxem už přišly vaše spisy 201 a 214. Při čekání na kazetu jsem si je začala číst. Dozvěděla jsem se, že jste byl raněný.“

„To nebylo u pět-dva. Bylo to jindy.“

Měl jsem utéct do Kanady. Pak by se nic z toho nestalo. „Jo, já vím. Četla jsem, že vás zasáhla minometná palba. Byla jsem jen zvědavá, co se vám stalo. Když nechcete, nemusíte mi to vykládat. Vím, že to s tímhle případem nemá nic společného.“

Zapálila si novou cigaretu, jako by jí najednou bylo trapné, že vím, na co se ptá. Minometný náboj je bomba.

V jistém smyslu nás oba dostala bomba.

„Nebylo to nic takového, jako to, co se stalo vám, Starkeyová, ani v nejmenším. Něco mi vybuchlo za zády, a když jsem se v džungli probral, měl jsem pár štychů. To je všechno.“

„V té zprávě se píše, že vám ze zad vytáhli šestadvacet střepů a že jste málem vykrvácel.“

Zvedl jsem obočí v předstíraném údivu a zase ho spustil jako Groucho Marx.

„Chcete vidět mý jizvy, holčičko?“

Starkeyová se rozesmála.

„Ten Groucho se vám moc nepoved.“

„Můj Bogart je ještě horší. Chcete si to poslechnout?“

„Vy se se mnou chcete bavit o jizvách? Já bych vám něco mohla ukázat. Mám takový, že byste zezelenal závistí.“

„Moc příjemná debata.“

Usmívali jsme se na sebe a zároveň se cítili trapně. Už to nebylo žádné vzájemné škádlení a cítil jsem, že něco není v pořádku. Předpokládám, že se změnil i můj výraz. Ani jeden z nás už se nedíval na druhého.

„Nemůžu mít děti,“ prohlásila.

„To je mně líto.“

„Proboha, nemůžu uvěřit, že jsem vám to řekla.“

Teď už se ani jeden z nás neusmíval. Seděli jsme na parkovišti, popíjeli limonádu a Starkeyová k tomu ještě kouřila. Z budovy pyrotechniků vyšli tři muži a jedna žena a vydali se přes parkoviště k cihlovému skladišti. Technici. Měli černé maskáče a vysoké boty jako vojáci z elitních přepadových jednotek, ale vtipkovali mezi sebou jako normální lidi. Pravděpodobně měli rodiny a kamarády jako normální lidi, ale v práci zneškodňovali zařízení, která je mohla roztrhat na kusy, zatímco ostatní se schovávali za zdmi, když oni úplně sami drželi příšeru v plechovce.

V duchu jsem se divil, jak to vůbec můžou dělat.

Pohlédl jsem na Starkeyovou. Dívala se na ně.

„Proto pracujete na oddělení pro mladistvé?“

Přikývla. Pak už toho nikdo z nás moc nenapovídal, dokud Chen nevyšel ze dveří.

Měl ty otisky.

Čas od Benova únosu:

47 hodin 4 minuty

Obal od doutníku pokrývaly v přesahujících se šmouhách bílé soustředné pruhy. Lidé se ničeho nedotýkají čistým, jediným sevřením, ale chtějí-li něco uchopit, ať je to tužka, šálek kávy, volant, mobilní telefon nebo obal od doutníku, jejich prsty se pohybují a kloužou, pak uchopí předmět lépe a otisky prstů se míchají a překrývají v neoddělitelných vrstvách.

Chen si prohlížel obal lupou na nastavitelném držadle.

„Většina otisků není k ničemu, ale máme dva čistý vzorky, s kterýma se dá pracovat.“

„Bude to stačit?“ zapochyboval jsem.

„To záleží na tom, kolik typických prvků dokážu identifikovat a co máme v počítači. Budou líp vidět, když přidám trochu barvy.“

Chen nanesl štětečkem na dvě místa obalu tmavomodrý prášek a pak použil plechovku se stlačeným vzduchem, aby přebytečný prášek odfoukl. V ostrém kontrastu s bílými šmouhami nyní jasně vyvstaly dva tmavomodré otisky prstů. Chen se nad nimi sklonil s lupou. „Tady je střed se zdvojenými kruhy. A na tomhle je zase jasně jiná část. Pár ostrůvků.“

Pohlédl na Starkeyovou a kývl.

„Je toho dost. Jestli je v systému, můžem ho najít.“ Starkeyová položila Chenovi dlaň na záda a pak mu stiskla rameno.

„Skvělý, Johne.“

Myslím, že zavrněl jako kočka.

Chen přitiskl na modré otisky kus průhledné lepicí pásky, aby je dostal z obalu, a pak ji zastrčil do průhledné fólie z umělé hmoty. Postupně je nasvítil a vyfotografoval digitálním fotoaparátem s vysokou rozlišovací schopností. Digitální fotografie pak natáhl do svého počítače, grafickým programem je zvětšil a správně natočil. Pak vyplnil formulář FBI na identifikaci otisků prstů, který byl v podstatě katalogovým popisem obou otisků s jejich charakteristickými prvky určenými podle typu a místa – kterým říkal „charakteristické body“. Pokaždé, když nějaká papilární linie končí nebo začíná, je to specifický prvek. Rozděluje-li se taková linie do tvaru písmene Y, jedná se o bifurkaci, kdežto krátká papilární linie mezi dvěma delšími je ostrůvek. Linie, která se dělí, aby se vzápětí opět spojila, se jmenuje oko. Národní středisko hledaných osob (NCIC) a Státní telekomunikační systém k prosazování práva (NLETS) nesrovnávají k identifikaci otisku prstu fotografie, nýbrž seznamy charakteristických bodů. Pro úspěch pátrání je proto přesnost a důkladnost seznamu rozhodující. Pokud mají v databázi rozeznatelný protějšek.

Chen strávil téměř dvacet minut úpravou obou otisků do přijatelné podoby, pak zmáčkl „Odeslat“ a opřel se do křesla.

„Co se bude dít teď?“ chtěl jsem vědět.

„Budeme čekat.“

„Jak dlouho?“

„To je počítač, člověče. Bude to hnedka.“

Starkeyové opět začal zvonit mobil. Podívala se na něj a zastrčila ho zpátky do kapsy.

„Gittamon.“

„Zřejmě po vás hodně touží.“

„Ať si trhne nohou. Teď si musím jít zakouřit.“ Starkeyová se právě otočila, když zacinkání oznámilo, že přichází e-mail.

„Teď uvidíme,“ prohlásil Chen.

Soubor se automaticky nahrál, jakmile Chen mail otevřel. Nad fotografií muže s hluboko zasazenýma očima a silným zátylkem se rozsvítil znak NCIC/Interpol. Jmenoval se Michael Fallon.

Chen ukázal na řadu čísel dole.

„U dvanácti charakteristických bodů máme shodu 99,99 procenta. Obal od doutníku byl jeho.“ Starkeyová do mě šťouchla.

„Tak co? Znáte ho?“

„Nikdy v životě jsem ho neviděl.“

Chen četl z monitoru osobní údaje o Fallonovi: hnědé vlasy, hnědé oči, výška sto devadesát centimetrů. Posledním známým bydlištěm byl Amsterdam, o jeho současném místě pobytu není nic známo. Michael Fallon je hledán pro dvě vraždy v Kolumbii v Jižní Americe, pro další dvě v Salvadoru a OSN ho obvinila z mezinárodních válečných zločinů za účast na masových vraždách, genocidě a mučení v Sierra Leone. Interpol vydal varování, že je pravděpodobně ozbrojen a vysoce nebezpečný.

„Proboha,“ ozvala se Starkeyová. „To je naprostý šílenec.“

Chen přikývl.

„Jo, případ pro psychiatra.“

Fallon měl také rozsáhlé vojenské zkušenosti. Devět let sloužil v armádě Spojených států, nejprve jako parašutista, pak jako ranger. Potom byl ve službě ještě další čtyři roky, ale ať už v těch letech dělal cokoli, popisovalo se to slovy: „na základě klasifikace“.

„Co to sakra znamená?“ chtěla vědět Starkeyová.

Věděl jsem, co to znamená, a cítil jsem, jak se mi svírá hruď něčím horším než byl pouhý strach. Věděl jsem, jak přišel ke svým schopnostem sledovat lidi a pohybovat se, aniž by zanechával stopy, které využil při Benovu únosu. Býval jsem vojákem a byl jsem v tom dobrý. Mike Fallon byl lepší.

„Byl v Delta Force.“

„U tý protiteroristický jednotky?“ užasl Chen.

Starkeyová si prohlížela jeho fotografie.

„Zádnej chcípák.“

Delta. D-Boys. Experti. Delta, vycvičená k tvrdým, ostrým zásahům proti teroristům. Členství jen na vyzvání. Byli to nejlepší zabijáci, jací se dali sehnat.

„Možná má něco proti vám z doby, kdy byl v armádě,“ ozvala se Starkeyová.

„Nezná mě. Na to, aby byl ve Vietnamu, je určitě moc mladý.“

„Tak proč to tedy dělá?“

Neměl jsem zdání.

Četli jsme dál. Po odchodu z armády využil své zkušenosti jako profesionální voják v Nikaragui, Libanonu, Somálsku, Afghánistánu, Kolumbii, Salvadoru, Bosně a Sierra Leone. Michael Fallon byl žoldák. V duchu jsem slyšel Lucyina slova: To není normální. Takové věci se normálním lidem nestávají.

„To není nic pěkného, Cole. Těžko by po vás mohl jít větší šílenec. Je to profesionální vrah.“

„Neznám ho, Starkeyová. Nikdy jsem o něm neslyšel. Nikdy jsem neznal nikoho, kdo by se jmenoval Fallon, natož nějakého Fallona, jako je on.“

„Někdo ho určitě zná a můžete si být jistý, že on zná vás. Johne, můžeš nám to vytisknout?“

„Jasně. Vytisknu ti celý soubor.“

„Vytiskněte to pro mě taky,“ požádal jsem ho. „Chci to ukázat Lucy a pak si promluvit s lidmi v jejich sousedství. Můžem se vrátit i na stavbu. Pokud někomu ukážete fotografii, může si vzpomenout.“

Starkeyová mi věnovala úsměv.

„Jsme tedy partneři, nebo ne?“

Během těch minut mezi parkovištěm a čekáním na soubor se z nás najednou stali „my“. Jako kdyby ona nebyla u losangeleské policie a já člověk, který se zoufale pokoušel najít uneseného chlapce. Jako kdybychom tvořili tým.

„Snad vám došlo, jak jsem to myslela. Konečně máme něco, s čím se dá pracovat. Je z čeho vycházet. A teď se musíme pohnout dál.“

Starkeyová mi uštědřila zářivý úsměv a poplácala mě po zádech.

„Uklidněte se, Cole. Poradíme si s tím. Hrajte správnýma kartama, a já pak možná dokážu prosadit, abyste na tom mohl dělat taky. A teď to nahlásím.“

Všechno to nahlásila na seznam hledaných osob a pak požádala o informace o Fallonovi losangeleskou pobočku FBI, výzvědné služby Spojených států a rovněž šerify. Pak jsme se vydali k Lucy. My.

Ulice před Lucyiným bytem byla plná aut: Richardova limuzína, Gittamonův černobílý vůz a druhé černobílé auto s nápisem PÁTRÁNÍ PO NEZVĚSTNÝCH OSOBÁCH na bocích. Když jsme zaklepali, otevřel nám Gittamon. Nejprve vypadal překvapeně, že nás vidí, pak rozzlobeně. Ohlédl se a ztišil hlas. Držel dveře přivřené, jako by se schovával.

„Kde jste byla? Od rána vám volám.“

„Pracovala jsem,“ odpověděla Starkeyová. „Na něco jsme přišli, Dave. Už víme, kdo toho chlapce unesl.“

„Měla jste mi to říct. Měla jste odpovědět, když jsem vám volal.“

„Co se děje? Proč jsou tady ti lidí z pátrání po nezvěstných?“

Gittamon se znovu ohlédl a pak otevřel dveře.

„Sebrali nám to, Carol. Případ převzali oni.“

Čas od Benova únosu:

47 hodin 38 minut

Richard si nervózně cuchal rukou vlasy. Obelčení měl pomačkané ještě víc než včera, jako by v něm spal. Lucy seděla po turecku na pohovce a Meyers se opíral o vzdálenější stěnu. Byl z nich jediný, který vypadal odpočatě a svěže. Naslouchali neposkvrněně upravené ženě v tmavém kostýmku a jejímu mužskému klonu, kteří seděli na židlích přinesených z jídelny. Lucy se na ně dívala, ale nyní obrátila pohled ke mně. Nepřála si, abych se do toho pletl, ale teď jsem byl tady. Všechno jsem jen zhoršil.

Gittamon si odkašlal, aby je mohl přerušit. Postával ve dveřích obýváku jako dítě, které bylo napomenuto před celou třídou.

„Promiňte, poručíku. Tohle je detektiv Starkeyová a pan Cole. Carol, poručík tajné policie Nora Lucasová a seržant tajné policie Ray Alvarez, oba z jednotky pátrající po nezvěstných osobách.“

Lucasová měla jeden z oněch vpadlých, porcelánových obličejů, v nichž nejsou absolutně žádné rysy, a to pravděpodobně proto, že se nikdy nesmála. Alvarez držel mou ruku při potřásání příliš dlouho, snad proto, aby učinil dojem na Gittamona.

„Domníval jsem se, že jsme se dohodli na tom, že pan Cole nebude do případu zasahovat, seržante,“ prohlásil.

„Pusťte mou ruku, Alvarezi, nebo vám ukážu, jak dokážu zasahovat.“

Alvarez ji přesto ještě chvíli držel, aby ukázal, že si to může dovolit.

„Na té nahrávce jsou proti vám vznesena moc zajímavá obvinění. Právě jsme rekapitulovali případ a hovořili o nich.“

Richard šel k oknu a znovu si začal prohrabovat vlasy. Vypadal podrážděně. Podíval se na Lucasovou a Alvareze.

„Co dokážete udělat kromě toho, co už se udělalo?“

„Nasadit víc koňských sil,“ ozval se Myers.

Lucasová přikývla.

„Dobře řečeno. Vnášíme plnou váhu a autoritu tohohle týmu do hledání vašeho syna, a to nemluvím o našich zkušenostech. Hledaní lidé, to je přesně to, čím se zabýváme.“

Alvarez se opřel o lokty a naklonil se dopředu.

„Jsme prvotřídní tým, pane Cheniere. Zorganizujeme si práci, prošetříme, co se už udělalo, a vašeho syna najdeme. Hodláme rovněž spolupracovat s vámi a panem Myersem.“

Richard se netrpělivě odvrátil od okna a pokynul Myersovi, aby se odlepil od zdi.

„Tak dobře. Zní to úžasně. Ale nehodlám se už o hledání syna jen bavit, nýbrž pro to chci něco udělat. Pojďte, Lee, jdeme.“

„My víme, kdo ho unesl,“ prohlásil jsem.

Všichni se obrátili na mě, jako by si nebyli jistí, co jsem řekl nebo proč jsem to vůbec vyslovil. Lucy otevřela ústa a vstala.

„Cos to řekl?“

„Víme, kdo unesl Bena. Máme popis vozidla a dvou mužů a jednoho z nich jsme už identifikovali.“

Myers se odpoutal od zdi.

„To jsou kecy, Cole.“

Starkeyová vytáhla kopii souboru Interpolu, aby se Lucy mohla podívat na Fallonovu fotografii.

„Podívejte se na tohoto muže, paní Chenierová. Pokuste se rozpomenout, jestli jste ho už někdy neviděla. Možná v parku, když jste byla s Benem, nebo po škole nebo třeba v práci.“

Lucy studovala Fallona tak pozorně, jako by se do jeho fotografie chtěla ponořit celá. Richard spěšně přešel pokoj, aby se mohl taky podívat.

„Kdo je to? Co jste o něm zjistili?“ Ignoroval jsem Richarda i všechny ostatní. Zcela jsem se soustředil na Lucy.

„Přemýšlej, Luce – možná jsi měla dojem, že tě někdo sleduje, nebo špatný pocit z někoho, koho jsi viděla, a byl to on.“

„Nevím. Myslím, že ne.“

„Kdo je to?“ zeptala se Lucasová.

Starkeyová vrhla pohled na ni a na Alvareze a pak podala snímek Gittamonovi.

„Jmenuje se Michael Fallon. Už jsem to nahlásila, včetně popisu auta, které používá. Jede v tom přinejmenším ještě jeden člověk – černoch s výraznými jizvami v obličeji, ale jeho totožnost dosud neznáme. Asi proto, že nejsme prvotřídní tým.“

Richard zíral na Fallonovu fotografii. Těžce dýchal a znovu si prohraboval vlasy. Vrazil fotografii Myersovi. „Vidíte to? Vidíte, co mají? Už našli podezřelého.“ Myers s přimhouřenýma očima přikývl.

„Vidím to, Richarde.“

Pak pohlédl na mě.

„Jak víte, že je to on?“

„Na svahu naproti mému domu jsme objevili obal od doutníku. Poblíž jsme našli otisky podrážek, které se shodují s otiskem v místě, odkud zmizel Ben.“

Richardovy oči se rozzářily.

„Ten otisk boty, který jsme viděli? Ten, který jste nám včera ukazoval?“

Starkeyová odpověděla za mě: „Jo. Otisky prstů na obalu se shodují ve všech dvanácti bodech. Nic jistějšího už nemůže být.“

Jak Lucasová, tak Alvarez vstali, aby si rovněž mohli prohlédnout fotografii. Lucasová se podívala na Gittamona.

„O tom jste mi nic neřekl.“

Gittamon zavrtěl hlavou.

„Nevěděl jsem to. Volal jsem jí, ale neodpovídala.“

„Ten obal s otisky jsme našli dneska ráno,“ začala rázně Starkeyová. „Totožnost jsme zjistili teprve před několika minutami. Pracovali jsme na tom s Colem, zatímco vy jste zřejmě celou dobu přemýšleli, jak nám případ sebrat.“

„Mírněte se, detektive.“

„Přečtěte si ty zatykače. Ten Fallon je profesionální vrah. V Africe se dopustil válečných zločinů. Vraždil lidi po celém světě.“

„Detektive!“ vykřikla Lucasová.

Podívala se přitom na Lucy a její hlas šlehl Starkeyovou jako políček.

Ten chlap je profesionální vrah. Vraždil lidi po celém f světě.

A teď má vašeho syna.

Starkeyová zrudla, když si uvědomila, co provedla.

„Promiňte, paní Chenierová, bylo to ode mě necitlivé.“

Richard vykročil ke dveřím a hořel netrpělivostí, aby už mohl odejít.

„Tak už pojďte, Lee. Tady už nehodlám dál marnit čas.“

Myers se nehýbal.

„Já tady nemarním čas,“ prohlásil. „Chci se dozvědět, jak Cole toho chlapa zná. Všechno, co jsem dosud slyšel, souhlasí s tou nahrávkou. Cole a Fallon toho mají spoustu společného. Jak dobře se spolu znáte, Cole? Co po vás ten člověk chce?“

„Nic po mně nechce. Neznám ho, nikdy jsem se s ním nesetkal a nemám nejmenší představu, proč to dělá.“

„Na té kazetě ale tvrdí něco jiného.“

„Jděte se vycpat, Myersi!“

Vrásky na Lucyině čele dávaly znát, že usilovně přemýšlí.

„Nedává mi to žádný smysl. Musí s tebou být nějak spojený.“

„Není. Nic takového.“

Lucasová něco pošeptala Alvarezovi a pak promluvila nahlas.

„Nezabývejme se podružnostmi. Tohle je dobrý začátek, detektive. Rayi, zavolej vědecké metody, aby nám potvrdili totožnost, a pak se postarejte, aby ústředí rozeslalo tu fotografii.“

Lucasová převzala vedení případu a chtěla, aby všem bylo jasné, že teď tomu šéfuje ona.

„Pane Cheniere, paní Chenierová – to, co teď potřebujeme udělat, je mít pohromadě všechny prvky vyšetřování. Nebude to trvat dlouho a můžeme tak dojít k nějakejm závěrům.“

„Už jsem k nim došla,“ vpadla jí do řeči Starkeyová. „Teď už je jen potřeba toho hajzla najít!“

Gittamon se dotkl její paže.

„Carol, prosím!“

Richard cosi zamumlal a otevřel dveře.

„Vy si tady dělejte, co chcete, ale já hodlám najít svého syna. Tak už, Lee, proboha pojdte! Potřebujeme mít tu kopii?“

„Mám, co potřebuju.“

„Tak už odsud konečně vypadněme!“

Odešli.

Alvarez se obrátil na Gittamona.

„Seržante, vy a Starkeyová počkejte venku. My si tady zopakujeme, k čemu jsme došli, když jsme to probírali s paní Chenierovou.“

„Vy jste tady snad spali,“ ozvala se Starkeyová. „Copak jste nepochopili, k jakému došlo pokroku? Rozhodně není nutné pořádat schůzi.“

Alvarez zvýšil hlas.

„Čekejte venku, dokud tady neskončíme. Vy taky, Gittamone! Přestaňte nás zdržovat a jděte.“

Starkeyová vyšla ven a ponížený Gittamon ji následoval.

„Vy zůstaňte někde poblíž, Cole,“ obrátil se Alvarez na mě. „Chceme vědět, co ten chlap proti vám má.“

„Ne, nehodlám už tady ztrácet čas žvaněním. Chci najít Bena.“

Pohlédl jsem na Lucy.

„Já vím, že nechceš, abych se do toho pletl, ale já toho nemůžu nechat. Hodlám ho najít, Luce. Přivedu ti ho zpátky.“

„Bude dobře, když počkáte před domem, Cole. Nežádám vás o to, ale nařizuju vám to!“

Alvarez se chystal ještě něco dodat, ale já už za sebou zabouchl dveře. Starkeyová s Gittamonem stáli na chodníku u jeho auta a hádali se. Nevšímal jsem si jich.

Šel jsem ke svému autu. Mohl jsem nasednout a odjet, ale nevěděl jsem, kam bych jel ani co bych dělal. Díval jsem se na fotografii Michaela Fallona a přemýšlel, co dál.

Nedává mi to smysl. Musís tebou mít něco společného.

Veškeré vyšetřování probíhá stejně: sledujete životní dráhu nějaké osoby, abyste zjistili, kde se kříží s dráhou někoho jiného. Já i Fallon jsme byli v armádě, ale sloužili jsme v ní každý v jiné době, a pokud jsem věděl, naše životy se nikdy nezkřížily. Pokud jsem taky věděl, nikdy neměl nic společného se žádným z mužů, s nimiž jsem sloužil, a ani jsem si neuměl představit, jak by vůbec mohl mít. Zabiják vycvičený Delta Force. Profesionální žoldák. Muž hledaný za vraždu v Salvadoru a válečné zločiny v Africe, který přišel do Los Angeles, aby unesl Bena Cheniera, a lhal. Současné místo pobytu neznámé.

Rozhlížel jsem se po ulici, zda neuvidím Joea. Měl by tady být a hlídat, a já ho teď potřeboval.

„Joe!“

Muži jako Michael Fallon žili a pracovali ve stínovém světě, o kterém už jsem nic nevěděl. Platili a byli placeni v hotovosti, žili pod jinými jmény a pohybovali se v tak soudržných kruzích, že jejich skutečný život znalo jen několik málo dalších lidí.

„Joe!“

Pike se dotkl mého ramene. Vynořil se zřejmě ze spleti rostlin na rohu budovy. Jeho tmavé brýle se leskly ve slunci jako naleštěné brnění. Když jsem mu podával vytištěný výjezd z počítače, třásly se mi ruce.

„Tady je ten chlap, co unesl Bena. Pohyboval se po celém světě. Všude bojoval a páchal hrozný věci. Nemám nejmenší představu, jak bych ho našel.“

Také Pike žil a pracoval v temných místech. Četl si vytištěný text, a dokud neskončil, neřekl ani slovo. Pak nechal potištěné stránky klesnout.

„Chlapi jako on nebojujou zadarmo. Lidi si je najímají, takže někdo někde ví, jak se k němu dostat. Budeme toho člověka muset najít.“

„Chci si s nimi promluvit.“

Pikeovi cuklo v koutcích úst. Pak zavrtěl hlavou. „Nebudou s tebou mluvit, Elvisi. Ani nedovolí, abys se k nim jen přiblížil.“

Pike upřeně zíral, ale nezdálo se, že na mě. Rád bych věděl, na co myslí.

„Nemůžu jet domů. Nedokážu jen tak čekat.“

„Nemůžeš s tím nic udělat.“

Pike zmizel mezi budovami se stejným nepřítomným výrazem v očích. Měl jsem o Bena takový strach, že jsem si toho ani nevšiml.

17

Čas od Benova únosu:

47 hodin 54 minut

PIKE

Pike si pomyslel, že Coleovy oči vypadají jako tunely barvy modřin. Pike viděl stejné fialové oči u poldů, objíždějících spáleniště, a u vojáků v boji s prstem na spoušti. Cole byl v Zóně. Zcela mimo, vyždímaný a ženoucí se kupředu jako Terminátor se zablokovaným myšlením. Pike věděl, že dostává-li se někdo do Zóny, má zmatek v hlavě. Může být zabit.

Běžel tři bloky k džípu a nemohl se zbavit dojmu, že se pohybuje nemotorně. Záda měl ztuhlá z dlouhého čekání a znecitlivělé rameno. Při běhu ho bolelo, ale klusal dál.

Žoldáci se obvykle neobjevují ve válečné zóně a raději se nechávají najímat k zabíjení lidí nebo k výcviku zahraničních vojáků. Pracují pro soukromé vojenské společnosti, bezpečnostní firmy s mezinárodními kontakty nebo jako „poradci“. Zásoba talentů je malá. Titíž lidé najímají stále znovu stejné lidi, stejně jako počítáčoví experti přecházejí v Sillicon Valley z jedné firmy do jiné. Liší se od sebe především kratší pravděpodobnou délkou života.

Pike kdysi znal několik takových poradců, ale nevěděl, jestli v tom stále ještě jedou. Nevěděl, jestli by mu některý z nich byl ochoten pomoci, nebo co by za to chtěl či jak dlouho by to mohlo trvat. Nevěděl ani, zda jsou dosud naživu. Pike už dlouho neměl s podobným způsobem života nic společného, jinak by jim zavolal z auta. Ale už si nepamatoval jejich čísla.

Jel ke svému bytu v Culver City. Jakmile se dostal domů, stáhl si triko a vypil láhev vody s trochou aspirinu. Telefonní čísla mužů, které znal, měl zavřené v ložnici v sejfu. Neměl je zapsaná čísly, ale zakódovaná v řadě slov. Vytáhl je a začal telefonovat.

První čtyři čísla už neexistovala. Na pátém, které už patřilo jinému uživateli, odpověděla jakási mladá žena se šumivým hlasem. Podobné to bylo s šestým číslem a na sedmém byla zubařská ordinace. Válka je byznys s vysokým počtem ztrát. Teprve na osmém čísle Pike uspěl.

„Ano?“

Poznal ten hlas, hned jak ho uslyšel. Jako by spolu naposledy mluvili dnes ráno.

„Tady Joe Pike. Pamatujete si na mě?“

„No ovšem. Jak se daří?“

„Pokouším se najít profíka jménem Michael Fallon.“

Muž zaváhal a uvolněná familiárnost byla náhle tatam.

„Myslel jsem, že z týhle hry už jste výpad.“

„Jo, to je pravda. Už jsem z toho venku.“

Pike cítil, že jeho protějšek je nedůvěřivý. Nemluvili spolu už skoro deset let, a teď se ten člověk asi v duchu ptá, jestli Pike náhodou nedělá pro federály. Vládě se nezamlouvalo, když se její občané nechávali najímat cizími vládami nebo polovojenskými skupinami, a měla proti tomu zákony.

Pak muž opatrně promluvil.

„Nevím, o co vám jde, Pikeu, ale jsem bezpečnostní poradce. Prověřuju různé osoby a nabízím poradenské služby v jistých vojenských záležitostech, ale nedělám žádné kšefty s teroristy, pašeráky drog či diktátory, ani s nikým, kdo má s takovýma lidma něco společnýho. To všechno je nezákonný.“

Přesně tak by to řekl federálům, ale Pike cítil, že je to současně i pravda.

„Chápu, ale proto vám nevolám.“

„Takže vám jde o konzultaci, je to tak?“

„Přesně tak. Jmenuje se Fallon. Byl u Delta Force, pak začal dělat jako žoldák. Před dvěma roky žil v Amsterdamu, teď je v Los Angeles.“

„Delta, jo?“

„Ano.“

„Tihle chlapi něco stojí.“

„Chci s ním mluvit osobně. Je to důležité, potřebuju se s ním setkat.“

„Hm, rozumím. Řekněte mi o něm ještě něco, snad mi to zapálí.“

Pike přečetl ze zprávy seznam zemí, o nichž se ví, že v nich Fallon působil: Sierra Leone, Kolumbie, Salvador a další.

„No jasně, už asi vím. Znám pár lidí, kteří v těchhle zemích dělali. Vážně už jste toho nechal?“

„Jo, nechal.“

„To je škoda, chlape. Tak tedy, co za to?“

Pike věděl, že bude něco chtít, a byl připraven platit. Lidé jako on nikdy neudělaly nic zadarmo. Pike o tom ovšem nehodlal Elvisovi vykládat.

„Tisíc dolarů.“

Muž se zasmál.

„Radši bych si vás zapsal do seznamu zájemců o práci. Pořád ještě dostávám nabídky. Je to vaše věc, ale jsou v tom pěkný prachy. Lidi, jako jste vy, potřebujou na Středním východě.“

„Dva tisíce.“

„Pravděpodobně se mi podaří najít někoho, kdo toho chlapa zná, ale budu kvůli tomu muset obvolat pěkný lán světa. Nehodlám kvůli pár šupům mařit čas. Bude mě to něco stát.“

„Pět tisíc.“

Byla to neskutečně vysoká částka, ale Pike už věděl, že ten muž chce ještě něco víc než peníze. Mohl jen doufat, že částka bude dostatečně přesvědčivá.

„Heledte, mně je fuk, jestli se s ním sejdete nebo ne. A je mi jedno, jestli sloužil u Delty nebo ne. Ale musíte to vidět z mé strany – jestli se tomu chlapovi něco stane, využijou vaši kámoši od federálů tohohle malýho kšeftíku mezi námi, aby ze mě udělali spoluviníka nebo dokonce spolupachatele. Já tam žádný kámoše nemám.“

„Nikdo se nic nedoví.“

„Jo, dobře.“

Pike neodpovídal. Naučil se, že když nic neřekne, lidé často řeknou sami, co chce slyšet.

„Povím, jak to uděláme. Já se přeptám, ale vy mi budete muset dovolit, abych si vás dal na pracovní seznam. Nevím, co to bude, ani kdy, ale jednoho dne vám zavolám. Jedině takhle. To je moje cena. Pokud seženu někoho, kdo vám umožní, abyste se s tím chlapem setkal, budete to pak muset vzít. Berte nebo nechte být, je mi to putna. Tímhle zaplatíte.“

Pike litoval, že vůbec na tohle číslo volal. Přál si, aby se přerušilo spojení. Přemýšlel, jestli se nemá pokusit najít někoho jiného, ale uvědomil si, že prvních sedm čísel bylo k ničemu. Ben čeká. Elvis čeká. Váha jejich zoufalství ho držela na telefonu.

„Heledte, to není jen otázka pár telefonátů. Neozval jste se deset let. Jestli najdu někoho, kdo s ním má něco společnýho, budu se za vás muset zaručit.“

Na leštěném černém stole v koutě Pikeova obýváku stála „zenová studánka“. Byla to miska s vodou a kamínky. Mezi kamínky bublala voda s konejšivými zvuky lesního potůčku. Pike naslouchal zurčení. Uklidňovalo ho.

„Věděl jste přece, že to přijde. Proto jste zavolal. Tlačím vás do toho, ale vy to taky chcete. To, co hledáte, není jen Fallon. Oba víme, co to je.“

Pike se díval na proudící vodu. V duchu se ptal, zda ten muž nemá pravdu.

„Tak dobře.“

„Dejte mi svoje číslo. Jakmile budu něco mít, zavolám.“

Pike mu nadiktoval číslo svého mobilního telefonu a pak se svlékl. Vzal si telefon do koupelny, aby ho mohl slyšet i ve sprše. Nechal si tryskat na záda a na ramena horkou vodu a dělal co mohl, aby pro tuto chvíli na nic nemyslel.

Po čtyřiceti šesti minutách zazvonil telefon. Byl to on. Dal mu svou adresu a řekl, aby přijel.

18

Čas od Benova únosu:

48 hodin 9 minut

Když jsem se vrátil domů, měl jsem na záznamníku dvě zprávy. Doufal jsem, že budou odjoea, Starkeyové, nebo dokonce od Bena. Jedna byla od sousedky Grace Gonzalezově, která chtěla vědět, zda mi může nějak pomoct, a druhá byla odpověď matky Croma Johnsona na můj telefonát. Neměl jsem sílu promluvil ani s jednou z nich.

Z verandy jsem viděl, že Chenova dodávka stojí na kopci na druhé straně kaňonu, společně s druhou dodávkou úřadu vědeckého vyšetřování a služebním vozem hollywoodského policejního oddělení. Kolem aut postávalo několik stavebních dělníků a sledovalo Chena a ostatní při práci.

Normální lidi si po návratu domů vyberou poštovní schránku, a tak jsem to udělal také. Normální lidi si dají sklenici mléka a sprchu a pak se převlečou do čistého. I to jsem udělal. Měl jsem přitom pocit, že si na něco hraju.

Když jsem pak u televize žvýkal sendvič s krůtím masem, zazvonil telefon. Popadl jsem ho v domnění, že je to Joe, ale nebyl to on.

„Tady je Bill Stivic z osobního oddělení armády v St. Louis. Rád bych mluvil s Elvisem Colem.“

Bill Stivic z námořní pěchoty Spojených států, nyní v důchodu. Zdálo se mi, že už to jsou celé týdny, co jsem s ním mluvil. Přitom to bylo dnes ráno.

Zkontroloval jsem si čas. Ve vládní kanceláři vSt. Louisu již bylo po úředních hodinách. Volal za své.

„To jsem já, pane. Děkuji, že jste zavolal.“

„To je v pořádku. Měl jsem pocit, že je to pro vás důležité.“

„Ano, je.“

„Něco pro vás mám. Jak jsem vám říkal už ráno, spis 214 může dostat kdokoli, ale nikdy nikomu neposíláme spis 201, pokud se nejedná o soudní příkaz nebo o žádost policie či nějakého úřadu zajišťujícího bezpečnost státu. Pamatujete?“

„Ano, jistě.“

„Podle našich záznamů jsme váš spis poslali faxem policistce jménem Carol Starkeyová do Los Angeles. To bylo včera.“

„To souhlasí. Se Starkeyovou jsem dneska mluvil.“

„Jedinou další žádost o zaslání vašich spisů jsme dostali před jedenácti týdny. Jednalo se o nařízení státního soudu v New Orleansu, podepsané soudcem, který se jmenuje Rulon Lester.“

„Soudce z New Orleansu?“

„Ano. Poslali jsme mu jak 201, tak 214 do jeho kanceláře v budově Vyššího státního soudu v New Orleansu.“

Další slepá ulička. V duchu jsem viděl Richarda, mávajícího složkou z konopného papíru. Ten prevít udělal všechno, aby si mě prověřil.

„Takže mé spisy šly ven jen v těchto dvou případech? Jste si jistý, že nikam jinam už se neposílaly?“

„Jen tyhle dva případy. Záznamy se archivují osm let.“

„Nemáte telefon na toho soudce, pane?“

„Soudní příkaz se nearchivuje, jen zpráva, že vaše spisy byly odeslány tam a tam a proč. A s tím ještě číslo soudního spisu. Chcete ho?“

„Ano, pane. Vezmu si jen tužku.“

Nadiktoval mi ho společně s datem vydání soudního příkazu a datem odeslání mých spisů. Poděkoval jsem mu za ochotu a ukončil hovor. New Orleans byl ve stejném časovém pásmu jako St. Louis, takže soudci už měli po práci, ale kanceláře mohly být ještě otevřené. Zavolal jsem na informace v New Orleansu a dostal čísla na Vyšší státní soud i do kanceláře soudce Lestera. Spojitost mezi Richardem, který žil v New Orleansu, a soudcem, byla zřejmá, ale chtěl jsem mít jistotu.

Hned po prvním zazvonění vzala telefon žena s jižanským přízvukem s usekávanými slabikami.

„Kancelář soudce Lestera.“

Zavěsil jsem. Lester neměl žádný legitimní důvod k napsání soudního příkazu armádě, aby poslala mé spisy. Udělal to jistě jen jako přátelskou službu Richardovi nebo protože mu za to Richard zaplatil, což bylo v obou případech zneužití úřední moci. Určitě by nebyl ochoten se o tom mnou bavit.

Chvíli jsem o tom přemýšlel a pak jsem tam zavolal znovu.

„Kancelář soudce Lestera.“

Snažil jsem se, aby můj hlas vypadal starší a jižanštější.

„Tady je Bill Stivic z osobního oddělení armády v St. Louisu. Rád bych zjistil, co se stalo se spisem, který jsem poslal soudci na jeho příkaz.“

„Soudce dnes bude celý den mimo.“

„Já ale moc spěchám, milá slečno. Udělal jsem totiž chybu. Poslal jsem vám originál a nemáme žádnou kopii.“

Předstírat zoufalství pro mě nebylo nic těžkého.

„Nevím, zda vám můžu nějak pomoct, pane Stiviku. Pokud je spis přípustným důkazem nebo patří k dokumentaci nějakého případu, pak vám ho vrátit nemůžeme.“

„Nechci, abyste mi ho vraceli. Já vím, měl jsem vám poslat kopii. Nevím, na co jsem tehdy myslel. Kdybyste ho našla, mohla byste snad pro mě udělat kopii a zítra mi ji poslat. Zaplatím vám za to z vlastní kapsy.“

Vzbuzovat soucit mi šlo také skvěle.

„No dobře, já se podívám, co by s tím šlo udělat,“ odpověděla.

„To byste byla má spasitelka!“

Nahlásil jsem jí datum a číslo spisu z Lesterovva soudního příkazu a čekal, zatímco šla spis hledat. Po několika minutách se vrátila k telefonu.

„Je mi líto, pane Stiviku, ale my už tady ty spisy nemáme. Soudce je poslal panu Lelandu Myersovi v rámci probíhajícího jednání. Snad byste mohl dostat kopii z jeho kanceláře.“

Nechal jsem ji, aby mi nadiktovala číslo na Myerse, a pak jsem se zdvořile rozloučil. Pomyslel jsem na desky, které Richard hodil na stůl, když jsme poslouchali tu nahrávku. Pátrání dostal pravděpodobně na starost Myers. Zdálo se, že je to slepá ulička, a zkazilo mi to náladu. Fallon mohl získat většinu z toho, co věděl, z vloupání do mého domu, a zbytek tisícem jiných způsobů. Všechno, co jsem se dozvěděl od Stivika, jsem už věděl – že mě Richard nenávidí až do morku kostí.

Vrátil jsem se k sendviči s krůtím masem, který jsem nechal před televizorem, ale hned jsem ho vyhodil. Už jsem o něj nestál. Bolelo mě celé tělo a oči mě pálily z nevyspáni. Cítil jsem se po dvou dnech jako někdo, koho srazil na koleje nákladní vlak. Chtěl jsem se natáhnout na podlahu, ale bál jsem se, že bych pak nedokázal vstát. Když jsem stál v kuchyni, zazvonil znovu telefon, ale nechal jsem ho vyzvánět. Toužil sem tam jen tak stát a už nikdy se nepohnout. Nakonec jsem to zvedl. Byla to Starkeyová.

„Cole! Máme tu dodávku! Jeden policejní vůz ji našel v centru! Právě nám to volali!“

Hulákala do telefonu a sdělovala mi, kde přesně vůz objevili, ale v jejím hlase bylo cosi nehezkého, jako by měla ještě nějakou jinou, špatnou zprávu. Včechny mé bolesti náhle zmizely, jako bych je nikdy necítil.

„Našli Bena?“

„To nevím. Právě tam jedu. Ostatní tam jedou taky. Přijeďte, Cole. Pokud vyrazíte hned teď, nepřijedete o moc později než já. Vystartujte.“

V tónu jejího hlasu bylo cosi zlověstného.

„Proboha, Starkeyová, co se děje?“

„Našli mrtvolu.“

Telefon mi vypadl z ruky. Ve vzduchu se otáčel a padal celou věčnost. Než třeskl o podlahu, už jsem byl pryč.

Čas od Benova únosu:

48 hodin 25 minut

Řeka Los Angeles je malá, ale zrádná. Lidé, kteří to nevědí, si z ní tropí posměch, protože vidí jen zmučený čůrek, který se klikatí v betonovém korytě jako žíla nějakého narkomana. Nevědí, že jsme ji zabetonovali, abychom se před ní chránili, nevědí, že je malá, protože spí, a že se jednou, a někdy i víckrát ročně probouzí. Než jsme jí uvěznili v onom nesmyslném betonovém žaláři s vysokými stěnami, probouzela se k životu s deštěm a odnášela stromy, domy a mosty a hloubila si nové kanály mimo původní břehy, jako by pátrala po lidech, které by mohla zabít. Mnohokrát našla to, co hledala. Když se probudí teď, vyleze z vysokých betonových stěn, hrabe mokrými pařáty po dálnicích a mostech, jako kdyby se pokoušela stáhnout nějaké projíždějící auto nebo člověka, kterého chytí v bouři. Ploty z drátěného pletiva s ostnatým drátem navrchu měly lidi držet od řeky v bezpečné vzdálenosti, zatímco řeku měly udržet betonové stěny. Beton je vězení. A vězení bývá většinou účinné.

Dodávku nechali pod mostem přes řeku mezi seřadištěm nákladních vlaků a věznicí losangleského správního obvodu. Starkeyová čekala ve svém autě u drátěného plotu, a když mě viděla přijíždět, rozjela se. Sjeli jsme ke korytu řeky a zaparkovali za třemi služebními policejními vozy s vysílačkami a dvěma dalšími auty detektivů z Parker Center. Policisté stáli ve stínu pod mostem se dvěma dětmi. Detektivové právě přijeli. Dva stáli u dětí, třetí nahlížel do dodávky.

„Vy tady, Cole, počkejte, dokud nezjistím, co se děje,“ nařídila mi Starkeyová.

„Nechte toho, Starkeyová,“ odsekl jsem.

Dodávka měla nový nátěr, ale byla to čtyřdveřová Ecoline ročník 1967 s prasklým předním sklem a řezem kolem předních světel. Nový nátěr byl tenký a prosvítala jím písmena Em. Dveře u řidiče a levé zadní dveře byly otevřené. Do zadní části dodávky se právě díval holohlavý detektiv s lesknoucí se pleší. Starkeyová klusala přede mnou a ukázala mu odznak.

„Carol Starkeyová. Nahlásila jsem, aby hledali tenhle vůz. Slyšeli jsme, že tady máte nějakou oběť.“

„Jo. Je to moc ošklivý,“ odpověděl detektiv.

Sel jsem k němu, abych nahlédl dovnitř, ale Starkeyová mě popadla za paži a snažila se mi v tom zabránit. Zadržoval jsem dech.

„Cole, prosím vás, podívám se sama. Zůstaňte tady.“

Setřásl jsem ji a šel se kouknout. Ležel tam na břiše statný běloch ve sportovním saku a v kalhotách jiné barvy, s pažemi podél boků a překříženýma nohama, jako by ho dozadu do dodávky někdo hodil nebo převalil. Šaty a podlážka kolem něho byly prosáklé krví. Hlavu měl odříznutou od těla a opřenou o rezervní pneumatiku za předními sedadly. Obličej byl schovaný sedadly. Na těle seděly mouchy jako včely v krvavé zahradě. Ben v dodávce nebyl.

„Proboha, oni mu uřízli hlavu!“ vykřikla Starkeyová.

Detektiv přikývl.

„Jo. Tohle některý lidi dělaj.“

„Už víte, kdo to je?“

„Ne, ještě ne. Já jsem Tims z oddělení loupeží a vražd. Právě jsme přijeli a nebudeme s ním hýbat. Už jsem jede koroner.“

Ohledání oběti musí provést on. Musí určit příčinu a dobu smrti, kdežto policisté mají až do koronerova příjezdu jen hlídat místo činu.

„Hledáme toho chlapce,“ ozval jsem se.

„Vidíte přece, co tady máme – jednu mrtvolu, a nic jinýho. Proč se ptáte na nějakýho kluka?“

„Před dvěma dny unesli dva muži jezdící v této dodávce desetiletého chlapce. Od té doby je nezvěstný.“

„Opravdu? Znáte-li podezřelé osoby, chci slyšet jejich jména.“

Starkeyová mu jmenovala Fallona a přidala jeho popis, a potom i popis černocha. Zatímco si to zapisoval, zeptal jsem se ho, kdo dodávku otevřel. Pokynul hlavou ke dvěma dětem stojícím opodál s policisty.

„Oni. Přišli sem, aby si zajezdili na rampách – znáte to, nahoru a dolů. Viděli, že z dodávky kape krev, a tak ji otevřeli. Vzhledem k tomu, že z otevřených zadních dveří stále ještě vytéká krev, řekl bych, že k vraždě došlo tak před třemi nebo čtyřmi hodinami.“

„Zeptal jste se jich na jeho peněženku?“ ozvala se Starkeyová.

„To nebylo třeba. Podívejte se mu na zadek, kde má vyhrnuté sako. Vidíte tu bouli? Má ji pořád ještě v kapse.“

„Starkeyová,“ vyhrkl jsem.

„Já vím. Timsi, kdybychom zjistili, odkud ta dodávka pochází, nebo dostali nějaké spojení na Fallona, mohli bychom toho chlapce najít dřív. Koroner by to pochopil. Potřebujeme znát jeho totožnost.“

Tims zavrtěl hlavou. Věděl, co po něm chce.

„Nejde to. Ale koroner už je na cestě, nebude to trvat dlouho.“

Podíval jsem se na Starkeyovou a vykročil k předním dveřím.

„Ničeho se nedotýkejte!“ varoval mě Tims.

Kolem sedadla pro řidiče byla kaluž krve. Viděl jsem odtamtud část těla, ale nezahlédl jsem obličej. Podíval jsem se pod sedadla a rozhlédl se kolem nich, aniž bych se dodávky dotkl. Viděl jsem však jen krev a špínu, jaká se hromadí ve starých automobilech.

Tims a Starkeyová byli dosud vzadu. Zbývající dva detektivové a uniformovaní policisté se bavili s dětmi. Vylezl jsem na přední sedadlo a protlačil se mezi sedadly dozadu. Páchlo to tam jako v řeznictví v horkém letním dni.

Když mě Tims spatřil, vrhl se k zadním dveřím, jako by chtěl skočit dovnitř za mnou. Ale neudělal to.

„Hej! Vypadněte odtamtud! Starkeyová, ať odtud vyleze ven!“

Starkeyová se postavila před Timse a opřela se rukama o dveře, jako by se chtěla na mě dovnitř podívat. Zablokovala tak dveře, aby mě nemohl vytáhnout ven.

Rozběhl se k nám jeden z detektivů a dva uniformovaní policisté, aby zjistili, proč Tims tak ječí.

„Nemůžete to udělat rychleji, Cole?“

Okolo mě se ve vzteklém mračnu rojily mouchy, naštvané, že jsem je vyrušil. Krev na podlaze byla kluzká jako horký omastek. Sebral jsem mrtvole peněženku a prohlédl kapsy. Našel jsem svazek klíčů, kapesník, dva čtvrťáky a kartu od pokoje v hotelu Baitland Swift v Santa Monice. V podpaží měl připnuté prázdné pouzdro na revolver. Odhodil jsem peněženku a ostatní věci na přední sedadlo a pak se otočil k hlavě. Kůže byla fialová a pokrytá špínou. Z masa vyčníval krční obratel, jako bílý mramorový knoflík na dveřích, a vlasy byly slepené sraženou krví. Bylo to ohavné a nechutné a nechtělo se mi na to sahat. Nepřál jsem si být tady s mouchami a krví. Tims křičel, ale jeho hlas ustupoval do pozadí, až se z něho stal jen další bzukot much v horku. Obalil jsem si ruku kapesníkem a hlavu otočil. Jak jsem ji nadzdvihl, viděl jsem, že stála na sportovní botě. Chlapecké botě.

„Cole, kdo je to? Co vidíte?“

„Je to DeNice. Starkeyová, nechali tady levou Benovu botu. Je tady Benova bota.“

„Nenechali tam nějakou zprávu? Je tam ještě něco?“

„Už nic nevidím. Jen tu botu.“

Po rampě právě sjížděl vůz z oddělení nezvěstných osob se zapnutým a blikajícím modrým majáčkem. Za ním jela Richardova limuzína.

„Vypadněte odtamtud,“ vyzvala mě Starkeyová. „Vezměte s sebou jeho věci. Možná v nich bude něco, co nám řekne, jak je najdeme. A nesahejte si na obličej.“

„Co že?“

„Jste celý od krve. Ať se vám nedostane do očí nebo do úst.“

„Je to Benova bota.“

Nic jiného jsem nebyl schopen říci.

Starkeyová odklusala, aby zdržela Lucasovou s Alvarezem. Vylezl jsem z dodávky a položil všechno na zem. Ruce jsem měl pokryté krví. Krví byla potřísněná i peněženka a Benova bota. Jeden z uniformovaných policistů ustoupil, jako bych byl radioaktivní.

„No, vy vypadáte!“ prohlásil.

Lucasová obešla Starkeyovou a mířila k dodávce. Podívala se dovnitř a zavrávorala, jako by ji někdo uhodil.

„Můj Bože!“ vyjekla jenom.

V DeNiceově peněžence bylo dvaašedesát dolarů, řidičský průkaz z Louisiany na jméno Debulon R. DeNice, kreditní karty, karta členství v Bratrstvu policejního řádu, louisianské honební povolení a fotografie dvou mladých dívek, ale nic, co by ukazovalo, jak našel Fallona nebo proč skončil mrtvý v téhle dodávce. Ani svazek klíčů, kapesník a dva čtvrťáky mi v ničem nepomohly.

Richard s Myersem se protlačili kolem Alvareze a Richard zbledl, když spatřil krev.

„Pane Cheniere,“ ozvala se Lucasová, „počkejte ve svém voze. Tohle se nemělo stát.“

„Kdo je to?“ zeptal se Richard. „Je to…? Je…?“

„Je to DeNice. Nechali jeho hlavu v Benově botě.“

Richard a Myers nahlédli do dodávky dřív, než jim v tom Alvarez stačil zabránit, a Richard zděšeně zasípal, jako by mu něco uvízlo v hrdle.

„Proboha!“

Zachytil se Myerse, aby nabyl rovnováhy, a pak se odvrátil, zatímco Myers zíral do dodávky. Jeho výraz ztvrdl, ale jinak zachoval klid. Jedna z velikých much mu usedla na tvář, ale zdálo se, že ji necítí.

„Nechali tam Benovu botu. Uvnitř je Benova bota,“ opakoval jsem.

Richard si prohrábl oběma rukama vlasy a zoufale se otočil. Myslel jsem na to, co řekl Pike o mužích, jako je Fallon, totiž, že za peníze udělají klidně cokoli. Myslel jsem na DeNice v dodávce a všechnu tu sraženou krev a jednu Benovu botu a náhle jsem věděl, že to neudělali kvůli mně. Tu hrůzu tady udělali kvůli Richardovi.

„Oni ho jenom nezabili, Richarde, ALE UŘÍZLI MU HLAVU!“

Richard začal zvracet. Starkeyová vypadala znepokojeně, možná proto, že jsem začal tak ječet.

„Uklidněte se, Cole. Celý se třesete. Dýchejte zhluboka.“

Richard byl zlomený v pase a těžce dýchal. Vypadal zoufale a zbědované.

„Chtějí po vás výkupné, co?“ obrátil jsem se na něho. „Chtějí z vás dostat prachy, a vy jste poslal DeNice, aby to vyjednal.“

Starkeyová s Lucasovou se na mě podívaly. Richard se napřímil a pak se znovu sklonil.

„Plácáte nesmysly! Nic z toho není pravda!“

„Říkáte samý kraviny, Cole. Děláme všechno, abychom ty parchanty našli,“ zavrčel Myers.

„Ti chlapi použili DeNice, aby někoho vystrašili, a tím někým jsem neměl být já.“

Richardovi vzteky naskákaly skvrny v obličeji. „SERU NA VÁS!“

„Jak vás něco takového mohlo napadnout?“ chtěla vědět Lucasová.

„Fallon je žoldák. Neudělá nic, z čeho by neměl prachy, a ty Richard má. Chtějí výkupné.“

Richard ke mně přistoupil se zřejmým úmyslem mě praštit, ale Myers ho popadl za ruku. Richard se třásl, jako by se měl rozpadnout na kusy.

„To všechno je vaše chyba, vy mizero! Nehodlám tady nečinně stát a poslouchat takový věci, když je můj syn v nebezpečí. Já ho musím najít, a vaše kecy mě v tom nezastaví!“

Doklopýtal ke své limuzíně. Opřel se o ni a znovu zvracel. Myers ho sledoval, ale jeho pohled už nebyl tak nevýrazný.

„Co se děje, Myersi?“ zeptal jsem se.

Myers šel bez odpovědi za Richardem.

„Lže. Oba lžou,“ prohlásil jsem.

Starkeyová chvíli pozorovala Richarda s Myersem a pak se zamyšleně zahleděla na dodávku.

„Tady jde o syna toho člověka, Cole. Jestli ho ti chlapi zmáčkli kvůli prachům, proč by nám to neřekl?“

„To nevím. Je vyděšený. Jen se podívejte, co provedli s DeNicem.“

„Proč by pak do toho zapletli vás?“

„To nevím. Možná to začalo kvůli mně a šlo o něco jinýho, ale jakmile se objevil Richard, vycítili příležitost vytřískat z toho prachy.“

Nezdálo se, že by to Starkeyovou přesvědčilo.

„A možná se k nim DeNice dostal moc blízko.“

„DeNice nebyl dost dobrý, aby je dokázal vyčenichat. Tu schůzku zorganizovali oni, aby dostali z Richarda výkupné, a DeNice použili k tomu, aby měli jistotu, že bude platit.“

Byl to jediný způsob, jakým se daly jednotlivé střípky mozaiky poskládat dohromady.

Lucasová si navlhčila rty, jako by ji tato představa znepokojila.

„Nejlepší bude, když si promluvím s panem Chenierem. A taky s Myersem.“

„Snad bychom se mohli pokusit zjistit, co dělal DeNice včera večer a jak se sem dostal. Měli bychom si taky promluvit s tím druhým, Fontenotem. Třeba bude něco vědět.“

Lucasová nepřítomně přikývla a pak se zahleděla na dodávku, jako by skrývala tajemství, o nichž nevíme. „Tohle už není jen pátrání po nezvěstné osobě.“

„Ne. A nikdy nebylo,“ prohlásila Starkeyová. Lucasová se podívala na Benovu botu a pak na mě. „Mám v autě papírové ubrousky a líh. Měl byste si smýt tu krev.“

Starkeyová se s Lucasovou a Alvarezem vydala promluvit si s Richardem a Myersem a já si vzal ubrousky a líh do svého auta. Svlékl jsem košili, zul boty a polil si lihem paže a ruce. Setřel jsem z nich ubrousky tolik krve, kolik jen šlo, a pak jsem to všechno ještě zopakoval. Oblékl jsem si tričko a obul staré tenisky, které jsem měl za zadním sedadlem, zůstal jsem sedět v autě a díval se. Lucasová, Alvarez a detektivové z Parker Center obklopili Richarda a Myerse. Richard řval, že neví, o čem to mluví. Byl rozzuřený, ale Myers zachovával klid jako pavouk číhající na kraji sítě. Zíral jsem na dodávku a viděl, co v ní nechali, přestože ode mě byla třicet metrů. Budu to vidět už pořád. Nikdy se mi nepodaří na to zapomenout. Uřízli mu hlavu, a ti, kteří to udělali, měli Bena.

Pak zazvonil můj mobil. Podíval jsem se, kdo volá. Byl to Pike. Řekl jsem mu o DeNiceovi a o tom, co jsem našel v dodávce. Můj hlas zněl zvláštně, jako zdušený mlhou a větrem. Mluvil jsem a mluvil, dokud mě nezarazil.

„Našel jsem někoho, kdo by nám mohl pomoct,“ prohlásil.

Nastartoval jsem a jel.

19

BEN

Poté, co Mike zastřelil toho muže, zacházeli Eric a Mazi s Benem docela jinak. Na cestě domů se zastavili pro karbanátky (dvojité maso, dvojitý sýr a pro každého ještě k tomu porci kroužků cibule a smažených hranolků). Po příjezdu do domu nezamkli Bena v pokoji ani ho nesvázali. Dovolili mu sedět s nimi v prázdném obýváku, kde jedli a hráli karty, a dali mu i pomerančovou šťávu se sodovkou. Zdáli se uvolněnější, a dokonce i Mazi se smál. Jako by z nich vraždou toho muže spadlo napětí.

Když dojedli, Eric se zašklebil.

„Budu si muset po té cibuli ulevit.“

„A sakra,“ podotkl Mazi.

Eric hlasitě vypustil větry.

„Maš zkazeny telo,“ okomentoval to Mazi.

Seděli tvářemi k sobě na podlaze. Ben vrhal kradmé pohledy po revolveru, který se Erikovi rýsoval pod košilí, a pokoušel se vymyslet způsob, jak se odsud dostat. Téměř celé odpoledne ho napadalo jediné: že by se měl zmocnit revolveru, postřílet je a přeběhnout přes ulici do protějšího domu. Kdyby se vrátil Milce, zastřelil by ho taky.

Když teď odvrátil znovu zrak od revolveru, viděl, že ho Mazi pozoruje. Z jeho pohledu naskočila Benovi husí kůže.

„Mysli na to, jak ti vžit bouchačku,“ prohlásil Mazi.

„Je fajn. Choval se tam dobře. Je to rozenej zabiják.“

„Umím střílet,“ prohlásil Ben.

„Jasně, jseš kujón. Takoví lidi loví ještě dřív, než se naučejí chodit. Z čeho střílíš?“

„Mám brokovnici dvacítku a dvaadvacítku. Byl jsem se svými strýčky a s dědou na lovu kachen. A střílel jsem z máminýho revolveru.“

„No tak vidíš.“

„Co to je kujón?“ chtěl vědět Mazi.

„Frantík z Louisiany.“

Erikovi se líbilo, že se mluví o zbraních. Sáhl pod košili a vytáhl revolver. Byl velký a černý, s kostkovanou rukojetí a už sotva patrnou rytinou po straně.

„Chceš si ho podržet?“

„Nech toho. Dej to pryč,“ zaprotestoval Mazi.

„Jdi do háje. Co je na tom?“

Eric otáčel revolverem ze strany na stranu, aby si ho Ben mohl prohlédnout.

„Je to Colt pětačtyřicítka, model devatenáct-jedenáct. Bývala to standardní bojová boční zbraň, dokud se armáda nezbláznila do těch přiblblejch devítek. Do devítky se sice samozřejmě vejde víc kulek, ale když se trefíš s tímhle, tak už rozhodně žádný další kulky nepotřebuješ.“

Eric zamával revolverem na Maziho.

„Vem si takovýho velkýho negra jako je Mazi. Je silnej jako bizon a desetkrát podlejší. Do něj můžeš z devítky pálit celej den, a pořád po tobě pude. Ale trefíš ho jednou z tohohle a posadíš ho na prděl. Tahle bouchačka zastaví každýho.“

Eric zamával revolverem na Bena.

„Chceš si ji podržet?“

„Jo,“ odpověděl Ben.

Eric něco zmáčkl a vypadl zásobník. Pootevřel ho a vyskočil náboj. Eric ho chytil ve vzduchu. Pak podal zbraň Benovi.

„Až to uvidi Mike, nakope ti prděl,“ prohlásil Mazi.

„Hele, dej pokoj, Mike teď má svoji zábavu.“

Ben si vzal revolver. Byl těžký a pro jeho ruce příliš velký. Eric položil zásobník na podlahu, ukázal Benovi, jak se zachází s pojistkou a jak se skluzem natahuje, a pak zase vrátil zbraň Benovi, aby si to vyzkoušel sám. Natažení mu dělalo značné potíže.

Ben zbraň pevně sevřel. Natáhl ji a odjistil do správné polohy. Teď by stačilo zastrčit zásobník a byla by nabitá a odjištěná. Zásobník měl kousek od kolena.

Eric mu zbraň odebral.

„To už stačilo.“

Eric zastrčil do revolveru zásobník, natáhl ho a do zásobníku vrátil vyjmutý náboj. Potom zbraň zajistil a položil před sebe na podlahu.

„Hlavně nebrat vážně všechny ty řečičky o tom, že by v komoře neměl být žádný náboj. Jedna včelička tam být musí, protože někdy není na žádný zdržovačky čas.“

Pak hráli celé odpoledne karty a tvářili se přitom, že to tak dělají den co den. Ben seděl blízko Erika a myslel na to, že revolver je nabitý a natažený a v komoře je jeden náboj. Stačilo by ho jen odjistit. V duchu si to zkoušel. Kdyby se naskytla příležitost, žádný zdržovačky.

Potom šel Eric na záchod, ale revolver si vzal s sebou. Když se vrátil, měl už ho opět za opaskem, ale na opačné straně než předtím. Ben jim řekl, že si taky musí odskočit. Mazi šel s ním. Když se vrátili ke kartám, sedl si Ben k Erikovi ze strany, kde měl zbraň.

Když se vrátil Mike, venku už se sešeřilo.

Vešel a oznámil: „Je to zařízený.“

„Nasel jsi misto?“

„Hele, chlape, tohle je Delta. Všechno připravený, jen to spustit. Ničeho si nevšimnou.“

„Já chci hlavně vědět, jestli dostáném prachy,“ ozval se Eric.

„Až uviděj, co je v tý dodávce, tak bych řekl, že jo.“

Eric se zasmál.

„To bude moc milý.“

„Jdu se osprchovat. Zatím se sbalte. Už se sem nevrátíme.“

Ben se pořád držel Erika. Pokud to mají domluvené jako předtím, Mike odjede sám, kdežto on pojede zase s Erikem a Mazim. Plánoval, že si sedne tak blízko k Erikovu revolveru, jak jen to půjde. Počká, až se Eric bude dívat jinam, nebo něco upustí, aby to musel zvednout. Poslyšte, rozvázala se vám tkanička. Jakmile se naskytne příležitost, nebude otálet. Bude se Erika držet jako klíště.

Máma mu vyprávěla o čemsi, čemu se říkalo vizualizace, a co používají všichni dobři hráči tenisu ke zlepšení své hry. Představíte si eso z tvrdého servisu nebo nechytatelné prohození. Je to duchovní cvičení, které vám pak při skutečné hře pomůže.

Ben si představoval všechny možné scénáře, v nichž vytáhne Erikův revolver: Eric nastupuje do auta před ním, Eric před ním vystupuje, Eric se sklání pro čtvrťák, Eric odhání nějaký hmyz… Ben bude potřebovat jen okamžik, kdy se k němu Eric otočí zády, aby mohl udělat následující: levou rukou mu nadzdvihne košili a pravou popadne revolver. Eric se začne otáčet, on uskočí zpět a odjistí zbraň. Nebude křičet Stůj, nebo střelím! ani nic podobně hloupého, ale hned zmáčkne spoušť. A bude ji mačkat tak dlouho, dokud nebudou oba mrtví. Ben si v duchu představoval, jak to provede. PRÁSKPRÁSKPRASK. Je to revolver, který každého zastaví.

Nastal čas k odjezdu. Mike se vynořil s brokovnicí s upilovanou hlavní a dalekohledem.

„Už je to tady, mé dámy. Představení.“ prohlásil.

Eric vstával z podlahy, jako by nečekal, že to bude tak brzy, a zvedl na nohy i Bena.

„Tak dělej, jde se!“

Hodili si na rameno sportovní pytle a zamířili k venkovním dveřím. Ben byl tak vyděšený, že mu hučelo v uších, ale pořád se Erika držel. V garáži stálo vedle sedanu pomačkané modré malé auto, které Ben ještě neviděl. Eric ho vedl k němu.

„Tak, vojáku, hbitě nastup.“

„Počkejte,“ ozval se za nimi Mike.

Zastavili se.

„Ten kluk pojede se mnou.“

Popadl Bena za paži a otočil ho k sedanu. Eric nastoupil za Mazim do druhého auta. Ben se Mikeovi vytrhl.

„Nechci s váma jet. Chci jet s Erikem.“

„Mně je fuk, co chceš. Koukej nasednout.“

Mike ho násilím posadil na sedadlo vedle řidiče a sám si sedl s brokovnicí za volant. Dveře garáže se otevřely a Mazi s Erikem odjeli. Ben se díval, jak s nimi odjíždí i Erikův revolver, natažený, připravený ke střelbě, s nábojem v komoře. Měl stejný pocit, jako kdyby se topil a odplouval od něho záchranný kruh.

Mike nastartoval motor.

„Budeš klidně sedět a chovat se jako předtím a uvidíš, že všechno dobře dopadne.“

Postavil brokovnici na podlážku tak, aby ji měl mezi nohama. Ben si ji prohlížel. Měl doma brokovnici Ithaca dvacítku a jednou s ní zastřelil divokou kachnu.

Potom se podíval na Mikea.

„Umím střílet.“

„Já taky,“ odpověděl Mike.

Pak vycouvali z garáže.

20

Čas od Benova únosu:

49 hodin 28 minut

Pike na mě čekal v jedné z oněch plochých anonymních kancelářských budov, které se nacházely v Downey a v průmyslové zóně, jižně od Los Angeles X. Laciné budovy, které si dal postavit letecký a kosmický průmysl v době konjunktury vojenského průmyslu v šedesátých letech, obklopovala parkoviště plná amerických automobilů střední velikosti, v nichž jezdili do práce muži v špatně padnoucích tmavých oblecích.

Když jsem vystoupil z auta, Pike na mě bez pohnutí zkoumavě hleděl, jak míval ve zvyku.

„Takže?“ nadhodil jsem.

„Mají tady záchody?“

Zavedl mě do haly. Sel jsem na pánský záchod a pustil horkou vodu. Nechal jsem ji téct tak dlouho, dokud se nezamžilo zrcadlo. Měl jsem dosud za nehty a v záhybech kůže DeNiceovu krev. Umyl jsem si zeleným mýdlem ruce a paže a pak je nechal dlouho pod horkou vodou. Ruce mi zčervenaly téměř jako krev, ale nechal jsem je tam ve snaze vydezinfikovat se bezmála vroucí vodou dočista. Vydrhl jsem si je dvakrát, pak jsem svlékl košili a umyl si ještě obličej a krk. Ze spojených dlaní jsem se pak napil a chtěl se podívat do zrcadla, ale bylo zamlžené. Vrátil jsem se do haly.

Vyšli jsme po schodišti do třetího patra a vstoupili do čekárny, která páchla jako nový koberec. Vyleštěná kovová písmena na stěně tvořila jméno společnosti: RESNICKOVA SPOLEČNOST – řešení problémů a konzultace.

Řešení problémů. Za recepčním pultem v průchodu mezi místnostmi se na nás usmívala mladá žena.

„Co pro vás mohu udělat?“

Měla britský přízvuk.

„Jsem Joe Pike a jdu za panem Resnickem. Tohle je Elvis Cole.“

„Ano, jistě. Očekává vás.“

Z místnosti za recepčním pultem vyšel mladý muž v obleku a vestě a přidržel nám dveře. Nesl černou koženou aktovku.

„Dobré odpoledne, pánové. Pojdte se mnou.“

Vstoupili jsme s Pikem za ním do haly. Jakmile jsme byli mimo čekárnu, mladík tašku otevřel. Zdál se v dobré kondici a měl příjemný profesionální výraz manažera ve středním postavení, který má postup před sebou. Na pravé ruce měl prsten se znakem Akademie válečného námořnictva v Annapolisu.

„Jsem Dale Rudolph, tajemník pana Resnicka. Zbraně dejte sem a při odchodu si je vyzvednete.“

„Nemám žádnou zbraň,“ řekl jsem.

„Dobře.“

Pike vložil do tašky revolvery ráže .357 a .25, obušek a nůž SOG s oboustranným ostřím. V Rudolphovu výrazu se nic nezměnilo, jako by zde bylo odzbrojování mužů každodenní záležitostí. Budte vítáni k životu v Jiném světě.

„To je všechno?“

„Ano,“ odvětil Pike.

„Teď zvedněte paže. Oba dva, prosím.“

Zdvořilý. V Annapolisu ho naučili dobrým způsobům.

Rudolph nás přejel detektorem kovů a pak vrátil přístroj zpět do tašky.

„V pořádku. Můžeme jít.“

Zavedl nás do světlé, vzdušné kanceláře, která klidně mohla patřit někomu, kdo prodává životní pojistky, až na to, že na fotografiích byly mobilní raketomety, tanky a těžce ozbrojené sovětské vrtulníky. Od psacího stolu vstal muž těsně před šedesátkou, s šedivými vlasy ostříhanými na ježka, a šel se nám představit. Byl to pravděpodobně, jako většina těchto lidí, nějaký admirál nebo generál v důchodu s dobrými styky v Pentagonu.

„John Resnick. To je všechno, Dale. Počkejte, prosím, venku.“

„Ano, pane.“

Resnick se posadil na kraj psacího stolu, ale nevybídl nás, abychom si sedli.

„Který z vás je Pike?“

„Já,“ odpověděl Joe.

Resnick na něho pohlédl.

„Náš společný přítel o vás mluví dobře. Přijal jsem vás jen proto, že se za vás zaručil.“

Pike přikývl.

„O nikom dalším nemluvil.“

Užuž jsem se chtěl prohlásit za Pikeova kamaráda, ale někdy bývám chytrý. Nechal jsem na Pikeovi, aby si s tím poradil.

„Jestliže o mně náš společný přítel mluví dobře, pak to platí i na tohle. Buď jsem dobrý, nebo nejsem,“ prohlásil.

Zdálo se, že Resnickovi se tahle odpověď líbí.

„Tak dobře. Třeba budete mít příležitost mi ukázat, jak moc jste dobrý, ale o tom si můžeme promluvit jindy.“

Resnick věděl, co chceme, a proto šel rovnou k věci. „Kdysi jsem v Londýně pracoval s jedním chlápkem. Jednou jsme dali Fallonovi zakázku, ale už bych to nikdy neudělal. Pokud ho chcete najmout, doporučuji vám, abyste to nedělali.“

„Nechceme si ho najmout,“ odpověděl jsem, „chceme ho jenom najít. Fallon nejméně s jedním spolupachatelem unesl syna mé přítelkyně.“

Resnickovo levé oko se pod dojmem nečekané zprávy zaškubalo. Zkoumal mě, jako by ještě nebyl rozhodnutý, jestli mi má věřit či nikoli, a pak se vsedě napřímil. „Mike Fallon je v Los Angeles?“

Ještě jednou jsem mu to zopakoval.

„Ano. Unesl syna mé přítelkyně.“

Resnickovo levé oko se zachvělo ještě silněji a bylo vidět, že znervózněl. Pak ale pokrčil rameny.

„Fallon je nebezpečný člověk. Nechce se mi věřit, že je v Los Angeles nebo kdekoli jinde v téhle zemi, ale pokud udělal, co jste říkal, měl byste s tím jít na policii.“

„Byli jsme na policii. Policie už ho taky hledá.“

„Beze mne je bez šancí,“ vmísil se Pike. „Vy ho znáte. Napadlo mě, že byste mohl vědět, jak se k němu dostat, nebo alespoň znáte někoho, kdo to ví.“

Resnick se zamyšleně díval na Pikea, pak sklouzl z psacího stolu a vykročil k svému křeslu. Slunce už pomalu zapadalo a skákalo po zaparkovaných autech. Nad čtvrtí stoupala letadla a mířila na západ k moři. Resnick je sledoval.

„To už je spoustu let. Michael Fallon je formálně obžalován ze zvěrstev, která spáchal v Sierra Leone.

Naposledy jsem slyšel, že žije v Jižní Americe, myslím v Brazílii či snad v Kolumbii. Kdybych věděl, jak ho najít, sdělil bych to ministerstvu spravedlnosti. Proboha, nechce se mi věřit, že měl tolik drzosti, aby se vrátil do Států.“ Resnick znovu pohlédl na Pikea. „Když ho najdete, zabijete ho?“

Zeptal se ho stejně prostě, jako by chtěl vědět, zda má či nemá rád americký fotbal.

Pike neodpovídal, takže jsem odpověděl za něho: „Ano. Pokud je to vaše cena za to, že nám pomůžete, pak ano.“

Pike mě poklepal po paži. Krátce zavrtěl hlavou, aby mi naznačil, že toho mám nechat.

„Chcete-li ho mít mrtvého,“ pokračoval jsem přesto, „bude mrtev. Jestliže ne, tak ne. Všechno, na čem mi záleží, je ten chlapec. Udělám cokoliv, abych ho zachránil.“ Pike se mě znovu dotkl.

„Já věřím v pravidla, pane Cole,“ prohlásil Resnick. „V byznysu jako je ten můj, jsou pravidla to jediné, co nám brání, aby se z nás nestala zvířata.“

Pak začal znovu sledovat letadla. Toužebně se na ně díval, jako by ho některé z nich dokázalo odvést od toho, před čím se nedalo uniknout.

„Když jsem byl v Londýně, najali jsme Mikea Fallona. Poslali jsme ho do Sierra Leone. Na základě smlouvy, kterou jsme měli s tamní vládou, měl hlídat diamantové doly, ale přešel k rebelům. Pořád nevím proč – předpokládám, že to udělal kvůli penězům. Prováděli tam věci, jaké si vůbec neumíte představit. Mysleli byste si, že si to vymýšlím.“

Řekl jsem mu, co jsem viděl v dodávce na břehu řeky Los Angeles. Když jsem to popisoval, obrátil se Resnick k letadlům zády. Předpokládám, že mu to něco připomínalo. Zavrtěl hlavou.

„Hrozný zvíře. S tím obviněním už nikde nemůže jako žoldák pracovat. Nikdo ho nenajme. Domníváte se, že to dítě unesl kvůli výkupnému?“

„Myslím, že ano. Otec toho chlapce má peníze.“

„Nevím, co bych vám řekl. Jak už jsem se zmínil, naposledy jsem slyšel, že je někde v Riu, ale ani tím si nejsem nijak jistý. Musí se jednat o spoustu peněz, když se vrátil.“

„Má společníka,“ prohlásil Pike. „Mohutný černoch s boláky nebo bradavicemi v obličeji.“

Resnick se k nám prudce otočil a sáhl si na tvář.

„Na čele a na lících?“

„Ano, přesně tak.“

Naklonil se kupředu s lokty na stole. Bylo zřejmé, že ví, o koho se jedná.

„To jsou kmenové jizvy. Jeden z mužů, se kterým Fallon řádil v Sierra Leone, byl bojovník z kmene Bentů jménem Mazi Ibo. Ten má takové jizvy.“

Resnick byl rozrušený.

„Je v tom ještě někdo třetí?“

„To nevíme, ale možné by to bylo.“

„Tak teď poslouchejte. Začíná mi dávat smysl, proč je v Los Angeles. Ibo se skamarádil s dalším žoldákem, který se jmenuje Eric Schilling. Myslím, že to bylo asi před rokem, kdy nás ten Schilling kontaktoval. Hledal práci v nějaké bezpečnostní službě. Je odsud, z Los Angeles, takže Ibo sem za ním mohl přijet. Možná tady o tom něco ještě máme.“

Resnick začal ťukat na počítači, aby se dostal k databázi.

„Byl tedy taky v Sierra Leone?“

„Pravděpodobně, ale na seznamu obviněných není. Takže může dělat dál. Je jedním z Fallonových lidí. Proto si pamatuju, že se na nás obrátil. Zádnýmu z jeho lidí kšeft nedám, ani kdyby proti nim žádný obvinění neexistovalo. Jo, je to tady.“

Resnick opsal z počítače adresu a podal mi ji.

„Má schránku v San Gabrielu pod jménem Gene Jeanie. Oni vždycky vystupujou pod falešnými jmény. Nevím, jestli ještě stále platí, ale to je všechno, co mám.“

„Telefon na něj nemáte?“

„Nikdy nedávají telefonnní čísla. Jen poštovní schránky a falešná jména. Chtějí být krytí.“

Podíval jsem se na adresu a podal ji Pikeovi. Stál jsem a podlamovala se mi kolena. Resnick obešel psací stůl.

„Bavíme se tu o moc nebezpečných lidech,“ prohlásil. „Nepleťte si je s obyčejnými zločinci. Fallon byl tak dobrý, jak je to jenom možné, a ty lidi vycvičil. Nikdo není tak dokonalý zabiják.“

„Medvědi ano,“ podotkl Pike.

Resnick i já jsme se na něj udiveně podívali, ale Pike studoval adresu. Resnick uchopil moji ruku a držel ji. Díval se mi do očí, jako by v nich něco hledal.

„Věříte v Boha, pane Cole?“

„Když mám strach.“

„Já se každý večer modlím. Modlím se, protože jsem poslal Mike Fallona do Sierra Leone a mám pocit, že za jeho hříchy nesu spoluzodpovědnost. Doufám, že ho najdete. Doufám, že to ten hošík přežije.“

Viděl jsem v Resnickově obličeji temné zoufalství a poznal v něm svoje vlastní. Totéž zřejmě vidí noční můra, když hledí do plamene. Asi jsem se neměl ptát, ale nemohl jsem si pomoct.

„Co se tam vlastně stalo? Co tam Fallon udělal?“ Resnick se na mě dlouho díval a potom začal vyprávět.

Sierra Leone

Afrika

1995

Rock Garden

Abbeba Danku zaslechla onoho rána střelbu jen chvíli předtím, než spatřila na cestě ječícího chlapce, který prchal z dolu do její vesnice. Ahbeba byla hezká dívka, které bylo letos v létě dvanáct. Měla dlouhé nohy a ruce a půvabný krk jako princezna, její matka tvrdila, že Ahbeba je ve skutečnosti královskou princeznou kmene Mendů, a každý večer se modlila, aby si její nejstarší dceru jednoho dne vzal za manželku nějaký princ. Rodina si mohla dovolit dát jí věnem šest koz, a matka předpokládala, že potom by mohli být tak bohatí, aby unikli nekonečné válce o diamantové doly, kterou vedli rebelové Revoluční sjednocené fronty proti vládě.

Ahbeba si myslela, že se její matka pomátla z nadměrného kouření madžidža. Bylo totiž daleko pravděpodobnější, že se jednoho dne provdá za jednoho z mladých jihoafrických žoldnéřů, kteří chránili doly a vesnici před povstalci. Byli to silní a hezcí chlapci se samopaly a cigaretami, kteří se nestoudně zubili na dívky, a ty s nimi na oplátku troufale flirtovaly.

Ahbeba trávila většinu dne s matkou, sestrami a dalšími ženami z vesnice prací na kamenitých políčkách farmy u řeky Pampana. Zeny se rovněž staraly o stádečko koz a pěstovaly batáty a hrách známý jako kaija, zatímco jejich muži (včetně Ahbebina otce) hledali v jámách ve štěrkopísku na svazích kopců diamanty. Jako kopáči a propírači dostávali osmdesát centů za den a k tomu dvě misky rýže ochucené pepřem a mátou a malý podíl z diamantů, které našli. Byla to těžká, špinavá práce. Lopatami vyhazovali štěrkopísek ze strmých svahů, pak ho s vodou přečerpávali do malých středisek, kde se třídil podle velikosti, rýžovalo se z něho zlato a vybíraly diamanty. Muži pracovali v krátkých kalhotách nebo ve spodním prádle dvanáct hodin denně a před sluncem je chránil jen prach a před povstalci Jihoafričaně. Princů zde byl nedostatek. Byli dokonce ještě vzácnější než diamanty.

Onoho rána Ahbeba Danku zůstala doma a drtila kaiji na mouku, zatímco její sestry pracovaly na poli. Ahbebě to nevadilo, protože při práci ve vesnici měla dost času, mohla si popovídat se svou nejlepší kamarádkou Ramal Momoh (která byla o dva roky starší a měla prsa velikosti balonů) a flirtovat se strážci. Obě dívky byly celé modré od hrachové mouky a vrhaly kradmé pohledy na strážce, který stál na kraji vesnice. Mladý Jihoafričan, vysoký, štíhlý a obdařený bezmála dívčí krásou na ně mrkal a naznačoval jim, aby šly k němu. Ahbeba s Ramal se chichotaly. Jedna pobízela druhou, aby to udělala, když se v dálce pod kopcem ozval praskot výstřelů.

Strážce se trhavě obrátil směrem ke střelbě jako loutka na trhu ve Freetownu. Ramal vyskočila tak rychle, že převrhla kámen, na kterém drtila hrách.

„U dolu se střílí!“

Ahbeba slyšela už dřív, jak strážci sříleli krysy, ale tohle bylo jiné. Stařeny vylézaly z chýší a děti si přestaly hrát. Mladý Jihoafričan zavolal cosi přes vesnici na jiného strážce a pak shodil z ramene zbraň. V očích se mu zračil strach.

Dávky ze samopalů se vzájemně překrývaly v zuřivém vzteku a skončily stejně náhle jako začaly. V údolí se rozhostilo ticho.

„Proč strážci stříleli? Co se děje?“

„To nebyli strážci. Poslouchej! Slyšíš?“

Pak do vesnice dolehl chlapecký křik a vzápětí mezi chýšemi proběhla dětská postava. Ahbeba poznala osmiletého Julia Saibu Bia, který žil na severním konci jejich vesnice.

„To je Julius!“

Chlapec se zastavil, začal vzlykat a mával rukama, jako by setřásal něco horkého.

„Povstalci zabíjejí strážce! Zabili mýho tátu!“

Jihoafrický strážce už byl jen pár kroků za Juliem, ale pak se otočil ke stromům právě v okamžiku, kdy se z listoví vynořil běloch s vlasy barvy plamenů a dvakrát ho střelil do obličeje.

Ve vesnici vypukla panika. Zeny rychle sháněly děti, braly do náručí kojence a utíkaly k buši. Děti plakaly. Běžela i Ramal.

„Ramal! Co se děje? Co mám dělat?“

„Utíkej! Honem běž!“

Mezi chýšemi se vynořili další dva jihoafričtí strážní. Muž s ohnivě rudými vlasy poklekl a začal střílet. Pálil tak rychle, že se všechny výstřely slily v jeden. Oba Jihoafričané padli k zemi.

Ramal zmizela v džungli.

Ahbeba se rozběhla k jejich chýši, ale pak se vrátila pro Julia. Chytila ho za paži.

„Pojďse mnou, Julie! Musíme se schovat!“

Do vesnice se s řevem a troubením vřítil náklaďák s plnou korbou povstalců. Po dvojicích a trojicích seskakovali a rozbíhali se k chýším. Muž s ohnivě rudými vlasy na ně vykřikoval rozkazy v jazyce krio, na angličtině založené kreolštině, kterou mluvili v Sierra Leone téměř všichni.

Povstalci stříleli do vzduchu a tloukli utíkající ženy a děti pažbami pušek. Ahbeba zvedla Julia a chtěla se dát na útěk, ale za ní seskakovali z korby náklaďáku další povstalci. Vychrtlý kluk s puškou téměř stejně velkou, jako byl on sám, vytáhl z buše Ramal, srazil ji na zem a kopal do ní. Jiný muž, který měl na sobě jen krátké kalhoty a fluorescenční vestu střílel po vesnických psech a rozesmál se pokaždé, když některý z nich začal kvílet a točit se v kruhu.

Julius se rozječel.

„Ať toho nechaj! Ať toho nechaj!“

Nákladak zastavil smykem uprostřed vesnice. Ves byla dobyta tak rychle, jako začala a skončila střelba u dolu. Jihoafričané byli mrtví. Nezůstal tu už nikdo, aby je chránil. Ahbeba padla na zem a stáhla Julia k sobě. Tohle by se princezně čekající na prince dít nemělo.

Jakýsi svalnatý muž v brýlích proti slunci a rozedraném triku vylezl na korbu a prohlížel si vesničany. Měl kostěný náhrdelník, který klapavě narážel na pásy střeliva, rovněž zavěšené na krku. Kolem něho se shromáždilo několik dalších mužů, jeden z pásem z nábojů kolem hlavy, jiný v síťovém triku sešitém z malých váčků ze šourků prasat bradavičnatých. Byli to divocí a strašní válečníci a Ahbeba se jich bála.

Muž s kostěným náhrdelníkem zamával černou puškou.

„Jsem velitel Krev! Poznáte tohle jméno a budete se ho bát! Jsme bojovníci za svobodu z Revoluční sjednocené fronty a vy jste zrádci sierraleonskýho lidu! Kopete diamanty pro cizáky, který kontrolujou loutkovou vládu ve Freetownu! Za to zemřete! Všechny vás tu pobijeme!“

Velitel Krev vystřelil z pušky nad hlavy vesničanů a nařídil svým mužům, aby seřadili lidi k popravě.

Podél bočnice nákladáku přišel muž s ohnivě rudými vlasy a s ním ještě jeden běloch. Druhý byl vyšší a starší, měl na sobě olivově zelené kalhoty a černé tričko. Bílou kůži měl spálenou od slunce.

„Ještě nikoho nezabíjejte,“ ozval se. „Znám lepší způsob, jak to vyřídit.“

Mluvil jazykem krio stejně jako muž s ohnivými vlasy. Oba běloši stáli na zemi, velitel Krev nahoře korbě. Vyrazil jako lev k okraji korby, takže se oběma mužům dole tyčil nad hlavami. Hněvivě znovu vystřelil z pušky.

„Vydal jsem rozkaz! Zabijeme tyhle zrádce, aby se to rozkřiklo po všech diamntovejch dolech! Horníci s nás musej chcípat hrůzou! Okamžitě je seřaďte!“ Muž v černém triku švihl svou zbraní, jako kdyby udeřil pěstí, a podtrhl veliteli jménem Krev nohy. Velitel upadl na záda. Muž ho strhl z korby na zem a kopl ho do hlavy. Tři divocí válečníci seskočili z auta na pomoc svému veliteli. Ahbeba nikdy neviděla tak zuřivý boj vedený tak zvláštními způsoby – ten člověk a jeho kumpán s ohnivě rudými vlasy si s válečníky poradili tak rychle, že boj skončil během jediného úderu srdce, a to tak, že dva muži suverénně zvítězili nad čtyřmi. Jeden z válečníků řval bolestí a druzí dva byli buď v bezvědomí, nebo mrtví. Ramal se naklonila k Ahbebě a pošeptala jí do ucha:

„Jsou to démoni. Jenom se koukni, nosí znamení zatracených!“

Muž v černém triku držel velitele Krev za krk, a Ahbeba spatřila na hřbetu jeho ruky vytetovaný trojúhelník. Teď se bála ještě víc. Ramal byla chytrá a věděla o takových věcech víc.

Démon postavil velitele Krev na nohy a pak nařídil ostatním, aby snesli mrtvoly jihoafrických strážců do středu vesnice. Velitel byl omámený a poddajný. Nic nenamítal. Muž s plamennými vlasy říkal cosi do vysílačky.

Ahbeba bojácně čekala, co se bude dít dál. Přitáhla Julia těsněji k sobě a pokoušela se ho uklidnit, protože se bála, že jeho vzlykání upoutá pozornost povstalců.

Dvakrát se jí na krátkou chvíli naskytla možnost utéct, ale nechtěla chlapce opustit. Říkala si, že mezi tolika lidmi jí nic nehrozí a že budou s Juliem bezpečnější v davu.

Když povstalci poskládali mrtvéJihoafričany u studny, do vesnice vjel s rachotem druhý náklaďák. Byl otlučený a pomačkaný a kapotu měl pokrytou černým prachem. Pneumatiky zakrývaly velké ochranné mříže jako čarodějův plášť a rozbité reflektory zíraly křivě do mříží jako škleb hyeny s chybějícími zuby. Rez na zubech měl barvu zaschlé krve. Na náklaďáku seděl tucet mladých mužů se skelnýma očima. Mnozí měli paže ovázené zakrvácenými obvazy. Ti bez obvazů měli na stejných místech zubaté jizvy.

Ramal, která byla ve Freetownu a hodně toho viděla, vyhrkla: „Vidíš ty jejich ruce? Rozříznou si ruku a do rány si nacpou kokain a amfetaminy. Dělají to, aby byli ještě šílenější.“

„Proč?“

„Dělá to z nich lepší bojovníky. Necítí pak žádnou bolest.“

Z náklaďáku, který právě přijel, seskočil vysoký válečník a připojil se k oběma bělochům. Měl na sobě tuniku z pytloviny a plandavé kalhoty, ale Ahbebin zrak upoutalo něco jiného. Měl rozřezaný, na malé plošky rozdělený obličej jako vybroušený diamant. V horní části paží byly vidět stejné jizvy, jaké měli jeho muži, ale na rozdíl od nich měl ještě poznamenaný obličej: na každé líci tři kulaté jizvy jako oči a na čele několik rovných jizev nad sebou. V jeho pohledu plál žár, jemuž Ahbeba nerozuměla, ale byl závratně krásný. Tak krásného a vznešeného muže Ahbeba nikdy neviděla. Choval se jako král.

Muž v černém tričku strkal velitele Krev k hromadě mrtvol Jihoafričanů.

„Teduvidíš, jak se budí děs,“ prohlásil.

Vrhl pohled na vysokého afrického válečníka, který pokynul svým mužům na náklaďáku. S vytím a hulákáním seskočili na zem, jako by byli posedlí. Nebyli ozbrojeni puškami a brokovnicemi jako první skupina povstalců. Měli jen rezavé mačety a sekery.

Vrhli se na mrtvé jihoafrické strážce. Mačety se zvedaly a dopadaly, jak jim povstalci se šíleným výrazem v očích odsekávali hlavy. Ty potom házeli do studny.

Ahbeba vzlykala a Ramal si zakrývala oči. Všichni kolem nich, ženy a děti, kvílely. Išina Kotay, silná mladá žena se dvěma malými dětmi, která byla v dětství stejně rychlá jako kterýkoli chlapec ve vsi, se rozběhla k džungli. Muž s ohnivě rudými vlasy ji střelil do zad.

Ahbebě se točila hlava jako kdyby kouřila madžidžo. Ztratila ponětí o tom, co se děje, a začala zvracet. Svět se jí zamlžoval a zmenšoval. Mezi zářivě jasnými okamžiky zely prázdné prostory. Den začal koláči k snídani, když se první polibek světla lehce dotkl kopců nad její vesnici. Její matka hovořila o princích.

Velitel Krev vystřelil z pušky do vzduchu a pak poskakoval a vyl jako ostatní muži. Stejně poskakovali v záchvatu zuřivosti i všichni povstalci.

„Teď jste poznali hněv revoluční fronty! To je cena, kterou platíte za zradu! Naplníme vašimi hlavami studnu!“

Bílý démon zavrtěl hlavou.

„Přestaňte tady skákat jako paviáni. Jestli ty lidi pobijete, nikdo se nedozví, k čemu tady došlo. Jen živí se vás můžou bát. Rozumíte tomu?“

Velitel Krev přestal poskakovat.

„Musíme tady proto zanechat živý důkaz.“

„Přesně tak. Důkaz, z kterýho se ostatní horníci podělají. Důkaz, který nepřátelé nebudou moct popřít.“

Velitel Krev dupal po bezhlavých mrtvolách jihoafrických strážců.

„Co může bejt ještě horší, než to, co už jsme udělali?“

„Já vím co.“

Bílý démon pak něco řekl zjizvenému válečníkovi v jazyce, kterému Ahbeba nerozuměla. Pod drogami šílejícípovstalci se rozběhli a sekerami a mačetami usekli každému muži, ženě a dítěti ve vesnici obě ruce.

Ahbeba Danku a ostatní byli ponecháni naživu, aby mohli vyprávět svůj příběh. A to také udělali.

Část čtvrtá

POSLEDNÍ

DETEKTIV

21

Čas od Benova únosu:

49 hodin 58 minut

Z parkoviště jsem zavolal Starkeyové, zatímco Pike telefonoval na informace v San Gabrielu. Starkeyová odpověděla po šestém zazvonění.

„Mám dvě další jména pro celostátní pátrání,“ řekl jsem jí. „Stále ještě jste u řeky?“

„Budeme tady celý večer, než to dáme do pořádku. Počkejte chvíli, najdu si tužku.“

„Muž, kterého paní Lunaová viděla s Fallonem, se jmenuje Mazi Ibo, M-a-z-i, I-b-o. Pracoval pro Fallona v Africe.“

„Počkejte, Cole, zpomalte. Jakpak jste se tohle dozvěděl?“

„Pike našel někoho, kdo ho poznal podle popisu. Sežeňte si z NLETS jeho fotografii, aby ho identifikovala paní Lunaová. Přiznal už Richard, že po něm chtějí výkupný?“

„Pořád to popírá. Odjeli odtud asi před hodinou, ale myslím, že jste na to kápl, Cole. Ten hajzl měl pořádně naděláno v kalhotách.“

Pike dokončil hovor a zavrtěl na mě hlavou. Schillinga tam neměli.

„Poslouchejte, mám ještě jedno jméno. Nevím, jestli v tom přímo jede, ale mohl by s nimi být v kontaktu.“ Řekl jsem jí o Schillingovi a o tom, co měl společného s lbem a Fallonem.

„Počkejte chvíli. Musím si dojít pro vysílačku. Chci to hned dát na seznam hledaných osob.“

„Má poštovní schránku v San Gabrielu. Právě jsme si to ověřovali na informacích, ale nic o tom nevědí. Můžete to prověřit?“

„Jo. Zůstaňte na telefonu.“

Pike se na mě díval a znovu zavrtěl hlavou. „Nebudou ho tam mít pod žádným jménem, které známe.“

„To zatím ještě nevíme. Můžeme mít štěstí.“

Pike zkoumal adresu poštovní schránky, pak do papírku cvrnknul prstem a přemýšlel. Vzhlédl, když se Starkeyová vrátila k telefonu.

„Mají tam smlouvu vedenou na jméno Eric Schilling. Řekněte mi adresu té schránky.“

Naznačil jsem Pikeovi, aby mi podal papírek s adresou, ale strčil ho do kapsy. Pak mi sebral z ruky telefon a vypnul ho.

„Co děláš?“ vyjel jsem na něho.

„Smlouvu na nájem schránky sice mají, ale bude si muset sehnat zatykač. Než se to vyřídí, už bude po všem. Museli by tam na něj čekat a to by trvalo věčnost. Dokážeme to udělat rychleji.“

Pochopil jsem, co má Pike na mysli, a bez váhání jsem souhlasil, protože bylo na první pohled zřejmé, že o tom není třeba diskutovat. Nehodlal jsem už ani váhat, ani něco zdlouhavě probírat. Stal se ze mě ztělesněný pohyb vpřed. Změnil jsem se v zosobněné hledání Bena.

Pike šel ke svému džípu a já k svému autu s hlavou plnou ukrutností, o nichž nám Resnick vyprávěl. Dosud jsem slyšel bzučení much v dodávce a cítil, jak mi narážejí do obličeje, když jsem je donutil vzlétnout z rozlité krve. Uvědomil jsem si, že nemám svůj revolver. Od toho dne, kdy tam se mnou stál Ben, byl zamčený v mém sejfu na zbraně. Náhle jsem zatoužil po zbrani.

„Joe, já mám bouchačku doma,“ oznámil jsem.

Pike otevřel dveře pro spolujezdce a sáhl pod přístrojovou desku. Vytáhl nějakou černou věc a otevřenou dlaní si ji přitiskl ke stehnu, aby nikdo neviděl, co nese. Podal mi to a vrátil se k džípu. Byla to devítka Sig Sauer v černém přípínacím pouzdru. Připnul jsem si ji pod košili k levé kyčli. Myslel jsem si, že teď se budu cítit bezpečněji, ale nebyla to pravda.

Dálnice 1-10 vedla přes celou šířku Los Angeles jako gumička natažená až k bodu přetržení, od moře k poušti a dál. Začínala už špička, ale jeli jsme na doraz, víc po krajnici než v pruhu.

Poštovní schránka Erika Schillinga se nacházela u soukromé poštovní služby s názvem Hvězdy a pruhy v nákupním středisku v oné části San Gabrielu, kde byla většina obyvatel čínského původu. V nákupním středisku byly tři čínské restaurace, lékárna, obchod s potřebami pro domácí mazlíčky a soukromá pošta. Parkoviště bylo plné rodin, které přijely na večeři v některém ze zdejších podniků nebo nakoupit v obchodu pro zvířata. Pike a já jsme zaparkovali v postranní ulici a vydali se k soukromé poště. Byla zavřená.

Pošta Hvězdy a pruhy měla vchod z hlavní ulice střediska mezi krámkem pro zvířata a lékárnou. Po výkladní skříni a dveřích vedl úzký pás bezpečnostního zařízení. Uvnitř byly v přední části do stěn vestavěné poštovní schránky, oddělené od kanceláře vzadu prodejním pultem. Kolem přepážky dal majitel nainstalovat těžkou ocelovou mříž, aby od sebe oddělil přední a zadní prostory. Zákazníci se tak mohli dostat ke schránkám a vybrat si poštu i po úředních hodinách, ale nemohli krást poštovní známky a balíčky z kanceláře. Mříž byla dostatečně silná, aby udržela i nosorožce.

Schilling má nebo měl poštovní schránku číslo 205. Dokud se nedostaneme dovnitř, nezjistíme, zda ji ještě používá. Viděl jsem schránku 205, ale nedokázal jsem říct, zda je v ní nějaká pošta. Věděl jsem však, že mu Fallon poslal mapu, která byla nutná k únosu Bena Cheniera.

„Smouvy o nájmu schránek budou v kanceláři,“ prohlásil Pike. „Možná bychom se tam snadněji dostali zadem.“

Obešli jsme nákupní středisko a dostali se do zadní uličky. Stála tam zaparkovaná auta a kontejnery, a byly tam také dveře pro zásobování. Na bednách před otevřenými dveřmi jedné z restaurací seděli dva muži v bílých zástěrách. Loupali brambory a škrábali mrkev do velkého kovového hrnce.

Na dveřích visely tabule s názvem každého obchodu, společně s nápisy VSTUP ZAKÁZÁN a PARKOVÁNI POUZE PRO ZÁSOBOVÁNÍ. Našli jsme dveře pošty Hvězdy a pruhy. Byly ocelové a opatřené dvěma bytelnými zámky. Také panty byly důkladné. K vytržení ze zdi bychom potřebovali nákladní auto a řetězy. „Dokážeš otevřít ty zámky?“ zeptal se mě Pike.

„Jo, ale trvalo by to. Tyhle zámky paklíčům pořádně vzdoruj ou, a navíc jsou tady ti chlápci.“

Podívali jsme se s Pikem po nich, ale dělali, že nás nevidí. Bude rychlejší dostat se dovnitř předem.

Vrátili jsme se na parkoviště. Před obchodem s potřebami pro zvířata stála jakási čínská rodinka s třemi malými kluky a všichni pozorovali štěňata a koťata za sklem. Otec držel nejmladšího syna v náručí a ukazoval mu jedno štěně.

„Vidíš tamhle to? Vidíš, jak si hraje? To s flíčkem na čumáčku.“

Když jsme je míjeli, matka se na mě usmála a já jí úsměv vrátil – všechno tady bylo tak civilizované a mírumilovné, všechno tak v pořádku.

Šli jsme s Pikem ke skleněným dveřím. Vypadalo to, že budeme muset čekat, až si někdo přijde pro poštu, a pak vejít dovnitř s ním, ale trčet tady třeba několik hodin nebyla ta nejlepší možnost. Kdybychom chtěli čekat do půlnoci, mohla stejně tak dobře Starkeyová sehnat zatykač a donutit majitele poštu otevřít.

„Když se dostáném dovnitř dveřmi,“ nadhodil jsem, „začne tady v obchodě ječet poplašný zařízení. Může zvonit i v kanceláři bezpečnostní služby, a zavolají policii. Budeme se muset dostat do jeho schránky a pak mříží do kanceláře. Uvidějí nás všichni lidi na parkovišti a někdo z nich zavolá poldy. Nebudeme mít moc času. Pak odsud budeme muset vypadnout. Pravděpodobně zjistí čísla našich aut.“

„Máš v úmyslu mi to rozmluvit?“

Večerní obloha byla nyní sytě modrá a stále temněla, ale lampy v ulicích dosud nesvítily. Rodiny kráčely po úzkém chodníku, vycházely z restaurací nebo čekaly, až zevnitř zavolají jejich jména. Z lékárny se vybelhal jakýsi stařeček. Po malém parkovišti kroužila auta v naději, že najdou volná místa. A my se chystali vloupat do obchodu počestného občana. Zničíme majetek, který mu nikdo nezaplatí. Porušíme jeho práva a to je něco, co se nedá zaplatit. A vyděsíme všechny tyhle lidi, kteří skončí jako svědkové proti nám, jestliže staneme před soudem.

„Myslím, že jo. Nech mě, abych to udělal sám. Moh bys počkat v autě.“

„Každý by dokázal počkat v autě,“ odvětil Pike. „Ale já ne.“

„Jo, myslím, že ne. Zaparkujem tedy radši v uličce. Vejdeme předem a vyjdeme zadem.“

Zaparkovali jsme přede dveřmi pro zásobování a pak se vrátili k přednímu vchodu. Pike přinesl páčidlo. Já zase plochý šroubovák a křížový klíč na výměnu kol z mého auta.

Rodina, která se prve dívala do výlohy se zvířaty, nyní stála přímo před vchodem na poštu. Manželé se rozhodovali, ve které restauraci by je s dětmi rychleji usadili. „Stojíte moc blízko u dveří,“ řekl jsem jim. „Nemohli byste trochu ustoupit?“

„Promiňte,“ odpověděla žena. „Proč?“

Ukázal jsem křížovým klíčem na dveře.

„Bude se tady sypat sklo. Musíte kousek dál.“

Pike přistoupil k jejímu manželovi jako výhrůžný stín. „Jděte!“

Náhle pochopili, co se bude dít, táhli děti pryč a rychle si něco čínsky povídali.

Udeřil jsem křížovým klíčem do dveří a sklo se rozsypalo. Ihned začalo hlasitě ječet poplašné zařízení a rozléhalo se ozvěnou po parkovišti a křižovatce jako siréna při náletu. Lidé na parkovišti a na chodnících se rozhlíželi po zdroji zvuku. Vytloukl jsem z rámu dveří zbývající sklo a protáhl se dovnitř. Cosi ostrého mě škráblo do zad. Na zem dopadlo další sklo a Pike vešel za mnou.

Vydal se ihned ke mříži, zatímco já zamířil k poštovním schránkám. Byly bytelné s bronzovými dvířky v kovovém rámu. Každá schránka měla skleněné okénko, takže bylo vidět, zda máte uvnitř nějakou poštu, a kvalitní zámek. Schillingova schránka byla poštou přímo narvaná.

Nejprve jsem pracoval šroubovákem pod dvířky a pak do nich tloukl křížovým klíčem, dokud se neotevřela. Nic nebylo adresováno Eriku Schillingovi nebo Geneu Jeaniemu, vše bylo pro Erika Sheara.

„Je to on. Říká si Eric Shear.“

Poplašné zařízení kvílelo tak hlasitě, že jsem musel řvát.

Zastrčil jsem dopisy do kapsy a rozběhl se k Pikeovi, abych mu pomohl.

Kovová mříž byla uchycená v kolejničkách v podlaze a ve stropě, a mezi dvěma kovovými trubkami zapuštěnými ve zdi. Páčidlem a křížovým klíčem jsme rozbili zed u jedné z trubek a trubku pak vypáčili od zdi. Pořádně jsme ji ohnuli a odtlačili stranou.

„Hej, pojdte se podívat!“ vykřikl někdo venku.

Lidé se začali shlukovat na parkovišti. Krčili se za auty nebo postávali ve skupinkách, ukazovali na poštu a natahovali krky, aby viděli, co se tam děje. Dva muži nahlédli rozbitými dveřmi dovnitř a pak spěšně odešli. Nevěděl jsem, jak dlouho jsme už s Pikem uvnitř, ale nemohlo to být dlouho: čtyřicet vteřin, nejvýše minutu. Malý prostor byl plný hluku z bezpečnostního zařízení. Jek byl tak hlasitý, že bychom blížící se sirény policejních aut stejně neslyšeli.

Prolezli jsme hroutící se mříží do kanceláře. Podlaha byla plná nahromaděných balíčků a ze stropu visel obrovský pytel s vakuově balenými burskými oříšky. V rohu vedle psacího stolku s nevytříděnou poštou a poukázkami stála skříňka s kartotékou. Pike si šel prohlédnout dveře pro zásobování a já se vydal ke kartotéce.

„Je to dobrý,“ hulákal Pike, abych ho v řevu, který vydávalo poplašné zařízení, mohl slyšet. „Otvírá se to pákama.“

Otevřel jsem horní zásuvku. Očekával jsem, že uvidím složky s dokumenty, ale byly v ní jen kancelářské potřeby. Stejně jako v dalších dvou zásuvkách. Pike vyhlédl ze zadních dveří, aby zjistil, jestli někdo nejde. Bylo načase vypadnout.

„Dělej!“

„Hledám!“

Smetl jsem z psacího stolku noviny, časopisy a obálky a pak otevřel další zásuvku. Byla to poslední zásuvka, kterou jsem ještě neotevřel. Měly v ní být smlouvy se zákazníky, kteří si najali schránky, ale našel jsem tam jen objednávkové formuláře na služby a dodávky, které potřebovala pošta Hvězdy a pruhy ke své práci. Nic, co by se týkalo schránek a zákazníků, kteří si je pronajali.

Pike mi poklepal na záda. Díval se na parkoviště.

„Myslím, že budeme mít problém.“ Stál tam mohutný muž v žluté pletené košili, obklopený lidmi, kteří ukazovali naším směrem. Košile mu byla těsná a dralo se mu z ní mohutné břicho jako majonéza ze sendviče. Na košili přes srdce měl jako odznak nápis STRÁŽCE. V černém silonovém pouzdru na pravé kyčli měl revolver. Z kalhot mu ale přetékalo tolik sádla, že pouzdro téměř nebylo vidět. Pomalu sunul ruku k revolveru. Vypadal vystrašeně.

„Proboha, kde se tady vzal?“ podivil jsem se.

„Obchází tady a hlídá.“

Pike proklouzl kolem mě s revolverem v ruce. Chytil jsem ho za paži.

„Joe, nedělej to.“

„Nehodlám mu ublížit. Jen se jistím.“

Strážce poklekl za autem a pozoroval vchod přes kapotu. Pike vešel do dveří, aby ho strážce viděl. To mu stačilo. Skrčil se a schoulil za pneumatiku. Zdálo se, že nemíní začít střílet. Opatrnost je tou lepší částí chrabrosti, když dostáváte jen minimální mzdu.

Pak jsme s Pikem současně zaslechli sirény. Joe na mě krátce pohlédl a já ukázal ke dveřím. Náš čas vypršel.

„Padáme!“

„Našel jsi to?“

„Ne.“

Pike se znovu postavil ke dveřím pro zásobování. „Hledej dál. Máme ještě pár vteřin.“

„Z kriminálu ho nenajdeme.“

„Hledej!“

Právě v tom okamžiku jsem pod psacím stolem spatřil hnědou papírovou krabici. Měla přesně ten správný rozměr a tvar na složky. Vyškubl jsem ji zpod stolu a strhl víko. Byla plná složek s čísly od jedné do šesti set a já věděl, že každé číslo odpovídá jedné schránce. Vytáhl jsem složku s číslem 205.

„Padáme odsud! Fofrem!“

Pike trhnutím otevřel dveře. Venku bylo chladno a zvuk poplašného zařízení nebyl tak hlasitý. Dva muži u brambor něco zavolali do kuchyně, když nás spatřili, a ostatní při našem odjezdu vybíhali ven. Zahnuli jsme do zásobovací uličky za kinem Cineplex o osm bloků dále. Mezitím jsem si prohlédl složku. Byla v ní smlouva na jméno Eric Shear. V ní telefonní číslo i s adresou.

Čas od Benova únosu:

50 hodin 37 minut

Eric Shear bydlel v čtyřpatrovém činžáku na západním okraji San Gabrielu, který se jmenoval Casitas Arms, ani ne deset minut jízdy od jeho poštovní schránky. Byla to velká budova asi se stovkou bytů kolem centrálního atria, která o sobě tvrdila, že se v ní „žije bezpečně a luxusně“.

V takových místech se dá snadno dostat dovnitř.

Zaparkovali jsme v červené zóně na druhé straně ulice a Pike přestoupil do mého auta. Když jsem zapnul mobilní telefon, byly tam tři zprávy od Starkeyové, ale ignoroval jsem je. Co jsem jí měl říkat? Snad to, že na seznamu hledaných osob, který brzy dostane, budu i já? Vytočil jsem Schillingovo číslo. Při druhém zazvonění se ozval mužský hlas:

„Po zaznění tónu zanechte zprávu.“

Vypnul jsem hovor a sdělil Pikeovi, že má záznamník. „Jdem se tam kouknout,“ prohlásil Pike.

Vzal si s sebou páčidlo. Šli jsme podél budovy, dokud jsme neobjevili vnější schodiště, které mohli obyvatelé používat místo výtahů v hale. Schodiště bylo uzavřeno mříží, ale Pike zasunul své páčidlo a utrhl zámek. Vešli jsme a vystoupali do třetího patra. Eric Shear měl podle smlouvy byt číslo 313. Budova se rozkládala kolem středového atria s dlouhými chodbami, které vedly ke kratším chodbám v kolmém směru. Byt číslo 313 byl na druhé straně budovy.

Bylo časně večer, těsně po setmění. Z bytů se linul pach vařených jídel a občas bylo slyšet hudbu. Zaslechl jsem i ženský smích. Lidé si zde žili svým životem a nikdo z nich netušil, že Eric Shear je ve skutečnosti Eric Schilling. Pravděpodobně se na něho usmívali ve výtahu nebo mu pokynuli v garáži a nikdo z nich nevěděl, čím se živil nebo co provedl. Jak se máte? Přeju vám hezký den.

Prošli jsme chodbou kolem výtahů a dostali se ke kolmé chodbě, která s hlavní chodbou vytvářela písmeno T. Šipky na stěnách před námi ukazovaly čísla bytů vlevo a vpravo. Byt číslo 313 jsme měli po levici. „Počkej tady,“ požádal jsem Pikea.

Šel jsem na roh a podíval se do chodby. Byt číslo 313 byl až na konci naproti nouzovému východu, který pravděpodobně vedl na podobné schodiště, po jakém jsme přišli. Kousek nad knoflíkem dveří Schillingova bytu byly zastrčené dva složené papírky se vzkazy.

Zahnuli jsme s Pikem za roh a postavili se každý po jedné straně dveří. Naslouchali jsme. V Schillingově bytě bylo ticho. Vzkazy na dveřích byly připomínky nájemníkům, že nájemné se platí prvního v měsíci, a oznámení o tom, že dvě hodiny nepoteče voda; to se týkalo minulého čtvrtka.

„Už pěknou chvíli nebyl doma,“ poznamenal Pike. Pokud papírky někdo zastrčil do dveří ve dnech, o nichž vzkazy hovořily, pak se tu Schilling neukázal už nejméně šest dní.

Zakryl jsem prstem kukátko ve dveřích a zaklepal, Žádná odpověď. Zaklepal jsem znovu, vytáhl revolver a držel ho v ruce natažené podél těla.

„Otevři to,“ vybídl jsem Pikea.

Pike nasadil mezi dveře a rám páčidlo a zabral. Dveře se s hlasitým zapraskáním otevřely a otevřel se výhled do prostorného obývacího pokoje – revolverem jsem mířil dovnitř. Za obývákem byla kuchyň s jídelním koutem. Vlevo se táhla chodba s trojími dveřmi. Jediné světlo skýtala nástropní lampa hned za dveřmi. Pike rychle přešel do kuchyně a pak se vydal za mnou do chodby. Postupně mířil zbraní do všech dveří, aby se ujistil, že byt je skutečně prázdný.

„Joe?“

„Není tu.“

Vrátili jsme se ke vchodu, zavřeli za sebou a rozsvítili víc světel. V obývacím pokoji nebyl téměř žádný nábytek, jen kožená pohovka, karetní stolek a obrovský televizor Sony v koutě naproti pohovce. Byt byl tak nouzově vybavený, že bylo okamžitě zřejmé, jak málo je využíván, jako kdyby byl Schilling připraven odcházet okamžitě poté, co dostane nějakou zprávu, a nic po sobě nezanechat. Bylo to spíš tábořiště než domov. Na přepážce, která oddělovala kuchyň od obýváku, stál bezdrátový telefon, ale nikde žádný záznamník. To byla první věc, kterou jsem hledal, protože jsem si myslel, že by na něm mohly být nějaké zprávy.

„Záznamník má nejspíš někde vzadu,“ podotkl jsem. Pike se vrátil zpátky do chodby.

„Jo, viděl jsem ho, když jsem kontroloval ložnici. Vezmu si ji na starost, ty se rozhlídni tady.“

V kuchyni bylo tolik lahví od Corony a Oranginy, že by to jeden člověk nedokázal vypít. V dřezu se vršila hromada špinavého nádobí a odpadkový koš přetékal krabicemi od donášených hotových jídel. Byly tam už tak dlouho, že nakysle páchly. Vysypal jsem odpadkový koš na podlahu a hledal účty z míst, kde je si je objednával. Nejnovější, který jsem našel, byl starý šest dní. Na člověka, který žil sám, to byly velké objednávky – snadno by stačily pro tři lidi.

„Byli tady, Joe,“ zavolal jsem.

„Já vím. Pojd se na něco podívat.“

Vydal jsem se za ním do ložnice.

Pike klečel u zkrabatělé matrace, kromě níž byla v místnosti už jen skříň. Dveře měla otevřené a byla téměř prázdná. Na podlaze se válela hromádka špinavých košil a spodního prádla. Stejně jako ostatní místnosti Schillingova bytu působila i ložnice dojmem opuštěnosti, jako by se jednalo spíš o úkryt než o domov. Na podlaze vedle matrace stálo rádio s budíkem a druhý bezdrátový telefon s tlačítky a záznamníkem.

„Má na tom záznamníku něco?“

„Nic. Má tady nějakou poštu, ale zavolal jsem tě kvůli něčemu jinýmu.“

Pike se otočil k řadě fotografií, které byly napínáčky připevněné na stěně nad matrací. Byly to snímky mrtvých lidí. Mrtvoly různých ras. Někteří měli na sobě rozedrané zbytky uniformy, jiní byli úplně nazí. Většinou byli zastřeleni nebo roztrhaní výbuchem, jeden byl příšerně popálený. Na několika fotografiích pózoval u mrtvol muž s ohnivě rudými vlasy a křenil se jako typický americký chlapec, který zešílel. Na dvou fotografiích měl po boku vysokého černocha s poznamenaným obličejem.

Pike ťuknul prstem na jednu z fotografií.

„Ibo. Ten ryšavý by měl být Schilling. Ty fotky nejsou jen ze Sierra Leone. Podívej se na oběti. Tohle je Střední Amerika. A tahle by mohla pocházet z Bosny.“

Na jednom snímku držel ryšavý muž za malíček lidskou ruku, jako by se jednalo o trofejního okouna. Zvedal se mi žaludek.

„Přišli o rozum.“

Pike přikývl.

„Přesně jak řekl Resnick. Přestali hrát podle pravidel. Stalo se z nich něco jiného.“

„Nevidím tady nikoho, kdo by mohl být Fallon.“

„Fallon byl u Delta Force. I když je šílený, je dost chytrý na to, aby se nenechal fotit.“

Odvrátil jsem pohled od fotografií.

„Pojdme se podívat na jeho poštu.“

Pike našel balíček dopisů spojených gumičkou. Všechny byly adresovány Eriku Shearovi do jeho počtovní schránky. Byly to bankovní výpisy, z nichž poslední vykazoval zůstatek 6 123,18 dolaru, stornované šeky a telefonní účty za poslední dva měsíce. Téměř všechny hovory měly předvolbu okolí Los Angeles, ale šest hovorů nápadně čnělo nad ostatními jako maják. Před třemi týdny telefonoval Eric Schilling v rozmezí čtyř dnů šestkrát do San Miguelu v Salvadoru.

Pohlédl jsem na Pikea.

„Myslíš, že volal Fallonovi? Resnick si myslel, že je v Jižní Americe.“

„Zavolej tam a uvidíš.“

Zkoumal jsem Schillingův telefon a pak zmáčkl tlačítko pro opakované vytočení posledního volaného čísla. Telefon několikrát zazvonil a pak se ozval energický hlas mladé ženy, hlásící se názvem nějaké místní pizzerie. Zavěsil jsem a znovu zkoumal telefon. Tlačítkové telefony někdy registrují volané i příchozí hovory, ale Schillingův tohle neuměl. Zavolal jsem na salvadorské číslo ze Schillingova telefonního účtu. Mezinárodní spojení v dálce zasyčelo, jak se odrazilo od satelitu, a pak se ozvalo vyzvánění. Po druhém zazvonění se ozval hlas ze záznamníku:

„Znáte správný postup. Můžete mluvit.“

Polil mě studený pot stejně jako první den na svahu, ale tentokrát se ve mně i vařila zlost. Zavěsil jsem. Byl to ten muž, který mi volal onoho večera, kdy unesli Bena, a kterého měla Lucy nahraného na kazetě.

„Je to určitě on. Poznávám jeho hlas.“

Pike se ušklíbl.

„Starkeyové se to bude moc líbit. Uloví válečnýho zločince.“

Sel jsem si znovu prohlédnout fotografie. Nikdy jsem se nesetkal se Schillingem nebo s Fallonem, ani s nikým z těch, co byli na fotkách – ti lidi se mnou neměli nic společného a neměli žádný důvod přijet za mnou do Los Angeles nebo na mě něco vyšťourat. Tisíce dětí pocházely z rodin, které měly víc peněz než Richard, ale oni unesli Bena. Tvářili se, jako by se mi chtěli mstít, přestože nepochybně jim šlo o Richardovy peníze, což on ovšem popírá. Všichni únosci říkají svým obětem, aby se neobraceli na policii, a dovedl jsem pochopit, že Richard má strach, ale to také bylo to jediné, co mi dávalo smysl. Jednotlivé dílky mozaiky do sebe nezapadaly, jako by každý díl byl z jiné skládačky, a ať jsem se snažil sebevíc, abych je sestavil dohromady, nedařilo se mi to.

Obrátili jsme matraci a podívali se i pod pokrývku, ale nic jiného už jsme nenašli. Sel jsem do koupelny. Vedle záchodové mísy ležela hromádka časopisů. Koš byl plný chomáčů vaty, použitých žiletek a trubiček z tvrdého papíru z rolí toaletního papíru a z toho všeho vyčuhovalo několik listů bílého papíru. Zvedl jsem koš a otevřel ho. Na podlahu vypadla fotokopie mého spisu 201.

„Joe. Schilling má můj spis.“

Pike se postavil do dveří za mnou. S pocitem otupělosti jsem prolistoval spis a pak ho podal Joeovi.

„Jediní dva lidi, kteří mají kopii tohohle spisu, jsou Starkeyová a Myers. Myers přiměl soudce v New Orleansu, aby mu ten spis okopíroval pro Richarda. Nikdo jiný ji nemohl mít.“

Jednotlivé díly skládanky se začínaly spojovat jako listí usazující se na dně bazénu. Obraz, který vytvářely, byl zamlžený, ale začínal nabývat obrysy.

Pike se díval na spis.

„Tohle měl Myers?“

„Jo. Myers a Starkeyová.“

Pike zvedl hlavu. Mračil se.

„Odkud by je Myers mohl znát?“

„Myers měl na starosti bezpečnostní záležitosti v Richardově společnosti. Resnick řekl, že mu Schilling volal a sháněl práci v tomhle oboru. Možná ho Myers najal. Jestliže Schillinga znal, mohl tam Schilling dostat i ty ostatní.“

Pike se znovu podíval na spis a pak zamyšleně zavrtěl hlavou.

„Proč by jim ale Myers dával tvůj spis?“

„Benův únos mohl být jeho nápad.“

„A sakra!“ pronesl Pike.

„Myers věděl o Richardovi všechno. Věděl o mně a Lucy, věděl, že Lucy a Ben jsou u mě, a věděl, že se o ně Richard bude bát. Fallon a Schilling o tom nemuseli vědět nic, stačilo, že o tom věděl Myers. Věděl, že Richard nic neudělá, kromě toho, že bude nadávat, že jsem je do toho zatáhl já, a tak mohl dostat nápad, že využije Richardovy paranoii, aby z něj vyrazil prachy.“

„Zorganizoval únos a pak celou hru kontroloval zevnitř, aby dostal výkupné.“

„Jo.“

Pike zavrtěl hlavou.

„Není to moc přesvědčivý.“

„Jak jinak se mohli dostat k mému spisu? Proč by jinak unášeli Bena a snažili se vzbudit dojem, že za to můžu já?“

„Zavoláš Starkeyové a řekneš jí to?“

„Co bych jí měl říct a co by s tím mohla dělat? Myers to samozřejmě nepřizná, dokud nebudeme mít nějaký důkaz.“

Vrátili jsme se do ložnice a znovu prohlédli Schillingovy telefonní účty, abychom zjistili, zda nevolal do Louisiany, ale kromě Salvadoru telefonoval jen do Los Angeles a okolí. Prošli jsme znovu celý byt. Hledali jsme na všech možných místech, která nás napadla, a pátrali po něčem, co by Schillinga spojovalo s Myersem nebo naopak. Nakonec jsme už na žádné další skrýše nepřišli, a pořád jsme neměli vůbec nic. Pak mě napadlo další místo, kam bychom se měli podívat.

„Vniknem do Myersovy kanceláře,“ prohlásil jsem. „Pojd.“

Rozběhl jsem se ke dveřím, ale Pike za mnou nešel. Díval se na mě, jako kdybych zešílel.

„Blázníš? Myersova kancelář je přece až v New Orleansu.“

„Lucy se o to postará. Lucy zařídí, aby tam jeho kancelář někdo prohledal.“

Vysvětlil jsem mu to, zatímco jsme se hnali k autům.

22

Čas od Benova únosu:

51 hodin 36 minut

Lucy se na mě dívala zpoza pootevřených dveří, jako by se schovávala. Její tvář byla pokrytá temnotou, která nebyla pouhým nedostatkem světla. Jakmile jsem ji spatřil, hned jsem věděl, že už jí řekli o DeNiceovi. „Jeden z Richardových detektivů –“ začala.

„Já vím. Dole na mě čeká Joe. Pusť mě dovnitř, Luce, potřebuju s tebou mluvit.“

Strčil jsem do dveří a vešel, aniž bych čekal na její svolení. Držela v ruce telefon. Pochyboval jsem, že ho od včerejšího večera alespoň na chvíli odložila.

Vypadala jako omámená, jako by z ní tíže noční můry vytlačila veškerou sílu. K pohovce šla otupěle jako náměsíčná.

„Uřízli mu hlavu. Detektiv z města říkal, že v jeho krvi byla Benova bota.“

„Vrátíme ti ho, Luce. Najdeme ho. Mluvila jsi s Lucasovou nebo Starkeyovou?“

„Před chvíli odsud obě odešly. A ještě tady byl ten detektiv z města.“

„Tims.“

„Řekli mi o tý dodávce. Říkali, že to bude v televizních zprávách, a nechtěli, abych se na ně dívala. Znovu se mě vyptávali na Fallona a další dva chlapy, nějakého Afričana a někoho, kdo se jmenuje Schilling.“

„A co Richard? Mluvili taky o Richardovi?“

„Proč by o něm měli mluvit?“

„Mluvila jsi s ním dneska večer?“

„Volala jsem mu a nechala zprávu, ale ještě se neozval.“

Mračila se na mě a zdálo se, že je teď ještě znepokojenější.

„Řekni, proč by měli mluvit o Richardovi? Nestalo se mu taky něco?“

„Myslíme si, že ho Fallon mohl zkontaktovat a chtít po něm výkupné. Fallon to DeNiceovi pravděpodobně udělal proto, aby Richarda vyděsil, a on byl ochoten platit.“

„O ničem takovém nemluvili.“

„Kdyby ho Fallon pořádně nevystrašil, tak by to neudělal, a myslím, že se to Fallonovi povedlo dokonale. Všechny nás hrozně vyděsil, Luce. A teď poslouchej. Myslím si, že je do toho zapletený Myers. Proto unesli Bena a proto se taky dozvěděli o mně. Přes Myerse.“

„Proč by –“

Vrazil jsem jí do ruky spis 201. Dívala se na něj a nic nechápala.

„Je v něm všechno, co se týká mé vojenské služby. Je to tajný spis. Armáda ho nikomu nevydá, pokud k tomu nedostane soudní příkaz. A armáda poslala ven jen dvě kopie, Luce, jednu Starkeyové kvůli tomuhle vyšetřování, a jednu soudci v New Orleansu před třemi měsíci. Ten soudce ho dal Lelandu Myersovi.“

Lucy si listovala ve spisu. Z toho, jak jí potemněly rysy, jsem věděl, že si vzpomněla na Richarda v čekárně na policejním oddělení.

„Richard si tě dal prověřit.“

„Myers je šéfem jeho bezpečnostního oddělení, takže to dostal do rukou. Stará se rovněž o bezpečnost v Richardových zámořských podnicích. Mluvil jsem dneska s mužem, který mi řekl, že Schiller hledal podobnou práci ve Střední Americe.“

„Richard má majetek v Salvadoru.“

Znovu se na mě podívala, a teď už nevypadala tak nepřítomně. Z držení hlavy bylo vidět, že se hněvá.

„Jak se jmenuje ten soudce z New Orleansu?“

„Rulon Lester. Znáš ho?“

Přemýšlela a pokoušela se to jméno někam zařadit, ale nakonec zavrtěla hlavou.

„Ne, myslím, že ne.“

„Mluvil jsem s jeho sekretářkou. Dal poslat můj spis Myersovi, takže Myers měl jednu ze dvou kopií, které armáda někam posílala. Tuhle kopii jsme s Joem našli v jednom bytě v San Gabrielu, v bytě, který patří Eriku Schillingovi. Nejméně šestkrát telefonoval na jedno číslo do San Miguelu v Salvadoru, a to číslo patří Michaelu Fallonovi. Na té tvé kazetě je Fallon, Lucy. Zavolal jsem na to číslo. Poznal jsem jeho hlas.“

Rozložil jsem Schillingovy telefonní účty a ukázal jí hovory do Salvadoru. Chvíli na to číslo zírala a pak ho vymačkala na svém telefonu. Díval jsem se, jak poslouchá. Zamračila se, když uslyšela ten hlas, a pak spojení prudce ukončila. Mrštila telefonem na opěradlo pohovky. Nechal jsem ji a čekal.

„Jediný způsob, jak se mohli dostat k mému spisu 201, je přes Myerse. Myers pravděpodobně uved celou věc do pohybu a ty ostatní do toho zapojil. Unesli Bena a mě využili jako kouřovou clonu, protože na to jim Richard mohl skočit. Myers ho pravděpodobně přesvědčil, aby sem přijel Bena hledat s vlastními lidmi.

Teď to totiž může řídit zevnitř a mít pod kontrolou Richardovy reakce. Při vyšetřování je hlavním Richardovým mužem. Může na Richarda tlačit, aby přijal požadavky únosců a zaplatil výkupné.“

Lucy strnule stála.

„Richard je v hotelu Beverly Hills. Pojedme za ním.“

Ani jsem se nehnul.

„A co mu řeknem? Máme spis, ale nemůžeme Myersovi dokázat, že ty lidi zná. Nebudeme-li mít nic určitého, všechno popře a nehnem se dál. Bude vědět, že my už víme, a tak mu nezbude nic jiného než se zbavit usvědčujícího důkazu.“

Zbavit se Bena.

Lucy klesla na pohovku a dívala se na mě.

„Říkal jsi, že potřebuješ, abych ti pomohla. Ty už určitě víš, s čím bych ti mohla pomoct, a je to zřejmě něco, co já dokážu, ale ty ne, protože jinak bys to udělal sám.“

„Jestliže Myers ty lidi najal dřív, než začal přemýšlet o únosu, pak je pravděpodobně najal oficiálně. V Richardově společnosti by o tom měli mít záznamy. Máme Fallonovo telefonní číslo v Salvadoru a Schillingovo číslo v San Gabrielu. Kdyby jim Myers kdykoliv a z jakéhokoliv důvodu volal z telefonu společnosti, budou o tom záznamy.“

„Nechceme o to ale požádat Richarda, protože by se mohl před Myersem podřeknout.“

„Myers se o tom nesmí dozvědět.“

Lucy se opřela a přemýšlela. Podívala se na hodinky.

„V Louisianě už je skoro deset. V kanceláři už nikdo nebude.“

Sla do ložnice, vrátila se s odřeným telefonním notýskem v kožené vazbě a začala v něm listovat.

„Než jsme se rozvedli, měla jsem v Richardově společnosti kamarády a kamarádky. S některými jsme si byli dost blízcí. Všichni věděli, že je to blbec, zvlášť ti, co ho znali nejlíp.“

Vzala telefon, usadila se na zkřížených nohách a vymačkala nějaké číslo.

„Ahoj Sondro, tady je Lucy. Jo, jsem v Los Angeles. Jak se máš?“

Sondra Burkhardtová vedla účetní oddělení, které se staralo o platbu účtů společnosti, vybíralo finanční prostředky a sledovalo tok peněz. Většinu práce dělala na počítači, ale ručně do něj zadávala příkazy. Sondra se s Lucy znala ze studií na univerzitě v St. Louisu, kdy spolu hrávaly tenis, a tohle místo jí Lucy sehnala. Sondra měla tři děti, z nichž nejmladší holčičce bylo šest a Lucy byla její kmotrou.

„Sondro, potřebuju od tebe laskavost. Nejspíš se ti to bude zdát zvláštní, ale nemám čas…“

Lucy se odmlčela, poslouchala a pak kývla.

„Díky, kočko. Poslyš, nadiktuju ti tři jména a ty mně zjistíš, jestli ti lidi byli nebo nebyli na výplatní listině. Dokážeš to udělat z domova?“

Přerušil jsem ji.

„Střední Amerika. Kdykoli v minulém roce.“

Lucy přikývla.

„Mohli je přijmout v zahraničí, pravděpodobně někdy loni ve Střední Americe. Ten, kdo je přijímal, by měl být Myers. Ne, nemám čísla jejich sociálního a zdravotního pojištění, jen jména. Chápu, že to bude těžší. Jo, uvědomuju si to.“

Lucy jí do sluchátka nadiktovala všechna tři jména a pak požádala, zda by nemohla pořídit ještě seznam hovorů, které měl Myers s Los Angeles a Salvadorem. Zamračila se, když uslyšela odpověď. Pak požádala Sondru, aby počkala, a přikryla mluvítko dlaní. Podívala se na mě.

„Pokud jí nedokážeme říct, kdy ty telefonáty měly proběhnout, bude muset prověřit tisíce hovorů. Každý den mají stovky mezistátních spojení.“

„Zeptej se jí, jestli se může podívat jen po určitých číslech.“

Lucy se zeptala a pak znovu zakryla telefon.

„Jo, prý může, ale musí to dělat podle fakturačních období. Myslím, že takhle mají zorganizovanou databázi.“

Hledal jsem v telefonních účtech data čtyř po sobě jdoucích dní, kdy Schilling volal do Salvadoru. Myers se mohl zúčastnit plánování akce.

„Ať se podívá na fakturační období, které obsahuje tyhle čtyři dny. Jestli nic nezjistí, ať se koukne na to předcházející.“

Lucy jí nadiktovala číslo Schillingova telefonu, Fallonovo číslo v San Miguelu a datum. Pak se opřela s telefonem u ucha a čekala.

„Hledá to.“

Hleděli jsme na sebe. Lucy mi věnovala slabý úsměv a já jí ho oplatil. Měl jsem pocit, že rozpaky mezi námi se začínají vytrácet, a to díky oboustranné snaze nalézt Bena. Jako bychom znovu byli jednou osobou a nikoli dvěma, a v té chvíli se zdálo, že se mé srdce zklidnilo. Pak Lucy náhle povytáhla obočí a ztuhla způsobem, který ji přinutil naklonit se kupředu.

„Promiň, Sondro, ale mohla bys to opakovat?“

„Co říkala?“ vyhrkl jsem netrpělivě.

Lucy zvedla ruku, aby mě umlčela. Bylo vidět, jak je soustředěná. Vrtěla hlavou, jako by nevěřila tomu, co slyší, ale pak jsem si uvědomil, že se jen brání uvěřit.

„Tak co je?“ naléhal jsem znovu.

„Našla jedenáct hovorů na číslo do San Miguelu. Na losangeleské číslo žádný, ale jedenáct do San Miguelu.

Myers tam volal jen čtyřikrát. Těch zbývajících sedm spojení je Richardových.“

„To nemůže být pravda,“ namítl jsem. „Všechno to musel být Myers. Zřejmě použil jeho telefon.“

Lucy zmučeně zavrtěla hlavou.

„Ty hovory nešly z Richardovy kanceláře. Společnost platí i jeho soukromé telefonáty. Richard volal do San Miguelu z domova.“

„Nemohla by ten seznam vytisknout?“

Lucy se jí na to monotónním hlasem, jako robot, zeptala.

„Ano.“

„Ať nám ho nafaxuje.“

Lucy jí dala číslo svého faxu a požádala o zaslání seznamu hovorů. Měla podivně vzdálený hlas, jako děvčátko ztracené v lese.

Fax přišel už po několika minutách. Stáli jsme nad papírem, jako by to byla křišťálová koule, v níž spatříme svoji budoucnost.

Lucy četla seznam a svírala moji ruku tak pevně, že se mi její nehty zarývaly do kůže. Viděla to sama. Opakovala nahlas Richardovo telefonní číslo.

„Co to provedl? Ach, můj Bože, co to udělal?“

Mýlil jsem se ve všem. Richard měl takový strach, že se Benovi a Lucy kvůli mně něco stane, že se rozhodl udělat to sám. Naaranžoval falešný únos vlastního syna, aby mohl svést vinu na mě. Chtěl, aby Lucy přišla k rozumu. Chtěl nás rozdělit, aby ji zachránil, a proto si najal lidi, kteří byli ochotní udělat cokoli: Fallona, Schillinga a Iba. Pravděpodobně nevěděl, co jsou zač ani co dělali, dokud jsme se Starkeyovou nevytáhli soubor Interpolu. Předpokládám, že Myers mu v tom pomáhal. Jakmile se však Fallon zmocnil Bena, zradil ho, a teď se v tom Richard topil až po uši.

„Ach můj Bože, co to udělal?“

Bena dal unést Richard.

Sebral jsem fax a další věci a pak jsem vzal Lucy za ruku.

„Teď nastal čas jít za Richardem. Přivedu ti Bena domů, Luce. Půjdu si pro něho.“

Seběhli jsme společně po schodech a rozjeli se za Richardem do hotelu.

Čas od Benova únosu:

52 hodin 21 minut

Hotel Beverly Hills byl velký růžový netvor, který se rozkládal podél Sunset Boulevardu v místech, kde Benedict Canyon přecházel ve čtvrť Beverly Hills. Tato část Beverly Hills byla domovem několika nejbohatších lidí na světě, a růžový palác, postavený na malé vyvýšenině, sem dobře zapadal, jako jahoda na dort. Za jeho dobře udržovanými zdmi trávili v pohodlí čas filmové hvězdy a ropní šejkové ze Středního východu. Věřím, že se tam dobře cítil i Richard. Jeho bungalov stál dva tisíce dolarů denně.

Lucy věděla, kde je jeho pokoj, a byla z nás tří jediná, kdo vypadal, jako by sem patřil. Já vyhlížel jako šílenec a Pike jako Pike.

Prošli jsme halou a pak se vydali po klikaté stezce bujnou zelení, která voněla kvetoucím jasmínem. Ať byl Ben kdekoli, Richard byl doma. Jeho telefon vzal Myers. Znamenalo to, že Fallon stále ještě drží Bena a Richard se ho pokouší vykoupit.

„Jak to s ním chceš sehrát?“ chtěl po mně vědět Pike.

„Vždyť přece víš.“

„Před Lucy?“

„Nemáte na vybranou,“ prohlásila Lucy.

Bungalovy, rozestavené kolem stezky, byly drahé, protože poskytovaly soukromí. Byly od sebe dostatečně vzdálené, skryté mezi stromy a zvlněným terénem. Byla to procházka na míru šitou džunglí.

Na rozcestí přede dveřmi stál Fontenot. Kouřil a přešlapoval z nohy na nohu. Byl nervózní. Z pokoje vyšel Myers, něco mu řekl a vydal se po stezce někam pryč. Fontenot vešel do pokoje, který Myers právě opustil.

„To je Richardův bungalow?“ zeptal jsem se Lucy.

„Ne, tenhle je Myersův. A není to skutečný bungalov, je v něm jen jedna místnost. Richard bydlí tamhle.“

„Počkej tady.“

„Jestli si vážně myslíš, že tady zůstanu, tak jsi blázen.“

„Počkej. Nejdřív chci dostat Fontenota. Pak teprve půjdem za Richardem. Fontenot může vědět něco, co nám pomůže, a když tady počkáš, půjde to rychleji.“

„Fontenot nám pomůže,“ prohlásil Pike. „To ti slibuju.“

Lucy pohlédla na Pikea a přikývla. Věděla, že to myslí vážně a že teď nejvíc záleží na rychlosti.

Zůstala ve stínu na stezce, zatímco já a Joe jsme šli ke dveřím. Nezdržovali jsme se klepáním ani předstíráním, že jsme hotelová služba či cokoli stejně vychytralého. Vykopli jsme dveře s takovou silou, že se jejich knoflík z druhé strany zaryl do stěny. Byly to už třetí dveře za jediný den, ale proč se s tím počítat?

Fontenot se s nohama na posteli díval na televizi. Vedle něho ležel na podlaze revolver, ale byli jsme s Pikem uvnitř dřív, než ho dokázal zvednout. Když uviděl naše zbraně, zaváhal, a pak si nejistě jazykem navlhčil rty.

„Viděl jste jak dopadl DeNice? Viděl jste, co s ním provedli?“

Fontenot roztřeseně vstal. Oči mu poškubávaly jako člověku, který byl celý den nervózní, a teď znervózněl ještě víc. V pokoji byl cítit bourbon.

„Co to má znamenat? Co tady chcete?“

Zakopl jsem jeho revolver pod postel.

„Je Richard ve svém pokoji?“

„Nevím, kde je Richard. Vypadněte odsud. Tady nemáte co dělat.“

Pike praštil Fontenota revolverem do obličeje jako už jednou předtím. Fontenot padl bokem na postel. Pike natáhl revolver a přitiskl mu hlaveň do ucha.

„Víme všechno,“ prohlásil jsem. „Víme, že si je Richard najal. Víme, že to původně bylo namířeno proti mně, ale pak to vzalo úplně jiný obrat. Je Richard s těmi lidmi ve spojení? Uzavřel s nimi kvůli Benovi nějaký obchod?“ Fontenot zavřel oči.

„Je Ben ještě živý?“

Fontenot se pokoušel něco říct, ale jen se mu třásl dolní ret. Semkl víčka ještě pevněji, jako by se pokoušel něco nevidět.

„Uřízli Debbiemu hlavu.“

Zařval jsem mu do obličeje:

„JE BEN JEŠTĚ ŽIVÝ?“

„Richard nemá dost peněz. Chtějí to v hotovosti, ale on nemůže dát tolik dohromady. Dali mu už jen několik hodin. Něco máme, ale není to dost. Proto za nimi Debbie jel, a víte, co se mu stalo. Celý den jsme se pokoušeli dát to dohromady, a oni udělají tohle.“

Cosi se za mnou pohnulo. U dveří stála Lucy. „Kolik chtějí za mého syna?“

„Pět milionů. Požadujou pět milionů v hotovosti, ale Richard to nemůže dát dokupy. Celý den se snažil, ale sehnali jsme jenom tohle.“

Fontenot ukázal ke skříni.

Stál tam veliký kempinkový pytel značky Tumi. Byl těžký a plný svazečků stodolarových bankovek, ale ještě nevážil tolik, kolik bylo třeba.

Čas od Benova únosu:

52 hodin 29 minut

Když Myers otevřel dveře, strčil jsem Fontenota tvrdě do pokoje. Richard byl vyčerpaný a rozcuchaný, jako by si celý večer prohraboval rukama vlasy. Také Myers vypadal zmoženě. Richard svíral oběma rukama mobilní telefon jako bibli.

„Vypadněte. Vyžeň je odsud, Lee.“

Pike hodil doprostřed na podlahu pytel.

„Neříká vám to něco?“

V koutku Myersových rtů se kmitl úsměv. Pravděpodobně se mu ulevilo.

„Řekl bych, že mají naše prachy a vědí, co děláme.“ Za Joem vstoupila Lucy. Richard otevřel oči dokořán a rozcuchal si rukou vlasy, jako to dělal vždycky, když byl nervózní.

„Nevědí nic. Držte zobák!“

Myers na něho upřel pohled.

„Richarde, přestaňte s tím. Je načase toho nechat dřív, než bude pozdě. Začíná se nám to vymykat z rukou. Proboha, tak už se probuďte!“

Lucy byla stejně nesmlouvavá jako její postoj. Nohy držela strnule u sebe a tvářila se přísně. Víčka měla stažená do takových svraštělých škvírek, že jí téměř nebyly vidět oči.

„Jseš sobecká svině. Kde je můj syn?“

Richardovy oči těkaly jako dvě zmatené noční můry. Měl svěšenou čelist a vypadal, jako by od včerejška zestárl o tisíc let. Už jsem nepociťoval vztek, byl jsem jen prázdný a bál jsem se o Bena.

Richard byl tak vyděšený, že jsem se obrátil na Myerse.

„Co dělá Fallon, Myersi? Co mají v úmyslu?“

„Nic mu neříkejte!“ zařval Richard.

Myers udělal rychlejší pohyb, než jsem se domníval, že je schopen. Popadl Richarda za košili a tlačil ho zády k posteli.

„Vědí všechno. Smiřte se s tím, Richarde – už to vědí! A teď začněte jednat. Váš syn na to čeká.“

Myers ho odhodil a otočil se k černému pytli.

„Jsou v něm tři miliony dvě stě tisíc, ale oni chtějí pět. Pokoušeli jsme se jim vysvětlit, že víc sehnat prostě nedokážeme, ale takový věci vám nikdo nevěří. Jejich odpovědí byl DeNice.“

Myers obešel peníze a pohlédl na mě.

„Fallon ví, co dělá, Cole. Celý den na nás tlačil a vyvedl nás z rovnováhy. Až do dnešního rána jsme neměli tušení, jak velice je to vážné. Pak to nabralo rychlý spád, celý dnešní den. Všechno to začalo dneska ráno.“

„Jak to vypadá teď?“

„Dal nám na sehnání peněz celý dnešní den. Jen jeden den. V devět jim má Richard volat. To znamená za osm minut. Fallon nám řekl, že později už mu volat nemusíme. Jistě víte, co pak udělá.“

„Měli jste to říct policii,“ ozval se Pike.

Myers vrhl pohled na Richarda a pak pokrčil rameny.

„Měli ho odvést jen na několik dní,“ začal vysvětlovat Richard. „Měl se dívat na video a cpát se pizzou, dokud si pro něho nepřijedem. Takhle to mělo probíhat.“

Lucy k němu popošla.

„Ukradl jsi ho, ty pitomče! Nechal jsi unést našeho syna! A nemáš ho ani natolik rád, abys to přiznal nebo požádal o pomoc.“

„Mrzí mě to. Nemělo to takhle dopadnout. Opravdu mě to mrzí.“

Lucy mu vrazila facku a pak ho uhodila pěstí. Ani se nepohnul a nepokoušel se bránit. Tloukla ho znovu a znovu a hlasitě oddychovala – hu, hu, hu. Úplně stejně, jako když hrála tenis.

„Luce.“

Jemně jsem ji uchopil za ruce a odtáhl ji od něho. Richard brečel jako malé dítě, z nosu mu tekla krev. Lucy ho do něj praštila. Zhroutil se na kraj postele, seděl tam a kroutil hlavou.

„Nemám peníze. Neseženu je včas. Takhle to nemělo dopadnout. Opravdu ne.“

„Máme už jenom čtyři minuty,“ podotkl Myers. Fontenot zavrtěl hlavou.

„Chce ty prachy tak moc, že počká. Můžeme mu říct, že to bude trvat ještě hodinu, že peníze už jsou na cestě. Skočí na to.“

Pike se do toho mírným hlasem vmísil:

„Ne, neskočí. Tlačí na vás, protože tak může ovládat situaci. Chce vás vyvést z míry. Nedá vám čas na přemýšlení. Chce peníze, ale taky chce tuhle akci přežít, a to znamená, že vám žádný odklad nepovolí. Naplánoval si operaci a pojede podle plánu. Udělá, co řekl, že udělá, a pak zmizí.“

„Proboha,“ ozval se Fontenot, „vy o něm mluvíte, jako by byl ve válce.“

Richard si mnul obličej. Pak si znovu prohrábl vlasy. Vypadal nyní o něco klidněji, ale stále ještě byl nervózní.

„Nevím, co mám dělat. Peníze nemám.“

Podíval jsem se znovu na Myerse.

„Co jste měli udělat, kdybyste byli ty prachy dali dohromady?“

„Řekl by nám, kde se s nimi sejdem, a tam bychom peníze vyměnili za Bena.“

Pohlédl jsem na pytel. Byl naditý, protože tři miliony dolarů zaberou značný prostor, ale pět milionů by zabralo téměř dvakrát tolik.

Sel jsem k posteli a posadil se vedle Richarda. Chvíli jsme se navzájem pozorovali a pak Richard odvrátil pohled.

„Máte ho rád?“ zeptal jsem se.

Přikývl.

„Já ho mám taky rád.“

Richard trochu přivřel oči, které byly plné smutných slz. Pak chraptivým hlasem promluvil:

„Nemáte ani tušení, jak vás nenávidím.“

„Já vím, ale teď spolu pojedeme zachránit Bena.“

„Copak jste mě neposlouchal? Tři miliony už jsem jim nabízel, a nechtěli je. Chtějí pět. Řekli pět nebo nic, a já tolik nemám. Nedokážu víc sehnat. Nevím, co jim říct.“

Strčil jsem mu do ruky hotelový telefon.

„Udělejte to, jak nejlíp dovedete. Lžete. Řekněte jim, že těch pět milionů máte a že jste připravený je vyměnit za syna.“

Richard chvíli zíral na telefon a pak začal vymačkávat čísla.

23

Čas od Benova únosu:

52 hodin 38 minut

Richard zatelefonoval přesně v devět večer a mluvil přesvědčivě. Myers a já jsme poslouchali na druhém telefonu. Fallon mu nařídil, aby peníze přivezl na západní konec letiště v Santa Monice. Chtěl, aby přijel sám. Myers a já jsme současně zavrtěli hlavou. Richardovi se při odpovědi třásl hlas.

„Ne, to v žádném případě. Myers pojede se mnou. Jen my dva a uděláte dobře, když tam přivezete Bena. Jestli tam nebude, volám policii. Už jsem ji měl zavolat dávno.“

„Je Myers taky u telefonu?“

„Jsem tady, vy syčáku.“

„Je to západní konec letiště na jižní straně. Projedte kolem hangárů a zastavte. Vystupte z auta, ale zůstaňte u něho stát a čekejte.“

„Nebude chlapec, nebudou prachy,“ prohlásil Myers. „Dokud ho neuvidíme, na peníze zapomeňte.“

„Chci jen ty prachy. Zastavte, vystupte z auta, a až budu chtít, ukážu se vám. Nepřijdu k vám, ale uvidíte mě. Až mě uvidíte, zavoláte znovu na tohle číslo. Je to jasný?“

„Jo. Jakmile vás uvidím, volám.“

„Chcete vědět, co se stane, když tam uvidím ještě někoho jinýho?“

„Vím to.“

„Tak dobře. Patnáct minut.“

Richard položil telefon a obrátil se na mě.

„Co uděláme?“

„Vy uděláte přesně to, co vám řekl. O zbytek se postaráme my.“

Ihned jsme s Pikem spěchali ke svým autům. Fallon už byl pravděpodobně na letišti a našel si takové stanoviště, odkud mohl vidět Richardův příjezd a sledovat, zda se neblíží policie. Teď záleželo jen na rychlosti. Musíme se dostat na letiště před Richardem, zůstat z dohledu a napadnout Fallona způsobem, s jakým nepočítá.

Prolétli jsme s Pikem městem bezohlednou rychlostí. Sunset Boulevard plál modrofialovým světlem, které se čeřilo a mihotalo na kapotě mé corvetty. Auta, která jsme předjížděli, jako by zamrzla na místě a jejich koncová světla se táhla před námi jako tekuté rudé pruhy, ale pořád ještě se mi zdálo, že nejedeme dost rychle. Prosvištěli jsme Westwoodem a Brentwoodem a zamířili k moři.

Malé letiště v Santa Monice bylo pěkné místo s jedinou startovací dráhou, postavené ještě v době, kdy pobřeží severně od Los Angeles X a západně od silnice 405 sestávalo převážně z polí jetele a stád pasoucích se krav. Pak okolo něho vyrostlo město a nyní bylo letiště obklopeno vilami a obchodními budovami, jejichž majitelé nenáviděli hluk a žili ve strachu z možné nehody. Člověk si tam mohl dát dobrý hamburger, posadit se na lavičku naproti kontrolní věži a sledovat odlety a přílety letadel. Přesně takhle jsme to s Benem několikrát udělali.

Na severní straně letiště stály většinou kancelářské budovy různých společností, a také tam bylo Muzeum letectví, zatímco na jižní straně se rozkládaly staré hangáry a parkoviště. Některé z hangárů byly přestavěny na kanceláře nebo dílny, ale většina jich byla dosud prázdných. Předpokládám, že bylo levnější nechat je nevyužité než je přestavovat.

Když jsme se blížili k letišti, zavolal jsem Myersovi na mobil.

„Už jsme skoro tady, Myersi. Kde jste vy?“

„Právě jsme vyjeli z hotelu. Odhaduju to na dvanáct až patnáct minut. Pojedeme rychle.“

„Řídíte vy?“

„Jo. Richard sedí vzadu.“

„Až se dostanete k letišti, zpomalte. Jedte pomalu, protože s Pikem potřebujeme trochu času.“

„Nemůžeme ale přijet moc pozdě, Cole.“

„Uvidí vaši limuzínu, jak odbočuje k letišti. Budou vědět, že jste tady. To je důležité. Vědí, že tady nežijete, tak můžete trochu bloudit.“

„Jděte do háje, člověče, přesně tohle teď dělám.“ Navzdory vážnosti situace jsem se musel usmát. „Zavolám vám, až tam budem.“

Po celou cestu přes Bundy jsem měl ruku na klaxonu, zpomaloval jsem jen před červenými světly, ale ani jednou jsem nezastavil. Joe Pike mě dvakrát na chvíli předjel. Řezal jsem zatáčky, abych se dostal před pomalejší auta, visel jsem jim na zadním nárazníku a rychle měnil jízdní pruhy. Na Olympic Boulevardu jsem ťuknul do kontejneru na odpadky, a když jsme podjížděli dálnici, otřel jsem se o dopravní značku. Rozbil jsem pravé přední světlo.

Když jsem odbočoval k moři, ze všech čtyř pneumatik se už kouřilo.

Zvedl jsem telefon.

„Myersi?“

„Slyším.“

„Dvě minuty.“

Prolétli jsme západním směrem dva bloky severně od letiště kolem dlouhé řady kancelářských budov a hangárů letadel malých společností, létajících mimo pravidelný letový řád. V dálce se tyčila kontrolní věž, projevující známky života pulzujícím zeleným a bílým světlem.

Pike zastavil u náspu na konci ranveje, ale já jel dál. Za kancelářskými budovami bylo fotbalové hřiště a ještě dále začínaly ulice s obytnými domy. Tam jsem zaparkoval a rozběhl se zpátky k tmavým hangárům, které lemovaly jižní stranu letiště jako obří stíny.

Fallon má pravděpodobně jednoho muže na některé střeše a možná i dalšího na úzké provozní silnici, po níž měl přijet Richard. Kolem ní bylo zaparkováno několik aut, ale neviděl jsem, jestli v některém někdo není, a neměl jsem čas to zjišťovat. Nikoho jsem ostatně neviděl ani na střechách.

Dostal jsem se ke konci posledního hangáru a podíval se za roh. Stálo tam několik malých letadel a vedle nich řada cisteren zásobujících letadla palivem. Za nimi už nebylo nic.

„Myersi?“ zašeptal jsem do telefonu.

„Jsme na východní straně.“

„Nevidím vás.“

„To je mi fuk, že mě nevidíte. Důležité je, jestli vidíte je!“

„Ještě ne. Jedte pomalu. Jdu pěšky.“

Pike se mezitím blížil ze severu. Neviděl jsem ho, a ani jsem se o to nepokoušel. Kdybych ho byl viděl, viděli by ho i oni, a to by bylo špatné. Mezi hangáry vyčuhoval obytný přívěs, který sloužil jako provizorní kancelář. Opatrně jsem se k němu kradl, abych měl lepší rozhled. Znovu jsem si prohlédl střechy, stíny vrhané hangáry a cisterny.

Nikde se nic nehýbalo. Pozorně jsem naslouchal. Nikde nic. Pátral se jsem dál, ale neobjevil jsem vůbec nic, co by se vymykalo z normálu. Neviděl jsem žádné auto. Vrata hangárů byla zavřená. Fallon pravděpodobně čekal někde poblíž, pokud tu vůbec byl.

Znovu jsem zašeptal do telefonu:

„Nic nevidím, Myersi.“

„Někde tam jsou a čekají na nás, ale pak se budou muset pohnout. Uvidíte je.“

Řekl jsem mu, kde se skrývám.

„Dobře. Jsem teď na místě, kde mi řekl, abych odbočil. Právě zatáčím.“

Po dvou hangárech se náhle rozlilo světlo, pak se objevila limuzína a zabočila ke mně. Byli ode mě takových čtyřicet metrů, možná padesát.

Limuzína zastavila.

„Jsem přímo před vámi,“ sdělil jsem tiše do telefonu.

„Rozumím, Vystupujeme. Teď mu musíme zavolat.“

„Nespěchejte. Pomalu.“

Limuzína stála se zapnutým motorem a rozsvícenými světly. Od obytného přívěsu jsem přehlédl celou letištní plochu, cestu pro taxíky a větší část provozní silničky, vedoucí podél jižní strany letiště. Všude byl klid.

„Vystupujeme. Dávám si do ucha sluchátko, abych vás slyšel. Jestli něco uvidíte, tak mi to řekněte.“

Dvířka pro spolujezdce se otevřela a vystoupil z nich Myers. Zůstal stát u auta.

Znovu jsem zkontroloval střechy a provozní silnici a pátral po náznaku lidské hlavy nebo ramene, ale nic takového jsem neviděl. Znovu jsem prohlédl stíny vrhané hangáry. Zase nic.

Cisterna s palivem, třetí od konce řady, náhle zablikala reflektory.

„Myersi,“ ozval jsem se.

„Už mám sluchátko,“ odvětil tiše. „Richard právě volá na to čísl o.“

Napínal jsem zrak, abych viděl do kabiny cisternového vozu, ale byla tma a navíc to bylo příliš daleko. Vytáhl jsem revolver a cvičně zamířil na masku chladiče. Měl jsem vlhké ruce a uchopení zbraně nebylo perfektní. Jakmile uvidím Bena, odložím telefon. Oběma rukama se mi bude mířit lépe.

„Řekněte mu, aby vyšel ven s Benem,“ šeptal jsem do telefonu. „Ať vám ukáže Bena.“

Pike by měl být někde na protější straně. Blíž než já a v lepším postavení. Mohl by střílet přesněji.

Znovu se ozval Myersův tlumený hlas.

„Richard s ním teď mluví. Vystoupí, aby mu ukázal peníze. Chce vidět pytle.“

„Nedělejte to, Myersi. Ať nejdřív ukáže Bena.“

„Richard je vyděšený.“

„Myersi, ať vám ukáže Bena. Nevidím ho.“

„Ben je u telefonu.“

„To nestačí. Musíte ho vidět.“

„Hlídejte tu posranou cisternu. Richard mu teď ukáže prachy.“

Otevřely se zadní dveře limuzíny. Myers pomohl Richardovi vynést oba pytle a pak se zahleděli na cisternu. Tři miliony dolarů něco váží, ale mělo to vypadat, že nesou ještě větší váhu.

Slyšel jsem, jak Myers zašeptal: „Tak dělej, ty hajzle.“ U cisterny se rozsvítila přední světla. Všichni jsme čekali a napjatě jsme ji sledovali. Šest či sedm metrů za Myersem se mezi barely s benzinem u vchodu do jednoho z hangárů začaly pohybovat nějaké stíny. Zaregistroval jsem je ve stejném okamžiku, kdy se Myers otočil. Objevili se Schilling a Mazi s revolvery v rukou. Předtím jsem se na ty barely mnohokrát díval, ale nic jsem nezahlédl.

„MYERSI!“ zařval jsem.

Jejich ruce vybuchovaly jako malá slunce, která na zlomek vteřiny osvětlovala jejich obličeje. Myers se sesul k zemi. Nepřestali střílet, dokud se nedostali k penězům, a pak vystřelili i na Richarda. Padl po zádech zpátky do auta.

Rychle jsem dvakrát vystřelil a pak se s výkřikem otočil k cisterně. Očekával jsem, že se vůz probudí k životu nebo se ze tmy ozvou výstřely, ale nic takového se nestalo. Rozběhl jsem se ze všech sil a vykřikoval Benovo jméno.

Za mnou naložili Schilling a Mazi peníze do limuzíny a odjeli.

Ze vzdálenější strany cisteren se vynořil Pike a pálil po ujíždějící limuzíně. Všichni jsme očekávali, že únosci přijedou a odjedou vlastním autem, ale nic takového neudělali. Jejich únikovým vozidlem byla limuzína, tak jak si to naplánovali. Doběhl jsem k cisterně, ale ještě než jsem se k ní dostal, věděl jsem, že bude prázdná – stejně jako byla předtím. Fallon zapínal světla dálkovým ovládáním. Byl úplně jinde a Ben s ním.

Rychle jsem se otočil, ale limuzína už byla pryč.

PIKE

Doběhli nás, pomyslel si Pike. Ti chlapi jsou tak dobří, že nás napálili.

Schilling a Ibo se vynořili z prostoru mezi barely, jako by prošli neviditelnými dveřmi, v jednom okamžiku tam nebyli a ve druhém už zahájili palbu, s jistotou útočícího hada. Pike ty barely zkoumal, ale nic neviděl. Uhodili tak nečekaně, že vůbec nestačil Myerse varovat. Stalo se to tak rychle, a Pike byl tak daleko, že nemohl dělat nic víc, než se stát svědkem popravy.

Byli lepší než kdokoli, koho kdy Pike viděl.

Rozběhl se ve stejném okamžiku, kdy Cole vykřikl. Snažil se dostat na dostřel. Pak on i Cole začali střílet, ale Pike věděl, že už je pozdě. Z levého předního světla se rozprsklo sklo a kulka se odrazila od kapoty. Zatímco Cole se hnal k cisterně, limuzína se prudce rozjela. Pikea Coleovo počínání nevzrušovalo, protože věděl, co objeví.

Pike se otáčel a pátral po nějakém pohybu. Někdo zapínal na dálku světla cisterny a tím někým byl nejspíš Fallon, ukrytý někde poblíž, aby měl rozhled. Teď, když Schilling s lbem měli peníze, Fallon rovněž uteče.

Pak někde severním směrem zaduněl výstřel a Pike se otočil za zvukem. Nebyla to střelba z brokovnice, ale z nějaké těžké a hlučné zbraně. V jednom zaparkovaném automobilu se zablesklo a rychle následovala druhá rána.

Pike zahlédl v autě stíny. Muže a chlapce.

Když se auto rozjelo, vykřikl Pike na Colea, co nejrychleji se rozběhl dolů ke svému džípu a cestou střílel.

Mám strach, pomyslel si.

BEN

Mike nebyl jako Eric nebo Mazi. Mike nekecal blbosti, nepouštěl rádio ani se žádostivě nedíval na pěkné kočky, které se procházely po San Vicente Boulevardu. Když Mike promluvil, bylo to jen proto, aby vydal nějaký rozkaz. Na Bena se díval jen proto, aby se ujistil, že pochopil, co mu říká. Takhle to bylo.

Zabočili na parkovací plochu u letiště a pak seděli se zapnutým motorem. Mike motor nikdy nevypínal. Jako by se bál, že v nenadálém případě auto nenastartuje. Po chvíli zvedl dalekohled a pozoroval něco v dálce. Ben nevěděl, co to je, protože to bylo moc daleko.

Brokovnice spočívala hlavní na podlaze a pažbou se opírala o Mikeovo koleno. Nebyla to obyčejná brokovnice jako dvacítka Ithaca, kterou dal dědeček Benovi k Vánocům. Tahle byla hodně krátká, s černou pažbou, a Ben viděl malé tlačítko na lučítku spouště, o kterém věděl, že j e to pojistka. Na jeho brokovnici byla stejná. Mikeova brokovnice byla odjištěná. Ben si pomyslel, že má v pouzdře určitě ještě revolver, stejně dobrý jako měl Eric.

Ben se znovu podíval na Mikea, ale ten dál něco soustředěně sledoval dalekohledem.

Bál se ho. Báli se ho i Eric a Mazi. Kdyby tady místo něho takhle seděl Eric, Bena by napadlo, že by se mohl pokusit sebrat mu revolver. Stačilo by zmáčknout kohoutek a zbraň by vystřelila. Ale to byl Eric a tohle je Mike. Mike mu připomínal spící kobru, svinutou a nachystanou zaútočit. Člověk by si mohl myslet, že spí, ale nemohl si být jistý.

Mike sklonil dalekohled a ze skříňky v palubní desce vytáhl cosi, co vypadalo jako malá vysílačka. Pak znovu zvedl k očím dalekohled. Na vysílačce něco zmáčkl a u ranveje zablikala nějaká světla. Pak mluvil do mobilu a za chvilku ho přiložil Benovi k uchu.

„Je tam tvůj táta. Řekni mu něco.“

Ben popadl telefon.

„Tati?“

Richard vzlykal a Ben se rozplakal jako malé dítě, po tvářích mu tekly slzy a nakonec začal škytat.

„Chci domů.“

Mike mu vzal telefon. Ben se po něm natahoval, ale Mike ho držel na délku paže. Ben mu do ruky škrábal, kousal a tloukl, ale Mikeova paže byla jako ocelový prut. Potom Mike stiskl Benovi rameno tak silně, až si Ben myslel, že mu ho rozdrtí.

„Tak necháš toho už?“

Ben se od Mikea odtáhl tak daleko, jak jen to šlo, Zrozpačitěl a styděl se. Znovu se rozplakal.

Mike odložil telefon a opět se chopil dalekohledu. Pak zase stiskl tlačítko na vysílačce a vzdálená světla nejen vzplála, ale zůstala rozsvícená.

Pak se ze vzdálené strany letištní plochy ozvaly výstřely. Mike se napřímil a tak se soustředil na to, co se tam venku dělo, ať už to bylo cokoli, že si Ben pomyslel: Teď!

Prudce se natáhl přes sedadlo. V okamžiku, kdy ho Mike popadl za ruku, už měl prsty na lučítku spouště. Brokovnice vybuchla jako bomba a tvrdě vrazila do volantu. Ben znovu zmáčkl spoušť, jak nejrychleji dokázal, a brokovnice zahřměla podruhé a udělala v podlaze další díru.

Mike odtrhl Benovu ruku ze spouště tak snadno, jako by trhal papír, a odstrčil Bena zpátky na jeho sedadlo. Ben si zakryl rukama hlavu, protože si byl jistý, že ho Mike zmlátí nebo dokonce zabije, ale ten jenom vrátil brokovnici zpět na míáto a prudce vyrazil z parkoviště.

Jakmile z něho vyjeli, pohlédl na Bena.

„Jseš pěkně tvrdej malej hajzlík.“

Skoda, pomyslel si Ben, že jsem ho netrefil.

24

Čas od Benova únosu:

53 hodin 32 minut

Fallonův vůz se rychle rozjel z parkoviště na sever a mířil k výjezdu. Bude muset jet kolem fotbalového hřiště a Muzea letectví, pak mezi kancelářskými budovami a nakonec vyjede na Oceán Boulevardu. Jakmile se tam dostane, bude pryč.

Třásly se mi ruce a neměl jsem v nich cit, ale rychle jsem zmáčkl předvolbu s Pikeovým číslem.

„Dělej, Joe, odpověz. Rycble!“

Fallonův vůz byl už u fotbalového hřiště a nabíral rychlost. Bílé kupé střední velikosti, vypadalo jako dvoudveřové. Jel jistě na místo, kde se má setkat se Schillingem a lbem. Limuzína byla velká a nápadná, a navíc jí teď scházelo jedno přední světlo. Brzy ji někde zanechají.

Pak se náhle ozval Pike.

„Jedu!“

„Míří na východ, je na konci fotbalového hřiště, bílé dvoudveřové kupé. Teď je u muzea. Brzy vyjede na Oceán. Ztratil jsem ho.“

Rozběhl jsem se k autu. Běžel jsem, jak nejrychleji jsem dokázal, telefon v jedné ruce, revolver ve druhé, kolem hangárů a domů. Pike se žene na sever k Oceán Boulevardu, a pak odbočí na východ. Buď uvidí Fallonův vůz jedoucí od letiště, nebo ne.

Prostředkem ulice šla žena s rezavým psíkem. Viděla, jak se k ní ženu s revolverem. Nepokusila se utéct ani zmizet v nějakém domě, místo toho jen přešlapovala z nohy na nohu a ječela, zatímco pes obíhal kolem ní. Byla to nějaká paní, která si prostě vyšla na procházku, a já si pomyslel, že kdyby se mě pokoušela zastavit, klidně bych ji zastřelil i s jejím psíčkem. To jsem už nebyl já. Už ani trochu. Zešílel jsem.

Vletěl jsem do auta a odrazil od chodníku tak rychle, že mi ustřeloval zadek a ručička tachometru vylétla do červeného pásma.

„Joe?“

„Na východ po Oceanu.“

„Kde je?“

„Nemusíš tak řvát. Jede po Oceánu na východ, počkej, teď zahnul na Centinelu. Mám ho. Šest aut přede mnou.“

Centinela byla za mnou. Zatáhl jsem ruční brzdu, abych zablokoval zadní kola a auto smykem otočil o sto osmdesát stupňů. Kouřilo se mi z pneumatik. Všude kolem troubily klaxony, ale moc jsem je nevnímal.

Rval jsem do telefonu:

„Myers je mrtvej. Postřelili taky Richarda. Spadl po zádech do auta. Nevím, jestli ho zabili nebo jen poranili.“

„Uklidni se. Jedeme dál na jih. Fallon neví, že jsme pořád ještě ve hře.“

Fallon nejel zvlášť rychle, aby ho nezastavil náhodou projíždějící policista, ale mně záleželo jen na tom, abych ho dohnal. V postranních ulicích jsem měl na tachometru sto třicet, a když jsem jel souběžně s Centinelou, zrychlil jsem na sto šedesát.

„Kde je? Říkej mi jména ulic na křižovatkách!“

Auto nadskočilo v díře ve vozovce, ale ještě jsem zrychlil. Pike mi vždycky zavolal jméno ulice, která odbočovala z Centinely. Podle toho jsem věděl, že je doháním, a pak jsem se ocitl před dokonce nimi. Zatočil jsem smykem do ulice vedoucí na Centinelu. Za mnou se valil kouř a v motoru začalo něco klepat.

„Zrychlujeme,“ hlásil Pike.

Centinela už byla blízko, vzdálená tři bloky a pak jen dva. Zablikal jsem světly a prudce zahnul právě v okamžiku, kdy se Fallonův vůz vřítil do křižovatky a zabočil na dálnici. Ben seděl na sedadle spolujezdce a díval se z okna.

„Jsem za ním, Joe. Vidím ho.“

„Nech mě předjet, pojedu první,“ odpověděl Pike.

Fallon už asi daleko nepojede. Má to dobře promyšlené. Vymění auta a pak se zbaví Bena. A Richarda také, pokud ještě žije. Tak končí každý únos.

„Zpomaluje,“ oznámil Pike.

Fallonův vůz odbočil z dálnice, podjel ji a jel dál.

Pike ho nenásledoval. Vypnul světla, zajel ke krajnici před odbočkou a čekal. Udělal jsem totéž. Po chvíli se Pikeův džíp znovu rozjel a odbočil. Jeli jsme pomalu kolem prodejen stavebního materiálu a veterinární kliniky, až jsme se dostali k řadě domků. Na klinice zavyl pes. Zdálo se, že bolestí.

Pike zajel na parkoviště a vystoupil. Následoval jsem ho. Když jsme zavírali dveře, viděli jsme, že jsme přijeli právě včas. Pike ukázal na domek přes ulici s cedulí „Na prodej“ v zahradě do ulice.

„Jsou tam.“

Limuzína byla z větší části ukrytá za domem a bílý vůz vyjel po příjezdové cestě, jak daleko jen to šlo. Na zahradě stál tmavomodrý sedan. To bylo pravděpodobně jejich únikové vozidlo. V domě se pohybovala světla. Fallon a Ben tam jistě nebyli déle než dvě minuty a limuzína nanejvýš tři. Ptal jsem se v duchu, jestli na zadním sedadle leží Richardova mrtvola. Možná to s ním skončili cestou. Pes znovu zavyl.

Chtěl jsem přejít ulici, ale Pike mě zastavil.

„Máš nějaký plán nebo chceš jen tak vykopnout dveře?“

„Nevím, co se bude dít. Vím jen, že už nemáme moc času.“

Pike na mě zíral. Byl klidný jako mýtina v spícím lese, ale taková, do níž má už brzy uhodit blesk.

Odtáhl jsem se od něho, ale Pike ke mně znovu přistoupil. Popadl mě vzadu za krk a přitáhl si mě, aby mi viděl do očí.

„Chceš zemřít?“

„Tam uvnitř je Ben.“

„Na letišti byli kousek od nás, a my je neviděli. Dostali nás. A víš přece, co to bude znamenat, jestli nás dostanou znovu.“

Zhluboka jsem se nadechl. Pike měl pravdu. Pike měl skoro vždycky pravdu. Za okny se míhaly stíny. Pes začal výt ještě hlasitěji.

„Podívej se na zadní okna,“ sykl jsem. „Já se vydám po příjezdové cestě. Sejdeme se vzadu. Pravděpodobně vešli do domu zadními dveřmi. Spěchali a možná je nezamkli.“

„Hlavně dávej bacha,“ napomenul mě Pike. „Možná budeme moct střílet okny, ale bude-li nutné jít dovnitř, půjdem tam spolu.“

„Já vím. Vím, co mám dělat.“

„Jdem tedy na to.“

Přešli jsme ulici a rozdělili se. Pike se vydal ke vzdálenější straně domu a já šel po příjezdové cestě. V oknech byly průsvitné záclony, které mi nebránily ve výhledu. Za prvními dvěma okny byl neosvětlený obývák, ale v chodbě za ním se svítilo. Za dalšími okny byla prázdná jídelna a pak už jsem se dostal k posledním dvěma oknům na téhle straně domu. Byla jasně osvětlená. Odstoupil jsem od zdi, abych nebyl ve světle vidět, a nahlížel do oken z temného stínu keře v sousední zahradě. Mazi Ibo a Eric Schilling byli v kuchyni. Ibo pak odešel do jiné části domu. Potom dveřmi vzadu zmizel i Schilling. Přes ramena měl dva velké kempinkové pytle.

Jedno staré rčení praví, že žádný bitevní plán nepřežije první střetnutí s nepřítelem.

Schilling se zastavil u limuzíny a chvíli stál, aby se ve tmě rozkoukal. Nebyl ode mě dál než sedm metrů. Ani jsem se nehnul. Rozbušilo se mi srdce, ale zatajil jsem dech.

Schilling o krok popošel a pak se zastavil, jako by se mu něco nezdálo. Zvedl hlavu. Pes zase začal výt.

Pak zase s pytli vykročil, prošel kolem bílého vozu na příjezdovou cestu a z ní na zahradu před domem. Došel s penězi až k modrému sedanu. Tiše jsem se vydal za ním, ale brzy jsem zrychlil. Zaslechl mě, když byl v polovině příjezdové cesty. Přikrčil se a bleskurychle se otočil, ale to už bylo pozdě. Tvrdě jsem ho zasáhl revolverem mezi oči, pak jsem ho chytil, aby neupadl, a praštil ho ještě dvakrát.

Položil jsem ho na zem, našel jeho zbraň a zastrčil si ji do kalhot. Rozběhl jsem se k zadním dveřím. Byly otevřené a v kuchyni nikdo. V domě se nic nehýbalo a ticho bylo přímo zlověstné. Ibo s Fallonem mohli kdykoli vyjít s dalšími pytli peněz, ale mnohem víc mě děsilo to ticho v domě. Možná mě zaslechli. Možná se Fallon a Ibo už věnují svým záležitostem. Všechny únosy končívají pro oběť stejně.

Měl jsem čekat na Pikea, ale vplížil jsem se do kuchyně a zamířil k chodbě. V hlavě mi hučelo a srdce hlasitě tlouklo. Zřejmě proto jsem Fallona za sebou neuslyšel – a pak už bylo příliš pozdě.

BEN

Mike odbočil na úzkou cestu, která vedla podél malého neosvětleného domu.

„Kde to jsme?“ zeptal se Ben.

„Na konci cesty.“

Mike ho vytáhl ze sedadla a odvedl do domu. Eric na ně čekal ve špinavé růžové kuchyni se zdmi plnými šmouh a s velkou prázdnou dírou v místě, kde kdysi bývala lednička. Na podlaze ležely přes sebe dva velké sportovní pytle. V koutech se válely chuchvalce prachu velikosti pekingského psíka.

„Máme malý problém. Pojd se podívat.“

„S prachama?“

„Ne, s naším Richardkem.“

Následovali Erika z kuchyně do malé ložnice. Ben viděl, jak Mazi cpe peníze do dalších dvou zelených pytlů, a pak spatřil otce. Richard Chenier ležel na podlaze u zdi, držel se za břicho a na kalhotech a paži měl krev.

„TATI!“ vykřikl Ben.

Rozběhl se k otci, ale nikdo mu v tom nebránil. Richard zasténal, když ho objal, a pak se Ben znovu rozplakal. Cítil vlhkou krev a rozbrečel se ještě víc.

„No tak, synku, no tak.“

Richard ho pohladil po tváři a začal rovněž plakat. Ben se bál, že zemře.

„Moc mě to mrzí, strašně moc. Je to všechno moje vina.“

„Co je ti, tati? Bolí to?“

V otcových očích bylo tolik smutku, že se Ben hlasitě rozvzlykal a začal se dusit.

„Mám tě moc rád,“ vydechl Richard. „To přece víš. A vždycky budu.“

Benovi se slova zdusila v hrudi.

Mike a Eric se bavili, ale Ben je neposlouchal. Pak si k nim Mike přisedl na bobek a prohlédl si Richardovo zranění.

„Nechte mě na to kouknout. Vypadá to, že jste to koupil do jater. Moc to nekrvácí. Máte potíže s dýcháním?“

„Hajzle,“ prohlásil Benův otec. „Jste svině.“

„Dýcháte dobře.“

Přišel k nim Eric a postavil se za Mikea.

„Spadl mi zpátky do auta. Co jsem měl asi dělat? Museli jsme odtamtud vypadnout i s tím kreténem na zadním sedadle.“

Mike vstal a podíval se na peníze.

„S tím si teď nelam hlavu. Musíme pokračovat v akci podle plánu. Nacpi ty prachy do pytlů a hod je do auta. Teď se jima nebudem zabývat. Postaráme se o ně před odjezdem.“

„Na letišti byl ještě někdo.“

„Zapomeň na to. To byl Cole. Nejspíš tam ještě pořád trčí. Nic nezmoh.“

Mike s Erikem nechali Maziho cpát peníze do pytlů a odešli do jiné části domu.

Ben se přitulil k otci a pošeptal mu:

„Elvis nás zachrání.“

Richard se s námahou posadil a přivíral při tom bolestí oči. Mazi se na ně krátce podíval a zase se vrátil k penězům.

Richard se díval na krev na své ruce, jako by to byl zelený kečup, a pak zapátral v Benových očích.

„Je to má vina. Všechno, co se stalo, to, že jsem se zaplet s takovýma zvířatama, to, co se stalo tobě, za to za všechno můžu já. Jsem ten úplně nejblbější člověk na celým světě.“

Ben mu nerozuměl. Nevěděl, proč táta říká takové věci, ale děsilo ho to poslouchat, a rozbrečel se ještě víc. „Ne, nejseš blbej. Ani trochu nejseš blbej.“

Otec ho pohladil po hlavě.

„Teď tě chci dostat zpátky.“

„Neumírej.“

„Nikdy to nepochopíš a ani nikdo jiný, ale chci, aby sis navždy pamatoval, že jsem tě měl rád.“

„Neumírej!“

„Neumřu. A ty taky ne.“

Richard pohlédl na Maziho a pak obrátil pohled znovu k Benovi. Pohladil ho po hlavě, pak ho strhl k sobě a políbil na tvář.

Nakonec mu pošeptal do ucha:

„Mám tě moc rád, chlapče. A teď uteč. Utíkej a za nic na světě se nezastavuj.“

Smutek v otcově hlase ho děsil. Ben ho pevně objal. Otec mu tiše vydechl do ucha:

„Odpusť mi to.“

Pak ho Richard znovu políbil, když vtom se ve vedlejší místnosti ozvalo hlučné žuchnutí. Mazi se s rukama plnýma peněz rychle vztyčil a pak Mike strčil do dveří Elvise Colea. Elvis padl na jedno koleno a zmámeně přivřel oči. Z hlavy mu tekla krev. Mike mu tlačil do krku hlaveň brokovnice.

Obrátil se na Maziho.

„Strč ho do vany a vyřiď ho nožem. Brokovnice nadělá moc kraválu. Pak se postarej ještě o tyhle.“

V Maziho ruce se objevil dlouhý tenký nůž blyskotající barvou olejové skvrny na vodní hladině. Pak Richard znovu, tentokrát mnohem hlasitěji, pronesl:

„Uteč!“

Potom se Richard Chenier zvedl z podlahy a zaútočil na Maziho Iba se zuřivostí, jakou u něho Ben nikdy neviděl. Chytil Iba za krk a vší silou jím mrštil na Elvise a Mikea. Brokovnice Mikea Fallona vystřelila a domem se rozlehla hromová rána.

Ben se dal do běhu.

PIKE

Pike se prodíral keři kolem domu tak tiše jako pouhý vzduch. Nejdříve se dostal k prázdné ložnici, ve které panovala tma až na slabé světlo pronikající z otevřených dveří. Hlouběji v domě nezřetelně slyšel mužské hlasy, ale nerozeznal, kdo mluví nebo co říká.

V chodbě za ložnicí se objevil Schilling se dvěma pytli a zmizel. Pike natáhl kohoutek svého revolveru.

Z dalších dvou oken se linulo světlo. Pike se k nim přiblížil, ale pořád se držel ve tmě. Byl tam Ibo s Richardem a Benem – Fallon a Schilling však byli někde jinde. Pikea překvapilo, že jsou Richard i Ben dosud naživu. Fallon je zřejmě chtěl nechat žít do posledního okamžiku, aby je mohl případně použít jako rukojmí.

V dokonalém světě by byli Fallon, Schilling a Ibo společně v jednom pokoji. Pike by je postřílel oknem a skončil by to. Kdyby ale teď zastřelil jen Iba, ztratil by výhodu a Fallona se Schillingem by nepřekvapil.

Pike věděl, že Cole je pravděpodobně někde vzadu za domem, a rozhodl se počkat. Schilling a Fallon mohou kdykoli vejít do pokoje a pak to Pike s nimi se všemi skoncuje. Pike si nepřál, aby se s nimi střetl Cole, nelíbila se mu ani situace, ve které byl on sám, a nechtěl ohrozit Bena s Richardem. Opřel si hlaveň revolveru o větev akácie, aby mohl lépe mířit. Rozhodl se, že počká.

Když ale Fallon strčil Colea do pokoje, už nemohl čekat déle. Rozběhl se k zadní části domu, aby se nějak dostal dovnitř.

25

Čas od Benova únosu:

54 hodin 12 minut

Když mě Fallon praštil, špinavá kuchyň se prudce naklonila a v temeni jsem pocítil rytmický tep. Snažil jsem se udržet na nohou, ale kuchyň se naklonila na druhou stranu a dopadl jsem tvrdě na podlahu. Pokoušel jsem se vstát, ale paže a nohy se mi pohupovaly na hladině mastného vinylového oceánu.

Ben.

„Tak pojď, ty kreténe,“ řekl vzdálený hlas.

Viděl jsem kuchyň jen jako v mlhách a znovu jsem upadl. Myslel jsem, že mám v ruce revolver, ale ten byl pryč. Když jsem se rozhlédl, už jsem nebyl v kuchyni. Klečel jsem, nade mnou se skláněla temná věž a u vzdálenější stěny byly jakési dvě rozmazané skvrny. Naklonil jsem se kupředu, ale musel jsem se opřít o ruku, abych se neskácel. Dokázal jsem však už zaostřit zrak. Myslím, že jsem se dokonce usmál, ale mohlo se mi to jenom zdát.

„Tak jsem tě přece jen našel.“

Ben byl jen tři metry ode mě.

Za mnou se Fallon dvěma revolvery přehraboval v hromadě bankovek a pak se obrátil na Iba.

„Měl Erikovu bouchačku. Musím se jít podívat, co se stalo.“

Ibo upřel pohled na mě.

„On ho zabil?“

„Nevím. Strč ho do vany a vyřid ho nožem. Brokovnice nadělá moc kraválu. Pak se postarej ještě o tyhle.“ Ibo vytáhl dlouhý zahnutý nůž a v mém nitru křičely nějaké hlasy. Roy Abbott na mě řval, abych to nevzdával. Crom Johnson ječel, ať se chovám jako ranger. Moje máma mě volala jménem. Mám prý ho dostat domů, i kdybych byl mrtvý.

Ibo udělal první krok ke mně, Richard se mi podíval do očí, jako by mě viděl úplně poprvé, a pak se s námahou zvedl z podlahy. Nedokázal se rychle pohybovat, ale zaútočil přes malou místnost s odhodláním otce, který se zoufale snaží zachránit své dítě. Nad hlavou mi vypálila brokovnice. Richard zasáhl Iba do zad, zatímco brokovnice vystřelila stranou. Ibo padl na mě a do Fallona a druhá rána ho zasáhla do stehna. Nadzvedl jsem brokovnici a Ibo se s nožem otočil k Richardovi. Vrazil jsem zády do brokovnice a nadzvedl ji, takže z ní vyšla rána do stropu, zatímco se Ben rozběhl ke dveřím. Zasáhl jsem Fallona loktem, ten ale mou paži odtlačil a namířil mi brokovnici do obličeje. Sevřel jsem hlaveň paží a strhl ji stranou, ale Fallon ji stále nepouštěl. Vráželi jsme do stěn a v zuřivém ďábelském tanci se tahali o pušku. Zasáhl jsem ho pažbou do nosu a rozbil mu ho do krve. Fallon se mi dál pokoušel vyrvat brokovnici, ale pak ji náhle pustil. Skácel jsem i s puškou na záda a Fallon vytáhl ze změti bankovek Schillingův revolver. To všechno se odehrálo v několika tisícinách vteřiny a možná ještě rychleji. Ben se rozječel.

PIKE

Pike oběhl roh domu s nataženým a ke střelbě připraveným revolverem v obou rukou. Na dvorku za domem nikdo nebyl. Doběhl k zadním dveřím a nahlédl do kuchyně. Očekával, že narazí na Schillinga, ale kuchyň byla prázdná. Nelíbilo se mu, že o Schillingovi nic neví, ale Fallon mohl už za pár vteřin Colea zabít.

Vstoupil dovnitř a se zvednutým a připraveným revolverem prošel chodbou, přestože ho bolelo rameno a nedržel zbraň tak pevně, jak by si přál. Podlaha praskala pod jeho vahou, ale Pike se neodvažoval zůstat stát. Otočil se k zadním dveřím, aby si ověřil, zda tam není Fallon, a v tom okamžiku se ozvaly dva výstřely z Fallonovy brokovnice – BUM RUM. Byly tak hlasité a silné, že se otřásl celý dům.

Pike zrychlil, proběhl předsíni a vešel do ložnice; všechno jen čiré reakce, protože přemýšlení by ho zpomalilo. Fallon s Colem v těsném sevření zápasili a pak se Cole i s brokovnicí převalil na záda. Pike ve stejném okamžiku namířil na Fallona, s prstem na spoušti, jen zmáčknout, ale Ibo zavřískl:

„Mam toho kluka!“

Držel před vlastní hlavou Bena jako štít, s nožem přiloženým na jeho hrdlo.

Pike ihned vypálil na Iba, ale neměl jistou ruku a netrefil. V téže chvíli spatřil Fallon Pikea a namířil na něho stejně rychle, jako Pike znovu namířil na Fallona. Pike si okamžitě uvědomil, že ho Fallon dostane, ale Fallon zaváhal, protože Cole zvedl brokovnici a zařval, aby upoutal jeho pozornost. To vše se událo v jediném okamžiku mezi dvěma srdečními tepy, kdy lidské srdce na zlomek vteřiny ustrne.

SCHILLING

Střelba a výkřiky Schillinga probraly, a náhle si byl docela jistý, že zemře. Probudil se v Africe. Napadlo ho, že vládní vojáci střílejí ve spánku jeho muže. Hmátl po pušce, aby se s ní odvalil do buše, ale puška tam nebyla a on ležel na domovní příjezdové cestě v Los Angeles. Zalezl do křoví vedle sousedního domu.

Do prdele! zaklel v duchu. Pak začal zvracet. Pročistil se, ale cítil se mátožné, jako by byl podnapilý. Uvědomil si, že tady někde křičí Ibo, Fallon a Cole. Nebyl v Africe, nýbrž v Los Angeles. Byli v domě, ve kterém měli prachy.

Schilling šátral po zemi po revolveru, ale nenašel ho. Klopýtavě se vydal k domu.

COLE

Tři zbraně propletené jako hadi byly připravené k úderu. Střídavě jsem mířil na Fallona a na Iba. Fallonův revolver směřoval chvíli k Pikeovi, pak ke mně a znovu k Pikeovi a Pikeova hlaveň přejížděla mezi Fallonem a lbem. Ibo držel Bena, aby si chránil hlavu a hruď. Kdyby někdo vystřelil, pak by začali střílet všichni a v palbě bychom pravděpodobně také všichni zahynuli. Ibo, který se krčil za zmítajícím Benem, znovu zaječel:

„MAM TOHO KLUKA!“

Richard zasténal.

Ben se divoce svíjel ve snaze se osvobodit. Nůž nevnímal a zřejmě už zapomněl, jak s ním předtím zacházeli. Pohledem visel na Richardovi.

Mířil jsem Ibovi na nohy. Mohl bych mu je Fallonovou brokovnicí doslova odpálit, ale to by jeho nůž nezastavilo. Posunul jsem se stranou, abych mohl střílet z lepšího úhlu. Ibo ustoupil do kouta a Bena zdvihl ještě výš. Dva metry deset vysoká noční můra vykoukla za Benovým uchem.

„Ja ho zabiju!“

Pike a Fallon se navzájem hlídali a s lokty u těla třímali revolvery oběma rukama.

„Koukněte se na ten nůž,“ zařval Fallon. „Zastřelíte mě, a on toho kluka podřízne.“

„Toho se nedočká,“ odpověděl Pike. „Ani vy ne.“

„Joe?“ zavolal jsem na něho.

„Jsem v pohodě.“

„Ja to udělám.!“

„Můžeš ho sejmout, Joe?“

„Ještě ne!“

Zamířil jsem na Fallona a potom zpátky na Iba. V pokoji bylo vlhko z potu a nedýchatelno jako v hrobce.

„Polož ho!“ zařval jsem na Iba. „Pusť ho a vypadni odsud.“

Fallon se pomalu blížil k penězům a Pike k Ibovi. Pike stál u jedné stěny, já u protější. Ibo stál u zdi mezi námi. Ben se zmítal stále zoufaleji a zdálo se, že se pokouší něco vytáhnout z kapsy.

„My chceme prachy, vy chcete toho kluka,“ navrhl Fallon. „Můžeme to tak udělat.“

Zamířil jsem znovu na Fallona.

„Jo, Fallone, to můžem. Vy a Ibo odložíte zbraně a my je pak odložíme taky.“

Fallon se ušklíbl a namířil znovu na Pikea.

„Nejdřív je odhodíte vy.“

Richard se pokusil vstát, ale uklouzl po vlastní krvi. Neměl jsem nejmenší tušení, jak dlouho ještě bude naživu. Potom Ben zaječel:

„Tati!“

Bylo to podivné zakvílení. Přiblížil jsem se k Ibovi.

„Ustupte!“

Ben se stále pokoušel vymanit z lbová sevření a nakonec se mu podařilo vecpat si ruku do kapsy. Viděl jsem, co drží v ruce, a pochopil, co má v úmyslu.

Fallon přestal mířit na Pikea a namířil na mě. Z vlasů mu kapal pot a rozstřikoval se na podlaze.

„On to udělá! Oba to uděláme. Dejte nám ty prachy a vemte si toho kluka.“

„Stejně byste ho zabili.“

To všechno trvalo jen pár vteřin. Drželi nás v šachu a my zase je, a Ben byl polapen uprostřed.

„Bene?“ zavolal jsem na něho.

Benovy oči byly průsvitné strachem.

„Odvezu tě domů. Slyšíš mě, kámo? Pojedeš se mnou domů. Joe? Hlídáš Fallona?“

„Jo.“

Sklonil jsem hlaveň brokovnice.

Fallon si vzal na mušku Pikea a potom znovu mě. Nevěděl, co hodlám udělat, a fakt, že to neví, jej vystrašil.

„Mazi!“

„Zabiju ho!“

Držel jsem brokovnici hlavní vzhůru, abych jim ukázal, že nebudu střílet. Pak jsem ji položil na podlahu. Napřímil jsem se, podíval se na Maziho a postoupil o krok k němu. Fallon znovu namířil na Pikea a vykřikl:

„Zabijem ho, Cole! A vás taky!“

Přesunul jsem se ještě blíž k Benovi.

„Udělám to!“ zaječel Ibo.

„Já vím. Vy a Falllon byste toho byli schopni. Jste bestie.“

Pronesl jsem to klidně, jako by se jednalo o běžnou konverzaci, například o tom, jaké kávě kdo dává přednost. Zastavil jsem se na dosah ruky od Bena. Fallon stál s revolverem za mnou, takže jsem ho neviděl, ale byl za mnou i Pike. Povzbudivě jsem se na Bena usmál a můj úsměv mu měl sdělit, že stejně jako naprosto důvěřuju Joeovi, musí i on důvěřovat mně, a že všechno bude v pořádku, protože jsem přišel, abych ho odvezl domů, a to také hodlám udělat.

„Kdykoli budeš připravený, kámo,“ řekl jsem mu. „Pak pojedeme domů.“

Dal jsem mu svoje svolení. Řekl jsem mu, aby udělal to, na co myslí, a já že ho v tom podpořím.

Ben Chenier zvedl Stříbrnou hvězdu jako šelmí dráp a přejel jí Ibovi přes oči. Ibo se soustředil na mě a Ben ho nachytal v nestřeženém okamžiku. Ibo bolestí ucukl, zaklonil hlavu a v tom okamžiku jsem vyrazil já. Vrazil jsem prsty pod čepel a začal odtahovat nůž od Benova hrdla. V téže chvíli za mnou zazněl výstřel. Nůž se mi zařezával hluboko do prstů, ale držel jsem ho pevně a obracel Ibovu ruku přes zápěstí tak, aby ostří mířilo na něho. Ben dopadl na zem a byl volný. Zazněl další výstřel a pak ještě jeden. Nevěděl jsem, co se za mnou děje, a ohlédnout jsem se nemohl.

PIKE

Když Cole odložil brokovnici a vykročil k Ibovi, získal Fallon výhodu. Pike nevystřelí, dokud Ben bude v nebezpečí. Kdyby totiž Fallona zastřelil, Ibo by zabil Bena, a kdyby zastřelil Iba, Fallon by v tomtéž okamžiku zabil jeho a pak by obrátil zbraň proti Coleovi. Pike se rozhodl, že bude-li mít možnost střelit Iba do hlavy, udělá to, i kdyby ho Fallon měl zabít. Fallon by ho samozřejmě zastřelil a pak by revolver obrátil proti Coleovi, ale Cole by měl být dostatečně rychlý, aby vystřelil z brokovnice dřív, než se Fallon stihne otočit. Ale Ibo nebyl hloupý a vytušil, co má Pike v úmyslu, takže držel Bena dostatečně vysoko, aby si chlapcovou hlavou chránil vlastní hlavu. Pike neměl kam zamířit. Otočil hlaveň znovu k Fallonovi.

Sledoval, jak Fallon míří pohledem na všechny strany a zvažuje své možnosti: mohl čekat, aby viděl, co se chystá udělat Cole, anebo mohl zastřelit Pikea a pak se pokusit vyřídit si to s Colem. V prvním případě bude Fallon muset reagovat na to, co se bude dít, ale kdyby vystřelil první, mohl by další průběh událostí řídit sám a získat nad nimi částečnou kontrolu. Cole měl zakrvácený obličej a omámený výraz v očích. Fallon to jistě také zaregistroval. Může ho napadnout, že je-li Cole zraněný, mohl by nejdřív složit Pikea, a teprve pak si poradit s Colem. Pike by byl rád věděl, zda ví o jeho poraněné paži. Fallon byl z Delta Force. Byl zvyklý využívat všech slabostí protivníka, které odhalí.

Vystřelí jako první, pomyslel si Pike.

Fallonovo čelo se vznášelo nad ústím Pikeova revolveru. Zbraň se mu chvěla v rukou. Srdce mu divoce bušilo a po tvářích stékal pot. Fallon mířil na Pikea, Pike na Fallona, ale Fallonův revolver se ani nehnul. Jistě viděl, jak se revolver v Pikeových rukou třese. Pike cítil, že si to uvědomuje. Ze vidí jeho slabost. Jejich zbraně byly jen pár decimetrů od sebe.

Fallon zvedl revolver o další centimetr. Došel k názoru, že by mohl vyhrát. Chystal se vystřelit.

Medvědí samec začal cvakat čelistmi. Chystal se zaútočit.

Pike se ohlédl na Elvise. Díval se na Bena. Cítil, jak je jeho zbraň kluzká, a začal zrychleně dýchat, ale ani teď, ani jindy to nebylo kvůli vzpomínce na medvěda. Jeho plačící a zakrvácená matka lezla pod kuchyňský stůl, zatímco jeho otec do ní kopal a osmiletý Joe mohl jen bezmocně přihlížet. Starý muž honil svého bezbranného syna, zlomil mu nos a pak ho zmlátil páskem. Takhle to bylo, večer co večer. Bylo to o touze bránit lidi, které měl bezpodmínečně rád: nic nebylo horší, než neudělat nic. Dokonce ani smrt. Medvěd nad vámi může vyhrát, ale stejně je nutné se mu postavit. A Joe Pike to hodlal udělat.

Připravil se na Fallonovu kulku a pak se podíval na Iba v naději, že by ho mohl smrtelně zasáhnout, ale Ibo se i nadále schovával za Bena. Znovu obrátil pohled k Fallonovi a k jeho revolveru, pevnému jako kámen.

Ještě než zemřu tě stihnu zabít, pomyslel si.

Pak Ibo nečekaně zachrochtal. Pike zahlédl koutkem oka náhlý pohyb, když se Cole s lbem začali rvát. Fallon na chvíli odvrátil zrak, aby viděl, co se děje, a Pike té šance využil. Stiskl kohoutek právě v okamžiku, kdy z chodby vešel do místnosti Eric Schilling. Uhodil Pikea do zad a ten vrazil do Fallona. Ramenem mu projela horká bolest a jeho kulka prolétla neškodně kolem Fallonova ucha. Fallon začal jednat s neskutečnou rychlostí. Odstrčil Pikeovův revolver stranou, popadl ho za ruku, v níž držel zbraň, a namířil na jeho hlavu. Pike odskočil stranou, ale Schilling ho tvrdě uhodil do krku a popadl za zraněnou paži. Pikeovým ramenem opět projela ostrá bolest. Zasténal a klesl na kolena, aby se vymanil ze Schillingova sevření – zdravou paži obtočil kolem jeho nohou a nadzvedl ho. Znovu pocítil ostrou bolest v rameni, ale Schilling padl na zem. V téže chvíli uhodil Fallon Pikea revolverem do obličeje a pak mu ho zaryl do ramene. Byl rychlý, ale Pike rovněž. Chytil Fallona za zápěstí a odtáhl zbraň právě v okamžiku, kdy vystřelila. Dál svíral Fallonovo zápěstí, ale jeho zraněná paže byla slabá. Cítil, jak se mu Fallon pomalu vysmekává. Uhodil Pikea tvrdě pažbou do obličeje a pak ho ještě kopl kolenem do rozkroku. Pike se donutil bolest nevnímat. Na druhé straně pokoje strnuli ve smrtícím sevření Cole s lbem, zatímco Ben už byl u otce. Schilling se zvedl na kolena a pokoušel se dostat ke svému revolveru, který ležel v hromadě bankovek. Fallon se pokusil kopnout Pikea kolenem znovu, ale tentokrát Pike jeho nohu zachytil, přidržel ji a podrazil mu druhou. Oba se zřítili na podlahu. Fallon při dopadu upustil zbraň. O necelý metr dál se Schilling dostal ke svému revolveru a otáčel se s ním po Pikeovi. Pike se odvalil z Fallona, zvedl svůj revolver a z podlahy vystřelil. Zasáhl Erika Schillinga dvakrát do prsou. Schilling vykřikl a divoce pálil do stěny. Pike vystřelil znovu a Schillingovi odlétl kus hlavy. Převalil se zpátky k Fallonovi, ale Fallon už oběma rukama chytil Pikeův revolver. Nyní svírali zbraň oba, a přesto zůstávala mezi nimi. Fallonovy dvě dobré paže proti jedné Pikeově. Oba se ze všech sil pokoušeli obrátit hlaveň proti tomu druhému a z obličejů se jim řinul pot s krví. Fallon chroptěl námahou jako divoký kanec ryjící v hlíně, chrruf, chrruf, chrruf. Pike se bránil ze všech sil, ale zbraň se začínala pomalu natáčet k jeho hrudi.

Pomyslel si, že má-li zemřít, pak zemře tady, a to velice brzy.

Leč nemělo to tak být.

Odebral se do nejhlubší části svého nitra, zeleného listnatého světa klidu a míru. Bylo to jediné místo, kde se cítil skutečně svobodný, bezpečný ve své samotě a vyrovnaný. Teď se tam odebral, aby načerpal sílu.

Díval se do Fallonových zvířecích očí. Fallon vycítil, že se něco změnilo. V obličeji se mu kmitl strach.

Pike zkřivil ústa.

Revolver se pozvolna stáčel k Fallonovi.

COLE

Jizvy v lbově obličeji zfialověly námahou, jak se pokoušel otočit čepel nože. Byl to velký, silný muž a chtěl žít, ale já tlačil tak tvrdě, že místnost kolem mě potemněla a naplnila se jikřivými hvězdičkami. Ibova paže se s mlaskavým zapraskáním zlomila a jeho zápěstí přestalo klást odpor. Zasténal. Za mnou zazněly další výstřely, ale zdálo se mi, že je to součást světa někoho jiného, nikoli mého.

Nůž se dotkl prohlubně pod lbovým hrdlem. Pokoušel se mě odstrčit, ale držel jsem ho pevně za zlomenou paži a přitlačil na nůž. Zasyčel, když mu ostří projelo do krku. Tlačil jsem dál. Nůž pronikal do hloubky. Ibovy oči se rozšířily. Otvíral a zavíral ústa. Tlačil jsem, dokud se nůž nezarazil o střenku. Ibo vydal dlouhý povzdech a jeho pohled se rozostřil.

Pustil jsem ho a nechal padnout na podlahu. Svalil se jako mohutný vysoký strom, a když dopadl na zem, byl už mrtev.

Otočil jsem se, přestože jsem sotva stál na nohou. Eric Schilling ležel v hromadě bankovek. Ben byl u Richarda. Pike s Fallonem se v železném sevření svíjeli na podlaze. Zvedl jsem brokovnici a klopýtal k nim. Přiložil jsem hlaveň k Fallonově hlavě.

„Skončil jsi,“ prohlásil jsem.

Fallon zvedl zrak.

„Už je to tak, ty hajzle. Je po všem.“

Fallon pár vteřin zkoumal ústí hlavně a pak pohlédl na mě. Mezi sebou měli pořád ten revolver. Rvali se o něj.

Strčil jsem do něho hlavní.

„Nechte toho, Fallone. Pusťte tu zbraň.“

Fallon se podíval na Pikea a kývl.

Z revolveru vyšla hlasitá rána. Pomyslel jsem si, že to schytal Joe, ale ke stěně se převalil Fallon. Pike se rychle odkulil stranou a zvedl revolver pro případ, že by se Fallon na něho znova vrhl, ale ten se jen přimhouřenýma očima díval na díru v hrudi. Vypadal ohromený tím, že si to udělal sám. Podíval se na nás a zemřel.

„Bene?“ zavolal jsem.

Zavrávoral jsem a padl na koleno. Zprudka mě v něm zabolelo. Ruka ošklivě krvácela a taky dost bolela.

„Bene?“

Ben se pokoušel pomoct Richardovi na nohy. Richard sténal a já si pomyslel, že se docela drží. Pike mě podpíral, abych neupadl na obličej, a strkal mi do ruky kapesník.

„Ovaž si tu ruku a dohlídni na Bena. Jdu sehnat sanitku.“

Pokoušel jsem se vstát, ale nešlo to, a tak jsem se začal k Benu Chenierovi plazit.

„Tak jsem tě přece jen našel, Bene. Dokázal jsem to. A teď tě vezmu domů.“

Ben se třásl, jako by mu byla zima, a mezi vzlyky vyrážel slova, kterým jsem nerozuměl. Pike zavolal sanitku a pak se vrátil k nám. Stáhl Richardovi nohu svým páskem, aby zastavil krvácení, a Schillingovu košili použil jako obvaz na jeho břicho. Po celou tu dobu jsem Bena pevně držel, jako bych ho už nikdy nechtěl pustit.

„Mám tě,“ opakoval jsem. „Mám tě.“

Část pátá

ZACHRÁNĚN

26

Sanitka přijela dřív než první z policejních aut. Ben chtěl jet s otcem do nemocnice, zdravotníci to ale správně a jako vždy nepovolili. Pak se ozvaly další sirény. Bylo zřejmé, že přijíždí policie.

„Počkám tady,“ prohlásil Pike. „Odved Bena.“

Šli jsme s Benem přes ulici k mému autu. Pes stále vyl a já se v duchu ptal, jestli je tam snad sám. Lidé ze sousedních domů vycházeli na předzahrádky a sledovali sanitku. Zít tady už nikdy nebude stejné jako dřív.

Držel jsem Bena za ruku až do příjezdu prvního policejního vozu. Nepřiřítili se a nezastavili se skřípěním brzd jako v televizi, ale blížili se pomalu, protože nevěděli, co tady najdou. Nastoupili jsme do mého auta.

„Teď zavoláme tvé mámě,“ oznámil jsem mu.

Když Lucy zjistila, že volám já, zeptala se: „Je Ben v pořádku? Proboha, řekni, že jo!“

Třásl se jí hlas.

„Je naprosto v pořádku, Luce. Bylo to moc ošklivý Horší než si dovedeš představit.“

„Díky Bohu! Moc ti děkuju. A co Richard?“

Ben tiše seděl a já Lucy vyprávěl, co se stalo. Dával jsem si pozor na to, co říkám, protože jsem nevěděl, zda Ben ví, jakou hrál v jeho únosu Richard roli, a nechtěl jsem, aby se to dozvěděl ode mě. Měli by mu to říct Lucy s Richardem, anebo by mu to možná neměli říkat vůbec. Bude-li Lucy chtít, abych předstíral, že se nic takového nikdy nestalo, udělám to. Bude-li si přát, abych to před Benem tajil, přistoupím na to. Bude-li chtít, abych lhal policii a u soudu, a kryl tak Benova otce, udělám i tohle.

Řekl jsem jí, kam Richarda odvezli, a navrhl jí, že bud odvezu Bena domů, nebo se s ní sejdeme v nemocnici. Řekla, že se s námi sejde tam, a pak požádala, abych jí dal k telefonu Bena.

Podal jsem Benovi telefon.

„Máma.“

Ben cestou do nemocnice nemluvil, ale držel se mé paže, a když jsem neřadil nebo netočil volantem, měl jsem jeho ruku ve své.

Přijeli jsme do nemocnice dřív. Posadili jsme se na dlouhou lavici v ambujančním oddělení, zatímco lékaři pracovali. Seděli jsme těsně u sebe a já objímal Bena paží kolem ramen. Richard Chenier měl strávit na operačním stole osmnáct hodin. Hodně dlouhá doba pod skalpelem.

Pak přijeli dva detektivové ze západního losangeleského oddělení s uniformovaným seržantem. Nejdřív se sestry na příjmu vyptávali na postřelenou osobu a pak starší z detektivů zamířil k nám. Měl krátce sestřižené blond vlasy a brýle.

„Promiňte,“ řekl. „Jste tady s tím zraněným mužem?“

„Ne.“

„Co to máte na kalhotách?“

„Omáčku na grilovaný maso.“

Sel se zeptat dalšího člověka.

„Proč jsi řekl, že ne?“ chtěl vědět Ben.

„Brzy přijede máma. Nechceme přece, aby nás někam odvedli a tam nás zpovídali.“

Zdálo se, že to pochopil.

Sledoval jsem policisty, dokud se nevrátili k pultu na příjmu, a pak jsem se naklonil k Benovi. Byl to malý desetiletý chlapec. Zdál se tak malý. A tak mladý.

„Jak je ti?“ zeptal jsem se.

„Dobře,“ odpověděl.

„Dnes jsi viděl hodně ošklivý věci. Jestli ses bál, bylo to normální. Je dobrý se z toho vymluvit.“

„Nebál jsem se.“

„Já jo. Hrozně jsem se bál. A bojím se ještě teď.“

Ben se na mě podíval a pak svraštil čelo.

„No, asi jsem se taky trochu bál.“

„Chceš kolu nebo něco jinýho?“

„Jo. Pojdme se podívat, jestli mají Mountain Dew.“

Když jsme se vydali hledat automat s pitím, vešla posuvnými dveřmi Lucy. Kráčela tak rázně, že skoro běžela. Všimli jsme si jí dřív než ona nás.

Zavolal jsem na ni.

„Lucy!“

Ben se k ní rozběhl.

„Maminko!“

Lucy propukla v pláč. Objala Bena tak pevně, jako by si ho chtěla vtisknout do těla. Zahrnula ho polibky a rozmazávala mu po tváři slzy, ale to všechno bylo v pořádku. To chce od své matky každý chlapec, ať si to přiznává nebo ne. Zvlášť v takových dnech, jako byl ten dnešní. Jsem si tím jistý, protože to znám z vlastní zkušenosti.

Šel jsem k nim a zastavil se poblíž. Ať už si detektivové mysleli cokoli, byli tak laskaví, že se do toho nepletli.

Lucy otevřela oči a spatřila mě. Rozplakala se ještě víc a pak rozevřela náruč.

„Přivedl jsem ti ho,“ prohlásil jsem.

„Ano. Dokázals to.“

Objal jsem je, jak nejsilněji jsem dovedl, ale pořád ještě to bylo málo.

27

O šestnáct dní později přijela Lucy za mnou domů, aby se rozloučila. Bylo jasné, svěží odpoledne. Nad hlavou nekroužili žádní jestřábi, a pokud si vzpomínám, nevyli ani kojoti, ale na borovici se vrátila sova. Předešlé noci jsem slyšel její houkání.

Lucy s Benem vypověděli smlouvu na byt v Beverly Hills. Lucy dala výpověd v práci. Stěhovali se zpátky do Baton Rouge v Louisianě. Ben tam už byl u svých prarodičů. Chápal jsem to, opravdu ano. Takové věci se normálním lidem nestávají, a ani by se jim stávat neměly.

Nevraceli se však k Richardovi.

„Po tom všem, co prožil,“ vysvětlila mi Lucy, „potřebuje být Ben mezi známými lidmi a na známých místech. Potřebuje jistotu a bezpečí. Sehnala jsem dům ve čtvrti, kde jsme předtím bydleli. Má tam kamarády.“

Stáli jsme vedle sebe u zábradlí na verandě. V těch uplynulých šestnácti dnech jsme spolu mluvili často. Všechno, co a proč míní udělat, jsme už probrali, ale stále ještě se cítila trapně a byla z toho nervózní. A teď jsme se měli rozloučit. Teď tady je, a odjede. Ale brzy se uvidíme, protože Richard byl obžalován.

To odpoledne jsme si toho moc neřekli, protože skoro všechno, co jsme si měli říct, bylo řečeno už předtím. Už dávno jsme byli za ošklivými chvílemi a špatnými pocity. O nic takového jsem už nestál.

Věnoval jsem jí ten nejlepší úsměv, jakého jsem byl schopen, a hravě jí ťuknul bokem do boku. Pan Hravý. Pan Udatný.

„Luce, vždyť už jsi mi to řekla nejmíň osmsetkrát. Chápu to a myslím, že je to pro Bena to nejlepší.“

Přikývla, ale bylo vidět, že jí to připadá nepříjemné. Asi to nepříjemné bylo.

„Budeš mi chybět,“ dodal jsem. „A Ben taky. Už teď mi chybíte.“

Lucy přivřela oči a hleděla do kaňonu. Naklonila se přes zábradlí. Snad nechtěla, abych jí viděl do obličeje, nebo si potřebovala promyslet, co má říct.

„Bože, jak nenávidím tyhle chvíle,“ prohlásila nakonec.

„Děláš to nejen pro sebe, ale i pro Bena. Máš na to právo a já jsem se s tím už smířil.“

Odtrhla se od zábradlí a přistoupila ke mně. Měl jsem co dělat, abych zadržel slzy.

„Neříkej to, prosím tě. Nechci to slyšet.“ Téměř jsem šeptal.

„Neřeknu to…“

Pak se Lucy Chenierová otočila, vběhla do domu a hned zase vyběhla ven. Uslyšel jsem zaklapnutí venkovních dveří. Nastartovala a byla pryč.

„Sbohem,“ vydechl jsem.

28

Dva dny po Lucyinu odjezdu zazvonil telefon. Volala Starkeyová.

„Neznám nikoho, kdo by měl větší štěstí než vy.“

„Kdo je tam?“

„Velmi vtipný. Chachacha.“

„Co se děje?“

Natírali jsme s Joe Pikem verandu. Chystali jsme se natřít celý dům. Možná si i umyju auto.

„Nezlobte se,“ pokračoval jsem, „ale čekám, že mi zavolá můj právník. Mám na krku hrdelní zločin vloupání.“ Pike se na mě podíval z druhého konce verandy. Dlaně a paže měl šedivé od tmelu, který cpal špachtlí do štěrbin. Poštu, kterou jsme zničili, vlastnil jakýsi Fadhim Gerella. Zaplatili jsme panu Gerellovi způsobené škody a dali mu ještě další peníze za ztrátu přijmů v době, kdy musel mít zavřeno. Pan Gerella se s tím spokojil a ustoupil od žaloby, přestože okresní prokurátor San Gabrielu se tím zabývat chtěl.

„Váš právník může počkat, protože nejdřív vám chci něco říct.“

„Dobře, tak povídejte.“ Pike se na mě díval.

„Právě jsem o vás mluvila s jedním chlápkem z Parker Center. Jste z toho venku, Cole. Vy i pan Sluneční brejle. Vlády Sierra Leone, Angoly a Salvadoru, vlády tří států, intervenovaly ve váš prospěch. Vyřídili jste tři mizery, kteří se dopustili genocidy. Pravděpodobně dostanete nějakou přiblblou medaili.“

Posadil jsem se na verandu.

„Neslyším vás, Cole. Jste tam ještě?“

„Počkejte chvíli.“ Zakryl jsem telefon a sdělil to Pikeovi. Ani nevzhlédl od práce.

„Nevolá tohle náhodou po nějaký oslavě?“ zeptala se Starkeyová. „Co kdybych koupila nějaký suši a osm nebo deset piv? Nebo ještě líp, co kdybyste to zaplatil vy? Teď jsem zrovna švorc – a navíc nepiju.“

„Chcete, abychom si s váma někam vyrazili?“

„Bez Pikea, samozřejmě. Jak můžete být tak natvrdlý?“

„Vy mi, Starkeyová, navrhujete, abychom šli někam my dva spolu?“

„Jste příšerně namyšlený.“

Setřel jsem si z očí pot a prach a zíral do kaňonu.

„Cole? Neomdlel jste mi rozrušením?“

„Nevykládejte si to špatně, Starkeyová. Potěšilo mě, že jste mě o to požádala, ale pro mě teď na to není ta nejvhodnější doba.“

„Tak dobře. Chápu.“

„Bylo to pro mě hodně tvrdý.“

„Rozumím vám, Cole. Zapomeňte na to. Zkusím vám zavolat jindy.“

Starkeyová zavěsila. Odložil jsem telefon a dál zíral do kaňonu. Nad vrškem se vznášela tmavá skvrna. Brzy se k ní připojila další. Sel jsem k zábradlí a sledoval je. Usmíval jsem se. Jestřábi se vrátili.

„Zavolej jí,“ poradil mi Pike.

Vzal jsem si telefon dovnitř a po chvíli to vážně udělal.

Nyní mám téměř každou noc stejný sen, a některé noci se opakuje i víckrát: Obloha tmavne, zmučené duby se sklánějí pod váhou lišejníku a jemný vánek ve mně vyvolává hněv a strach. Znovu se ocitám v onom bezejmenném místě hrobů a pomníků. Hledím na tvrdý černý obdélník a hořím zvědavostí, kdo zde leží pod zemí, ale na místě posledního odpočinku není žádné jméno. Strávil jsem celý život pátráním po tajemstvích, která neznám.

Země volá mé jméno.

Shýbám se. Pokládám dlaně na studený mramor. Led se mi rozlézá pod kůží po pažích jako mravenci. Vyskočím a pokouším se utéct, ale nohy mě neposlouchají. Zvedá se vítr a ohýbá stromy. Na okrajích světla se míhají stíny a ozývá se šepot hlasů.

V mlze se objeví má matka. Je mladá, tak, jak si ji pamatuju, a křehká jako dech kojence.

„Mami! Mami! Pomoz mi!“

Vznáší se ve větru jako duch.

Natáhl jsem k ní ruku a modlil se, aby ji uchopila, ale vznášela se dál, jako by to neviděla. Chci, aby mě zachránila před zdejšími tajemstvími. Chci, aby mě chránila před pravdou.

„Bojím se. Nechci tady být, ale nevím, jak se odsud dostat. Nevím, co mám dělat.“

Hladovím po její vřelosti. Potřebuju bezpečí její náruče. Zkouším k ní jít, ale nohy mám hluboce zakořeněné v zemi.

„Nemůžu se hýbat. Pomoz mi, mami!“

Vidí mě. Vím, že mě vidí, protože její oči jsou plné smutku. Natahuju se po ní, až mě bolí v ramenou, ale je příliš daleko. Zuřím. V tomto ošklivém okamžiku ji zároveň nenávidím i miluji.

„Proboha, nechci už být sám. Nikdy jsem nechtěl být sám.“

Zvedá se skučící vítr a po kouskách ji odnáší jako dým.

„Mami, prosím tě! Neopouštěj mně znovu!“

Ozývá se nad ní praskot, jako by se lámala na kusy. Jeden kus po druhém mizí.

„Mami!“

Kusy toho, co bylo mojí matkou, odnesl vítr. Nezůstane po ní ani stopa. Ani stín.

Nešťastně hledím na hrob. Jakýmsi podivným způsobem se v mé ruce objeví lopata. Pokud ji použiju, najdu. Najdu-li, budu vědět.

Černá země se otevírá.

Odhaluje se ozdobná rakev.

Hlas, který není můj, mě prosí, abych toho nechal, abych se zachránil před tím, co je uvnitř, ale teď už je mi to lhostejné. Jsem sám. Chci znát pravdu.

Zabořím ruce do studené hlíny a prsty odtrhávám víko. Do masa se mi zadírají třísky. Ozve se zaskřípání a rakev se otevře.

Dívám se na drobné tělíčko – a jsem to já.

To dítě jsem já.

Otevírá oči. Vzlyká radostí, když ho zvedám, a objímá mě. Držíme se v pevném objetí.

„Už je to v pořádku,“ šeptám. „Našel jsem tě a už tě nikdy neopustím.“

Zvedl se vichr. Na hroby padá listí a oblečením mi proniká vlhká mlha, ale všechno, na čem záleží, je to, že jsem ho našel.

Jeho smích zvoní ve tmě. Stejně jako můj.

„Už nejsi sám,“ říkám mu. „Už nikdy nebudeš sám.“

Robert Crais

POSLEDNÍ

DETEKTIV

Z anglického originálu The last detective,

vydaného nakladatelstvím Balantine Books

v New Yorku roku 2003,

přeložil Viktor Faktor

Vydala Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2005

Redakce Jana Moravcová

Technická redakce Hana D. Benešová

Grafickou úpravu a sazbu z písma Sabon

programem TEX připravil Bohumil Bednář, Pisces

Tisk: Tiskárna Finidr s.r.o.

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Obsah

Poděkování

Část první

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Část druhá

11

12

13

14

15

Část třetí

16

17

18

19

20

Část čtvrtá

21

22

23

24

25

Část pátá

26

27

28