Copyright © 2006 by Robert Crais

Translation © Victor Faktor, 2007

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-128-1

Věnováno památce

detektiva Terryho Melancona, Jr.

z policejního okrsku Baton Rouge

10. srpna 2005

Hrdina

„Díky, pane policisto.“

Prolog

Marchenko a Parsons objížděli šestnáct minut banku v královsky modré metalíze, čekali, až začnou působit prášky a oni budou náležitě připraveni. Marchenko věřil, že modrá metalíza jim v bance poskytne výhodu a způsobí, že budou vypadat divoce, protože modrá je barvou válečníků. Parsons si zase užíval pocitu, jako by byl mimo své tělo, cítil bzučení v hlavě a měl pocit, že je oddělen od světa neviditelnou blánou.

Marchenko náhle šlápl na plyn, jeho široký ukrajinský obličej zbrunátněl a objevil se v něm zuřivý výraz, takže Parsons věděl, že teď to přijde.

„Jdem na to, ať to máme za sebou!“ vykřikl jeho kumpán.

Když Marchenko zajížděl s ukradenou corollou na parkoviště, natáhl Parsons uzávěr své pušky M4. Potom ji odjistil a dával si pozor, aby se prstem nedotkl spouště. Bylo důležité nevystřelit, dokud k tomu Marchenko nedá příkaz, protože to on byl velitelem téhle operace, která se Parsonsovi tak zamlouvala. Marchenko udělá z obou milionáře.

Když zabočili na parkoviště, bylo sedm minut po třetí odpoledne. Zastavili kousek od vchodu. Natáhli si přes hlavu černé pletené lyžařské kukly, které předtím použili už dvanáctkrát, ťukli se navzájem zaťatými pěstmi, aby se povzbudili, a oba jednohlasně vykřikli: „Jdem na to, ať to máme za sebou!“

Načež oba vystoupili z auta a vypadali jako černí medvědi. Oba měli na sobě stejné černé kombinézy, vysoké boty, rukavice a masky. Pod kombinézou měli navlečené neprůstřelné vesty, které koupili přes internet, a z vest se jim ježilo tolik náhradních zásobníků do pušek, takže jejich už tak dost nafouklá těla vypadala ještě tlustší. Parsons nesl velkou nylonovou tašku na peníze.

Za plného denního světla, nápadní jako dvě mouchy v misce mléka, se Marchenko a Parsons loudavě vydali do banky jako dva zápasníci ve volném stylu lhostejně vstupující do ringu.

Parsonse ani jednou nenapadlo, že by se mohla objevit policie nebo že by je při tom mohli chytnout. Při několika prvních přepadeních bank měl strach, ale tohle už byla jejich třináctá ozbrojená bankovní loupež, a ukazovalo se, že vylupování bank je jedním z nejsnadnějších způsobů získání peněz, jaké kdy vyzkoušeli. Bankovní úředníci jim ochotně vydávali hotovost a bezpečnostní strážci byli dávno minulostí, protože banky si je kvůli vysokým nákladům už nenajímaly – všechno, co bylo třeba udělat, bylo projít dveřmi a vzít si to, co jste chtěli.

Právě když vcházeli dovnitř, kráčela proti nim jakási žena v kostýmku, která chtěla vyjít na ulici. Zadívala se na jejich výstroj členů přepadové jednotky, pak zahlédla jejich zbraně a pokusila se o útěk, ale Marchenko ji popadl za vlasy, podkopl jí nohy a posadil ji na podlahu. Pak zvedl pušku a vykřikl, jak nejhlasitěji dokázal: „Tohle je loupež, vy chcípáci! Tahle posraná banka je teď NAŠE!“

Teď byl na řadě Parsons. Vystřelil dvakrát z brokovnice s obrovskou ránou do stropu a výstřely roztříštily tři řady světel. Broky pokropily stěny, odštěpky zdivá se rozlétly a zazvonily na psacích stolech. Z jeho pušky vypadly vystřelené nábojnice a zacinkaly jako stříbrné nádoby na divoké hostině. Výstřely z jeho automatické zbraně zazněly v uzavřeném prostoru tak ohlušivě, že Parsons vůbec neslyšel ječení úřednic a úředníků za přepážkami.

Jejich třináctá bankovní loupež oficiálně započala. Čas ubíhal.

Lynn Phelpsová, třetí zákaznice ve frontě u jedné přepážky, byla zvuky střelby stejně šokovaná jako všichni ostatní, takže padla na břicho na podlahu. Ženu, která stála za ní, popadla za nohy, stáhla ji taky dolů a pak si pečlivě zkontrolovala čas. Její digitální hodinky Seico ukazovaly tři nula devět. Devět minut po patnácté hodině. Čas mohl být důležitý.

Dvaašedesátiletá paní Phelpsová měla nadváhu, byla staromódně oblečená a před odchodem do důchodu pracovala jako zástupkyně šerifa v kalifornském Riverside. Do Culver City se přestěhovala s novým manželem, penzionovaným policistou z Los Angeles, který se jmenoval Steven Earl Phelps, a klientkou této pobočky byla teprve osm dní. Nebyla ozbrojená, ale po zbrani by stejně nesáhla, ani kdyby ji měla. Lynn Phelpsová věděla, že tihle dva pitomci, kteří přepadli její banku, nejsou profíci, protože marnili čas máváním zbraněmi a nadáváním, místo aby se věnovali tomu, proč přišli, a šli rovnou po penězích. Profesionálové by se okamžitě zmocnili manažerů a přinutili pracovníky za přepážkami vyprázdnit zásuvky. Profesionálové by věděli, že nejdůležitější je rychlost. Profesionálové by věnovali pozornost hodinám. Tihle dva ovšem byli zjevní amatéři. A co bylo ještě horší, po zuby ozbrojení amatéři. Profesionálové by se chtěli dostat ven živí, amatéři byli schopní vás oddělat.

Lynn Phelpsová se znovu podívala na hodinky. Tři deset. Uběhla už minuta, a tihle dva idioti pořád mávali bouchačkami. Zkrátka amatéři.

Marchenko zatlačil jakéhosi Portorikánce nebo Mexičana k pultu s vkladovými formuláři. Byl to malý snědý mužík v pytlovitých montérkách s cákanci bílé barvy a špinavými skvrnami. Taky ruce měl umazané bílou barvou a špinavé. Parsons si pomyslel, že chlápek před příchodem do banky zřejmě někde natíral zeď. Ten parchant nejspíš nebude mluvit anglicky, ale na jazykové lekce teď neměli čas.

„Koukej sebou praštit na podlahu!“ zařval na něho Marchenko.

Poté ho uhodil pažbou pušky. Muž s nakřáplou hlavou odletěl do kouta, ale nepadl k zemi, a tak ho Marchenko praštil ještě jednou a srazil ho na podlahu. Pak se s očima vyvalenýma z lyžařské kukly otočil a zlostně zařval:

„Všichni zůstanete ležet na zemi. Kdo se na nás jen blbě koukne, tak to má zatraceně spočítaný. Tak pohyb, ty tlustá krávo!“

Parsonsova práce byla lehčí. Jen všechny sledoval a zároveň se díval na dveře. Kdyby sem přišel policajt, prostě by to do něho napálil. Takhle to bylo dohodnuté. A zároveň se měl postarat o peníze v zásuvkách za přepážkami, zatímco Marchenko šel pro klíč.

Banky měly hotovost na dvou místech, v zásuvkách a v uzamčené skříňce na hotovost v trezoru. Klíč od skříňky v trezoru měl manažer.

Marchenko tedy držel zákazníky na podlaze, Parsons vytáhl nylonovou tašku a vykročil k zaměstnancům za přepážkami. Byl to poklidný odpolední výjev: čtyři úředníci a úřednice, vesměs mladí Asiaté a Orientálky, a postarší otylá žena za psacím stolem, která byla pravděpodobně manažerkou. Další úředník, který měl zřejmě na starosti půjčky nebo byl zástupcem manažera, seděl za jedním ze dvou psacích stolů, určeným pro klienty, které stály v prostoru před přepážkami.

Parsons došel k úřednicím u přepážek, zamával puškou a snažil se, aby jeho hlas zněl stejně nelítostně jako Marchenkův. Z jeho zbraně byli všichni zjevně podělaní.

„Odstupte od přepážky! Mažte od ní, kurva! Vstaňte! Nelehejte si na tu zem, doprdele! Stůjte!“

Jedna z úřednic, oněmělá strachem, padla na kolena a rozplakala se. Parsons se opřel o přepážku a dloubl ji hlavní.

„Koukej vstát, ty pitomá náno!“

Marchenko, který stál za ním, vytáhl na nohy úředníka za psacím stolem a zařval na něho, jestli je manažer.

„Kterej z vás má klíč? Tak kurva, kdo z vás je tady šéfem? Koukejte mi to říct, nebo to z vás dostanu jinak!“

Žena u psacího stolu vzadu za přepážkami vstala a představila se jako manažerka. Zvedla obě ruce s otevřenými dlaněmi a pomalu vykročila k nim.

„Můžete si vzít peníze. Nehodláme vám v tom bránit.“

Marchenko se jí vydal naproti.

„To si piš, že si je vezmem.“

Zatímco se Marchenko staral o svoji stranu, Parsons nařídil všem zaměstnancům, aby se vrátili na svá místa a varoval je, aby se nepokoušeli spustit poplašné zařízení pod přepážkou. Přikázal jim, aby vysypali zásuvky na pult a balíčky s barvou dali stranou. V pravé ruce držel pušku, v levé tašku. Nařídil jim, aby házeli hotovost do tašky. Když to prováděli, třásly se jim ruce. Parsons cítil, že z jejich strachu dostal erekci.

Měl ale problém s tou pitomou nánou, která klečela na podlaze. Zaboha se nechtěla zvednout. Zdálo se, že jí vůbec neslouží nohy a snad ani neslyší, co jí přikazuje. Měl chuť přeskočit přepážku a zmlátit ji, dokud se jiný úředník nenabídl, že její zásuvku vysype sám.

„Jo, udělej to!“ nařídil mu Parsons. „Tak a teď mi ty prachy přines!“

Zatímco ochotný úředník cpal hotovost do tašky, vešel do banky jakýsi opálený muž s nakrátko ostříhanými šedivými vlasy. Parsons ho zahlédl jen proto, že si všiml, jak se tím směrem podívala jedna z úřednic.

V okamžiku, kdy se na něho Parsons podíval, se ten člověk otočil a chystal se zase zmizet.

Puška sebou trhla jakoby vlastním životem a s ostrým krátkým brrrp třikrát vystřelila. Všichni vykřikli, muž zamával rukama a padl na podlahu. Parsons se jím už dál nezabýval. Rozhlédl se po lidech na podlaze, aby se ujistil, že se nikdo z nich nepokouší vstát, a pak se znovu obrátil k úředníkům.

„Tak už sem konečně navalte ty prachy!“

Poslední úřednice mu vložila peníze do tašky právě v okamžiku, kdy se Marchenko vrátil z trezoru. Jeho taška byla pěkně napěchovaná. Nejvíc peněz vždycky bývá v trezoru, to je jasné. Úředníci za přepážkami mají jen pár šupů.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se Parsons.

Marchenko se pod maskou usmál. Jeho taška byla těžká, jako kdyby byla nacpaná železem.

„Jsme těžce ve vatě,“ odpověděl.

Do prostoru pro zákazníky vyšel právě v okamžiku, kdy do Parsonsovy tašky skládala peníze poslední úřednice. Parsons rychle zatáhl zip. Kdyby balíček s barvou vybuchl, peníze by šly k čertu, ale jeho by nylonová taška před barvou ochránila. Někdy je výbuch balíčků s barvou načasovaný, jindy zas mají roznětky, které se spustí ve chvíli, kdy opustíte banku. Jakmile balíček vybuchne, pátrá policie po každém, kdo má na šatech nesmazatelnou barvu.

Stáli s penězi vedle sebe a dívali se na lidi na podlaze.

Marchenko se s nimi jako vždy rozloučil.

„Nevstávejte, nekoukejte se. Jestli se za náma ohlídnete, bude to poslední věc, kterou ve svým zatraceným životě uvidíte.“

Pak se otočil ke dveřím a Parsons ho následoval. Muži, kterého zabil, nevěnoval jediný pohled. Hořel nedočkavostí, aby už byli doma a mohli spočítat peníze. Když došli ke dveřím, Parsons se naposledy ohlédl, aby se ujistil, že všichni dosud leží na podlaze, a jako vždycky to taky tak bylo…

… protože vyloupit banku je tak zatraceně snadné.

Vyšel za Marchenkem na ulici.

Lynn Phelpsová mrkla na hodinky hned poté, co oba lupiči vypadli ze dveří. Ukazovaly tři hodiny dvacet dva minut. Od chvíle, kdy ti dva v černých hadrech a velkými bouchačkami vešli do banky, uběhlo třináct minut. Profesionální bankovní lupiči ovšem věděli, že pravidlo dvou minut je při bankovních loupežích svaté. Chcete-li udělat banku, máte přesně dvě minuty na to, abyste sebrali prachy a zmizeli. Dvě minuty byl minimální čas potřebný k tomu, aby nějaký bankovní úředník spustil tiché poplašné zařízení, aby to zaregistrovala bezpečnostní agentura, kterou si banka k takové službě najala, a aby policie, jakmile se dozví, že došlo k přepadení, stačila zareagovat. S každou vteřinou navíc se zvyšovalo riziko, že vás chytnou. Profesionál by vypadl z banky, jakmile by ty dvě minuty uplynuly, ať už s penězi nebo bez nich. Lynn Phelpsová věděla, že tihle dva jsou amatéři, protože se v bance motali plných třináct minut. Dříve nebo později je dopadnou.

Zůstala ležet na podlaze a čekala. Čas ubíhal. Čtrnáct minut, řekla si potichu pro sebe.

Lynn Phelpsová nevěděla jistě, co na ni čeká venku, ale dostala dobrý nápad.

Parsons vycouval z banky, aby viděl, jestli někdo z těch, které právě oloupil, nevyběhne za ním. Vrazil přitom do Marchenka, který se zastavil asi jen metr od dveří, když se z parkoviště ozval hlas z tlampače.

„Policie! Ani hnout! Zůstaňte stát na místě!“

Parsons si v jediném okamžiku uvědomil, co se děje: na parkovišti stály dva neidentifikovatelné sedany a vjezd do něj blokoval černo-bílý policejní vůz. Za ním stála u chodníku otlučená dodávka econoline. Za vozidly byli rozmístěni tvrdě vypadající chlápci v civilu s namířenými pistolemi, brokovnicemi a puškami. Na obou koncích policejního vozu s vysílačkou stál jeden uniformovaný policista.

„Do hajzlu,“ vydechl Parsons.

Necítil strach ani nebyl příliš překvapený, přestože mu srdce hlasitě bušilo. Marchenko zvedl bez váhání pušku a zahájil palbu. Pohyb jeho zbraně byl pro Parsonse signálem, aby začal taky střílet. Jejich uzpůsobené M4 fungovaly bezvadně a vycházel z nich jeden výstřel za druhým. Parsons pocítil lehké údery do žaludku, prsou a levého stehna, ale sotva je zaregistroval. Vyhodil zásobník, zastrčil další a znovu nabil. Otočil se k černo-bílému vozu a začal pálit. V okamžiku, kdy Marchenko upadl, se otočil k civilním sedanům. Marchenko nevrávoral, ani se neotočil, nic takového. Jenom se sesul k zemi jako loutka s přestřiženými provázky.

Parsons nevěděl, kam by měl jít nebo co dělat, a tak pokračoval v palbě. Překročil Marchenkovo tělo a pak si všiml, že jeden z mužů za prázdnými sedany má pušku velice podobnou té jeho. Uskočil, ale už bylo příliš pozdě. Kulky protrhly neprůstřelnou vestu a Parsons zavrávoral. Svět náhle zešedl a zamlžil se, a v hlavě mu bzučelo úplně jinak než v královsky modré metalíze. Parsons to sice nevěděl, ale měl úplně na hadry pravou plíci a roztrženou pravou aortu. Dopadl tvrdě na zadek, ale náraz už nepocítil. Převalil se na záda a nevnímal ani, že mu hlava tvrdě práskla o beton. Uvědomil si, že se stalo něco hrozného, ale stále ještě nevěřil, že umírá.

Nad ním se vznášely tvary a stíny, neměl tušení, co jsou zač, ale bylo mu to jedno. Zatímco se jeho břišní dutina plnila krví a krevní tlak klesal, myslel na peníze. Prachům na dřevo, penízkům patřila i jeho poslední myšlenka, nádherným zeleným dolárkům, které ukradli a nacpali jimi tašky. Každý dolar představoval nějaký sen, milion nesplněných přání, na která však teď už nemohl dosáhnout a stále se vzdalovala. Parsons vždycky věděl, že vylupování bank je špatné, ale těšilo ho to. Marchenko z nich udělal boháče. Byli za vodou.

Parsons viděl jejich peníze.

Čekal na ně.

Čekal.

Potom mu přestalo bít srdce, dech utichl, a teprve pak se jeho sny o penězích na horké, prosluněné losangeleské ulici rozplynuly.

Dlouho po jejich dvou minutách se Parsonsovi a Marchenkovi zastavil čas.

Část první

O 86 DNÍ POZDĚJI

1

„Nejsi starý. Čtyřicet šest v týhle době nic není. Zbývá ti ještě spousta času, aby sis zařídil život po svým.“

Holman neodpověděl. Přemýšlel, jak nejlépe začít balit. Na posteli byl veškerý jeho majetek, vše úhledně složené: čtyři bílé nátělníky, troje slipy, čtyři páry bílých ponožek, dvě košile s krátkými rukávy (jedna béžová, druhá bílá), kalhoty v barvě khaki plus oblečení, které měl na sobě, když byl před deseti lety, třemi měsíci a čtyřmi dny zatčen za bankovní loupež.

„Posloucháš mě, Maxi?“

„Musím si tohle všechno zabalit. Dovol, abych se tě na něco zeptal – myslíš, že bych si měl nechat tyhle starý věci z dřívějška? Vůbec nevím, jestli se do těch kalhot nacpu.“

Wally Figg, který vedl místní nápravné středisko, což byl jakýsi poloviční domov pro federální vězně, přistoupil blíž, aby si kalhoty prohlédl. Zvedl je a přidržel před Holmanem. Na kalhotách krémové barvy byla dosud vytlačená místa od pout z doby, kdy policie před deseti lety a třemi měsíci srazila Holmana na podlahu v pobočce První spojené kalifornské banky. Materiál se Wallymu zamlouval.

„Maj pěknej střih. Jsou italský?“

„Armani.“

Wally, na kterého to udělalo dojem, přikývl.

„Kdybych byl tebou, tak bych si je nechal. Byla by škoda něco tak pěknýho vyhodit.“

„Teď mám ale v pase o deset cenťáků víc, než jsem měl tenkrát.“

Tenkrát žil ve velkém stylu. Kradl auta, unášel kamiony a vylupoval banky. S rychle nabytou hotovostí si šňupl kokain k snídani, k obědu si dal pár prášků, a byl tak nervózní z drog a bylo mu tak špatně z chlastu, že jedl jen zřídka. Ve vězení ztloustl.

Wally kalhoty znovu složil.

„Já bych si je zkrátka nechal. Však se zase dostaneš do formy. Stačí se za něčím honit a hned se do nich vejdeš.“

Holman je ale hodil Wallymu. Wally byl menší.

„Lepší je nechat minulost za sebou.“

Wally chvíli kalhoty obdivoval a pak smutně pohlédl na Holmana.

„Víš dobře, že si je nemůžu vzít. Nesmíme od lidí, co tady jsou, nic brát. Jestli chceš, dám je někomu z chlapů, co tu zůstávaj. Nebo nějaký charitě.“

„Cože?“

„Víš o někom, komu bys je dal nejradši?“

„Ne, je mi to fuk.“

„Tak dobře, nech to na mně.“

Holman si znovu prohlížel své šatstvo. Měl na ně jen umělohmotnou tašku z obchodu s potravinami Albertson’s. Po technické stránce byl Max Holman dosud vězněm, ale už za hodinu z něj bude svobodný člověk. Jakmile si odsedíte trest, neudělají jen poslední křížek a nevypustí vás rovnou ven. Z federální věznice se propouští po etapách. Začne to šesti měsíci v intenzivním vězeňském středisku, odkud se dělají výlety do venkovního světa, kde se vám dostane rad ohledně chování, a pokud to potřebujete, i ohledně návykových látek a podobně, odkud pak postoupíte do místního nápravného střediska, kde vás nechají žít a pracovat mezi opravdovými živými civilisty. Poslední stadia tohoto propouštěcího programu trávil Holman v místním nápravném středisku v kalifornské Venice, plážové obci mezi Santa Monikou a Marinou del Rey, kde se připravoval na své propuštění. Právě dnes bude definitivně propuštěn z federálního vězení, přestože to bude „propuštění s dohledem“ – poprvé za deset let se opět stane svobodným člověkem.

„Tak dobře,“ ozval se Wally. „Jdu dát dohromady papíry. Jsem na tebe hrdej, Maxi. A moc ti to přeju.“

Holman si skládal oblečení do nákupní tašky. S pomocí osoby z úřadu pro propuštěné vězně, která na něho bude dohlížet, Gail Manelliové, měl zajištěný pokoj k trvalému bydlení v jednom motelu, i zaměstnání. Pokoj ho bude stát šedesát dolarů týdně, práce mu po zdanění vynese sto sedmdesát dva padesát týdně. Velký den.

Wally ho poplácal po zádech.

„Až budeš připravený k odchodu, najdeš mě v kanceláři. Jo a málem bych zapomněl: mám pro tebe dárek na rozloučenou.“

Holman se po něm podíval.

„Co jako?“

Wally vytáhl z kapsy jakousi vizitku a podal ji Holmanovi. Byly na ní starožitné hodinky a text Salvadore Jimenez, opravy, nákup a prodej pěkných hodinek, Culver City, Kalifornie. Zatímco ji Holman zkoumal, Wally mu vysvětlil:

„Obchůdek patří bratranci mý ženy. Je hodinář. Napadlo mě, že až budeš mít práci a zabydlíš se, tak si třeba necháš opravit hodinky po tátovi. Až budeš chtít zajít za Sallym, dej mi vědět. Jsem si jistý, že ti udělá cenu.“ Holman zastrčil vizitku do kapsy. Nosil laciné timexky s nastavitelným kovovým páskem, které už dvacet let pořádně nefungovaly. Kdysi měl hodinky Patek Philippe za osmnáct tisíc dolarů, které ukradl z hlídaného parkoviště chlápkovi jménem Oscar Reyes. Reyes se ho pokusil vydírat kvůli ukradené carreře, a tak mu to Holman oplatil. Ale to bylo tenkrát. Teď nosil hodinky Timex, přestože se zpožďovaly. Dřív patřily jeho otci. „Moc děkuju, Wally, udělám to tak.“

„Hodinky, který neukazujou správný čas, ti moc nepomůžou.“

„Budu na to myslet.“

„Dej mi vědět. Určitě ti je spraví lacino.“

„Určitě. Díky. A teď mě to, prosím tě, nech dobalit, jo?“

Wally odešel a Holman se věnoval balení. Měl oblečení, tři sta dvanáct dolarů, které si vydělal ve vězení, a hodinky po tátovi. Neměl auto, řidičský průkaz ani kamarády nebo rodinu, kteří by na něj po propuštění čekali. Wally ho ani neodveze do motelu. Ale Holman by se koneckonců s losangeleskou veřejnou dopravou a hodinkami po otci, které neukazovaly správný čas, měl umět o sebe postarat sám.

Složil do tašky všechno šatstvo a pak si šel k prádelníku pro fotografii svého syna. Richieho fotka byla první věcí, kterou si tady v místním nápravném středisku dal do pokoje, a bude to i poslední věc, kterou si při odchodu strčí do tašky. Byl na ní jeho syn ve věku osmi let, klučík s mezerami mezi řezáky a prořezávajícími se novými zoubky, snědou kůží a vážnýma očima. Jeho dětské tělíčko už mělo silný krk a ramena po něm, po tátovi. Naposledy Holman svého syna viděl o jeho dvanáctých narozeninách. Měl tehdy značnou hotovost z prodeje dvou ukradených corvett v San Diegu a přišel opilý o den později. Chlapcova matka Donna si vzala dva tisíce, což bylo na výživu syna příliš málo a přišlo to příliš pozdě, protože předtím nikdy neplatil. Donna mu poslala fotku, když byl už druhým rokem ve vězení – provinilá křeč z toho, že za ním syna nechtěla přivést do vězení na návštěvu, nenechala ho ani promluvit si s ním po telefonu a nepředávala mu Holmanovy dopisy, přestože jich nebylo mnoho a vždycky mezi nimi uplynula dlouhá doba, protože chtěla hocha vymazat z jeho života. Holman jí to už dávno odpustil. Se synem jí nepomáhal a ona se o něj dokázala dobře postarat. Jeho chlapec si vedl dobře a Holman byl na něho nesmírně hrdý.

Vložil fotografii naplocho do tašky a přikryl ji zbývajícím šatstvem, aby byla v bezpečí. Rozhlédl se po místnosti. Nevypadala o mnoho jinak než před hodinou, než začal s balením.

„Tak a je to hotový,“ řekl si pro sebe.

Nutil se odejít, ale nedokázal to. Místo toho si sedl na kraj postele. Byl to jeho velký den, ale jeho váha ho tížila. Teď se má zabydlet v novém pokoji, uvědomit o svém propuštění osobu, která nad ním vykonává dohled, a pak se pokusit najít Donnu. Od její poslední zprávy uplynuly už dva roky, stejně mu psala jen zřídka. Pak se všech pět dopisů, které jí od té doby napsal, vrátilo zpátky s poznámkou, že na dané adrese už nebydlí. Holmana napadlo, že se nejspíš provdala, a nový chlap si zřejmě nepřál, aby se jim odsouzený zločinec a bývalý přítel pletl do života. Holman jí prominul i tohle. Nikdy se nevzali, ale měli spolu chlapce a ten pro něj hodně znamenal, přestože ona Holmana nenáviděla. Chtěl se jí omluvit a ukázat, že se změnil. Jestliže nyní vede nový život, chtěl Donně říct, že jí přeje, aby byl co nejhezčí, a on že si povede svůj vlastní. Před osmi nebo devíti lety, když přemýšlel o dnešním dni, se viděl, jak vybíhá ze dveří, ale teď jen seděl na posteli. Ještě stále seděl, když se Wally vrátil.

„Maxi?“

Wally stál ve dveřích, jako kdyby se bál vejít dovnitř. Byl bledý v obličeji a v jednom kuse si jazykem navlhčoval rty.

„Co se děje?“ zeptal se Holman. „Nedostals infarkt?“

Wally za sebou zavřel dveře. Díval se do notýsku, jako by v něm bylo něco, co nemá právo vědět. Byl viditelně otřesený.

„Co je, Wally?“

„Máš syna, že jo? Richieho.“

„Jo, to mám.“

„Jaký je jeho plný jméno?“

„Richard Dale Holman.“

Holman vstal. Nelíbilo se mu, jak je Wally neklidný a olizuje si rty.

„Víš přece, že mám kluka. Viděl jsi jeho fotku.“

„Na ní byl ještě prcek.“

„Teď už mu bude třiadvacet. Proč se mě na něj ptáš?“

„Poslyš, Maxi, je policajt? Tady v Los Angeles?“

„Jo, správně.“

Wally popošel k Holmanovi a lehce jako dech se dotkl prsty jeho paže.

„Je to blbý, Maxi. Mám pro tebe moc špatnou zprávu a chci, aby ses na ni připravil.“

Holman pátral ve Wallyho očích, jako by v nich chtěl najít odpověď, a pak přikývl.

„Tak dobře, Wally. Ven s tím.“

„Včera večer ho zabili. Je mi to líto. Fakticky moc líto.“

Holman slyšel slova, viděl bolest ve Wallyho očích a cítil ve Wallyho dotyku účast, ale Wally, pokoj a svět ho nechali za sebou, jako když se na rovné silnici v poušti od sebe vzdalují dva automobily; Holman stál na brzdě, zatímco Wally přidával plyn. Holman viděl, jak od něho svět odplouvá.

Potom se vzchopil a potlačil pocit prázdnoty a strašnou bolest.

„Jak se to stalo?“

„To nevím, Maxi. Když jsem šel pro tvý papíry, volali právě z úřadu správy věznic. Moc toho neřekli. Nebyli si ani jistý, jestli se to vůbec týká tebe nebo jestli jseš ještě tady.“

Holman se znovu posadil a tentokrát si Wally sedl vedle něho. Holman měl v úmyslu si promluvit s Donnou a pak vyhledat syna. Když ho viděl naposledy, nebylo mu ještě ani třináct, bylo to jen dva měsíce předtím, než Holmana dopadli při loupeži v bance, a tehdy chlapec běžel podle auta a křičel, aby ho nechal na pokoji. Odjížděl tenkrát od Donny, kam přijel neohlášený, jen tak zničehonic, a tak zfetovaný, že si nepamatoval, kde všude ten den byl a proč má modřiny v obličeji. Když odjížděl, Richie běžel vedle auta, v očích měl slzy a ječel, že Holman všechno prohrál a aby už se laskavě nevracel. Pořád se mu o tom zdálo. A teď tahle zpráva. Holman měl pocit prázdnoty, protože všechno, k čemu v posledních deseti letech směřoval, se náhle zastavilo, jako loď, která ztratila kurz a uvízla na mělčině.

„Jestli si chceš pobrečet, pochopím to,“ prohlásil Walty – Jenomže Holman neplakal. Chtěl jenom vědět, kdo to má na svědomí.

Milý Maxi,

píšu ti, protože chci, abys věděl, že to Richard navzdory tvé špatné krvi někam dotáhl. Přijali ho k policii. Minulou neděli měl u stadionu Dodgerů slavnostní ukončení Policejní akademie a to tedy bylo skutečně něco. Mluvil starosta a nad vším úplně nízko lítaly vrtulníky. Z Richarda se stal policista. Je silný a na rozdíl od tebe i hodný. Jsem na něho moc hrdá. Moc mu to slušelo. Myslím, že je to jeho způsob, jak dokázat, že přísloví „jaký táta, takový syn,“ nemá pravdu.

Donna

To byl poslední dopis, který Holman dostal, když byl ještě v Lompoku. Pamatoval si, jak došel k části, kde psala, že rčení o otcích a synech není pravdivé, a že se přitom necítil trapně ani se nestyděl, ale ulevilo se mu. Pamatoval si, že si v duchu pomyslel, díky bohu, díky bohu.

Odepsal, ale dopis se mu vrátil. Napsal synovi na oddělení losangeleské policie, jen krátké blahopřání, ale nedostal žádnou odpověď. Nevěděl ani, jestli Richie dopis dostal, nebo ne. Nechtěl se vnucovat. Už mu pak znovu nenapsal.

2

„Co mám udělat?“

„Jak to myslíš?“

„Nevím, co s tím mám dělat. Měl bych kvůli tomu za někým jít? Je něco, co bych mohl udělat?“

Holman si jako mladistvý odseděl celkem devět měsíců ještě dřív, než mu bylo sedmnáct. Poprvé byl odsouzen jako dospělý v osmnácti – šest měsíců za krádež auta. Následovalo šestnáct měsíců státního času za vloupání, pak tři roky za sečtenou loupež, vloupání a násilný vstup.

Celkem strávil Holman jednu třetinu dospělého života ve státních a federálních věznicích. Byl zvyklý, že mu jiní říkají, co má dělat a kam jít. Zdálo se, že Wally jeho zmatek vycítil.

„Měl bys asi dělat to, co jsi chtěl dělat předtím. Byl to policista. Tos mi nikdy neřek. Musí to bolet.“

„Co pohřeb?“

„To nevím, ale předpokládám, že se o něj postará policie.“

Holman se pokoušel představit si, co asi v takové situaci dělají odpovědní lidi, ale neměl s tím žádné zkušenosti. Matka mu zemřela, když byl ještě mladý, a otec, když seděl za první řadu vloupání. S jejich pohřbem neměl nic společného.

„Jsou si jistí, že se jedná o správnýho Richieho Holmana?“

„Chceš mluvit s některým z poradců? Mohli bychom sem někoho pozvat.“

„Já žádnýho poradce nepotřebuju, Wally. Chci se jen dozvědět, jak se to stalo. Řekls, že mi zabili kluka, a já chci vědět víc. Nemůžeš mi to přece jen tak říct a hotovo.“

Wally naznačil rukama pohlazení, aby udržel Holmana v klidu, ale on nebyl rozčilený. Nevěděl jenom, co jiného by měl udělat nebo říct, a s výjimkou Wallyho neměl ani nikoho, komu by to řekl.

„Donna z toho musí být naprosto vyřízená,“ prohlásil Holman. „Asi bych si s ní měl promluvit.“

„To je dobrý nápad. Můžu ti v tom nějak pomoct?“

Holman neměl nejmenší tušení, kde Donna je, ani jak by ji mohl zkontaktovat. Pravděpodobně se znovu vdala, ale to si zatím jen myslel.

„To nevím. Policie by měla vědět, kde ji najít. Kdyby mi zavolali a dali na ni kontakt, mohl bych jí potom zavolat sám.“

„Uvidíme, co dokážu zjistit. Hned jak jsem tě viděl, řekl jsem Gail, že bych s ní rád mluvil. Policie jí už telefonovala.“

Gail Manelliová, jeho dohlížitelka v úřadu pro propouštěné vězně, byla věcná mladá žena beze smyslu pro humor, ale Holman ji měl rád.

„Tak dobře, Wally,“ prohlásil. „Udělej to.“

Wally si promluvil s Gail, která mu řekla, že Holman může dostat další informace na policejní stanici Devonshire v Chatsworthu, kde Richie pracoval. Za dvacet minut už ho Wally vezl na sever od Venice po silnici č. 405 do San Fernando Valley. Cesta trvala skoro třicet minut. Zaparkovali před novou plochou budovou, která vypadala spíš jako moderní předměstská knihovna než policejní stanice. Vzduch chutnal jako olověná tyčka. Holman strávil v místním nápravném středisku dvanáct týdnů, ale za tu dobu se z Venice nikam nedostal, a tam byl vždycky dobrý vzduch, protože stálo u vody. Žil na krátkém vodítku a vězni v tomhle přechodném zařízení říkali, že bydlí na farmě. Zdejším obyvatelům se říkalo „vězni na pár chvil“. Ocitnete-li se v nějakém systému, buďte si jistí, že tam existují názvy pro všechno možné.

Wally vystoupil z auta, jako kdyby vkročil do polévky.

„Proboha, tady je ale vedro!“

Holman neřekl nic. Měl horko rád a těšilo ho, jak mu prohřívá kůži.

U recepčního pultu se představili a zeptali se na kapitána Levyho. Od Gail věděli, že Levy byl Richieho velící důstojník. Holmana zatklo losangeleské policejní oddělení celkem třikrát, ale devonshireskou policejní stanici nikdy předtím neviděl. Osvětlení jako všude v institucích a strohá vládní výzdoba v něm ale zanechávaly pocit, že tady už někdy byl a zase bude. Policejní stanice, soudy a vězeňské instituce byly součástí Holmanova života už od doby, kdy mu bylo čtrnáct. Bylo to pro něj běžnou věcí. Jeho poradci ve věznici zastávali názor, že profesionální kriminálníci jako Holman se těžko napravují, protože tresty za zločin jsou normální součástí jejich života – prostě ztrácejí strach z trestů za svoje činy. Holman věděl, že je to pravda. Tady byl obklopen lidmi se střelnými zbraněmi a policejními odznaky a necítil přitom zhola nic. Zklamalo ho to. Očekával, že se bude bát nebo bude nervózní, ale stejně tak dobře mohl stát v obchodě s potravinami.

Vyšel uniformovaný muž zhruba v Holmanově věku a policista u pultu je mávnutím ruky poslal za ním. Měl nakrátko ostříhané stříbrem prokvetlé vlasy a hvězdičky na ramenou, takže Holman usoudil, že to nejspíš bude Levy. Policista pohlédl na Wallyho.

„Pan Holman?“

„Ne, já jsem Walter Figg z místního nápravného střediska.“

„Já jsem Holman.“

„Chip Levy. Byl jsem Richardův velitel. Půjdete-li se mnou, řeknu vám všechno, co mohu.“

Levy byl malý, podsaditý chlápek, který vypadal jako zestárlý gymnasta. Potřásl Holmanovi rukou a Holman si v tom okamžiku všiml, že má černou smuteční pásku. Měli ji i dva policisté, kteří seděli za psacím stolem a další, který připichoval napínáčky na nástěnku letáky: Letní sportovní tábor! Přihlaste svoje děti!

„Rád bych jen věděl, jak se to stalo. A taky bych asi chtěl vědět, jak to bude s pohřbem.“

„Projděte tudy. Ať máme trochu soukromí.“

Wally čekal v prostorách recepce. Holman prošel detektorem na zjišťování kovových předmětů a pak následoval Levyho chodbou do přijímací místnosti. Uvnitř už čekal další policista, který měl proužky seržanta. Při jejich vstupu povstal.

„Tohle je Dale Clark,“ představil je Levy. „Dale, tohle je Richardův otec.“

Clark pevně uchopil Holmanovu ruku a držel ji déle, než bylo Holmanovi příjemné. Na rozdíl od Levyho se zdálo, že si ho Clark zkoumavě prohlíží.

„Byl jsem velitelem Richardovy směny. Byl to vynikající mladík. Ten nejlepší.“

Holman zamumlal cosi jako poděkování, ale nevěděl, co by měl říct dál. Došlo mu, že tito muži znali jeho syna a pracovali s ním, zatímco on o něm nevěděl absolutně nic. To uvědomění v něm zanechalo pocit nejistoty, nevěděl, jak se chovat, a přál si, aby tu Wally mohl být s ním.

Levy ho požádal, aby se posadil ke stolku. Každý policista, který kdy Holmana vyslýchal, se skrýval za nepřítomným pohledem, jako kdyby nic z toho, co říkal, nebylo důležité. Holman si už dávno uvědomil, že jejich oči se zdají být vzdálené proto, že přemýšlejí a snaží se zjistit, jak to na něho zahrát, aby se dozvěděli pravdu. Levy vypadal právě tak.

„Mohu vám nabídnout kávu?“

„Ne, děkuju.“

„Vodu nebo nějakou limonádu?“

„Ne, díky.“

Levy se usadil naproti němu a položil ruce na stolek. Clark se posadil nalevo od Holmana. Zatímco Levy se opřený o lokty nakláněl kupředu, Clark se zaklonil a založil si paže.

„Tak dobře,“ prohlásil Levy. „Než budeme pokračovat, potřebuju vidět nějaký průkaz totožnosti.“

Holman si okamžitě pomyslel, že ho zbytečně buzerují. Z úřadu správy věznic jim přece řekli, že přijde, a oni po něm teď chtějí průkazy.

„Copak s váma nemluvila slečna Manelliová?“

„Je to jen formalita. Když se něco takovýho stane, chodí sem lidi z ulice a tvrdí, že jsou příbuzní.“

Clark na něho hleděl bez výrazu.

„Obvykle se pokoušejí vymyslet nějakou boudu na pojišťovnu.“

Holman sáhl pro papíry a cítil, že rudne.

„Já od pojišťovny nic nechci.“

„Je to jen formalita,“ opakoval Levy. „Prosím!“

Holman jim ukázal propouštěcí dokument a svůj identifikační průkaz. Uvědomil si, kolik vězňů při propuštění nic takového, jako je státem vydaný průkaz totožnosti s fotografií, podobný řidičáku, vůbec nemá. Levy si průkaz letmo prohlédl a pak ho vrátil.

„V pořádku. Lituji, že jste si k nám musel najít cestu přes úřad správy věznic, ale my jsme o vás vůbec nevěděli.“

„Jak to myslíte?“

„Nebyl jste uveden v synově osobním spisu. Do kolonky ‚otec‘, napsal Richard ‚neznámý‘“.

Holman cítil, že rudne ještě víc, ale díval se upřeně na Clarka. Clark ho štval. Právě chlapi jako Clark ho štvali po většinu jeho života.

„Když jste nevěděli, že existuju, jak jste mě tedy našli?“

„Dozvěděli jsme se o vás od Richardovy manželky.“

Holman to musel spolknout. Richie se oženil, a on ani Donna mu o tom neřekli. Levy a Clark to na něm museli vidět, protože si Levy odkašlal.

„Jak dlouho jste byl ve vězení?“

„Deset let. Teď mi to právě končí. Dnes mi začíná propuštění pod dohledem.“

„Za co jste seděl?“ chtěl vědět Clark.

„Banky.“

„Aha. Takže jste v poslední době se synem nebyl v kontaktu?“

Holman se v duchu proklínal za to, že odvrátil pohled.

„Doufal jsem, že se uvidíme po propuštění.“

Clark zamyšleně přikývl.

„Mohl jste mu přece zavolat z nápravného střediska, či snad ne? Měli jste tam přece dost volnosti.“

„Nechtěl jsem mu volat, dokud mě nepropustí. Kdyby se byl se mnou chtěl vidět, musel bych žádat o povolení. Chtěl jsem se s ním sejít, až budu na svobodě a vězení bude za mnou.“

Nyní se zdálo, že se trapně cítí Levy, a Holman se ho proto začal vyptávat.

„Můžete mi říct, jak to nese Richieho matka? Rád bych věděl, že je v pořádku.“

Levy pohlédl na Clarka s pobídkou, aby odpověděl. „Uvědomili jsme Richardovu ženu. Naší první povinností bylo sdělit to jí, to jistě chápete. Neřekla nám, zda o tom uvědomila jeho matku či někoho jiného, ale to už záleží na ní. Právě paní Holmanová, Richardova manželka, nám řekla o vás. Nevěděla ale, kde právě jste, a tak jsme se spojili s úřadem správy věznic.“

Pak se slova ujal Levy.

„Řekneme vám všechno, co víme, ale moc toho není. Případem se v Parker Center zabývá oddělení loupeží a vražd. Vše, co v tomto okamžiku víme, je to, že Richard byl jedním ze čtyř policistů, kteří byli dnes časně ráno zavražděni. Domníváme se, že padli do nastražené léčky, ale ještě nevíme do jaké.“

„Stalo se to,“ dodal Clark, „v jednu hodinu padesát minut po půlnoci. Ještě nebyly ani dvě.“

Levy pokračoval, jako by mu nevadilo, že mu Clark skočil do řeči.

„Dva policisti byli ve službě a dva mimo službu – Richard ve službě nebyl. Sešli se v…“

Holman ho přerušil. „Takže je nezabili při nějaké přestřelce?“

„Pokud se ptáte, jestli se v nějaké střelbě ocitli, pak to nevíme určitě, přestože zprávy, které mám, tomu nasvědčují. Sešli se neformálně. Nevím, jak bych to mohl popsat jasněji…“

„Nic takového nepotřebuju. Chci jen vědět, jak k tomu došlo.“

„Čtyři policisti si udělali společnou přestávku – to jsem měl na mysli tím neformálním setkáním. Vystoupili z aut, se zbraněmi v pouzdrech a nikdo z nich nevolal vysílačkou, že by došlo k nějakému zločinu nebo mimořádné situaci. Domníváme se, že použitá zbraň nebo zbraně byly brokovnice.“

„Proboha.“

„Pochopte, že se to stalo jen před pár hodinami. Právě byla vytvořena zvláštní skupina a detektivové v téhle chvíli zjišťují, co se vlastně stalo. Budeme vám poskytovat informace, jakmile se něco dozvíme, ale teď vám víc říct nedokážu. Vyšetřování teprve začalo.“

Holman se zavrtěl a židle nepatrně zaskřípala.

„Víte, kdo to udělal? Máte nějakého podezřelého?“

„Zatím ne.“

„Takže ho někdo jen tak zastřelil, když se díval jinam? Do zad? Jen se snažím si to představit.“

„Víc toho zatím opravdu nevíme, pane Holmane. Vím, že máte otázky. Věřte mi, že je máme taky. Děláme na tom.“

Holman měl pocit, že neví o nic víc, než když sem přišel. Čím více se pokoušel přemýšlet, tím víc viděl svého chlapce, jak běží podél jeho auta a křičí na něho, že všechno prohrál.

„Trpěl?“

Levy zaváhal.

„Jakmile mi zavolali, jel jsem na místo vraždy. Richard byl jedním z mých chlapů. Ti další tři ne, ale Richard byl tady v Devonshiru jedním z nás, takže jsem se tam musel jet podívat. Já nevím, pane Holmane – i když bych vám rád řekl, že netrpěl. Rád bych věřil, že vůbec nevěděl, co se stane, ale nevím to.“

Holman sledoval Levyho a vážil si jeho upřímnosti. Cítil chlad v prsou, ale ten tam cítil i dřív.

„Rád bych věděl, jak to bude s pohřbem. Měl bych pro to něco udělat?“

„Oddělení se o to postará společně s vdovou,“ odpověděl mu Clark. „Ještě nebylo určeno datum. Ještě nevíme, kdy to koroner povolí.“

„Jistě, chápu. Mohl bych dostat její telefonní číslo? Rád bych si s ní promluvil.“

Clark se znovu zaklonil a Levy si opět propletl prsty na stole.

„Nemohu vám dát její číslo. Povězte nám, co jí chcete, a my to vyřídíme a řekneme jí, že byste s ní rád mluvil. Bude-li chtít, zkontaktuje vás, to už záleží na ní.“

„Jen jsem si s ní chtěl promluvit.“

„Její číslo vám dát nemůžu.“

„Jedná se o soukromou záležitost,“ dodal Clark. „Naší první povinností je postarat se o rodinu policisty.“

„Jsem jeho otec.“

„Podle jeho osobního spisu nikoli.“

A bylo to. Holman chtěl ještě něco říct, ale pak si řekl, že to chce klid, stejně jako když byl ještě v lochu a jiný vězeň si na něj dovolil. Bylo třeba brát věci tak, jak jsou.

Holman pohlédl na dveře.

„Tak dobře, chápu.“

„Bude-li chtít, zavolá vám. Uvidíte sám.“

„Jistě.“

Holman si nedokázal vzpomenout na telefonní číslo do motelu, ve kterém bude bydlet. Levy ho odvedl do recepce, kde jim ho řekl Wally, a Levy slíbil, že zavolá, až se dozvědí něco nového. Holman mu poděkoval, že mu věnoval svůj čas. Nedalo se nic dělat.

Když se Levy otočil a chtěl odejít, Holman ho zastavil.

„Kapitáne?“

„Ano, pane?“

„Byl můj syn dobrým policistou?“

Levy přikývl.

„Ano, pane, to byl. Byl to správný kluk.“

Holman se díval, jak Levy odchází.

„Co ti řekli?“ chtěl vědět Wally.

Holman se bez odpovědi otočil a vydal se k autu. Díval se, jak policisté vycházejí a vcházejí do budovy a čekal, až ho Wally dožene. Pohlédl na těžkou modrou oblohu a blízké hory na severu. Snažil se cítit jako svobodný člověk, ale měl pocit, jako by byl ještě stále v Lompoku. Došel k závěru, že je to tak v pořádku. Strávil ve vězení značnou část svého života. Věděl docela dobře, jak v něm žít.

3

Holmanovým novým domovem byla třípatrová budova v Culver City, jeden blok od Washington Boulevardu, zaklíněná mezi opravnou převodovek a obchodem s potravinami chráněným železnými mřížemi. Pokoje v motelu Pacific Gardens patřily mezi šest návrhů na ubytování, které měla Gail Manelliová na seznamu, když bylo načase, aby našla Holmanovi místo, kde by mohl bydlet. Bylo čisté, laciné a mimo veškeré autobusové linky, kterými by se Holman mohl dostat do práce.

Wally zabrzdil před hlavním vchodem a vypnul motor. Zastavili se v nápravném středisku, kde Holman podepsal příslušné papíry a vyzvedl si své věci. Nyní byl oficiálně propuštěn, i když pod dohledem. Byl volný.

„To není dobrý začátek, člověče,“ zahučel Wally, „určitě ne první den na svobodě s takovou zprávou. Poslechni, jestli chceš zůstat ještě pár dní ve středisku, zařídím to. Můžeme to tam probrat. Můžeš taky zajít za některým z poradců.“

Holman otevřel dveře, ale nevystoupil. Věděl, že Wally má o něho obavy.

„Až se zabydlím, zavolám Gail. Ještě dneska se chci dostat na dopravní inspektorát. A taky si chci co nejdřív sehnat auto.“

„Je to rána, taková zpráva. Sotva ses vrátil do světa, už se musíš prát s tímhle. Nenech se tím zlomit. Ať tě to nestáhne někam, kam nechceš.“

„Ne, vyrovnám se s tím.“

Wally pátral v Holmanových očích po náznaku ujištění a Holman se tak snažil vypadat. Zdálo se však, že mu na to Wally neskočil.

„Budeš to mít těžký, Maxi, budou to černý chvíle, kdy budeš mít pocit, že jsi zavřený v bedně a dochází ti vzduch. Budeš chodit kolem stovky obchodů s chlastem a barů a budeš mít co dělat, abys odolal. Kdybys ale měl pocit, že jseš na to moc slabej, klidně zavolej.“

„Jsem v pořádku, Wally. Nemusíš si o mě dělat starosti.“

„Stačí, když si budeš pamatovat, že jsou tady lidi, co za tebou stojej. Málokdo by se tak odrazil ode dna jako ty, což dokazuje, že máš od přírody silnou povahu. Jseš fakt dobrej člověk, Maxi.“

„Už půjdu, Wally. Mám spoustu práce.“

Wally napřáhl ruku.

„Stačí zavolat. Dvacet čtyři sedm.“

„Díky, brácho.“

Holman si vzal ze zadního sedadla tašku se šatstvem, vystoupil z auta, a když Wally odjížděl, zamával mu. Holman dostal jednu z osmi garsoniér, které byly v Pacific Gardens k dispozici. Pět ze šesti dalších nájemníků byli normální občané a jeden, stejně jako Holman, byl po propuštění pod dohledem. Holman se v duchu ptal, jestli ti bezúhonní občané dostali slevu na nájemném za to, že žijí s kriminálníky. Napadlo ho, že to tady pravděpodobně dostali přidělené od sociálky a jsou šťastní, že mají střechu nad hlavou.

Něco mokrého zasáhlo Holmana do krku a donutilo ho pohlédnout vzhůru. Pacific Gardens neměly ústřední klimatizaci. Jednotlivá zařízení byla pod okny a voda z nich kapala na chodník. Další sprška ho zasáhla do obličeje, a proto raději ustoupil stranou.

Vedl to tady starší černoch jménem Perry Wilkes, který zamával, když viděl Holmana vstupovat dovnitř. Přestože si Pacific Gardens hrdě říkaly motel, nebyl tu recepční jako ve skutečných motelech. Budova patřila Perrymu, který žil v jediném bytě v přízemí. Seděl za psacím stolem v přecpaném koutě za vchodem, aby viděl na lidi, kteří přicházeli a odcházeli.

Perry pohlédl na Holmanovu tašku.

„Hej, to je všechno, co máte?“

„Jo, všechno.“

„Právě jste se stal oficiálním obyvatelem. Dostanete dva klíče. Jsou patentní, a když některý ztratíte, propadne vám na ně záloha.“

Holman už vyplnil nájemní smlouvu a zaplatil na dva týdny dopředu nájem společně se sto dolary za úklid a šesti dolary jako zálohu na klíče. Když se sem přišel poprvé podívat, poučil ho Perry o hluku, pozdní noční činnosti, kouření trávy nebo doutníků na pokojích a také mu řekl, aby platil přesně nájem, což znamenalo přesně na dva týdny dopředu každý týden. Všechno už bylo zařízeno tak, že stačilo, aby se Holman ukázal a nastěhoval, jak to Gail Manelliová a úřad správy věznic měly rádi.

Perry vzal z prostřední zásuvky svazek klíčů a podal ho Holmanovi.

„Tyhle jsou od šestadvacítky přímo nahoře nad náma. Mám teď prázdný ještě jeden pokoj vzadu ve třetím patře, ale nejdřív se koukněte do čísla dvacet šest – je totiž nejhezčí. Jestli budete chtít vidět i ten druhý, můžete si vybrat.“

„Je to jeden z pokojů s výhledem na ulici?“

„Jo, správně. Vepředu nahoře. Je z něho pěkný výhled.“

„Z tý vaší klimatizace kape voda na lidi, který jdou po chodníku.“

„Jo, už jsem o tom slyšel a je mi to úplně fuk.“

Holman se šel podívat na svůj pokoj. Byla to prostá garsonka se zašlými žlutými stěnami, opotřebovanou manželskou postelí a dvěma čalouněnými křesly potaženými potrhanou látkou s květinovým vzorem. Holman měl rovněž soukromou koupelnu a něco, čemu Perry říkal kuchyňka a kde stál na malé ledničce vařič s jedinou plotýnkou. Holman odložil tašku s šatstvem k nohám postele a pak otevřel ledničku. Byla prázdná, ale leskla se čistotou a svítilo v ní světlo. Taky koupelna byla čistá a páchla dezinfekcí. Holman se pod kohoutkem napil z dlaní vody a pak se na sebe podíval do zrcadla. Měl pod očima kruhy a vrásky v koutcích. Krátké vlasy byly zaprášené do Šeda. Nevzpomínal si, že by se v Lompoku někdy na sebe podíval. Rozhodně už nevypadal jako dítě a pravděpodobně tak ani nevyhlížel nikdy. Cítil se jako mumie, která vstala z mrtvých.

Opláchl si obličej studenou vodou, ale teprve pak si uvědomil, že nemá žádné ručníky ani nic jiného, do čeho by se otřel, takže si setřel vodu rukama a vyšel z koupelny mokrý.

Posadil se na kraj postele, chvíli hledal v peněžence telefonní čísla a pak zavolal Gail Manelliové.

„Tady je Holman. Už jsem na pokoji.“

„Maxi, je mi líto, co se stalo vašemu synovi. Jak to nesete?“

„Vyrovnávám se s tím. Nebyli jsme si moc blízcí.“

„Ale i tak to byl váš syn.“

Následovalo ticho, protože Holman nevěděl, co by řekl. Nakonec vymyslel něco, o čem věděl, že to chce slyšet.

„Musím si na sebe dávat pozor.“

„Správně. Ušel jste dlouhou cestu a byla by škoda, kdybyste se zase do něčeho namočil. Už jste mluvil s Tonym?“

Tony byl Holmanův nový šéf, Tony Gilbert z Harding Sign Company. Holman tam byl v posledních osmi týdnech zaměstnán na poloviční úvazek a cvičil se na práci na plný úvazek, do níž měl nastoupit zítra.

„Ne, ještě ne. Právě jsem přišel do pokoje. Wally mě vzal do Chatsworthu.“

„Já vím. Teď jsem s ním mluvila. Byli vám policisti schopni něco říct?“

„Nic nevědí.“

„Slyšela jsem to ve zprávách. Je to hrozné, Maxi, a je mi to moc líto.“

Holman se rozhlížel po svém novém pokoji, ale rádio ani televizi nikde neviděl.

„Budu si to muset zjistit.“

„Snažila se vám policie pomoct? Chovali se k vám slušně?“

„Jo, byli slušný.“

„Tak dobře, a teď poslouchejte – jestli kvůli tomu potřebujete den nebo dva volno, můžu to zařídit.“

„Radši začnu hned pracovat. Když budu mít co dělat, bude to dobrý.“

„Jestli si to rozmyslíte, dejte mi vědět.“

„Poslyšte, potřebuju se dostat na dopravní inspektorát. Už je dost pozdě a nevím, jak jezděj autobusy. Musím si sehnat řidičák, abych zas mohl jezdit.“

„Tak dobře, Maxi. Jakmile skončíte v práci, budu tam na vás čekat.“

„Tak dobře.“

„Ale budete-li si chtít promluvit, nemusíte čekat. Máte moje číslo do práce i na pager.“

„Poslyšte, já se opravdu chci dostat na ten dopravní inspektorát.“

„Je mi líto, že musíte začínat s takhle špatnou zprávou.“

„Mně je to taky líto, Gail. A díky.“

Když Gail konečně zavěsila, zvedl Holman svoji tašku s oblečením. Vytáhl horní vrstvu košil a vylovil synovu fotografii. Zíral na Richieho obličej. Holman, který nechtěl poškodit obličej na obrázku dírkami od špendlíků, si v truhlářské dílně v Lompoku vyrobil z odpadu javorového dřeva rámeček a snímek do něho tesařským klihem nalepil na kus tvrdého papíru. Vězňům nedovolovali mít v celách sklo. Ze skla by se mohla stát zbraň. Střepem by člověk mohl zabít sám sebe nebo někoho jiného. Postavil fotografii na stoleček mezi dvěma ošklivými křesly a pak šel dolů za Perrym k jeho psacímu stolu.

Perry se rozvaloval v křesle, jako by čekal jen na to, až Holman sejde po schodišti dolů.

„Před odchodem si musíte pokoj zamknout,“ prohlásil. „Slyšel jsem, že jste to neudělal. Tohle není místní nápravný středisko. Když si nezamknete pokoj, mohl by vám někdo něco ukrást.“

Zamykání dveří bylo to poslední, nač Holman pomyslel.

„To je dobrá rada. Za tolik let takové věci zapomenete.“

„Já vím.“

„Poslyšte, potřeboval bych nějaký ručníky.“

„Já tam žádný nenechal?“

„Ne.“

„Díval jste se do skříně? Nahoru na polici?“

Holman potlačil instinktivní otázku, proč by měly ručníky být ve skříni a ne v koupelně.

„Ne, nenapadlo mě se tam podívat. Kouknu se. Rád bych měl i televizi. Můžete mi v tom pomoct?“

„Nemáme tady kabel.“

„Stačí normální televize.“

„Jestli nějakou najdu, dám vám ji tam. Zaplatíte navíc osm dolarů měsíčně plus dalších šedesát jako záruku.“

Na to Holman neměl. Mohl si dovolit platit osm dolarů měsíčně navíc, ale z hotovosti, kterou měl k dispozici, byla taková záruka příliš velikou částkou. Věděl, že by mohl potřebovat hotové peníze na jiné věci.

„To je hodně vysoká záruka.“

Perry pokrčil rameny.

„S tím já nemůžu nic udělat. Vím, že je to fůra peněz. Zajděte si do nějakýho obchodu s levným zbožím. Tam si můžete vybrat nový televizor za osmdesát babek. Dělají je v Koreji a je to otrocká práce. Ze začátku vás to sice bude stát o něco víc, ale nebudete muset platit osm dolarů měsíčně a navíc budete mít lepší obraz. Tyhle starý krámy už totiž za moc nestojej.“

Holman ale neměl času nazbyt, aby se teď zabýval koupí korejského televizoru.

„Vrátíte mi těch šedesát dolarů zpátky, když vám vrátím televizor?“ zeptal se.

„Jistěže.“

„Tak dobře, sežeňte mi ho. Vrátím vám ho, až budu mít svůj.“

„Jestli to takhle chcete, uděláme to tak.“

Holman si pak zašel vedle do obchodu pro Times. K novinám si koupil krabici čokoládového mléka a ještě na chodníku si vestoje četl o vraždách.

Seržant Mike Fowler, šestadvacetiletý veterán, měl ze všech čtyř nejvyšší postavení. Zanechal po sobě manželku a čtyři děti. Policisté Patrick Mellon a Charles Wallace Ash měli již odslouženo osm a šest let. Po Mellonovi zůstala manželka a dvě malé děti, Ash byl svobodný. Holman si prohlížel jejich fotografie. Fowler měl úzký obličej a papírovou kůži. Mellon byl snědý muž se širokým obočím a statnou postavou a vypadal jako chlap, který rád kope lidi do zadku. Ash byl jeho protikladem s naducanými tvářemi, slámovými vlasy tak blonďatými, že byly téměř bílé, a nervózníma očima. Na poslední fotografii byl Richie. Holman nikdy neviděl fotografii svého syna v dospělém věku. Měl jeho vyhublý obličej a tenká ústa. Holman si uvědomil, že má stejně zatvrzelý výraz, jaký viděl na vězních, kteří nevedli řádný život a vtisklo se jim to do rysů obličeje. Náhle pocítil hněv a odpovědnost. Přeložil noviny, aby zakryl synovu fotografii, a pokračoval v četbě.

Článek popisoval vraždy stejně jako Levy, ale o moc víc informací v něm nebylo. Holman byl zklamaný. Bylo mu jasné, že s článkem spěchali, aby ho stihli odevzdat do uzávěrky.

Policisté zaparkovali u kanálu řeky Los Angeles pod mostem na Čtvrté ulici a pravděpodobně vjeli do léčky. Levy řekl Holmanovi, že všichni čtyři měli zbraně v pouzdře, ale v novinách psali, že policista Mellon pistoli vytáhl, ale nevystřelil. Policejní tiskový mluvčí potvrdil, že velitel Fowler vysílačkou sdělil, že si udělá přestávku na kávu, ale pak se už neozval. Holman si tiše pískl – čtyři vycvičené policisty zmasakrovali tak rychle, že nebyli schopní v sebeobraně vystřelit nebo se za něčím krýt a přivolat posilu. V článku nebyly žádné informace o počtu vystřelených nábojů nebo kolik dostali policisti zásahů, Holman se však domníval, že střelci museli být nejméně dva. Pro jednoho by bylo obtížné vyřídit všechny čtyři muže tak rychle, aby neměli vůbec čas zareagovat.

V duchu si položil otázku, co dělali policisti pod mostem, když četl, že policejní mluvčí popřel, že by na jednom z hlídkových vozů byl nalezen otevřený karton s šesti lahvemi piva. Holman si z toho učinil závěr, že si tam zajeli dát kapku piva, ale divil se, proč si k tomu vybrali koryto řeky. Kdysi se Holman projížděl korytem na motocyklech a pobýval tam s narkomany a jinými vyvrheli. Betonový kanál nebyl veřejnosti přístupný, takže musel přelézat plot nebo rozbíjet zámky na vratech. Holman si pomyslel, že policisti museli mít od vrat klíče, ale udivovalo ho, že si s hledáním klidného místa k popití dali tolik práce.

Dočetl článek a vytrhl z něho Richieho fotografii. Měl stále stejnou náprsní tašku, kterou vlastnil, když ho zatkli za bankovní loupeže. Vrátili mu jí, když ho přemístili do místního nápravného střediska, ale její obsah byl už nyní prošlý. Holman proto všechno vyhodil, aby si v ní udělal místo na nové věci. Zastrčil do ní Richieho obrázek a vyšel po schodech ke svému pokoji.

Posadil se znovu k telefonu, chvíli přemýšlel a pak vytočil číslo na informace.

„Město a stát, prosím.“

„Los Angeles. V Kalifornii.“

„Poslouchám.“

„Donna Baniková, B-A-N-I-K-O-V-Á.“

„Je mi líto, pane. Nikoho s tímto jménem tady nemáme.“

Nevěděl, jestli se Donna vdala a přijala jiné jméno. Nevěděl ani, zda se nepřestěhovala do jiného města.

„Dovolte, abych se zeptal ještě na další jméno. Co Richard Holman?“

„Lituji, pane.“

Holman přemýšlel, co ještě by mohl zkusit.

„Když říkáte Los Angeles, hovoříte jen o směrovacích číslech tři-deset a dva-jedna-tři?“

„Ano, pane.“

„Zkuste tedy osm-jedna-osm, to je Chatsworth.“

„Lituji, ale ani tady nikoho s tím jménem nemám.“

„Tak dobře, díky.“

Podrážděně a netrpělivě položil telefon. Odešel do koupelny a opět si opláchl obličej, pak přešel k oknu a postavil se před klimatizaci. Rád by věděl, zda i voda z jeho klimatizace kape na kolemjdoucí. Znovu vytáhl náprsní tašku. Jeho zbývající úspory činily tři sta dolarů. Očekávalo se od něho, že si otevře běžný nebo jiný účet, aby tím demonstroval svůj návrat do normálního světa, ale Gail mu řekla, že stačí, když tak učiní do několika týdnů. Lovil mezi bankovkami, dokud nenašel roh obálky, který utrhl z posledního Donnina dopisu. Byla na něm adresa, na kterou jí psal a ze které se jeho dopisy vracely nedoručené. Chvíli ji zkoumal a pak ji znovu zastrčil mezi bankovky.

Když odcházel z pokoje, vzpomněl si, že by měl zamknout.

Sešel po schodech a Perry na něho pokývl.

„No vidíte, že to jde. Tentokrát jsem slyšel, že jste zavřel pořádně.“

„Poslyšte, Perry, potřebuju se dostat na dopravní inspektorát a už je dost pozdě. Nemohl byste mi půjčit auto?“

Perryho úsměv se změnil v zamračení.

„Vždyť ani nemáte řidičák.“

„Já vím, ale jinak už to nestihnu. Víte přece, jak je to s autobusy. A teď už je skoro poledne.“

„To už jste docela zblbnul? Co uděláte, když vás zastaví? Co si myslíte, že vám na to řekne Gail?“

„Nezastaví mě, a i kdyby, neřeknu, že jste mi ho půjčil vy.“

„Jen tak někomu něco nepůjčuju.“

Holman sledoval, jak se Perry mračí, a věděl, že o tom uvažuje.

„Potřebuju ho jen na pár hodin. Jen abych se dostal na inspektorát. Jak začnu zítra makat, už nebude snadný se tam dostat. To přece víte.“

„To je fakt.“

„Třeba bych vám za to mohl nějak pomoct s ostatními nájemníky.“

„Takže máte problém a chcete, abych vám helfnul?“

„Potřebuju jen auťák.“

„Kdybych to udělal, nedozví se to Gail?“

„Ale prosím vás, co vás vede.“

Holman zvedl ruce.

Perry se naklonil v křesle dopředu a otevřel prostřední zásuvku.

„Tak tedy jo, ale mám jen starej křáp, mercury. Nevypadá nic moc, ale je spolehlivej. Bude vás to stát dvacku a přijedete zpátky s plnou nádrží.“

„To snad ne, to je krutý. Dvacet babek za pár hodin?“

„Dvacet. A jestli dostanete nějakej blbej nápad a nevrátíte ho včas, řeknu, že jste ho ukrad.“

Holman mu podal dvacet dolarů. Oficiálně propuštěný pod dohledem byl teprve čtyři hodiny. Tohle byl jeho první přestupek.

4

Perryho mercury vypadal jako lejno na kolečkách. Ze špatných kroužků vycházel dým a v pořádku nebyl ani výfuk, takže se Holman po většinu jízdy obával, že ho nějaký podnikavý polda zastaví za porušení předpisů o smogu.

Donnina adresa ho zavedla k obytnému domu s růžovou fasádou a se zahradou v Jeffersonově parku, jižně od dálnice do Santa Moniky a mrtvého centra v rovinaté části města. Byla to ošklivá dvouposchoďová budova se sežehlými skvrnami od neustálého slunečního žáru. Holman pocítil depresi, když viděl oprýskané okapy a díry v živém plotě. Představoval si, že Donna žije na hezčím místě, sice ne tak pěkném jako Brentwood nebo Santa Monica, ale přinejmenším útěšnějším a pohodlnějším. Donna si občas stěžovala na nedostatek peněz, ale měla stálé zaměstnání jako soukromá pečovatelka starších klientů. Holman si v duchu položil otázku, jestli Richie nepomohl matce s přestěhováním do lepší čtvrti, jakmile se dostal k policii. Předpokládal, že muž jaký se z něho stal, by to učinil, i kdyby se to mělo dotknout jeho vlastní životní úrovně.

Obytná budova měla tvar velkého U s otevřenými konci do ulice a keři lemovanou cestou mezi identickými řadami bytů. Donna žila v bytě číslo 108.

Budova neměla u vchodu vrátnici. Kdokoli z ulice mohl projít cestou mezi keři, ale Holman se nedokázal přimět k tomu, aby vešel do dvora. Stál na chodníku s nervózním chvěním kolem žaludku a říkal si, že jen hodlá zaklepat a zeptat se nových nájemníků, zda neznají současnou Donninu adresu. Vstup do dvora nebyl trestný a zaklepání na dveře nebylo porušením podmínek jeho propuštění, ale bylo obtížné přestat se cítit jako zločinec.

Nakonec přece jen sebral odvahu a našel byt číslo 108. Zaťukal, ale nic se nedělo. Právě když klepal znovu, tentokrát silněji, dveře se otevřely a vyhlédl z nich jakýsi hubený, proplešatělý muž. Držel dveře, připravený je zase zabouchnout, a promluvil odměřeným a úsečným způsobem:

„Vyrušil jste mě z práce, člověče. Co chcete?“

Holman si zastrčil ruce do kapes, aby nevypadal tak výhružně.

„Snažím se najít jednu starou kamarádku. Jmenuje se Donna Baniková. Bydlela tady.“

Chlapík se uklidnil a otevřel dveře dokořán. Stál v nich jako čáp s pravým chodidlem opřeným o levé koleno, v pytlovitých šortkách a vybledlém tričku. Byl bosý.

„Je mi líto, ale nevím, jak bych vám mohl pomoct.“

„Bydlela tady asi před dvěma lety. Donna Baniková, tmavý vlasy, asi takhle vysoká.“

„Já tady bydlím teprve čtyři nebo pět měsíců. Nevím, kdo tady byl přede mnou, natož před dvěma lety.“

Holman pohlédl na ostatní byty a napadlo ho, že některý soused by to mohl vědět.

„Nevíte, jestli tady v tý době už bydlel někdo ze sousedů?“

Bledý muž se rozhlédl stejně jako Holman a pak se zamračil, jako kdyby ho znechutila představa, že by měl znát někoho ze sousedů.

„Ne, bohužel, vidím je jen přicházet a odcházet.“

„Co se dá dělat. Promiňte, že jsem vás vyrušil.“

„To je dobrý.“

Holman se otočil a v té chvíli ho něco napadlo, jenže ten člověk už stihl zavřít. Zaklepal tedy znovu a muž tentokrát otevřel okamžitě.

„Promiňte,“ řekl Holman. „Správce bydlí v tomhle domě?“

„Jo, tady, ve stovce. V prvním bytě na severní straně, hned jak vejdete.“

„Jak se ten chlápek jmenuje?“

„Je to ženská. Paní Bartellová.“

„Tak dobře, díky.“

Holman se vrátil po cestě k bytu číslo sto a tentokrát už zaklepal bez zaváhání.

Paní Bartellová byla robustní žena s šedivými vlasy pevně staženými dozadu a na sobě měla beztvarý domácí oděv. Otevřela dveře dokořán a dívala se na něj přes síť. Holman se představil a vysvětlil jí, že se pokouší najít bývalou nájemnici bytu 108, Donnu Banikovou.

„Kdysi jsme byli s Donnou manželé, ale to už je dlouho. Pak jsem byl pryč a ztratil jsem s ní kontakt.“

Holman předpokládal, že když řekne, že bývali svoji, bude to snadnější, než kdyby vysvětloval, že byl blbec, který se o Donnu nepostaral a nechal ji samotnou vychovávat jejich syna.

Výraz paní Bartellové změkl, jako kdyby ho poznala, a odtáhla síť.

„No ne, vy musíte být Richardův otec, pan Holman!“

„Ano, je to tak.“

Holman by byl rád věděl, zda viděla zprávy o Richardově smrti, ale pak pochopil, že ne a že vůbec neví, co se s Richiem stalo.

„Richard je báječný chlapec. Pořád sem za ní chodil. Moc mu to v uniformě slušelo.“

„Ano, díky. Můžete mi říct, kde teď Donna bydlí?“

Její pohled zjihl ještě víc.

„Vy to nevíte?“

„Už jsem Richieho ani Donnu dlouho neviděl.“

Paní Bartellová odtáhla síť ještě o kousek a v očích měla smutek.

„Je mi líto, že vám to musím říct, protože to koukám nevíte. Donna umřela.“

Holman se náhle cítil tak pomalý, jako by byl nadrogovaný, jako by se jeho srdce a dech a krev v žilách zpomalovaly jako gramofonová deska, když vytáhnete přístroj ze zásuvky. Mlčel a v lítostivých očích paní Bartellové se zračilo pochopení.

Roztáhla širokými rameny síť, aby si mohla založit ruce na prsou.

„Takže jste to nevěděl. To je mi líto, že jste se to musel dozvědět ode mě. Moc mě to mrzí, pane Holmane.“

Holman cítil, jak se to zpomalení mísí s jakýmsi vzdáleným klidem.

„Jak se to stalo?“

„To ty auta. Jezdí po dálnicích tak rychle, že radši nikam nechodím.“

„Takže autonehoda?“

„Jednoho večera se vracela domů. Víte, že pracovala jako pečovatelka, že ano?“

„Ano, to vím.“

„Takže se vracela domů. Už jsou to skoro dva roky. Prohlásili pak, že kdosi ztratil kontrolu nad řízením a narazila do něho další auta. Jedno z nich řídila Donna. Mrzí mě, že vám to musím vyprávět. Bylo mi jí moc líto a ubohýho Richarda taky.“

Holman cítil nutkání odejít. Chtěl být co nejdál od starého Donnina bytu a místa, kam jela a přišla přitom o život.

„Musím najít Richieho,“ vypravil ze sebe. „Víte, kde bych ho našel?“

„Je milé slyšet, že mu říkáte Richie. Já ho znala jako Richarda. Donna mu tak vždycky říkala. Asi víte, že je policajt, že jo?“

„Nemáte na něho telefon?“

„Ne, to nemám, viděla jsem ho vždycky, jen když sem přišel na návštěvu. Myslím, že jsem na něj číslo nikdy neměla.“

„Takže ani nevíte, kde bydlí?“

„Ne, to nevím.“

„Možná bude jeho telefon na žádosti o pronájem.“

„Už jsem všechny starý papíry vyhodila. Jakmile jsem měla nový nájemníky, nemělo žádný smysl je schovávat.“

Holmanovi se náhle chtělo jí oznámit, že i Richie je mrtvý, a pomyslel si, že by to od něj bylo hezké, když o Donně a Richiem mluvila tak pěkně, ale nenašel k tomu sílu. Cítil se úplně vyčerpaný, jako kdyby se už celý rozdal a dál už neměl co dát.

Právě se jí chystal poděkovat, když ho náhle něco napadlo.

„Kde ji pochovali?“

„Pohřeb měla v Baldwin Hills. Na hřbitově Baldwinský útulek. Bylo to naposledy, kdy jsem viděla Richarda. Nebyl v uniformě. Myslela jsem si, že by ji mohl mít na sobě, když na ni byl tak pyšný, ale přišel v pěkným tmavým obleku.“

„Bylo tam hodně lidí?“

Paní Bartellová smutně pokrčila rameny.

„Ne, moc ne.“

Holman se v pochmurné náladě vydal k Perryho rachotině a pak vyjel přímo na západ do slunce, chycen číhající dopravní špičkou. Trvalo mu téměř čtyřicet minut, než překonal několik kilometrů zpět do Culver City. Zanechal Perryho auto na jeho místě za motelem a vešel dovnitř předním vchodem. Perry stále ještě dřepěl za svým psacím stolem a z malého rádia poslouchal, jak hrajou Dodgeři. Když mu Holman předával klíčky, zeslabil zvuk.

„Tak jaký to bylo, první den na svobodě?“

„Stálo to za hovno.“

Perry se zaklonil a dal rádio zase víc.

„Pak už to tedy může být jenom lepší.“

„Nevolal mi někdo?“

„To nevím. Nemáte záznamník?“

„Dal jsem vaše číslo několika lidem.“

„Dávejte jim svý číslo, ne moje. Mám vám snad vyřizovat vzkazy?“

„Kapitán od policie jménem Levy a jedna mladá žena. Nevolali?“

„Ne. Nikdo takovej nevolal, a byl jsem tu celej den.“

„Už pro mě máte tu televizi?“

„Byl jsem ksakru celej den tady. Přinesu vám ji zítra.“

„Telefonní seznam máte, nebo mi ho taky přinesete až zítra?“

Perry vytáhl zpod psacího stolu telefonní seznam.

Holman si ho vzal nahoru a hledal hřbitov Baldwinský útulek. Opsal si adresu, pak se natáhl oblečený na postel a myslel na Donnu. Po chvíli vytáhl hodinky po tátovi. Ručičky se od jeho smrti opožďovaly. Povytáhl vroubkovanou korunku a začal je posunovat dopředu.

Sledoval, jak se honí po ciferníku, ale věděl, že si jen něco namlouvá. Hodinky se značně opožďovaly. Čas plynul jen pro jiné lidi. Holman byl vězněm své minulosti.

5

Následujícího rána vstal Holman brzy a do obchodu s potravinami se vydal ještě dřív, než přišel Perry a posadil se za svůj stůl. Koupil si půllitr čokoládového mléka, balíček se šesti kusy miniaturních pocukrovaných koblih a Times. S tím vším se vrátil do pokoje, kde pojedl a četl si přitom noviny. Vyšetřování vražd bylo stále ještě na první straně, i když dnes už v její spodní části. Policejní náčelník prohlásil, že se objevili nejmenovaní svědci a detektivové zúžili počet podezřelých. Nebyly tam žádné podrobnější údaje, kromě ohlášení, že město nabízí odměnu padesáti tisíc dolarů za zatčení a usvědčení střelce. Holman choval podezření, že poldové nemají vůbec nic, ale přišli s vymyšlenými svědky, aby přilákali ty skutečné na nabízenou odměnu.

Dojedl koblihy a přál si, aby měl televizor a mohl se podívat, co o tom dávají v ranních zprávách. Od včerejšího večera se toho mohlo stát dost.

Dopil čokoládové mléko, osprchoval se a oblékl si do práce čisté prádlo a šaty. Musel stihnout autobus v sedm deset, aby byl v práci v osm. Jedním autobusem bez přestupů, jedna dlouhá jízda do práce a pak večer zpátky. Stačilo, aby to tak dělal každý den, vždycky včas jedna cesta autobusem, a celý jeho život se mohl změnit.

Když byl připravený k odchodu, zavolal ještě na chatsworthskou policejní stanici, představil se a vyžádal si kapitána Levyho. Nevěděl, zda bude Levy už tak časně ráno v práci, a byl připraven na to, že mu bude muset zanechat vzkaz, ale Levy přišel k telefonu.

„Kapitáne, tady je Max Holman.“

„Dobrý den, pane. Nemohu vám bohužel říct nic nového.“

„Mám teď ještě jedno číslo a rád bych, abyste ho měl. Nemám ještě záznamník, takže jestli se něco dozvíte během dne, můžete mi zavolat do práce.“

Nadiktoval mu telefon do zaměstnání.

„A ještě jedna věc. Měl jste příležitost promluvit si s Richieho manželkou?“

„Mluvil jsem s ní, pane Holmane.“

„Byl bych rád, kdybyste jí taky dal ještě tohle číslo. Kdyby mě zkoušela volat do motelu a já tam nebyl, není jisté, že bych se o tom dozvěděl.“

„Dám jí vaše číslo do práce,“ odpověděl pomalu Levy.

„A řekněte jí, prosím, že bych s ní rád mluvil, hned jak to bude možné.“

Holman se v duchu ptal, proč Levy váhá, a právě se ho na to chtěl zeptat, když kapitán promluvil.

„Pane Holmane, vyřídím jí to, ale chci s vámi jednat na rovinu a to co vám teď řeknu, se vám nebude líbit.“

Levy váhal, jako by pro něj bylo stejně obtížné to vyslovit, jako pro Holmana to slyšet.

„Byl jsem Richardův velící důstojník. Chci respektovat jeho přání a přání vdovy, ale jsem také otec – nebylo by správné nechat vás čekat na něco, co se nikdy nestane. Richard s váma nechtěl mít nic společného. A pro jeho manželku se svět obrátil naruby. Nechtěl bych, abyste na její zavolání čekal marně. Chápete, co vám chci říct?“

„Nechápu. Povídal jste, že právě ona vám o mně řekla. Proto jste přece pak volal do úřadu správy věznic.“

„Domnívala se, že byste o tom měl vědět, ale to nic nemění na tom, co k vám cítil Richard. Nijak mě to netěší, ale je to prostě tak. Ať už se mezi vámi a vaším synem stalo cokoli, nic mi do toho není, ale hodlám respektovat jeho přání, což znamená, že udělám to, co chce jeho žena. Nehodlám v této záležitosti vystupovat jako rodinný poradce. Je to jasné?“

Holman zíral na svoji ruku. Ležela mu na klíně jako krab na zádech a pokoušela se převrátit.

„Přestal jsem cokoli očekávat už před dlouhou dobou.“

„Takže byste to měl pochopit. Předám vaše nové číslo, ale nehodlám ji do ničeho tlačit. Pokud jde o vás, pokusím se zodpovědět všechny vaše otázky ohledně vyšetřování, a až budu mít něco, co bych vám mohl sdělit, zavolám vám.“

„A jak to bude s pohřbem?“

Levy neodpověděl. Holman tedy zavěsil, aniž by cokoli dalšího řekl. Pak sešel do haly a čekal, dokud se neobjevil Perry.

„Potřebuju znova to auto.“

„Máte další dvacku?“

Holman držel bankovku jako natažený prostředníček a Perry si ji od něj vzal.

„Přivezte ho s plnou nádrží. Včera večer ani dneska ráno jsem to nekontroloval, ale zkrátka chci mít plnou, jasný?“

„Potřebuju tu televizi.“

„Tváříte se, jako kdyby vám ulítly včely. Nejspíš vám vadí, že jste ji nedostal už včera večer, a mrzí mě to, ale mám ji ještě ve skladě. Dneska ráno pro ni dojdu.“

„Nevadí mi, že jsem ještě nedostal televizor.“

„Proč se teda tak ksichtíte?“

„Protože jste mi ještě nedal klíčky.“

Holman nasedl do Perryho vozu a vyrazil na jih do průmyslové zóny. Jet autobusem by bylo moudřejší, ale potřeboval toho ještě spoustu vyřídit. Nikde nepřekračoval povolenou rychlost a snažil se předvídat, co mohou udělat ostatní řidiči.

Dojel do práce deset minut před začátkem pracovní doby a zaparkoval na vzdálenější straně budovy, protože nechtěl, aby ho jeho šéf, Tony Gilbert, viděl za volantem. Gilbert věděl o přijatých vězních první poslední, takže věděl také, že Holman ještě nemá řidičák.

Holman dosud pracoval pro Harding Sign Company v závodě, kde se tiskly Hardingovy billboardy. Tiskly se na obrovských arších, které se pak řezaly a svinovaly, aby je bylo možné dopravovat k reklamním panelům po celé Kalifornii, Nevadě a Arizoně. Jakmile se dostaly k určeným tabulím, speciální čety je rozvinovaly, zavěšovaly v obrovských pruzích a nalepovaly.

V posledních dvou měsících dostal Holman částečný výcvik v tiskárně jako řezač, což znamenalo, že jeho prací bylo vkládat metr a půl, metr osmdesát a dva metry čtyřicet široké role papíru do tiskařského stroje, zajišťovat, aby se papír správně posunoval, a sledovat, zda automatické ořezávací nože udělaly na konci celého procesu čisté řezy. Mohl by to dělat každý blbec. Holman se tuhle práci naučil za dvě minuty, ale měl štěstí, že pro to měl buňky a věděl o tom.

Zastrčil do píchaček svoji kartu, odpíchl a pak šel hledat Gilberta, aby mu ukázal, že se dostavil do práce včas. Gilbert právě diskutoval o dnešním pracovním rozvrhu s tiskaři, kteří měli na starost barevnou koordinaci a opravy všeho, co se ten den vytisklo. Gilbert byl malý, obtloustlý chlápek s pleší na temeni hlavy, který se při chůzi kolébal.

„Takže jste oficiálně svobodný člověk,“ prohlásil. „Blahopřeju.“

Holman mu poděkoval, ale v rozhovoru už nepokračoval. Uvědomit sekretářku v kanceláři či kohokoli jiného, že by mu mohla volat Richieho manželka, se taky nenamáhal. Po rozhovoru s Levým usoudil, že mu nezavolá.

Celé ráno Holmanovi blahopřáli k propuštění a dávali mu najevo, že ho vítají jako zaměstnance na plný úvazek, přestože tady pracoval už dva měsíce. Holman ale vjednom kuse sledoval čas a nemohl se dočkat volné hodiny na oběd.

Po jedenácté si udělal desetiminutovou přestávku a šel si ulevit. Když stál u mušle, postavil se k té vedlejší jeden z vězňů jménem Marc Lee Pitchess. Holman ho neměl rád a po celé dva měsíce zácviku se mu vyhýbal.

„Deset roků je dlouhá doba,“ prohodil Pitchess. „Vítej zpátky.“

„V posledních dvou měsících jsi mě viděl pětkrát týdně. Nikam jsem neodjel.“

„Budeš ještě pod dohledem?“

„Nech mě na pokoji.“

„Jen se tak ptám. Můžu ti sehnat cokoli. Až to budeš potřebovat, stačí říct.“

Holman skončil a odstoupil od mušle. Otočil se k Pitchessovi, ale ten koukal do zdi.

„S těmahle věcma se drž ode mě dál.“

„Kdybys měl pocit, že něco potřebuješ, schrastím ti, co si vymyslíš, fety, jaký si vyvzpomeneš.“

Pitchess si oklepal nádobíčko a zatáhl zip, ale zůstal stát. Hleděl na zeď. Někdo tam nakreslil pánské přirození, u kterého bylo v bublině napsáno: Vykuř ho, kurvo.

„Jen jsem se snažil pomoct bráchovi,“ prohodil.

Stále ještě se usmíval, když Holman odcházel, aby vyhledal Gilberta.

„Tak jak to jde první den?“ zeptal se Tony.

„Docela dobře, ale poslyšte, chci vás o něco požádat. Potřebuju se dostat na dopravní inspektorát a udělat test, a po práci už je moc pozdě. Nemohl byste mi o hodinu prodloužit přestávku na oběd?“

„Nemaj otevřeno i v sobotu dopoledne?“

„Mají, ale musíte si to dohodnout tři neděle dopředu. Já to opravdu potřebuju, Tony.“

Holman věděl, že Gilberta jeho žádost nepotěší, ale nakonec přece jen svolí.

„Tak teda dobře, ale kdybyste měl nějaký potíže, zavolejte. A nezvykejte si na výjimky. Chcete něco hned první den a to není moc dobrý začátek.“

„Díky, Tony.“

„Dvě hodiny. Do dvou tu koukejte být zpátky. To vám musí stačit.“

„Jistě, Tony. A díky.“

O Richiem se Gilbert nezmínil a Holman s tím nechtěl sám začínat. Gail nezavolala, což se mu hodilo. Nechtělo se mu vykládat o Richiem, protože by ho to zavedlo k Donně a k tomu, jak si zpackal život.

Když se Gilbert konečně otočil a odkolébal se, vešel Holman do kanceláře a odpíchl si, přestože ještě nebylo poledne.

6

Od nějakého Mexikána u příjezdu na dálnici Holman koupil menší kytici rudých růží. Stál tam, pravděpodobně bez pracovního povolení, s obrovským širákem na hlavě a velkým kbelíkem z umělé hmoty plným růží v naději, že bude mít úspěch u lidí jedoucích na hřbitov. Žádal osm – ocho, ale Holman mu dal deset, protože se cítil provinile za to, že ho nenapadlo koupit květiny dřív, než spatřil chlápka s kbelíkem, a ještě provinileji za to, že Donna je mrtvá a Richie měl o něm tak špatné mínění, že mu to ani neoznámil.

Hřbitov Baldwinský útulek zabíral celý široký svah kopce vedle silnice č. 405 v Baldwin Hills. Holman zahnul, projel bránou, dojel až k hlavní kanceláři a přitom doufal, že si nikdo nevšimne příšerného stavu jeho auta. Perryho starý mercury byl taková rachotina, že každý, kdo by ho v něm viděl přijíždět, by si pomyslel, že je ten chlápek, co má na hřbitově vytrhávat plevel. Holman si vzal dovnitř kytici, protože ho napadlo, že by tak mohl udělat lepší dojem.

Kancelář hřbitova byla velká místnost rozdělená pultem. Na jedné straně pultu stály dva psací stoly a několik skříněk na spisy a na druhé straně byly na velkém stole rozložené terénní plány. Od jednoho psacího stolu vzhlédla starší žena s šedivými vlasy.

„Potřebuju najít jeden hrob,“ prohlásil Holman.

Vstala a došla k pultu.

„Ano, pane. Mohl byste mi říci jméno zesnulého?“

„Donna Baniková.“

„Bannerová?“

„B-A-N-I-K-O-V-Á. Měla pohřeb asi před dvěma lety.“

Žena šla k jedné polici a sundala z ní cosi, co Holmanovi připadalo jako těžká a notně opotřebovaná účetní kniha. Při listování stránkami pohybovala rty a mumlala si jméno Baniková, Baniková, Baniková…

Nakonec nalezla příslušný zápis, poznamenala si cosi na útržek papíru, obešla pult a zavedla Holmana k terénním plánům.

„Pojďte, ukážu vám, jak to místo najdete.“

Holman šel za ní, když obcházela mapu hřbitova. Přečetla si souřadnice zapsané na útržku papíru a pak ukázala na trojúhelníček v jednotné řadě trojúhelníčků, z nichž každý byl označen číslem.

„Je tady na jižní straně. Teď jsme v kanceláři, takže za parkovištěm pojedete doprava až na tohle rozcestí, kde se dáte zase doleva. Hrob je přímo před mauzoleem. Stačí počítat řady, je to třetí řada od silnice, šestý hrob od konce. Neměl byste mít s hledáním problémy, ale kdybyste to přece jen nenašel, vraťte se a já vám to ukážu.“

Holman zíral na modrý trojúhelníček s nerozluštitelným číslem.

„Je tam moje žena.“

„To je mi líto.“

„No, nebyla to tak úplně manželka, ale něco podobnýho, je to už dávno. Dlouho jsme se pak neviděli. Teprve včera jsem se dozvěděl, že je mrtvá.“

„Kdybyste potřeboval pomoc, dejte vědět.“

Holman sledoval, jak se žena vrací na své místo za pultem, zjevně bez zájmu o to, co pro něj Donna znamenala. Holman pocítil záblesk zlosti, ale nikdy nebyl zvyklý dělit se o své pocity. Během deseti let, které strávil v Lompoku, se jen zřídka zmínil o Donně nebo Richiem. Měl snad probírat rodinné záležitosti se spoluvězni a zločinnými dravci, jako byl Pitchess? Skuteční lidé hovořili o svých rodinách s jinými skutečnými lidmi, ale Holman žádné skutečné lidi neznal a svoji rodinu opustil, aby ji nakonec ztratil. Náhle pocítil potřebu někomu o Donně vyprávět, ale v nejlepším případě by to mohla být cizí osoba, kterou by to vůbec nezajímalo. Když si tuhle svou touhu uvědomil, byl dojatý a zaplavil ho pocit opuštěnosti.

Holman se posadil do auta a rozjel se podle návodu k Donnině hrobu. Našel malou bronzovou tabulku zasazenou do země, na které bylo Donnino jméno a data jejího narození a úmrtí. Dál tam byl už jen prostý nápis Milovaná matka.

Holman položil na trávu růže. Tisíckrát si opakoval, co jí chce říct, až se dostane ven, ale teď je mrtvá a na všechno už je pozdě. Holman nevěřil v posmrtný život. Nevěřil, že Donna je v nebi a dívá se na něho. Přesto jí to řekl a díval se přitom k zemi na růže a na destičku.

„Byl jsem zkažený parchant. Byl jsem vším tím, čím jsi mě nazývala a ještě něčím horším. Nemělas nejmenší představu o tom, jak jsem byl doopravdy zkažený. Děkoval jsem Bohu, že to nevíš, ale teď se za to stydím. Kdybys to bývala věděla, vykašlala by ses na mě a mohla sis vzít nějakýho slušnýho chlapa a něco z toho mít. Teď bych byl rád, kdybys to byla věděla. Ne kvůli mně, ale kvůli sobě. Nezkazila by sis život.“

Milovaná matka.

Holman se vrátil do auta a jel nazpátek ke kanceláři. Když vešel dovnitř, žena právě ukazovala mapu pozemků nějakému páru středního věku, takže čekal u dveří. Potom, co stál na slunci, mu chladný vzduch v kanceláři dělal dobře. Po několika minutách žena nechala dvojici, aby se domluvila na některém z volných míst, a přišla k němu.

„Našel jste to?“

„Jo, díky, moc jste mi to usnadnila. Poslyšte, rád bych se vás na něco zeptal. Nevzpomínáte si, kdo to všechno zařizoval?“

„Myslíte pohřeb?“

„Nevím, jestli to byla její sestra nebo manžel, ale rád bych se podílel na výdajích. Byli jsme dlouho spolu, ale pak jsem byl pryč, takže by nebylo správné, abych něčím nepřispěl.“

„Už je to zaplacené. Platilo se to všechno při pohřbu.“

„Myslel jsem si to, ale přesto bych jim na to rád přispěl.“

„Chcete tedy vědět, kdo pohřeb platil?“

„Ano. Jestli mi můžete dát nějaký telefon, adresu nebo něco takového. Rád bych jim nabídl, že část pohřbu zaplatím.“

Žena se podívala na další zákazníky, ti se však dohadovali na různých místech. Obešla pult, šla ke svému psacímu stolu a probírala papíry, dokud nenašla útržek s číslem místa.

„Jmenovala se Baniková, je to tak?“

„Ano.“

„Musím to vyhledat v záznamech. Můžete mi nechat na sebe telefon?“

Holman napsal na její list s poznámkami Perryho číslo.

„To je od vás velkorysé,“ prohlásila. „Jsem si jistá, že to rodina přivítá.“

„Taky doufám.“

Holman pak vyšel k autu a vracel se zpátky do průmyslové zóny. Vzhledem k času a provozu si pomyslel, že bude zpátky v práci před druhou, ale pak zapnul rádio a všechno bylo najednou jinak. Stanice přerušila pravidelný program zprávou, že v případě čtyř zavražděných policistů se objevil podezřelý a byl na něho vydán zatykač.

Holman pustil rádio hlasitěji a práci rázem úplně pustil z hlavy. Okamžitě se začal poohlížet po telefonu.

7

Holman jel tak dlouho, dokud nespatřil maličký sportovní bar s pootevřeným vchodem. Zaparkoval rachotinu v červené zóně, ve dveřích zaváhal a prohlížel si interiér, dokud nespatřil televizor. V nějakém baru byl naposledy týden před svým zatčením, ale tenhle byl stejný jako ty, které si pamatoval: mladý barman s dobře upravenými kotletami obsluhoval asi půltucet alkoholiků usrkávajících svůj tekutý oběd. V televizi byla puštěná ESPN, ale nikdo se na ni nedíval. Holman vykročil k baru.

„Nevadilo by vám, kdyby se televize přepnula na zprávy?“

Barman se podíval tak, jako by nalít Holmanovi nějaký drink bylo tou nejtěžší věcí, kterou by dnes měl vykonat.

„Jak chcete. Dáte si něco?“

Holman se podíval po dvou ženách, které seděly vedle něho. Pozorovaly ho.

„Jo, dejte mi sodu. Co bude s těma zprávama?“

Barman nejprve vymačkal z limety pár kapek šťávy na led, obalil okraj sklenice v cukru a teprve pak přepnul televizor na kanál, kde několik komentátorů diskutovalo o Středním východě.

„Nešlo by to přepnout na místní zpravodajství?“ dožadoval se Holman.

„Nevím, jestli je zrovna teď dávaj. Běžej tam jen samý seriály.“

„Zkuste pětku nebo devítku,“ ozvala se bližší z obou žen.

Barman našel místní stanici a tam to bylo: několik vysoce postavených policistů z LAPD, losangeleské policie, pořádajících tiskovou konferenci.

„Co se děje? Není to o těch zabitých poldech?“ zeptal se barman.

„Jo, už vědí, kdo to udělal. Rád bych si to poslech.“

„Cože se stalo?“ chtěla vědět druhá žena.

„Nemohli bychom si to poslechnout?“ požádal Holman.

„Viděla jsem to už ráno,“ ozvala se první žena. „Není to nic novýho.“

„Nemohli bychom si prostě vyslechnout, co říkaj?“ opakoval Holman.

Žena si pohrdavě odfrkla a obrátila oči v sloup, jako by chtěla dát najevo, že by Holman udělal nejlépe, kdyby zmizel. Barman zesílil zvuk, ale zástupce náčelníka jménem Donnelly právě rekapituloval zločin a konstatoval věci, které už Holman slyšel. Na obrazovce se objevovaly fotografie zabitých policistů a Donnelly doplňoval jejich osobní údaje. Richie byl poslední. Byla to stejná fotka, kterou Holman viděl už v novinách, ale teď v Holmanovi vyvolala pocit, ze kterého mu naskakovala husí kůže. Bylo to, jako by se Richie díval z obrazovky na něho.

„Doufám, že toho hajzla, kterej to proved, chytěj,“ ozval se muž na vzdáleném konci baru.

„Nemůžem tam dát něco jiného?“ řekla první žena. „Už mám všeho toho vraždění po krk.“

„Chci to slyšet,“ prohlásil Holman.

Žena se otočila ke kamarádce, jako by šlo o soukromý rozhovor, až na to, že vedený hlasitě.

„Nic než špatný zprávy a pak se divěj, že se na to nikdo nekouká.“

„Tak už sakra držte hubu a poslouchejte,“ vybuchl Holman.

Na obrazovce se znovu objevil Donnelly s odhodlaným výrazem a po jeho pravici další fotografie.

„Za vraždu těchto policistů jsme vydali zatykač na tohoto muže,“ prohlásil Donnelly, „Warrena Alberta Juareze.“

Žena se prudce otočila k Holmanovi. „Jak se opovažujete takhle se mnou mluvit?“

Holman napínal sluch, aby slyšel, co říká Donnelly dál.

„Pan Juarez je hlášen k trvalému pobytu v Cypress Parku. Má rozsáhlý trestní rejstřík včetně přepadení, loupeže, vlastnictví nezákonně držených zbraní a je v kontaktu s různými gangy…“

„Netvařte se, že jste mě neslyšel!“ zaječela na něho žena.

Holman se soustředil na to, co říká Donnelly, ale přesto mu něco uniklo.

„…zavolejte nám na číslo uvedené na obrazovce. Nepokoušejte se, opakuji, nepokoušejte se dopadnout tohoto muže sami.“

Holman zíral na obličej na obrazovce. Warren Alberto Juarez vypadal s mohutným knírem a ulízanými vlasy přiléhajícími těsně k lebce jako člen nějakého gangu. Tvářil se ospale, aby na fotce vypadal jako tvrdý chlap. Ospalý pohled byl u černých a latinoamerických zločinců oblíbený, ale na Holmana to žádný dojem neudělalo. Když kdysi seděl ve státních věznicích Men’s Colony a Pleasant Valley, musel několika podobným týpkům nařezat, aby zůstal naživu.

„Mluvím s váma, tak nedělejte, že mě neslyšíte. Jak jste se mohl opovážit mi něco takovýho říct?“

Holman kývl na barmana.

„Kolik jsem dlužen?“

„Říkala jsem, že chci slyšet odpověď.“

„Dva dolary.“

„Máte tady telefonní automat?“

„Tak se na mě aspoň podívejte, když s váma mluvím!“

„Vzadu u toalet.“

Holman položil na bar dva dolary a vykročil směrem, kam barman ukázal prstem, zatímco žena mu sdělila, že je hulvát. Jakmile došel k telefonu, vytáhl lístek s Levyho číslem na devonshirskou stanici. Musel čekat, protože Levy měl jiný hovor. Pak se konečně ozval.

„Slyšel jsem tu zprávu,“ řekl mu Holman.

„Pak tedy víte to, co já. Z Parker Center nám to volali před necelou hodinou.“

„Už ho mají?“

„Pane Holmane, teprve na něho vydali zatykač. Dají mi okamžitě vědět, jakmile ho zatknou.“

Holman byl tak rozrušený, že se celý třásl, jako by byl týden na drogách. Nechtěl, aby to na něm Levy poznal, takže se několikrát zprudka nadechl a přinutil se ke klidnému tónu.

„Tak dobře, je to jasný. Vědí už, proč to udělal?“

„Pokud vím, tak se jednalo o soukromou vendettu mezi Juarezem a seržantem Fowlerem. Fowler loni zatkl Juarezova mladšího bratra a zdá se, že bratra ve vězení zabili.“

„Měl s Juarezem něco společného i Richie?“

„Neměl.“

Holman čekal, co uslyší dál. Čekal, že mu Levy objasní, jak spolu souvisí vražda čtyř lidí, ale Levy mlčel.

„Počkejte ještě – počkejte – takže ten idiot zabil všechny čtyři jen proto, aby dostal Fowlera?“

„Poslyšte, pane Holmane, já vím, co chcete slyšet – chtěl byste, aby vám to dávalo nějaký smysl. Chtěl bych totéž, ale někdy to tak prostě není. Richard neměl s Juarezovým zatčením nic společného. Pokud vím, tak ani Mellon a Ash. Nemůžu to říct s konečnou platností, ale takový dojem jsem po hovoru s jejich veliteli získal. Možná se něco dozvíme později a pak to začne být jasnější.“

„Vědí, kdo byl s ním?“

„Pokud vím, tak to udělal sám.“

Holman cítil, jak se mu znovu třese hlas, a pokusil se s tím bojovat.

„Mně to vážně žádný smysl nedává. Jak se vůbec dozvěděl, že jsou pod tím mostem? Sledoval je? Nebo tam čekal na jednoho chlapa a oddělal všechny jen proto, aby moh sejmout jeho? Tomu nerozumím.“

„Já taky ne. Víc vám ale zatím nemůžu říct.“

„Jsou si jistí, že to byl ten Juarez?“

„Naprosto jistí. Porovnali otisky prstů nalezené na nábojnicích na místě činu s Juarezovými otisky. Pokud jsem to dobře pochopil, mají taky svědky, kteří mnohokrát slyšeli Juarezovy výhrůžky, a onoho večera ho před střelbou viděli na místě činu. Dnes se ho pokusili doma zatknout, ale utekl jim. Poslyšte, mám ještě další hovory…“

„Myslíte, že ho brzy zatknou?“

„To nevím, ale teď už opravdu musím…“

„Prosím vás, kapitáne, dovolte mi ještě jednu otázku. Ve zprávách říkali, že je to člen nějakého gangu.“

„Pokud vím, tak ano.“

„Víte kterého?“

„Ne, to nevím, pane Holmane. Teď už ale musím opravdu končit.“

Holman mu poděkoval a pak se vrátil k barmanovi, aby si rozměnil dolar. Žena s nevymáchanými ústy mu věnovala opovržlivý pohled, ale už nic dalšího neřekla. Holman se s drobnými mincemi znovu vrátil k telefonu a zavolal Gail Manelliové.

„Tady Holman. Máte na mě chvilinku?“

„Ovšem, Maxi. Právě jsem se vám chystala brnknout.“

Holmana napadlo, že mu chtěla říct, že policie už zná podezřelého, ale přesto pokračoval.

„Vzpomínáte si, jak jste říkala, že kdybych potřeboval pár dní volna, tak to s Gilbertem zařídíte?“

„Potřebujete ho teď?“

„Ano. Musím toho hodně zařídit. Víc, než jsem si myslel.“

„Volal jste už dneska na policii?“

„Právě jsem mluvil s kapitánem Levým. Domluvíte mi u Gilberta pár dní volna? Chová se ke mně slušně…“

„Hned mu zavolám, Maxi – jsem si jistá, že to pochopí. Poslyšte, nechtěl byste navštívit poradce?“

„Jsem v pořádku, Gail, nepotřebuju žádnýho poradce.“

„Teď není čas na to, abyste zapomněl všechno, co jste se naučil, Maxi. Využijte možnosti, které máte k dispozici. Nesnažte se ze sebe dělat železného muže a myslete na to, že na všechno sám nestačíte.“

Holman se jí chtěl zeptat, jestli by se s ním nepodělila o vinu a hanbu, které cítil. Byl unavený z každého, kdo s ním jednal s obavami, že by mohl vybuchnout, ale připomněl si, že Gail dělá jen svoji práci.

„Potřebuju jen čas, to je všechno. Jestli si to s tím poradcem rozmyslím, dám vám vědět.“

„Chci, abyste věděl, že se na mě můžete kdykoli obrátit.“

„Já vím. Poslyšte – už musím jít. Dík, že to za mě vyřídíte. Řeknete Tonymu, že mu za pár dní zavolám.“

„Řeknu, Maxi. Dávejte na sebe pozor. Váš syn by si to přál.“

„Díky, Gail. Ozvu se vám.“

Zavěsil. Gail měla své představy o tom, co je důležité, ale Holman to viděl jinak. Svět zločinců byl světem, který znal. A věděl, jak ho využít.

8

Zločinci nemají žádné kamarády. Mají kumpány, dodavatele, ochránce, kurvy, křeny, tipaře, překupníky, spolupracovníky, spoluspiklence, oběti a šéfy, z nichž každý by mohl začít mluvit, a proto nelze nikomu z nich důvěřovat. Většina z těch, se kterými se Holman během svých deseti let v Lompoku setkával na dvoře, nebyla zatčena proto, že by je usvědčil Dick Tracy nebo Sherlock Holmes, ale ukázal na ně prstem někdo, koho znali a komu věřili. Policejní práce spočívala právě v tomhle a Holman měl v úmyslu najít někoho, kdo by Warrena Juareze prostě práskl.

Téhož odpoledne mu řekl Gary „L’Chee“ Moreno: „Jseš ten nejpitomější gringo, kterej si kdy nadělal do kalhot.“

„Řekni mi, že mě máš rád, brácho.“

„Řeknu ti něco jinýho, Holmane: Proč jsi nezdrhnul? Čekal jsem deset let, až se tě na to zeptám, ty blbej Angláne.“

„Na tos nemusel čekat deset roků, Chee. Moh jsi mě navštívit v Lompoku.“

„Chytli tě proto, že takhle přemejšlíš, Holmane! Kdybych byl na tvým místě, vypadl bych z tý banky a rozjel se do Zacatecas, jako kdybych měl v zadnici chilli. Tak už sem pojď a ukaž, jak máš rád bráchu.“

Chee obešel pult svého autoservisu v East L. A. Objal Holmana a přitiskl ho k sobě, protože už to opravdu bylo deset let, co se viděli naposledy – od toho dne, kdy Chee čekal venku na Holmana, ale místo něj se objevila policie a FBI. Podle vzájemné dohody odtamtud Chee okamžitě odpálil.

Holman se s ním poprvé setkal, když si odkrucovali trest v kalifornské polepšovně pro mladistvé. Tehdy jim oběma bylo čtrnáct. Holman tam byl za šňůru krádeží v obchodech a vloupání, Chee za druhé ukradené auto. Cheea, malého, ale nebojácného, právě tloukli na hlavním dvoře tři jiní Latinoameričánci, a Holman, který byl už tenkrát velký a měl silný krk a ramena, do toho vpadl a všechny tři vyřídil. Chee byl od té doby pro něho ochoten udělat cokoliv a stejně tak i jeho rodina. Chee byl z páté generace našinců z gangu White Fence, synovec nechvalně proslulých bratrů Chihuahuových z Pacoimy, dvou maličkých Guatemalců, kteří si v sedmdesátých letech mačetami prosekali cestu až na vrchol losangeleského trhu s kradenými auty. Tenkrát Holman Cheeovi dodával auta značky Porsche a Vettes – tedy když byl dostatečně střízlivý na to, aby je ukradl, což ke konci nebývalo zase tak příliš často – a Chee ho dokonce vezl na několik bankovních loupeží. Pokud Holman věděl, udělal to jen pro vzrušení ze zločinu a z bláznivého života s dobrým kámošem Holmanem.

Teď Chee ustoupil a Holman zachytil vážný pohled jeho očí. Ano, on, Holman, pro něho skutečně něco znamenal, cosi hlubokého z dávných časů.

„Jsem strašně rád, že tě vidím, kámo. Strašně moc. Zbláznil ses ale nebo co? Už jen to, že tady stojíš, je porušením podmínek propuštění.“

„Jsem federální propuštěnec, našince. To není na čestný slovo, jako ve státě. Neřekli mi, s kým se mám či nemám stýkat.“

Chee vypadal pochybovačně.

„Nekecáš?“

„Je to tak.“

Bylo zřejmé, že rozmary federálního systému udělaly na Cheea dojem.

„Pojď sem dozadu, ať jsme dál od toho kraválu.“

Vedl Holmana kolem pultu do malé kanceláře. Kdysi bývala centrem dílny, kterou Chee vedl pro své strýce a v níž rozebíral ukradená auta na součástky. Nyní, starší a moudřejší, zatímco jeho strýcové byli už dávno po smrti, vedl řádnou normální autoopravnu, ve které zaměstnával své syny a synovce. Holman se rozhlížel po kanceláři.

„Vypadá to tady jinak.“

„A taky to jiný je. Tři dny v týdnu tady maká má dcera. Nechce vidět na stěnách prsatý ženský. Dáš si pivo?“

„Nepiju.“

„Nekecáš? No, jestli je to pravda, pak je to jenom dobře. Sakra, začínáme stárnout.“

Chee se zasmál a padl do křesla. Když se smál, zvýraznily se mu v obličeji dolíčky po uhrech a tetování z dob, kdy býval členem gangu. Pořád ještě uznávaný veterán White Fence, ale už mimo život na ulici. V ošlehané tváři se mu objevil smutek, když zíral do prázdna a nakonec se podíval na Holmana.

„Potřebuješ prachy? Založím tě, našinče. Nemusíš mi to ani vracet. A myslím to vážně.“

„Potřebuju chlápka jménem Warren Alberto Juarez.“

Chee se otočil v křesle a natáhl se po tlustém telefonním seznamu na stole. Zalistoval v něm, zakroužkoval jedno jméno a postrčil bichli přes stůl.

„Tady to máš. Opiš si to.“

Holman se podíval na stránku. Warren A. Juarez. Adresa v Cypress Parku. Telefonní číslo. Když Holman vzhlédl, díval se na něho Chee, jako kdyby si myslel, že se nadobro zbláznil.

„Proto jsi sem tedy přišel, našinče? Abys vyinkasoval odměnu? Věříš, že se tam schovává ve skříni? To snad nemyslíš vážně!“

„Nevíš, kam mohl jít?“

„Z čeho soudíš, že bych měl něco takovýho vědět?“

„Protože jsi Malej Chee. Vždycky takový věci víš.“

„Ty dny už jsou pryč, brácho. Teď jsem pan Moreno. Jen se rozhlídni kolem. Už žiju jinak. Platím daně. Mám hemoroidy.“

„Ještě pořád jsi White Fence.“

„Až do smrti a po ní taky. Ale teď ti něco povím: Kdybych věděl, kde tenhle našinec vězí, shrábnul bych těch padesát táců sám, protože on není z White Fence. Patří k Frogtownu, našinče, nahoře od řeky, a mně je úplně volnej. Polovina mých chlapů se dneska hodila marod, protože chtěj ty prachy. Můj pracovní plán je v troskách.“

Zvedl ruce dlaněmi dopředu, na znamení, že už má toho všeho s Warrenem Juarezem plné zuby, a pokračoval v řečnění.

„Zapomeň na tu pitomou odměnu, Holmane. Řek jsem ti, že jestli chceš, tak ti prachy prostě dám.“

„Nejde mi o peníze.“

„O co teda?“

„Jeden z těch zabitých policajtů byl můj syn. Richie vyrostl a stal se policajtem, jen si to představ. Můj kluk.“

Chee koulel očima jako talíře a zíral v jakési posvátné úctě. Několikrát se s Richiem setkal, poprvé když mu byly tři roky. Holman tenkrát přemluvil Donnu, aby s ním chlapce pustila na molo v Santa Monice, kde bylo Ferrisovo kolo. Holman a Chee byli tehdy na lovu, takže Holman nechal Richieho s Cheeovou přítelkyní, aby mohli s Cheem ukrást corvettu, kterou předtím viděli na parkovišti. Záležitost na jmenování Otcem roku.

„Tak to je mi fakticky líto.“

„To je zásluha jeho mámy, Chee, že byl tak dobrej. Modlil jsem se za to. Nedovol, aby z něj byl takovej prevít jako já, ať je jako jeho matka.“

„Bůh tě vyslyšel.“

„Policie tvrdí, že ho zabil ten Juarez. Říkají, že oddělal všechny čtyři, protože chtěl dostat poldu jménem Fowler, který udělal něco jeho bráchovi.“

„Já o tom fakt nevím ani popel. Ale ať už je to jak chce, je z Frogtownu.“

„Chci ho najít. Chci zjistit, kdo mu pomáhal, a najít i ty druhý.“

Chee se zavrtěl v křesle, které zavrzalo. Hrubou rukou si mnul tvář, něco si pro sebe mumlal a přemýšlel. Latinské gangy si dávaly jména podle svého bydliště: Happy Valley Gang, Hazzard Street, Geraghty Lomas. Frogtown čili Žabí město se za starých časů říkalo řece Los Angeles, kde našinci usínali při kvákání ropuch, než radní spoutali řeku cementem a žáby vymřely. To, že Juarez je členem gangu Frogtown, Holmanovi neuniklo. A policisté byli zavražděni u řeky.

Chee pomalu upřel oči na Holmana.

„Chceš ho zabít? To chceš udělat?“

Holman si nebyl jistý, co by udělal. Nevěděl ani pořádně, proč tady s Cheem sedí. Warrena Juareze hledala celá losangeleská policie.

„Holmane?“

„Byl to můj kluk. Když ti někdo zabije kluka, nemůžeš jen tak nečinně sedět.“

„Ty nejsi vrah, Holmane. Tvrdej chlápek, to jo, ale dokázal bys vraždit? Nikdy jsem to v tobě nepostřeh a věř mi, viděl jsem spoustu chladnokrevnejch zabijáků, našince, který ubodali děcko a pak si šli dát k večeři fajnovou kotletu, ale ty takovej nejseš. Chceš ho oddělat a pak jet autobusem zpátky do kriminálu a myslet si přitom, že jsi udělal správnou věc?“

„Co bys na mým místě dělal ty?“

„Na fleku bych toho mizeru zabil. Uříz bych mu hlavu, pověsil ji na zpětný zrcátko, aby to každej viděl a jel bych tak po Whittier Boulevardu. Chceš udělat něco podobnýho? Dokázal bys to?“

„Ne.“

„Pak to tedy přenech policajtům. Ztratili čtyři svý lidi. Udělaj všechno pro to, aby ho vyšťourali.“

Holman věděl, že Chee má pravdu, ale pokusil se vyjádřit slovy, co potřebuje.

„Když se někdo hlásí k policii, musí vyplnit kolonku, kde jsou uvedený nejbližší příbuzný. A Richie tam napsal: otec neznámý. Tak se za mě styděl, že se ke mně nehlásil, a napsal tam, že tátu vůbec nezná. Já to tak nemůžu nechat, Chee. Jsem jeho táta. Tahle odpověď ti musí stačit.“

Chee se znovu usadil a tiše přemýšlel, zatímco Holman pokračoval.

„Nemůžu to nechat na někom jiným. Teď právě řekli, že to ten Juarez udělal sám. To je blbost, Chee, jak by moh být nějaký našinec tak perfektní, aby sejmul čtyři ozbrojený policajty úplně sám, a to tak rychle, že nestihli vypálit ani jedinou kulku?“

Chee pokrčil rameny.

„Spousta našinců se vrací z Iráku, brácho. Když ho v zámoří vyškolej, dokáže to zmáknout přesně tak, jak to zmáknul.“

„Pak to teda chci zjistit. Potřebuju vědět, jak se to stalo, a najít ty parchanty, co to udělali. Nezávodím s poldama. Chci jen, aby se ten zkurvysyn našel.“

„Pak budeš potřebovat pomoc. Před jeho domem v Cypress Parku to vypadá jako na policejním sjezdu. Kolem poledne jsme jeli s manželkou a dcerou kolem, abysme to viděli. I jeho žena se někde skrývá. Na adrese, kterou jsem ti dal, teď není ani noha.“

„Kam šla jeho žena?“

„Jak bych to mohl vědět, Holmane? Ten chlap není z White Fence. Kdyby byl a zabil tvýho syna, odpráskl bych ho sám. Patřil k lidem z Frogtownu.“

„Chee?“

Svědkové dvou bankovních loupeží viděli Holmana nastupovat do auta, které řídil jiný muž. Po Holmanově zatčení na něho FBI tlačila, aby jmenoval svého spolupachatele. Vyptávali se horem dolem, ale on nepromluvil.

„Kolik nocí po mým zatčení ses klepal, že tě prásknu?“ zeptal se ho teď Holman.

Kamarádův pohled vypadal rozmlženě.

„Ani jednu. Ani jednu jedinou noc, našinče.“

„A proč?“

„Protože jsem věděl, že jsi pevnej. Že jseš můj brácha.“

„Změnilo se něco na tom, neboje to furt stejný?“

„Stejný. Jsme pořád stejný.“

„Tak mi pomoz, Chee. Kde bych našel tu ženskou?“

Holman věděl, že se mu to nebude líbit, ale Chee nezaváhal. Zvedl sluchátko.

„Udělej si kafe, našinče. Musím vyřídit pár telefonů.“

Po hodině Holman vyšel ven, ale Chee ho nešel vyprovodit. Po deseti letech zůstaly některé věci stejné, ale některé zase ne.

9

Holman se rozhodl, že projede kolem Juarezova domu, aby viděl sjezd poldů. Přestože ho Chee varoval, že policie má místo pod kontrolou, byl překvapený. Před malou vilkou byly zaparkované tři policejní dodávky a jeden černo-bílý hlídkový vůz LAPD. Nad dodávkami se ve větru kolébaly diskovité antény vysílaček jako palmy a na chodníku rozmlouvali uniformovaní policisté s lidmi z médií. Holmanovi stačil jeden pohled, aby věděl, že sem se Juarez nikdy nevrátí, ani kdyby všichni ti policisti odešli. Z druhého chodníku zíral hlouček civilistů z okolí a řada automobilů lemující dům vzbuzovala v Holmanovi pocit, že projíždí kolem tragické dopravní nehody na silnici 405. Žádný div, že zmizela i Juarezova žena.

Holman jel dál.

Chee zjistil, že se Maria Juarezová přestěhovala do domu své sestřenice v Silver Lake jižně od Sunsetu, do oblastí, v níž žije mnoho lidí pocházejících ze Střední Ameriky. Holman usoudil, že to o ní ví i policie a možná jí v tom dokonce i pomohla, aby ji ochránila před médii. Kdyby se totiž skrývala z vlastní iniciativy, policie by ji prohlásila za osobu na útěku a vydala na ni zatykač.

Adresa, kterou mu Chee nadiktoval, ho zavedla ke dřevěnému domku schovanému za řadou skvrnitých cypřišů na strmém svahu lemovaném rozbitými chodníky. Holman si pomyslel, že tenhle domek vypadá jako dobrá skrýš. Zaparkoval u chodníku, o dva bloky výš v kopci, a přemýšlel, co by měl udělat. Dveře byly zavřené a žaluzie stažené, ale tak tomu bylo u většiny domů. Holman si pomyslel, že by v domě mohl být i Juarez. Nebylo to vyloučené. Holman znal desítky chlápků, kteří se ubytovali ve vlastních garážích, protože prostě neměli kam jít. Zločinci se vždy vracejí ke svým přítelkyním, manželkám, matkám, do svých domů, obytných přívěsů a automobilů – kamkoli nebo ke komukoli, kde se cítí v bezpečí. Taky Holmana by bývali pravděpodobně chytili doma, ale nestalo se to, protože žádný domov neměl.

Napadlo ho, že tohle ví i policie, a proto dům hlídá. Rozhlížel se a zkoumal okolní automobily a domy, ale nic podezřelého nespatřil. Vystoupil z auta a vydal se k domovním dveřím. Rozhodně se nehodlal znepokojovat tím, že mu snad nikdo neotevře. Pokud mu neotevřou, byl rozhodnutý dům obejít a dostat se do něj zezadu. Zaklepal.

Přestože to vůbec nečekal, dveře se téměř okamžitě rozletěly. Stála v nich mladá žena. Nemohlo jí být víc než dvacet nebo jedenadvacet let, a byla dokonce mladší než Richie. Byla ošklivá jako noc, s rozpláclým nosem, velkými zuby a mastnými černými vlasy ulízanými v klikatících se pruzích.

„Je v pořádku?“ vyhrkla okamžitě.

Myslela si o něm, že je polda.

„Maria Juarezová?“ zeptal se Holman.

„Řekněte mi, že je v pořádku. Našli jste ho? Chci slyšet, že není mrtvý.“

Sdělila tak Holmanovi všechno, co potřeboval vědět. Juarez tady není. Policie už tady byla a ona se k ní chovala vstřícně. Holman jí věnoval uklidňující úsměv.

„Potřebuju vám jenom položit pár otázek. Můžu dál?“

Ustoupila od dveří a Holman vešel. V televizi běžel nějaký zábavný pořad, ale jinak bylo v celém domě ticho. Holman napínal sluch, jestli vzadu v domě někoho nezaslechne, ale nezdálo se, že by tady byl ještě někdo další. Přes obývací pokoj a kuchyni dohlédl až k zavřeným zadním dveřím. Dům voněl slaninou a koriandrem. Z hlavní chodby se vcházelo do obýváku a pravděpodobně i do koupelny a několika ložnic. Holman by byl rád věděl, jestli v ložnicích přece jen někdo není.

„Je tady s vámi ještě někdo?“ zeptal se jí Holman.

V očích se jí zajiskřilo a Holman věděl, že se dopustil první chyby. Otázka v ní probudila podezřívavost.

„Moje teta. Je v posteli.“

Vzal ji za paži a vedl do chodby.

„Pojďme se podívat.“

„Kdo jste? Jste od policie?“

Holman věděl, že spousta těchhle domáckých děvčat by vás dokázala zabít stejně rychle jako kterýkoli válečný veterán a některá z nich dokonce ještě rychleji, takže radši její paži sevřel pevněji.

„Chci jen vědět, jestli tady je Warren.“

„Není tady. Víte přece, že tu není. A kdo vůbec jste? Nejste ani jeden z těch detektivů.“

Holman ji vedl chodbou až dozadu. Nejprve se podíval do koupelny, pak do ložnice v přední části domu.

V posteli seděla stará paní zabalená v šálech a pokrývkách a byla tak svraštělá a mrňavá, že vypadala jako rozinka. Zadrmolila Španělsky něco, čemu Holman nerozuměl. Omluvně se na ni usmál a pak vytáhl Mariu ven, aby se podíval do druhé ložnice; dveře do pokoje staré dámy přitom za sebou zavřel.

„Nechoďte tam,“ vyhrkla Maria.

„Říkala jste přece, že Warren tady není.“

„Je tam moje dítě. Holčička. Spí.“

Holman přidržel Juarezovu manželku před sebou a prudce rozrazil dveře dokořán. V místnosti bylo šero. Viděl obrysy malé postavičky spící v posteli pro dospělé – holčička, které mohly být tři nebo čtyři roky. Holman se zastavil a znovu naslouchal, protože věděl, že Juarez by se mohl skrývat pod postelí nebo ve skříni, ale nechtěl děvčátko probudit. Slyšel lehounké dětské pochrupování. Cosi v té nevinné dětské pozici Holmanovi připomnělo Richieho v tomhle věku. Pokoušel se rozpomenout, jestli někdy viděl Richieho spát, ale nedokázal to. Vzpomínky nepřicházely, protože neexistovaly. Nikdy nepobyl doma dostatečně dlouho, aby viděl své dítě spát.

Zavřel dveře a odvedl Marii do obýváku.

„Vy jste tady s těma policajtama nebyl. Chci vědět, kdo jste?“

„Jmenuju se Holman. Říkávám něco to jméno?“

„Vypadněte z domu. Nevím, kde je. Už jsem jim to řekla. Kdo jste? Neukázal jste mi odznak.“

Holman ji přinutil usednout na pohovku. Naklonil se až k ní, nos k nosu, a ukázal na svou tvář.

„Podívejte se na mě. Neviděla jste tenhle obličej náhodou ve zprávách?“

Rozplakala se. Nechápala, co říká, a byla vyděšená. Holman přitom po celou dobu mluvil tiše. Stejně, jako když vylupoval banky.

„Jmenuju se Holman. Jeden z těch zabitých policistů se jmenoval taky tak. Váš odporný manžel mi zavraždil syna. Už tomu rozumíte?“

„Ne!“

„Chci vědět, kde je!“

„Já to nevím.“

„Je v Mexiku? Slyšel jsem, že se podhrabal pod plotem.“

„Nic takovýho neudělal. Řekla jsem jim to. Byl tady s náma.“

„Kde teda je?“

„Nevím.“

„Řekněte mi, kdo ho skrývá.“

„Já to nevím. Už jsem jim to řekla. Byl tady s náma.“

Holman si předem dobře nepromýšlel, co vlastně bude dělat, a teď nevěděl, jak dál. Vězeňští poradci tohle vždycky tvrdili: Zločinci jsou lidé, kteří jsou neschopní nebo neochotní předvídat důsledky svých činů. Říkali tomu absence kontroly impulzů. Holman ji náhle popadl za hrdlo. Jeho ruka obemkla její krk od jednoho ucha ke druhému, jako kdyby jednala z vlastní vůle. Drapl ji, aniž by věděl, co dělá nebo proč…

… ale vyšlo z ní zachroptění a Holman se vzpamatoval. Pustil ji a ustoupil, s obličejem zrudlým hanbou.

„Mami?“ ozvala se dívenka.

Stála v chodbě před ložnicí staré paní a byla tak malá, že vypadala jako panenka. Holman by byl nejraději utekl, protože se za sebe hrozně styděl a cítil se pokořený tím, že dítě mohlo vidět, co provedl.

„Všechno je v pořádku, miláčku. Vrať se do postele. Přijdu hned za tebou. A teď už utíkej.“

Dívenka se vrátila do ložnice.

Když ho Donna proklínala a fikala mu, že všechno prohrál, Richie se k němu obrátil zády.

„Mrzí mě to,“ zahučel. „Jste v pořádku?“

Maria na něho bez hlesu zírala. Sáhla si na krk v místě, kde ho sevřel. Dotkla se pramene vlasů, který jí padl na tvář.

„Poslyšte, opravdu mě to mrzí. Mám vztek sám na sebe. Ale on zabil mého syna.“

Sebrala se a zavrtěla hlavou.

„Předevčírem měla narozeniny. Celou tu dobu tady byl s náma. On žádný policisty nezavraždil.“

„Narozeniny? Vaše dcera?“

„Můžu to dokázat. Ukázala jsem jim tu videokazetu. Warren tady byl s náma.“

Holman kroutil hlavou, potlačoval tísnivé vzpomínky na svoji ztrátu a pokoušel se pochopit, co mu říká.

„Nechápu, co mi to povídáte. Slavili jste její narozeniny? Měli jste hosty?“

Holman by neuvěřil žádnému svědkovi, se kterým mohla přijít, a nevěřil ani policii, ale ukázala na televizor.

„Warren přinesl videokameru. Je v mém domě. Natočili jsme, jak sfoukla svíčky a jak si s náma hraje. Bylo to předevčírem.“

„To nic nedokazuje.“

„Vy to nechápete. Dávali tu show s tím komikem. Warren si malou posadil na ramena, aby na něm jela jako na koni, a chodil s ní po obýváku před televizí. Na té nahrávce je vidět, že tam ten pořad běžel, když Warren byl doma. To dokazuje, že byl s náma.“

Holman neměl nejmenší tušení, o jaké show to mluví.

„Ti policisti byli zavraždění v půl druhé v noci.“

„No právě! A ten pořad začal v jednu. Dávali to v televizi, zrovna když ji měl Warren na ramenou. Můžete to vidět na tý kazetě.“

„Vy jste oslavovali narozeniny dítěte v noci? To vám mám věřit?“

„Na Warrena byly vydaný zatykače. Musel být opatrný, když chtěl za náma přijít. Můj táta viděl, co jsem natočila. Řekl mi, že to dokazuje, že Warren byl s náma doma.“

Zdálo se, že věří tomu, co říká, a že je snadné si to ověřit. Jestliže na její videokazetě byl na televizoru v pozadí vidět nějaký pořad, stačilo jen zavolat do televize a zeptat se, v kolik hodin to vysílali.

„Tak dobře. Kouknu se na to. Ukažte.“

„Vzala si to policie. Řekla, že je to důkazní materiál.“

Holman přemýšlel o tom, co mu řekla. Policie zabavila videokazetu, ale nedomnívala se, že by to Warrena očistilo od podezření, protože na něho i tak vydala zatykač. Holman si však myslel, že tahle žena je upřímná a ze všeho nejspíš mluví pravdu, když tvrdí, že neví, kde je její manžel.

„Mami,“ ozvala se znovu dívenka.

Stála opět v chodbě.

„Kolik je ti let?“ zeptal se Holman.

Děvčátko zíralo do země.

„Pověz mu to, Alicio,“ pobídla ji matka. „Ukaž, že jsi dobře vychovaná.“

Holčička zvedla ruku se třemi nataženými prstíky.

„Je mi líto, že vám zabili syna,“ ozvala se Maria, „ale Warren to neudělal. Vím, co teď cítíte a jak vás bolí srdce. Ale když ho zabijete, budete to v srdci cítit pořád.“

Holman odvrátil pohled od děvčátka.

„Mrzí mě, co jsem vám udělal.“

Vydal se k venkovním dveřím. Po pobytu v temném domě ho slunce oslepilo. Loudal se k Perryho autu s pocitem lodi bez kormidla unášené proudem. Neměl kam jít a ani žádný nápad, co by měl udělat. Napadlo ho, že by se měl vrátit do práce a začít vydělávat peníze. Na nic jiného nepřišel.

Došel až k autu, ale stále ještě nedospěl k žádnému definitivnímu rozhodnutí. Když strkal do zámku klíček, pocítil zezadu tak silný úder, že mu to vyrazilo dech. Současně s tím, jak mu někdo podkopl nohy, narazil do boku auta a padl na silnici. Složili ho s elegancí skutečných profesionálů.

Když se podíval vzhůru, uviděl, že mu rudovlasý chlápek s brýlemi proti slunci a v civilním oblečení ukazuje odznak.

„Policie. Jste zatčen.“

Když mu na zápěstích zacvakla pouta, zavřel oči.

10

Zatkli ho čtyři policisté v civilu, ale do Parker Center s ním jeli jen dva, rudovlasý policista, který se jmenoval Vukovich, a Latinoameričan jménem Fuentes. Holmana zatkla losangeleská policie dvanáctkrát a ve všech případech kromě posledního (kdy ho zatýkala agentka FBI Katherine Pollardová) ho vyslýchali na některé z devatenácti policejních stanic tohohle oddělení. Dvakrát byl v okresní mužské věznici a třikrát ve federálním záchytném středisku pro muže, ale ještě nikdy se neocitl v Parker Center. Když ho tam dovezli, bylo mu jasné, že je v obrovském maléru.

V Parker Center sídlilo ředitelství losangeleské policie: byla to vysoká bílá prosklená budova, v níž seděl policejní ředitel a jeho zástupci, skupina pro vnitřní náležitosti, různé civilní administrativní úřady a elitní divize LAPD vyšetřující ozbrojené loupeže a vraždy, která byla rozdělena na tři skupiny: jedna se zabývala vyšetřováním vražd, druhá ozbrojenými loupežemi a třetí znásilněními. Každá z devatenácti policejních stanic měla detektivy, kteří pracovali na vraždách, loupežích a násilných sexuálních deliktech, ale ti se angažovali pouze ve svých revírech, zatímco detektivové elitní divize dělali na případech, které zahrnovaly celé město.

Vukovich s Fuentesem odvedli Holmana do jedné z vyšetřoven ve třetím poschodí a vyslýchali ho déle než hodinu, než je vystřídali další dva detektivové. Tuhle drezuru už Holman znal. Policisté mu kladli stále dokola stejné otázky a sledovali, zda se odpovědi nemění. Jakmile by se měnit začaly, věděli, že jim lžete, takže jim Holman říkal o všem pravdu – až na to, co se týkalo Cheeho. Když se ho ryšavý chlápek, Vukovich, zeptal, jak se dozvěděl, že Maria Juarezová je u své sestřenky, řekl mu, že to slyšel v jednom baru, od nějakého paka z Frogtownu, který šukal Mariu na střední škole, on a dvaašedesát dalších, protože ta holka je taková děvka. Dále mu sdělil, že Warren ty policajty pravděpodobně oddělal proto, že si to s ní rozdávali taky. Cheeho kryl Holman už dřív, a teď to taky byla jediná lež, kterou jim řekl. Jednu lež bylo snadné si zapamatovat, přestože se jinak bál jim lhát.

Čtyřicet minut po osmé večer byl Holman stále ještě ve vyšetřovací místnosti a výslech trval už víc než šest hodin, aniž by mu nabídli právníka nebo ho z něčeho obžalovali. V osm čtyřicet jedna se otevřely dveře a Vukovich vešel s někým novým.

Nový muž chvíli Holmana zkoumal a pak mu nabídl ruku. Holman si pomyslel, že mu připadá povědomý.

„Pane Holmane, jsem John Random. Je mi líto, co se stalo vašemu synovi.“

Random byl prvním detektivem, který mu podal ruku. Měl na sobě bílou košili s dlouhým rukávem a kravatu bez saka. K opasku měl připnuté pozlacené pouzdro. Posadil se naproti Holmanovi a Vukovich se opřel o stěnu.

„Jsem z něčeho obžalovaný?“ zeptal se ho Holman.

„Vysvětlil vám detektiv Vukovich, proč jsme vás sem přivezli?“

„Ne.“

Holman si náhle uvědomil, proč se mu Random zdál tak povědomý. Účastnil se té tiskové konference, kterou viděl v baru. Neznal jeho jméno, ale od pohledu ho poznal.

„Když si policisté prověřili vaše vozidlo,“ začal mu vysvětlovat Random, „zjistili, že se majitel dopustil dvaatřiceti přestupků při parkování, za které nezaplatil pokutu, a dalších devíti vážných dopravních přestupků.“

„No nazdar!“ vyhrkl Holman.

Vukovich se usmál.

„A vy jste neodpovídal popisu majitele vozidla, který jsme dostali z dopravního inspektorátu, protože nevypadáte na čtyřiasedmdesát a nejste černoch. Mysleli jsme, že jste ho ukrad, kámo. S panem Wilkesem už jsme mluvili,“ pokračoval pak Random. „Co se týče auta, jste čistý, přestože jste řídil bez řidičského průkazu. Takže teď zapomeneme na ten vůz a vrátíme se k paní Juarezové. Proč jste za ní jel?“

Stejnou otázku už mu položili nejméně třicetkrát. Holman znovu odpověděl stejně.

„Hledal jsem jejího manžela.“

„Co víte o jejím manželovi?“

„Viděl jsem vás v televizi. Pátráte po něm.“

„Ale proč jste po něm pátral vy?“

„Zabil mého syna.“

Jak jste se dozvěděl, kde se paní Juarezová zdržuji

„Našel jsem si její adresu v telefonním seznamu. Šel jsem do jejich domu, ale před ním byla spousta lidí. Začal jsem se vyptávat v okolních barech a našel nějaký lidi, který je znali, a dost brzy jsem se dostal do Silver Lake, kde jsem se potkal s tím chlápkem, který tvrdil, že ji zná. Řekl mi, že je u svých příbuzných, a byla to pravda, protože jsem ji tam našel.“

Random přikývl.

„Adresu mi dala operátorka na informacích. Chlapík, kterýho jsem potkal v hospodě, mi jen řekl, u koho je. Nebylo to nic těžkého. Jen málo lidí nechce mít telefonní číslo a adresu v seznamu.“

Random se usmíval, ale nepřestával se na něho upřeně dívat.

„Ve kterém baru to bylo?“

Holman se podíval Randomovi do očí a pak pohlédl na Vukoviche.

„Nevím, jak se to místo jmenuje, ale je to na Sunsetu, jenom pár bloků na západ od Silver Lake Boulevardu. Na severní straně. Jsem si dost jistý, že to mělo nějaké mexické jméno.“

Holman už tamtudy projížděl dřív. Na Sunsetu byla spousta podniků s mexickými názvy.

„Takže byste nám to mohl ukázat?“

„Jistě, určitě bych to našel. Už jsem řekl detektivu Vukovichovi, že vás tam můžu zavést.“

„A kdybyste viděl toho muže, se kterým jste mluvil, ukázal byste nám ho?“

Holman se znovu střetl s Randomovým pohledem, ale byl uvolněný a nevyzařovala z něj žádná nejistota.

„Určitě. Beze všeho. Pokud tam po takový době pořád ještě bude.“

Vukovich se znovu usmál a řekl: „Heleďte, nezkoušejte nás tahat za nos.“

Random jeho komentář ignoroval.

„A teď mi řekněte, pane Holmane, a ptám se vás velmi vážně, řekla vám paní Juarezová něco, co by nám pomohlo najít jejího manžela?“

Holman náhle zjistil, že je mu Random sympatický. Líbilo se mu, s jakou vervou se snaží vypátrat Warrena Juareze.

„Ne, pane.“

„Neví tedy, kde se ukrývá?“

„Říkala, že to neví. Tvrdila, že byl s nimi, když došlo k těm vraždám. Vykládala, že jejich dcerka měla narozeniny a že tu oslavu natáčeli videokamerou. Záznam prý dokazuje, že v době vražd byl Warren s nimi. Říkala taky, že tu kazetu dala vašim lidem. To je všechno.“

„Neřekla něco, z čeho by vyplývalo, že ví, kde se manžel zdržuje?“ chtěl vědět Random.

„Ne. Jen pořád opakovala, že to neudělal. Nevím, co jiného bych vám ještě řekl.“

„Co jste měl v plánu dělat, když jste od ní odešel?“

„To, co předtím. Mluvit s lidma, jestli by mi někdo neřekl něco jiného. Pak jsme se ale potkali s panem Vukovichem.“

Vukovich se zasmál a změnil pozici u zdi.

„Mohl bych se vás taky na něco zeptat?“ řekl Holman.

Random pokrčil rameny.

„Ptejte se. Neříkám, že vám odpovím, ale za pokus to stojí.“

„Opravdu tu kazetu máte?“

„Nějakou kazetu nám dala, ale není na ní to, co tvrdí. Zůstává otázka, kdy byla natočená.“

„Nenatáčeli to v úterý v jednu hodinu v noci,“ doplnil ho Vukovich. „Kazetu si prohlédla naše analytička. Domnívá se, že si ten televizní pořad natočili předem a pak si ho z videa pouštěli na obrazovku, aby ho mohli použít jako alibi. Když se tudíž koukáte na jejich videokazetu, nedíváte se na ten pořad v čase, kdy byl skutečně vysílaný, ale vidíte záznam záznamu. Myslíme si, že to svoje video natočili až ráno po vraždách.“

Holman svraštil obočí. Chápal, jak mohla být videokazeta natočená, ale viděl i strach v Mariiných očích, když ji popadl za hrdlo. Už dřív se zblízka střetl s vyděšenými lidmi, když kradl auta nebo vylupoval banky, takže od ní odcházel s pocitem, že mu řekla pravdu.

„Počkejte chvíli. Chcete říct, že se spikla s manželem?“

Vypadalo to, že se Random už chystá odpovědět, ale pak si to rozmyslel. Podíval se na hodinky a vstal, jako by zvedal těžký náklad.

„Nechrne to tak, jak jsem řekl. Vyšetřování ještě není u konce.“

„Dobře, ale je tady ještě jedna věc. Richieho velitel mi řekl, že se jednalo o osobní vyřizování účtů mezi Juarezem a jedním z těch policistů, Fowlerem. Pokud tomu tak bylo, o co se jednalo?“

Random pokývl na Vukoviche, aby odpověděl za něho.

„Bylo to takhle. Začalo to o něco víc než před rokem. Fowler a policista, kterého dostal na zaučení, zastavili nějakého mladíka kvůli dopravnímu přestupku. Jmenoval se Jaime Juarez a byl to Warrenův mladší bratr. Juarez se začal chovat vzdorovitě. Fowler věděl, že je zfetovaný, vytáhl ho z vozu a našel mu po kapsách nějaký crack. Juarez samozřejmě tvrdil, že mu ho Fowler podstrčil, ale přesto dostal tři roky ve státní věznici. Už druhý měsíc po jeho uvěznění se tam servali černoši s Mexikány a Jaime při tom přišel o život. Warren to dával za vinu Fowlerovi. Chodil po celé východní části města a tvrdil, že si to s Fowlerem vyřídí, protože zabil nedospělého kluka. Nijak se s tím netajil. Máme seznam svědků dlouhý na dvě stránky, lidí, kteří slyšeli, jak mu vyhrožuje.“

Holman to přijal. Dokázal si snadno představit Juareze, jak vraždí muže, kterého vinil z bratrovy smrti, ale to nebylo to, co ho trápilo.

„Máte ještě další podezřelé?“

„Žádní nejsou. Juarez to udělal sám.“

„Nezdá se mi, že by to mohl provést sám. Jak se dozvěděl, že tam budou? Jak je našel? Jak může jeden parchant z ulice sejmout čtyři ozbrojené policisty, aby aspoň jeden z nich nevystřelil?“

Holman to prohlásil hodně nahlas, a vzápětí toho litoval. Zdálo se, že tím Randoma naštval. Našpulil rty, pak se znovu podíval na hodinky, jako by už měl být někde jinde. Došel ale k určitému rozhodnutí a znovu se podíval na Holmana.

„Přiblížil se k nim z východu a využil mostní pilíře jako kryt. Začal střílet, když byl asi deset metrů od nich. Použil k tomu samonabíjecí brokovnici Benelli a vystřelil dvanáct nábojů velkého kalibru. Dovedete si to vůbec představit, pane Holmane?“

Holman přikývl. Cítil se pod psa.

„Dva z policistů to dostali do zad, což ukazuje, že ani nevěděli, že tam je. Třetí pravděpodobně seděl na kapotě auta. Vyskočil, otočil se a schytal to do hlavy. Čtvrtému se podařilo vytáhnout z pouzdra pistoli, ale byl mrtvý dřív, než stačil vypálit. Neptejte se mě, který z nich byl váš syn, pane Holmane. Neřekl bych vám to.“

Holmana obestřel chlad. Trhaně dýchal. Random znovu pohlédl na hodinky.

„Víme, že střelec byl jenom jeden, protože všechny nábojnice jsou ze stejné zbraně. Byl to Juarez. To video je jen nevydařený pokus zachránit si prděl. Pokud jde o vás, jste volný. Nebylo to jednomyslné rozhodnutí, ale můžete jít. Dovezeme vás zpátky k vašemu autu.“

Holman vstal, ale ještě měl další otázky a poprvé v životě nespěchal, aby opustil policejní stanici.

„Kde toho darebáka chcete najít? Máte nějakou představu?“

Random pohlédl na Vukoviche. Ten ale nezúčastněně zíral do prázdna. Random se tedy znovu obrátil k Holmanovi.

„Už ho máme. Dneska večer v osmnáct dvacet byla nalezena mrtvola Warrena Alberta Juareze. Zemřel na střelná poranění, která si způsobil sám.“

Vukovich se zespoda dotkl brady.

„Střelil se stejnou zbraní, kterou zabil vašeho syna. Vpálil si to tady pod bradu a ustřelil si celý vršek hlavy. Ještě držel pušku v rukou.“

Random k němu znovu napřáhl pravici. Holmana ta zpráva šokovala, ale automaticky mu jí potřásl.

„Je mi to líto, pane Holmane. Moc mě mrzí, že čtyři policisti takhle přišli o život. Je to hanba.“

Holman neodpověděl. Drží ho tady celý večer, a Juarez je už mrtvý!

„Proč jste se mě tedy proboha vyptávali, jestli jeho žena neví, kde by mohl být, a co mám v úmyslu dělat?“

„Abych zjistil, jestli mi nelhala. Víte přece, jak to u policie chodí.“

Holman cítil, jak v něm kypí zlost, ale potlačil ji. Random otevřel dveře.

„Rád bych ještě věděl, že máme v jedné věci jasno a že už za paní Juarezovou nepůjdete. Její manžel je sice mrtvý, ale ona je stále ještě vyšetřovanou osobou.“

„Myslíte si, že měla s těmi vraždami něco společného?“

„Pomáhala mu s falešným alibi. Jestli už tehdy věděla či nevěděla, co udělal, je ještě třeba zjistit. Už se do toho nepleťte. Teď vás pustíme, protože jste přišel o syna, ale tím to končí. Jakmile se znovu dostanete do téhle místnosti, obžalujeme vás a budete trestně stíhán. Rozumíme si?“

Holman přikývl.

„Už můžete být klidný, pane Holmane. Je po všem.“ Random odešel, aniž by čekal na odpověď. Vukovich se odloupl od stěny a jemně poplácal Holmana po zádech, jako by byli dva chlápci, kteří spolu něco zažili.

„Tak pojďte, kamaráde. Odvezu vás k vašemu autu.“ Holman vyšel ven za Vukovichem.

11

Když cestou k jeho autu míjeli dům Marii Juarezové, Holman o ní přemýšlel. Rozhlížel se po dalších členech sledovacího týmu, ale nikoho neviděl.

„S otravováním té ženské to Random myslí vážně, Holmane. Nepřibližujte se k ní.“

„Říkáte, že tu kazetu nafingovali, a já si to myslím taky, ale přesto musím říct, že se mi zdála upřímná.“

„Dík za váš znalecký názor. A teď mi něco řekněte: Když jste čekal ve frontě, abyste vyloupil všechny ty banky, vypadal jste nevinně, nebo provinile?“

Holman to nekomentoval.

„Jedna nula pro mě, Holmane.“

Zastavili před Perryho rachotinou a Holman otevřel dveře.

„Dík za svezení.“

„Možná jsem vás měl spíš odvézt domů, než abych vás nechal řídit. Vždyť ani nemáte řidičský průkaz.“

„První věc, kterou jsem po propuštění uslyšel, byla, že Richieho zabili. Bylo to pro mě důležitější než řidičák.“

„Obstarejte si ho. Myslím to vážně. Jakmile vás znovu někde zastaví, budete v průseru.“

„Zítra. První věc.“

Holman stál na ulici a díval se, jak Vukovich odjíždí. Pak se podíval na dům Marii Juarezové. V oknech se svítilo a její příbuzní byli už pravděpodobně doma. Holman by byl rád věděl, o čem se baví. Taky by se chtěl dozvědět, zda ji policie informovala o manželově smrti. V duchu si řekl, že mu to může být jedno, ale to, že domek je pravděpodobně po střechu plný žalu, ho trápilo. Nasedl do auta a rozjel se domů.

Dostal se k motelu, aniž by ho zastavili, a zanechal Perryho automobil v uličce. Když vstoupil do haly, Perry byl vzhůru a čekal. Seděl za psacím stolem se založenýma rukama a zamračeným výrazem v obličeji. Byl tak napružený, že Holmanovi připomínal pavouka chystajícího se vrhnout na první mouchu, která se ocitne v jeho blízkosti.

„Pěkně jste mě naštval. Dovedete si vůbec představit, kolik mě ty nezaplacený pokuty budou stát?“

Ani Holman nebyl v nejlepší náladě. Došel k Perrymu a zastavil se až těsně u jeho stolu.

„Jděte se vycpat i s vašima pokutama. Proč jste mi neřek, že budu jezdit autem, který hledají policajti? Pronajal jste mi křáp, kterej mě málem dostal zpátky do lochu.“

„Trhněte si nohou! Já jsem o těch pokutách nevěděl! Schytali je chlapi jako vy a neřekli mi o tom ani ťuk. A teď to mám – celkem dva tácy a čtyři sta osmnáct dolarů!“

„Měl jste jim říct, ať si ten křáp nechaj.“

„To zrovna. Dali by mi na auto botičku a pak mi naúčtovali odtah a uskladnění. Musel bych ve špičce do centra a tam to vyřizovat.“

Holman věděl, že Perry hoří touhou vyinkasovat od něj nějakou náhradu, ale zároveň si byl dobře vědom, co jeho domácímu mu hrozí. Kdyby se Gail Manelliové doneslo, že nezákonně a vědomě pronajímá auto lidem bez řidičského oprávnění, byl by to pro něho pěkný malér. Mohl by přijít o nájemníky, které mu přes úřad správy věznic dodávala.

„Já jsem si kvůli vašemu podělanýmu auťáku užil centra až dost. Donesl jste mi tu televizi?“

„Už ji máte na pokoji.“

„Doufám, že není kradená.“

„Kňouráte jako kočka. Jděte se podívat, máte ji tam. Pusťte si ji. Tady už je zavříno.“

Holman se vydal ke schodišti.

„Hej, počkejte ještě. Mám tady pro vás pár vzkazů.“

Holman se okamžitě zastavil, v naději, že volala Richieho manželka. Vrátil se k psacímu stolu, za kterým trůnil nervózně vyhlížející Perry.

„Volala Gail. Chce, abyste jí brnknul.“

„A kdo ještě?“

Perry držel v ruce útržek papíru, ale Holman neviděl, co na něm stojí.

„Až budete mluvit s Gail,“ zahučel jeho domácí, „neříkejte jí o tom zatraceným autě. Vy jste neměl co sedat za volant a já vám ho neměl půjčovat. Ani jeden z nás se přece nepotřebuje namočit do průšvihu.“

Holman natáhl ruku po papírku.

„Nic jí neřeknu. Kdo ještě volal?“

Vytrhl mu papírek z ruky.

„Nějaká ženská ze hřbitova. Říkala, že budete vědět, o co se jedná.“

Holman si přečetl, co stálo na lístku. Byla tam adresa a telefonní číslo.

Richard Holman, 42 Berke Drive # 216, LA, CA 90024, 310-555-2817

Holman si myslel, že matčin pohřeb zaplatil Richie, a teď to věděl jistě. Měl hřejivý pocit u srdce, a když promluvil, téměř šeptal.

„Nevolal ještě někdo? Čekal jsem ještě jeden telefon.“

„Ne. Pokud vás nesháněli, když jsem za vás platil ty zatracený pokuty.“

Holman si zastrčil lístek do kapsy.

„Zítra budu to auto potřebovat znova.“

„Jen o tom, pro všechny svatý, nic neříkejte Gail.“ Holman se nenamáhal s odpovědí. Šel nahoru, pustil televizi a čekal na zprávy v jedenáct hodin. Byl to malý televizor americké značky, která byla už dvacet let z módy. V obraze se míhali mlhaví duchové. Holman zápolil s anténou, aby je odstranil, ale místo aby se mu to podařilo, byl obraz potom ještě horší.

12

Následujícího rána vylezl Holman z postele ve čtvrt na šest. Bolela ho záda z všivý matrace a neklidného nočního spánku. Rozhodl se, že buď dá mezi matraci a péra prkno, nebo přemístí matraci na podlahu. Postele v Lompoku byly lepší.

Šel si pro noviny a čokoládové mléko a po návratu se pustil do novin, aby byl informován o vývoji z včerejšího večera.

V novinách psali, že Juarezovu mrtvolu našli tři chlapci v jednom opuštěném domě v Cypress Parku asi půl druhého kilometru od jeho domova. Byla tam fotografie tří hochů pózujících před zchátralým domem s policisty v pozadí. Jeden z policistů vypadal jako Random, ale reprodukce byla příliš zrnitá, takže si tím Holman nemohl být jistý. Podle vyjádření policie zaslechl jeden ze sousedů žijící v blízkosti opuštěného domu časně ráno po vraždách výstřel. Holman se divil, proč nezavolal policii hned, jak ho uslyšel, ale pak to pustil z hlavy. Z osobní zkušenosti věděl, že lidé neustále něco slyší, aniž by to ohlásili. Mlčení bylo nejlepším přítelem zlodějů.

Podle výpovědi chlapců i policistů seděl Juarez na podlaze opřený zády o stěnu a v pravé ruce svíral brokovnici ráže .12. Zástupce koronerova úřadu konstatoval, že k smrti došlo okamžitě v důsledku vážného poranění hlavy z výstřelu pod bradu. Z Randomova popisu Holman věděl, že se jednalo o brokovnici s krátkou hlavní, takže si ji Juarez mohl pod bradu snadno strčit. Představil si jeho tělo a došel k rozhodnutí, že Juarezův prst musel pevně vězet ve spoušťovém obloučku, protože jinak by brokovnice mohla kopnout a minout. Sekané olovo mu odstřelilo vršek hlavy a pravděpodobně s sebou vzalo i většinu obličeje. Holman si dokázal mrtvolu dost snadno představit, ale něco se mu na tom nezdálo, aniž by věděl proč. Pokračoval v četbě.

Několik odstavců článku se zabývalo vysvětlením spojení mezi Warrenem Juarezem a Michaelem Fowlerem, ale nebylo v nich nic, co by už Holman nevěděl od Randoma a Vukoviche. Holman věděl, že si lidé musí odsedět doživotní vězení, protože zabili jiné lidi z méně vážných důvodů, než je smrt sourozence, veteráni, kteří nelitovali ani jediného dne ze svého trestu, protože si to žádala jejich představa o hrdosti. Holman myslel na tyhle lidi a náhle si uvědomil, co se mu na Juarezově smrti nezdálo. Sebevražda mu nešla dohromady s mužem, kterého viděl na videokazetě. Random mu tvrdil, že Juarez a jeho manželka to natočili teprve ráno po vraždách. Kdyby měl pravdu, tak Juarez ty vraždy spáchal, strávil následující ráno tím, že nosil dceru na zádech a předváděl se na kameru, pak utekl do opuštěného domu, kde propadl takové malomyslnosti, že si prohnal hlavu kulkou. Šaškování před kamerou a pobíhání s dcerkou na ramenou se sebevraždou nějak neladilo. Juarez by se přece hřál na výsluní obdivu svých kumpánů z gangu za to, že pomstil bratrovu smrt, a k jeho dceři by se chovali jako ke královně. Muž na videu měl spoustu důvodů žít, i kdyby měl strávit zbytek života za mřížemi.

Holman o tom stále ještě přemýšlel, když začalo televizní zpravodajství v šest hodin a zahajovalo stejnou zprávou. Odložil noviny a sledoval ze záznamu tiskovou konferenci, která se konala včera večer, v době, kdy Holmana vyslýchali. Zástupce policejního ředitele Donnelly opět obstaral většinu vysvětlování, ale tentokrát Holman poznal Randoma, stojícího v pozadí.

Ještě se díval, když náhle zazvonil telefon. Nečekaný zvuk ho udivil a v leknutí se přikrčil. Byl to první telefonní hovor, který měl od svého zatčení v bance přijmout.

„Haló?“ protáhl zvědavě.

„Ahoj, brácho, už jsem si myslel, že jseš znova v lochu. Slyšel jsem, že tě lízli.“

Holman zaváhal, než si uvědomil, co tím Chee myslí.

„Myslíš včera večer?“

„Proboha, Holmane! O čem jiným si myslíš, že mluvím? Celá čtvrť viděla, jak tě zabásli, našinče! Kvůli čemu to bylo?“

„Kvůli tomu, že jsem se bavil s jednou dámou. Přitom zaklepat někomu na dveře není nic protizákonnýho.“

„Dovedeš si vůbec představit, jakou jsem měl o tebe starost?“

„Jsem v pořádku, brácho. Chtěli si se mnou jen popovídat.“

„Potřebuješ právníka? Zařídím to!“

„Nic se neděje, brácho.“

„Oddělal jsi jí starýho?“

„Ani náhodou.“

„Byl jsem si jistý, žes to udělal ty.“

„Zabil se sám.“

„Já těm kecům o sebevraždě nevěřím. Napadlo mě, žes to musel být ty.“

Holman nevěděl, co by řekl, a tak raději změnil téma.

„Poslyš, Chee. Platím za auto jednoho chlápka dvacet dolarů denně a to mě ničí. Dokázal bys mi sehnat nějaký kola?“

„Jistě, brácho, cokoli budeš chtít.“

„Nemám řidičák.“

„Postarám se o to. Stačí mi tvoje fotka.“

„Pravej, od dopravního inspektorátu.“

„Nenechám tě ve štychu. Můžeš mít i foťák nebo kameru.“

Kdysi Chee vyráběl řidičské průkazy, zelené karty a karty sociálního pojištění pro svoje strýce. Zřejmě v tom dosud neztratil praxi.

Holman mu řekl, že se u něho později zastaví, a zavěsil. Osprchoval se a oblékl, pak nacpal zbývající šatstvo do igelitové tašky s úmyslem najít samoobslužnou prádelnu. Když odcházel z pokoje, bylo za deset minut sedm.

Richieho adresa ho zavedla k čtyřposchoďovému činžáku se dvorem jižně od Wilshire Boulevardu ve Westwoodu, nedaleko Kalifornské univerzity v Los Angeles. Protože adresa ze dne Donnina pohřbu byla už dva roky stará, převaloval se Holman značnou část noci v obavách, že se Richie od té doby přestěhoval. Napadlo ho, že by mohl předem zatelefonovat, ale protože mu Richieho manželka nezavolala sama, bylo jasné, že s ním nechce mít nic společného. Kdyby jí teď Holman zavolal a ona to zvedla, mohla by mu říct, aby nechodil, nebo dokonce možná zavolat policii. Holman usoudil, že největší šanci bude mít, jestliže ji překvapí brzy po ránu bez předchozího varování. Pokud tam stále ještě bydlí.

V hlavním vchodu do budovy byly skleněné bezpečnostní dveře, ke kterým bylo třeba mít klíč. Poštovní schránky se ale nacházely ještě před skleněnými dveřmi a vedle nich telefon, ze kterého mohli návštěvníci zavolat, aby jim nájemníci otevřeli dveře bzučákem. Holman šel k poštovním schránkám a prohlížel čísla bytů s nadějí, že pod číslem 216 bude synovo jméno.

Bylo tam.

HOLMAN.

Donna dala chlapci jeho jméno, přestože se nevzali, a Holmana to dojalo. Dotkl se jména – HOLMAN – a myslel si přitom, to byl můj syn, ale pak pocítil bolest v hrudi a rychle se otočil.

Čekal u bezpečnostních dveří přes deset minut, dokud zevnitř neotevřel mladý Asiat s batohem, který pospíchal do školy. Holman chytil dveře dřív, než se zase zaklaply, a vešel.

Uvnitř byl menší dvorek s bujnými rajčími stromy. Vnitřek budovy byl obklopen zvýšenými ochozy, které byly přístupné výtahem, z patia nebo po schodišti. Holman použil schody. Vyšel do druhého poschodí a díval se po číslech, dokud nenašel 216. Lehce zaklepal, pak zabušil znovu, silněji, a obalil se jakousi otupělostí, která ho měla chránit před vlastními pocity.

Dveře otevřela mladá žena a jeho otupělost se rázem rozplynula.

Ve tváři měla soustředěný výraz, jako by se právě koncentrovala na něco důležitějšího než otvírání dveří. Byla štíhlá, tmavooká, s hubeným obličejem a výraznýma ušima. Na sobě měla šortky z džínoviny, světle zelenou blůzu a sandály. Měla vlhké vlasy, jako by se před chvílí sprchovala. Holman si pomyslel, že vypadá jako dítě.

Prohlížela si ho se směsí zvědavosti a lhostejnosti.

„Ano?“

„Jsem Max Holman. Richieho otec.“

Čekal, jak zareaguje. Očekával, že mu řekne, že je zkažený prevít a byl mizerný táta, ale její lhostejnost se vytratila a změnila v pátravý pohled, protože ho viděla poprvé.

„Ale ne. To je překvapení.“

„Je to překvapení i pro mě. Navíc ani neznám vaše jméno.“

„Elizabeth. Liz.“

„Rád bych si s vámi trochu popovídal, jestli by vám to nevadilo. Moc by mi to pomohlo.“

Otevřela prudce dveře.

„Musím se omluvit. Chystala jsem se vám zavolat, ale… no, prostě jsem nevěděla, co bych vám řekla. Prosím, pojďte dál. Chystám se na přednášky, ale pár minut ještě mám. Tady je trochu kafe…“

Holman prošel kolem ní a čekal v obývacím pokoji, než zavře dveře. Řekl jí, aby si s ním nedělala žádné starosti, ale stejně šla do kuchyně pro dva hrnky z kuchyňské linky a nechala ho v obýváku.

„Je to tak zvláštní. Promiňte. Nekupuju cukr. Měli bychom ale někde mít umělé…“

„Můžu mít hořké kafe.“

„Mám nízkotučné mléko.“

„Stačí mi černé.“

Byl to velký byt, s obývacím pokojem, jídelním koutem a kuchyní v otevřeném prostoru. Holmana náhle dojalo, že je v Richieho bytě. Sliboval si, že bude jednat věcně, jen jí položí pár otázek a vypadne, ale nyní byl všude kolem něho synův život a on se jím chtěl naplnit: Na stupínku v koutě stál televizor a před ním pohovka a křeslo, které se k sobě moc nehodily. Poličky u stěny byly plné cédéček a DVD s nejrůznějšími nahrávkami a filmy, plynový krb vestavěný do zdi, na římse nad ním řada překrývajících se zarámovaných fotografií. Holman se přinutil k nim přistoupit.

„Pěkný byt,“ prohlásil.

„Stojí víc, než si můžeme dovolit, ale není odtud daleko na univerzitu. Studuju dětskou psychologii.“

„To zní dobře.“

Holman si připadal jako idiot a přál si, aby dokázal říct něco lepšího.

„Před pár dny mě propustili z vězení.“

„Já vím.“

Další hloupá věta.

Na fotografiích byli Richie a Liz, společně, každý sám nebo s jinými páry. Na jedné fotce byli na lodi, na jiné v oslnivě jasných nepromokavých bundách s kapucí ve sněhu, ještě na další na pikniku, na kterém měli všichni na sobě policejní trika s nápisem LAPD. Holman se přistihl, že se usmívá, ale pak spatřil obrázek Richieho s Donnou a jeho úsměv se vytratil. Donna byla mladší než Holman, ale na fotografii vypadala staře. Vlasy měla špatně obarvené a v obličeji hluboké vrásky a stíny. Holman se odvrátil, aby skryl svoje vzpomínky a náhlý příval studu, a zjistil, že vedle něho stojí Liz s kávou. Nabídla mu šálek a Holman si ho vzal. Pokrčil bezradně rameny.

„Máte to tu hezký. Mám rád fotky. Je to jako bych ho znal o něco víc.“

Její zrak ho ustavičně sledoval a Holman se začal mít na pozoru. Studovala psychologii a určitě ho analyzovala.

Náhle odložila hrneček.

„Jste si hodně podobní. Byl trochu vyšší než vy, ale ne o moc. Vy zase o něco víc vážíte.“

„Jsem tlustej.“

Zapýřila se.

„To jsem neřekla. Richard běhal. Myslela jsem to takhle.“

V jejích očích se zaleskly slzy a Holman nevěděl, co má dělat. Zvedl ruku, aby ji pohladil po rameni, ale lekl se, že by ji tím mohl vyděsit. Rychle se však sebrala a otřela si oči hřbetem ruky.

„Promiňte. Bolí to. Poslyšte…“

Znovu si osušila oči a pak natáhla ruku.

„Jsem ráda, že se s vámi konečně setkávám.“

„Opravdu si myslíte, že mi byl podobný?“

Pokusila se o náznak úsměvu.

„Klony. Donna to takhle vždycky říkala.“

Holman změnil téma. Jestli se začnou bavit o Donně, rozpláče se taky.

„Poslyšte,“ ozval se, „vím, že máte přednášky, ale smím vám položit pár otázek ohledně toho, co se stalo? Nebude to trvat dlouho.“

„Už našli jejich vraha.“

„To vím. Jen se snažím… Mluvil jsem s detektivem Randomem. Setkala jste se s ním?“

Přikývla.

„Ano, mluvila jsem s ním. Jsem denně v kontaktu s kapitánem Levým. Byl to Richardův velitel.“

„Správně. Taky jsem s ním mluvil, ale ještě pořád mi není jasné, jak se to mohlo stát.“

„Juarez vinil Mikea z toho, co se stalo jeho bratrovi. Slyšel jste o tom?“

„Jo, je to v novinách. Znala jste seržanta Fowlera?“

„Mike Richarda po nástupu zaučoval. Stali se z nich dobří kamarádi.“

„Random mi řekl, že Juarez Fowlerovi vyhrožoval od chvíle, kdy zabili jeho bratra. Měl z něho Mike strach?“

Svraštila čelo, jako by o tom přemýšlela, a pokoušela se rozpomenout, ale nakonec zavrtěla hlavou.

„Mám dojem, že Mike se nikdy ničeho nebál. Ne, že bych ho vídala často, jen jednou za pár měsíců či tak nějak, ale neměla jsem pocit, že by si z toho něco dělal.“

„Nezmínil se Richie o tom, že Mike měl nějaké obavy?“

„O tom gangu jsem se poprvé dozvěděla, když vydali zatykač. Richard nikdy nic neříkal a ani nechtěl. Nikdy netahal domů pracovní záležitostí.“

Holman si pomyslel, že kdyby si někdo pouštěl hubu na špacír a vyhrožoval jemu, tak by si za tím chlápkem došel. Buď by ho donutil, aby se vyjádřil jasně, nebo by mu ukázal, kde je jeho místo, ale v žádném případě by to nenechal plavat. V duchu se ptal, jestli právě tohle nedělali onu noc ti čtyři policisté – nevymýšleli plán, jak si poradit s Juarezem, ale Juarez je předběhl a přepadl je ze zálohy. Zdálo se to možné, ale Holman nechtěl nic takového Elizabeth vykládat, takže místo toho řekl:

„Fowler pravděpodobně nechtěl, aby si s tím někdo dělal starosti. Chlapi jako Juarez vždycky vyhrožují policistům. Poldové to takhle mají v jednom kuse.“

Elizabeth přikývla, ale oči jí začaly znovu rudnout a Holman věděl, že se dopustil chyby. Myslela si, že tentokrát to nebyly jen plané výhrůžky, Juarez je uskutečnil a její manžel je nyní mrtev. Holman rychle změnil téma.

„Ještě jedna věc mi není jasná – Random mi řekl, že Richie nebyl tu noc ve službě.“

„Ne. Pracoval tady. Já jsem se učila. Někdy si vyšel s kamarády, ale nikdy tak pozdě. Řekl mi, že se s nimi musí setkat. Víc neprozradil.“

„Neřekl, že pojede k řece?“

„Ne. Předpokládala jsem, že se sejdou v nějakém baru.“

Holman to vzal na vědomí, ale nijak zvlášť mu to nepomohlo.

„Myslím, že bych rád zjistil, jak je Juarez vůbec našel. Policie mi to dosud nedokázala vysvětlit. Není snadné někoho sledovat u té řeky tak, aby ho ti lidi neviděli. Tak mě napadlo, jestli tam nechodili pravidelně a Juarez se o tom nedoslechl, takže věděl, kde je najde.“

„To já nevím. Nevěřím, že by tam chodili pravidelně, a Richard mi o tom nic neřekl. Vždyť je to tak daleko.“

S tím musel Holman souhlasit. Mohli se posadit a opít kdekoliv, a nemuseli chodit do opuštěného, vzdáleného koryta řeky. Naznačovalo to, že nechtěli, aby je někdo viděl, ale Holmanovi bylo rovněž jasné, že poldové jsou stejní jako jiní lidé – mohli tam chodit jen pro vzrušení z toho, že jsou někde, kam nikdo jiný nemůže, jako děti, které vniknou do prázdného domu nebo vyšplhají na nápis Hollywood na skalách.

Holman o tom stále ještě přemýšlel, když si připomněl něco, o čem se zmínila před chvílí, a zeptal se jí na to.

„Řekla jste, že skoro nikdy nechodil ven tak pozdě, ale toho večera to udělal. Nestalo se ten večer něco zvláštního?“

Vypadala překvapeně, ale pak její tvář potemněla a čelo jí rozdělila jediná svislá čára. Odvrátila pohled, pak se na Holmana znovu podívala a vyhlíželo to, jako by ho zkoumala. Tvářila se klidně, ale Holman přímo cítil zběsilý pohyb ozubených koleček a převodů v její hlavě, jak zápolila se svou odpovědí.

„Vy,“ hlesla nakonec.

„Nerozumím.“

„Další den vás měli propustit. To bylo na tom večeru zvláštní a oba jsme to věděli. Oba jsme věděli, že druhý den budete na svobodě. Richard o vás se mnou nikdy nemluvil. Nevadí vám, že vám to vyprávím? Jsou to tak ošklivé věci, že bychom si to měli vyříkat hned teď. Nechci vám to dělat ještě těžší.“

„Požádal jsem vás o to. Chci to vědět.“

Přikývla a pokračovala.

„Zkoušela jsem se o vás bavit, byla jsem zvědavá. Jste jeho otec. Jste můj tchán. Když byla Donna ještě naživu, zkoušeli jsme to obě. Ale on nechtěl. Věděla jsem, že se blíží den, kdy vás propustí. Richard to věděl taky, ale nemluvil o tom, a já věděla, že ho to trápí.“

Holmanovi bylo nevolno.

„Nezmínil se, proč ho to trápí?“

Pohodila znovu hlavou, odložila hrneček a odvrátila od něho pohled.

„Pojďte se na něco podívat.“

Šel za ní do ložnice, která byla zařízená jako kancelář. Stály tam dva psací stoly, jeden pro něho, druhý pro ni. Na jejím psacím stole se vršil stoh učebnic, svázaných spisů a papírů. Richieho psací stůl stál vzadu v koutě, v němž byly k přilehlým stěnám připevněny korkové nástěnky. Byly pokryté výstřižky z novin a lístky s poznámkami tak hustě, že se papírky překrývaly jako rybí šupiny. Liz ho zavedla k Richieho psacímu stolu a ukázala na výstřižky.

„Jen se podívejte.“

Tři banky vyloupeny v jediném dni, Série zločinů ukončena přestřelkou, Loupící bandité zastaveni, Zákazník zabit při bankovní loupeži.

Články, které si Holman letmo prohlédl, byly o dvojici šílených lupičů jménem Marchenko a Parsons. Holman o nich slyšel v Lompoku. Marchenko s Parsonem se oblékali jako členové komanda a před útěkem s kořistí v bankách stříleli.

„Fascinovaly ho bankovní loupeže,“ prohlásila Liz. „Vystřihoval si z novin a stahoval z internetu články a veškerý čas s nimi trávil tady. Není třeba mít doktorát, abyste zjistil proč.“

„Kvůli mně?“

„Chtěl vás poznat. Podle mého se k vám chtěl přiblížit, aniž by vám byl skutečně blízko. Věděli jsme, že se blíží den, kdy vás propustí. Nevěděli jsme, jestli se nás pokusíte kontaktovat nebo co bychom s vámi měli udělat. Bylo naprosto jasné, že ho to zneklidňuje.“

Holman se cítil provinile a mohl jen doufat, že se mýlí.

„Řekl vám to?“

Elizabeth se na něj nedívala. Se zkříženými pažemi zírala na výstřižky.

„To by neudělal. Ani se mnou, ani s matkou o vás nikdy nehovořil, ale když řekl, že jde za klukama, byl s nimi vždycky celý večer. Myslím, že s nimi potřeboval mluvit. Se mnou o tom mluvit nedokázal a vidíte, co…“

Její obličej se stáhl tvrdostí, kterou přináší hněv. Holman sledoval, jak se jí oči plní slzami, ale bál se jí dotknout.

„Poslyšte…,“ začal.

Zavrtěla hlavou a Holman to bral jako varování – zřejmě vycítila, že by ji rád utěšil. Holman se teď cítil ještě hůř. Žíly na jejích pažích byly tětivami luku, napjatými hněvem.

„Musel vždycky jít ven. Prostě musel.“

„Snad bychom se měli vrátit zpátky do obýváku.“

Zavřela oči, pak znovu zavrtěla hlavou, ale tentokrát mu tím naznačila, že je všechno v pořádku – bojovala se zvířecí bolestí a byla odhodlána ji zabít. Nakonec otevřela oči a dokončila svou původní myšlenku.

„Někdy je pro muže snadnější projevit svoje pocity a slabost před jiným mužem než před ženou. Je snadnější předstírat, že všechno je v pohodě, než se poctivě zabývat emocemi. Myslím, že právě tohle onu noc dělal. Myslím, že kvůli tomu zemřel.“

„Aby si promluvil o mně?“

„Ne, ne o vás, nic tak konkrétního – spíš o bankovních loupežích. To byl jeho způsob jak hovořit o vás. Práce byla něco jako povinnost navíc. Chtěl se stát detektivem a dostat se na žebříku na vyšší příčky.“

Holman pohlédl na Richieho psací stůl, ale ten pohled mu nepřinesl žádnou útěchu. Leželo tam cosi, co vypadalo jako kopie oficiálních policejních zpráv. Holman letmo prohlédl vrchní stránky a uvědomil si, že se vesměs jedná o Marchenka a Parsonse. Na desku byla napínáčky připíchnutá malá mapa města s čárami propojujícími křížky označené číslicemi od 1 do 13. Richie šel dokonce tak daleko, že si zakresloval do plánu místa jejich loupeží.

Holman si náhle položil v duchu otázku, zda Richie a Liz věřili, že Marchenko a Parsons byli jako on.

„Vylupoval jsem banky,“ ozval se, „ale nic takového jako oni jsem nikdy neudělal. Nikdy jsem nikomu neublížil. Vůbec jsem se jim nepodobal.“

Její výraz změkl.

„Nemyslela jsem to tak. Donna nám řekla, jak vás chytili. Richard věděl, že nejste jako oni.“

Holman ocenil její snahu, ale stěna byla plná výstřižků o dvou zoufalcích, kteří se vyžívali v tom, že mlátili pažbami nevinné oběti. Na to vážně nebyl třeba doktorát.

Holman se zdráhavé otočil, ale pak zaváhal.

„Pracoval na tom předtím, než odešel?“

„Jo. Byl tady celý večer.“

„Zajímali se o Marchenka i ti druzí?“

„Možná Mike. Mockrát se o tom s Mikem bavili.

O těch dalších to nevím.“

Holman přikývl a naposledy se podíval na psací stůl svého mrtvého syna. Rád by si přečetl všechno, co tam bylo. Chtěl vědět, proč se uniformovaný policista jen s několikaletou zkušeností zabýval důležitým vyšetřováním a proč jeho syn odešel z domova uprostřed noci. Přišel si sem pro odpovědi, ale odcházel s více otázkami, než s kolika přišel.

Holman se naposled odvrátil od synova psacího stolu.

„Neřekli mi ještě, jak to bude s pohřbem.“

Hrozně nerad se zeptal a byl ještě nešťastnější, když viděl, jak se v jejím obličeji opět mihl ten záblesk tvrdosti. Vzpamatovala se však a zavrtěla hlavou.

„Tuhle sobotu pořádají na policejní akademii vzpomínkový obřad za ty čtyři. K pohřbu je policie ještě nevydala. Myslím, že všichni jsou ještě…“

Její hlas se pomalu vytrácel a Holman věděl proč. Ti policisté byli zavražděni a vyšetřovatel pravděpodobně dosud shromažďuje lékařské důkazy, takže je nesmějí pohřbít, dokud nebudou dokončeny všechny testy a zjištěna veškerá fakta.

Elizabeth se náhle dotkla jeho paže.

„Přijdete, že ano? Byla bych ráda, kdybyste tam byl.“

Holman pocítil úlevu. Obával se, že by se mohla pokusit ho od účasti na pohřbu odradit. Neuniklo mu ani to, že Random ani Levy mu o vzpomínkovém obřadu neřekli.

„Přijdu rád, Liz. Děkuju vám.“

Chvíli si ho prohlížela, pak se vytáhla na špičky a políbila jej na tvář.

„Přála bych si, aby to bylo jinak.“

Holman strávil posledních deset let tím, že si přál, aby všechno bylo jinak.

Znovu jí poděkoval, když ho pouštěla ven, a vrátil se k autu. Rád by věděl, jestli na vzpomínkovém obřadu bude i Random. Chtěl se ho zeptat na spoustu věcí. A očekával, že se mu na ně dostane odpovědí.

13

Vzpomínkový obřad se konal v posluchárně Policejní akademie LAPD v Chavez Ravine, která stála mezi dvěma kopci nedaleko vchodu na stadion Dodgerů. Před lety si Dodgeři vztyčili vlastní verzi slavného hollywoodského nápisu na kopci, který odděluje akademii od stadionu. Stálo na ní MYSLI MODŘE, protože modrá je barva Dodgerů. Když Holman onoho rána nápis uviděl, napadlo ho, že je to vhodná připomínka čtyř mrtvých policistů, protože modrá byla rovněž barvou losangeleského policejního oddělení.

Liz Holmana pozvala, aby jel na obřad s ní a její rodinou, ale on odmítl. Její rodiče a sestra přiletěli z oblasti San Franciska, ale Holman by se mezi nimi necítil dobře. Lizin otec byl lékař a její matka sociální pracovnice. Byli vzdělaní, zámožní a normální, což Holman obdivoval, ale připomínali mu tím všechno, čím on sám nebyl. Když projížděl bránou stadionu Dodgerů, vzpomněl si, jak s Cheem často objížděli parkoviště a vyhlíželi si auta, která by mohli během prostředního střídání ukrást. Lizin otec si pravděpodobně připomínal celonoční studium, ale to nejlepší, na co se zmohl on, Holman, byly vzpomínky na krádeže a fetování. Souhlasil však s tím, že se k Liz připojí při obřadu, a řekl jí, že k akademii přijede v Perryho rachotině.

Holman zaparkoval dost daleko od jejího areálu a šel pěšky po Academy Road k posluchárně, řídil se přitom radami, které mu dala Liz. Parkoviště akademie už bylo plné a auta se tísnila i po obou stranách ulice. Lidé proudili do kopce k akademii. Holman si je prohlížel a doufal, že nespatří Randoma nebo Vukoviche. Volal Randomovi třikrát, aby s ním probral to, co se dozvěděl od Liz, ale Random na jeho vzkazy, aby mu zavolal, ani jednou nezareagoval. Holman došel k závěru, že už ho pustil z hlavy, což se mu nezamlouvalo. Měl otázky a chtěl na ně odpovědi.

Liz mu řekla, že se setkají v zahradě s velkými kulatými balvany před posluchárnou. Nechal se tedy vést davem, který ho přivedl do zahrady, v níž postávaly skupinky lidí. Kameramani z přenosových vozů natáčeli shromážděné a reportéři vedli rozhovory s místními politiky a špičkami LAPD. Holmanovi nebylo zrovna nejlíp. Liz mu půjčila jeden z Richieho tmavých obleků, ale kalhoty mu byly příliš těsné, takže knoflík pod opaskem měl rozepnutý. V obleku se zpotil ještě dřív, než došel do zahrady, a nyní se ani trošku necítil dobře.

Liz a její rodinu našel s Richieho velitelem, kapitánem Levym. Levy podal Holmanovi ruku a pak je odvedl k rodinám dalších policistů, aby je s nimi seznámil. Zdálo se, že Liz vycítila Holmanovu sklíčenost, a když je Levy prováděl davem, počkala na něho.

„Vypadáte dobře, Maxi. Jsem ráda, že jste přišel.“

Holman se pokusil o úsměv.

Levy je představil vdově po Mikeu Fowlerovi a jejich čtyřem synům, Mellonově manželce a Ashovým rodičům. Všichni vypadali sklesle a vyčerpaně a Holmana napadlo, že Fowlerova žena je pravděpodobně pod vlivem sedativ. Všichni s ním jednali zdvořile a s respektem, ale Holman měl přesto pocit, že sem nepatří. Několikrát někoho přistihl, jak na něj zírá, a pokaždé zrudl, protože si byl jistý, že si myslí: To je Holmanův táta, ten kriminálník. Cítil se ještě trapněji kvůli Richiemu než kvůli sobě. Podařilo se mu udělat synovi ostudu i po jeho smrti.

Levy se vrátil po několika minutách, dotkl se Liziny paže a zavedl je dvojitými otevřenými dveřmi dovnitř. Byl čas se posadit. Podlaha posluchárny byla plná židlí. Stálo tam pódium s velkými fotografiemi čtyř policistů a po obou stranách každého obrazu visely americké vlajky. Holman u dveří zaváhal, pohlédl na shromáždění za sebou a na kraji davu spatřil Randoma s dalšími třemi muži. Rychle se obrátil a vykročil k nim. Nebyl ještě ani v polovině cesty, když mu cestu náhle zastoupil Vukovich. Byl v tmavomodrém obleku a měl nasazené sluneční brýle. Nebylo mu vidět do očí.

„Smutný den, pane Holmane. Doufám, že už nejezdíte bez řidičáku.“

„Třikrát jsem nechával Randomovi vzkaz po telefonu, aby mi zavolal, ale ani jednou se neozval. Mám pár otázek k tomu, co se oné noci odehrálo.“

„My víme, co se té noci stalo, a taky jsme vám to řekli.“

Holman se podíval přes Vukoviche na Randoma. Random se po něm ohlédl, ale pak pokračoval v rozmluvě. Holman se znovu obrátil na Vukoviche.

„To, co jste mi řekli, mi nedává moc smysl. Pracoval Richie na vyšetřování případu Marchenka a Parsonse?“

Vukovich ho okamžik zkoumal, ale pak se od něho odvrátil.

„Počkejte tady, pane Holmane. Zjistím, jestli šéf bude mít chvilku, aby si s vámi promluvil.“

Začala se šířit zpráva, že už je čas usednout na místa. Lidé v zahradě vcházeli do posluchárny, ale Holman zůstal tam, kde byl. Vukovich šel za Randomem a třemi muži. Holman usoudil, že se jedná o vysoké šarže, ale neznal je a bylo mu to jedno. Když k nim Vukovich došel, Random a dva z mužů se po Holmanovi ohlédli, ale pak se k němu obrátili zády a pokračovali v rozhovoru. Po chvíli Random s Vukovichem přece jen přišel. Netvářil se moc příjemně, ale ruku mu podal.

„Pojďme kousek stranou, pane Holmane. Lépe si promluvíme, když nebudeme stát lidem v cestě.“

Holman je následoval na kraj zahrady, s Randomem po jednom boku a s Vukovichem po druhém. Měl pocit, že by se ho nejraději zbavili.

Když se dostatečně vzdálili od lidí, založil si Random paže na hrudi.

„Jestli jsem to pochopil správně, chtěl jste se mě na něco zeptat?“

Holman mu popsal svůj rozhovor s Elizabeth a obrovskou sbírku materiálu o Marchenkovi a Parsonsovi, které viděl na Richieho psacím stole. Nevěří vysvětlení, kterého se mu dostalo od policie. Pokud se Richie zúčastnil vyšetřování tohoto případu, připadaly mu bankovní loupeže jako mnohem pravděpodobnější důvod jejich smrti. Holman rozvíjel svoji teorii, ale Random zavrtěl hlavou ještě dřív, než se stačil dostat ke konci.

„Nepracovali na Marchenkově a Parsonsově případu. Marchenko a Parsons jsou mrtví. Případ byl uzavřen před třemi měsíci.“

„Richie řekl své ženě, že dostal přidělený mimořádný služební úkol. Domnívala se, že se to týkalo i Mikea Fowlera.“

Random vypadal netrpělivě. Posluchárna se zaplňovala.

„Jestli se váš syn zabýval Marchenkovým a Parsonsovým případem, dělal to buď z osobního zájmu, nebo jako projekt do školy, kterou studoval, ale nic víc. Byl uniformovaným strážníkem. A strážníci nejsou žádní detektivové.“

Vukovich přikývl.

„Ať už tomu bylo jakkoli, nezáleží na tom, protože případ už byl uzavřen.“

„Richie byl ten večer doma. Byl doma celý večer, dokud mu někdo nezavolal a neřekl mu, že má v jednu v noci jet na schůzku s kolegy. Kdybych byl na jeho místě a v tak pozdní hodinu mi zavolali kamarádi, že se mám někam hnát s nimi popít, vykašlal bych se na ně – ale kdybychom pracovali na nějakém kriminálním případu, jel bych tam. Jestli byli pod mostem kvůli Marchenkovi a Parsonsovi, mohla by s tím jejich vražda nějak souviset.“

Random zavrtěl hlavou.

„Na tohle teď není vhodná doba, pane Holmane.“

„Já vám nechával vzkazy, a vy jste mi nezavolal. Mně se naopak zdá, že je na to vhodný čas právě teď.“

Zdálo se, že ho Random zkoumá. Holman si pomyslel, že zvažuje jeho sílu i slabé stránky, jako když hodnotí podezřelého při výslechu. Nakonec přikývl, jako by došel k rozhodnutí, ze kterého neměl žádnou radost.

„Tak dobře, chcete slyšet špatnou zprávu? Jeli tam, aby se napili. Teď vám něco řeknu, ale pokud se doslechnu, že jste to někde opakoval, všechno popřu. Vuku?“

Vukovich přikývl a dal tak najevo, že i on by to zapřel.

Random našpulil rty, jako by se chystal říct něco ošklivého, a zároveň ztišil hlas.

„Mike Fowler byl opilec. Pil už léta a dělal policejnímu sboru ostudu.“

Vukovich se rozhlédl kolem, jako by se chtěl ujistit, že je nikdo neposlouchá, a zdálo se, že mu to připadá trapné.

„Neberte si to tak, šéfe.“

„Je třeba, aby tomu pan Holman rozuměl. Fowler oznámil vysílačkou, že si udělají přestávku, ale to v žádném případě neznamenalo, že by se směl napít, a už vůbec neměl právo volat mladším policistům, aby se s ním sešli na tak odlehlém místě. Chci, abyste si, Holmane, zapamatoval, že Fowler byl jejich nadřízený. Měl být k dispozici policistům ve službě ve svém revíru, kdykoli by potřebovali pomoc, ale on se rozhodl, že místo toho začne popíjet. Taky Mellon byl ve službě, ale byl to jen průměrný policista – a navíc nebyl ani ve svém určeném rajónu. Ash byl mimo službu, ale ani on nepatřil ke kandidátům na policistu roku.“

Holman měl pocit, že ho Random úmyslně trápí, ale nevěděl proč a vůbec se mu to nezamlouvalo.

„Co mi to vykládáte, Randome? Co to má společnýho s Marchenkem a Parsonsem?“

„Hledáte důvod, abyste pochopil, co ti čtyři hledali pod tím mostem, a já vám ho říkám. Viním Mikea Fowlera z toho, co se stalo, protože měl služebně nejvyšší postavení, ale ani jeden tam nebyl proto, aby řešil zločin století. Byli to problémoví policisté s mizernými záznamy v osobních spisech a lajdáckým přístupem ke službě.“

Holman cítil, jak rudne. Začalo mu bušit ve spáncích.

„Chcete tím říct, že Richie byl špatný policajt? Mám tomu tak rozumět?“

Vukovich zvedl ukazováček.

„Uklidněte se, kámo. Byl jste to vy, kdo se ptal.“

„Pane Holmane, nic takového jsem vám říct nechtěl,“ prohlásil Random. „Doufal jsem, že nebudu muset.“

Bušení v Holmanově hlavě se rozšířilo do ramen a paží a cítil, jak se mu napínají svaly. Celé jeho nitro toužilo po tom, aby zaťal pěsti a zmlátil Randoma a Vukoviche za to, co o Richiem řekli – že byl mizerný policajt –, ale Holman už se dokázal ovládat. Řekl si v duchu, že už není takový, jaký býval. Přinutil se potlačit zuřivost a pomalu řekl:

„Richie pracoval na něčem, co se týkalo Marchenka a Parsonse. Rád bych věděl, proč o tom musel s Fowlerem mluvit v jednu v noci.“

„Měl byste se soustředit na to, jak si zařídit život po propuštění a nechat nás dělat naši práci. Tenhle rozhovor už ukončíme, pane Holmane. Měl byste se zklidnit a chovat se trochu slušněji.“

Random se od něho bez dalšího slova odvrátil a vešel s davem do posluchárny. Vukovich ho po chvíli následoval, ale nejdřív zůstal ještě chvíli s Holmanem.

Holman se ani nehnul. Měl pocit, že se tím strašným vztekem, který jako by ho náhle učinil křehkým, každou chvíli rozletí na kousíčky. Měl chuť řvát. Chtělo se mu ukrást nějaké porsche a projet se v něm nejvyšší rychlostí městem. Měl chuť se večer nafetovat až po uši, nalít do sebe celou láhev nejjemnější tequilly a výt přitom jako pes…

Vykročil ke dvojitým dveřím, ale dovnitř nevešel. Sledoval, jak se lidé usazují, aniž by je skutečně viděl. Díval se na čtyři mrtvé muže, kteří na něho zírali z obrovských fotografií. Cítil Richieho mrtvé dvourozměrné oči.

Obrátil se a spěchal ke svému autu, v tom horku celý zalitý potem. Svlékl si Richieho sako a vázanku a rozepnul knoflíky u košile. V očích měl veliké horké slzy, které jako by se mu tlačily přímo ze srdce.

Richie nebyl špatný.

Nebyl jako jeho táta.

Setřel si pot z obličeje a vykročil ještě rychleji. Nevěřil tomu. Nepřesvědčí ho, nedonutí, aby tomu věřil.

Můj syn nebyl jako já.

Holman si v duchu přísahal, že to dokáže. Poslední a jedinou osobu, které důvěřoval, už požádal o pomoc, a teď jen čekal, až se mu ozve. Potřeboval její pomoc. Potřeboval ji a modlil se, aby mu brzy dala odpověď.

Část druhá

14

Bývalá zvláštní agentka FBI Katherine Pollardová stála v kuchyni svého přízemního domu a sledovala hodiny nad dřezem. Když zadržela dech, bylo v domě naprosté ticho. Dívala se, jak se malá ručička pomalu přibližuje ke dvanáctce. Velká ručička ukazovala jedenáct třicet dva. Uvolnila se jako vystřelené péro a poskočila na jedenáct třicet tři.

ŤUK!

Prudký posun míjejícího času narušil ticho.

Pollardová si setřela pot z čela a přemýšlela o špinavém nádobí a odpadcích, které se jí nahromadily v kuchyni: šálky, kartony s hroznovou šťávou, otevřené krabice cereálií, misky, v nichž se objevily první známky horkem sraženého mléka. Pollardová žila v Simi Valley, kde teplota onoho dne, dvacet sedm minut před polednem, už dosáhla čtyřiceti stupňů Celsia. Její klimatizace byla už šest dní porouchaná a nebylo pravděpodobné, že se v nejbližší době dočká opravy, protože Katherine Pollardová se ocitla na dně. V nevyhnutelném a ponižujícím hovoru s matkou, ve kterém ji požádá o peníze, využije výmluvu na možný úpal.

Pollardová odešla od FBI před osmi roky poté, co si vzala kolegu agenta jménem Marty Baum a poprvé otěhotněla. Odešla z práce ze všech správných důvodů: milovala Martyho, oba chtěli, aby se z ní stala máma jejich syna na plný úvazek (Pollardová si uvědomovala důležitost tohoto mateřského postavení snad ještě víc než Marty) a s Martyho výplatou měli dostatek peněz. Ale to bylo tehdy. Dvě děti, jedna právní odluka a pak Marty zemřel na infarkt, když se potápěl na Arubě se svou tehdejší přítelkyní, dvacetiletou servírkou z Huntington Beach.

ŤUK!

Pollardová byla schopná přežívat z dávek, které jí přiznali po Martyho smrti, ale stále víc a víc potřebovala matčinu pomoc, což bylo ponižující a poraženecké, a nyní už klimatizace nefungovala téměř týden. Jedna hodina a dvacet šest minut do chvíle, kdy se její děti, David a Lyle, sedm a šest let, vrátí domů z letní družiny, denního tábora, špinaví a naříkající na vedro. Pollardová si znovu setřela pot z obličeje, popadla bezdrátový telefon a odnesla ho do svého auta.

Téměř polední vedro z bezmračné oblohy ji zasáhlo jako plamen pochodně. Katherine otevřela svoje Subaru, nastartovala a okamžitě stáhla okna. Uvnitř muselo být nejméně pětašedesát stupňů. Zapnula naplno klimatizaci, počkala, dokud z ní nezačal proudit chladný vzduch, a pak zatáhla okna. Nechala si ledový vzduch foukat do obličeje a pak si nadzvedla tričko, aby jí vanul i na prsa.

Jakmile nabyla pocitu, že už nad vedrem začíná vítězit, zapnula telefon a vyťukala matčino telefonní číslo. Jak očekávala, byl tam záznamník. Její matka si filtrovala hovory, zatímco hrála na internetu poker.

„Mami, to jsem já, zvedni to. Jsi tam?“

Matka se ozvala. „Něco je v nepořádku?“

Její matka nikdy nezačínala telefonáty jinak a okamžitě zatlačila svou dceru do obrany náznakem, že její život je nekonečnou řadou kritických situací a dramat. Jenže Pollardová už věděla, jak na ni. Okamžitě se zaměřila na to hlavní.

„Rozbila se mi klimatizace. Za opravu chtějí dvanáct stovek. Já je nemám, mami.“

„Katherine, kdy už si konečně najdeš nějakýho chlapa?“

„Nepotřebuju žádnýho chlapa, mami, ale dvanáct set dolarů.“

„Řekla jsem snad, že ti je nedám?“

„Neřekla.“

„Pak taky víš, že žiju jen proto, abych pomáhala tobě a těm tvých báječným chlapcům, ale někdy by sis taky měla umět pomoct sama, Katherine. Ti hoši rostou a ty nemládneš.“

Pollardová si položila telefon na klín. Její matka neustále hovořila, ale ona už neslyšela, co jí říká. Pak viděla přijíždět poštovní auto a sledovala, jak pošťák strká do její schránky denní příděl účtů. Listonoš měl na hlavě helmu, na očích tmavé brýle a na sobě šortky, takže vypadal, jako kdyby byl na safari. Jakmile odjel, vzala si Pollardová zase telefon.

„Mami, dovol, abych se tě na něco zeptala. Kdybych se vrátila do práce, byla bys ochotná hlídat kluky?“

Její matka váhala. Pollardové se její mlčení nelíbilo. Její matka totiž nikdy nemlčela.

„A co bys dělala? Snad ne zase u FBI?“

Pollardová o tom přemýšlela. Kdyby se vrátila k FBI, bylo nepravděpodobné, že by pracovala opět v terénu v Los Angeles. L. A. bylo žádoucí lokalitou, která přitahovala daleko víc žadatelů, než bylo volných pracovních míst. Pollardovou by ze všeho nejspíš poslali někam do pustiny, ale to by se jí nelíbilo. Katherine Pollardová totiž strávila tři roky v elitním bankovním týmu FBI v hlavním městě bankovních loupeží světa. Přála si, aby odtamtud byla neodešla. Chyběla jí práce. Chyběly jí peníze. Chybělo jí to, co pokládala za nejlepší roky života.

„Mohla bych dostat místo bezpečnostní poradkyně v některém bankovním řetězci nebo u nějaké soukromé firmy, jako je třeba Kroll. V elitním bankovním týmu to bylo dobrý, mami. Ještě pořád tam mám kamarády, kteří na mě nezapomněli.“

Matka znovu zaváhala a tentokrát se v jejím hlase ozvala podezřívavost.

„A kolik hodin si představuješ, že bych měla s kluky trávit?“

Pollardová si znovu položila telefon do klína a pomyslela si, že to má dobře vymyšlené. Sledovala, jak pošťák jede k dalšímu domu a pak dál. Když sluchátko zase zvedla, ozvalo se z něj:

„Katherine? Katherine, jsi tam? Nepřerušilo se to?“

„Potřebujeme peníze.“

„Na tu opravu klimatizace ti samozřejmě dám. Nenechám vnuky žít v –“

„Ale já mluvím o tom, že bych se vrátila do práce. A to bych mohla udělat jedině v tom případě, kdybys mi pomohla s kluky.“

„Můžeme si o tom promluvit, Katherine. Tvůj nápad, že se vrátíš do práce, se mi zamlouvá. Mohla by ses tam s někým seznámit…“

„Musím zavolat opraváře. Promluvíme si později.“

Pollardová zavěsila. Sledovala, jak se listonoš postupně propracovává ulicí, a pak si šla vyzvednout poštu. Při návratu k autu se probírala dopisy, a jak předpokládala, nacházela účty na kreditní karty Visa a Mastercard, ale pak něco, co ji překvapilo: hnědou obálku z konopného papíru, na níž byla zpáteční adresa FBI ve Westwoodu, její staré kanceláře. Od FBI ve Westwoodu nedostala Katherine nic už několik let.

Jakmile se usadila v autě, roztrhla obálku a našla v ní ještě jednu, tentokrát bílou. Byla otevřená a znovu zalepená, jako veškerá pošta zasílaná z FBI současným nebo bývalým agentům. K dopisu byl přiložen žlutý proužek papíru s předtištěným textem: TENTO DOPIS PROŠEL TESTY NA TOXINY A NEBEZPEČNÉ BIOLOGICKÉ LÁTKY A BYLO ROZHODNUTO, ŽE JE MOŽNO JEJ PŘEPOSLAT. DĚKUJEME.

Druhý dopis byl adresován jí osobně do kanceláře ve Westwoodu. Byla na něm zpáteční adresa v Culver City, kterou neznala. Roztrhla obálku po straně, vytřásla z ní ručně psaný jednostránkový dopis, do něhož byl zasunutý novinový výstřižek, a četla:

Max Holman

Pacific Gardens Motels Apartments

Culver City CA 90232

Když spatřila to jméno, přestala na chvíli číst a na rtech se jí objevil pokřivený úsměv při vzpomínce na dobu strávenou v bankovním týmu.

„Ale ne! Max Holman!“

Pokračovala v četbě…

Milá zvláštní agentko Pollardová,

doufám, že vás tento dopis zastihne v dobrém zdraví. Doufám také, že jste po spatření mého jména tenhle dopis nezahodila. Jsem Max Holman. Zatýkala jste mě za bankovní loupež. Chtěl bych, abyste věděla, že vám nic nevyčítám a že si cením toho, jak jste před federálním prokurátorem vypovídala v můj prospěch. Úspěšně jsem dokončil výkon trestu, byl jsem propuštěn pod dohledem a pracuju. Chtěl bych vám znovu poděkovat za vaše laskavá a nápomocná slova a doufám, že si je rovněž ještě pamatujete.

Katherine si na Holmana opravdu pamatovala a myslela si o něm to nejlepší, co si může policistka myslet o muži, který vyloupil devět bank. Necítila k němu žádnou vřelost za jeho loupeže, ale za to, jak ho sbalili při jeho deváté bankovní loupeži. Max Holman byl proslulý tím, jak unikal přepracovaným agentům bankovního týmu FBI.

Pokračovala v četbě…

Můj syn Richard Holman byl policistou v Los Angeles, o čemž se můžete dočíst v přiloženém článku. Byl zavražděn společně s dalšími třemi policisty. Píšu vám proto, abych vás požádal o pomoc, a doufám, že mě vyslyšíte.

Pollardová rozložila článek. Okamžitě poznala, že se jedná o případ čtyř zavražděných policistů v korytě řeky, kam se zajeli napít. Viděla to ve večerních zprávách.

Nenamáhala se s četbou výstřižku, ale prohlédla si obrázky čtyř zabitých. Pod posledním snímkem bylo uvedeno jméno Richard Holman a fotografie byla zakroužkovaná. Vedle kroužku byla připsána dvě slova: MŮJ SYN.

Pollardová si nevzpomínala, že by byl Holman měl syna, ale nedokázala už se ani rozpomenout, jak vypadal on sám. Když ale zkoumala fotografii, připomněla si ho. Ano, už ho má před sebou – tenká ústa a silný zátylek. Holmanův syn vypadal jako jeho otec.

Pollardová kroutila hlavou a myslela si: No tohle, sotva se ten chudák dostane z lochu, už mu zabijou syna, aby neměl ani chvíli pokoj.

S obnoveným zájmem četla dál…

Policie se domnívá, že našla vraha, ale já mám ještě řadu otázek, na které nedostávám odpovědi. Myslím si, že policie nehodlá naslouchat usvědčenému zločinci, ale protože vy jste zvláštní agentka FBI, doufám, že byste mi ty odpovědi mohla poskytnout vy. To je všechno, co chci.

Můj syn byl dobrý člověk. Ne jako já. Rozhodnete-li se, že mně pomůžete, zavolejte mi, prosím. Můžete se rovněž spojit s kurátorkou, která na mě dohlíží a může se za mě zaručit.

S pozdravem Váš

Max Holman

Pod svoje jméno Holman připsal telefonní číslo domů, do kanceláře motelu Pacific Garden a do práce. Pod všemi těmi čísly pak bylo jméno a telefon kurátorky, která ho měla pod dohledem. Pollardová si znovu letmo prohlédla výstřižek a přála si, aby o svých vlastních chlapcích, až budou starší, nikdy nemusela dostat takovou zprávu, jakou vyslechl Holman. Už tak bylo dost hrozné, když se to dozvěděla o Martym, přestože jejich manželství už bylo rozbité a schylovalo se k rozvodu. Když přišla zpráva o jeho smrti, jejich nepěkná minulost zmizela a bylo jí, jako by ztratila část sebe samé. Pro Holmana, který přišel o syna, to muselo být ještě horší.

Pollardová náhle pocítila podráždění, odložila dopis i s výstřižkem a její nostalgické vzpomínky na Holmana a den, kdy ho zatkla, byly ty tam. Pollardová věřila tomu, na co nakonec přijdou všichni poldové: že zločinci jsou zdegenerovaní idioti. Můžete je zatknout, strčit do vězení, domlouvat jim a radit, ale zločinci se zkrátka nikdy nezmění, takže si byla téměř jistá, že Holman už zase jede v nějakém podvodu.

Naštvaně sebrala telefon a účty z kreditních karet, zamkla auto a vydala se vedrem k domu. Ponížila se, když požádala matku o peníze, a teď se ponížila podruhé, když se nechala dojmout Holmanovým plačtivým příběhem. Ke všemu bude muset ještě prosit opraváře, aby zvedl svůj líný zadek a postaral se, aby se v jejím domě znovu dalo žít. Pollardová už byla téměř doma a chystala se řemeslníkovi zavolat, ale nakonec telefon zase položila a vrátila se do auta pro ten Holmanův zoufale přiblblý dopis.

Zatelefonovala opraváři a hned potom Gail Manelliové, kurátorce, která měla Holmana pod dohledem.

15

Holman našel Cheea v kanceláři jeho servisu ve východní části Los Angeles s hezkou mladou dívkou, která se po Holmanově vstupu ostýchavě usmála. Kamarádův obličej se roztáhl do širokého úsměvu, který ukázal zuby hnědé od ranní kávy.

„Ahoj, našinče,“ zavolal. „Tohle je moje nejmladší dítě, Marisol. Holčičko, pozdrav pana Holmana.“

Marisol sdělila Holmanovi, že je pro ni potěšením ho poznat.

„Děvenko, dojdi pro Raula, ano? Ať přijde sem do kanceláře. Tak, brácho, pojď dovnitř.“

Marisol použila domácí telefon, aby zavolala Raulovi, a Holman vešel za přítelem do kanceláře. Chee za nimi zavřel dveře, aby je neslyšela.

„Pěkná holka, Chee,“ prohlásil Holman. „Blahopřeji.“

„Čemu se směješ, brácho? Doufám, že tě nenapadají žádný hříšný myšlenky.“

„Přišlo mi k smíchu, jak jsi jí řekl, holčičko.“

Chee došel ke skřínce a vytáhl z ní fotoaparát.

„Je to moje radost, brácho, a ty druhý taky. Děkuju každý den Bohu za vzduch, který dýchá, a uctívám zem pod jejíma nohama. A teď zůstaň stát, kde jseš, a koukej na mě.“

„Uděláš mi ten řidičák?“

„Nejsem snad Chee? To si piš, že ti ho udělám.“

Chee si postavil Holmana před tmavomodrou stěnu a pak si připravil fotoaparát.

„Je digitální, ten nejlepší. Proboha, Holmane, tohle nemá být policejní fotka – netvař se, jako kdybys mě chtěl zavraždit.“

Holman se usmál.

„No vidíš, teď je to lepší.“

Blesk vyšlehl právě v okamžiku, kdy někdo zaklepal na dveře. Vstoupil malý, sveřepý mužík. Ruce i obličej měl od oleje z dílny. Chee zkoumal v aparátu digitální snímek a pak se zdráhavé rozhodl, že bude stačit. Hodil fotoaparát muži, který před chvílí přišel.

„Kalifornský řidičák, datum vydání dnešní, bez omezení. Nenosíš náhodou brejle, Holmane, když jsi zestárnul?“

„Ne.“

„Žádný omezení.“

Raul pohlédl na Holmana.

„Budu potřebovat jeho adresu, datum narození, další údaje a podpis.“

Chee vzal z psacího stolu zápisník a pero a podal to všechno Holmanovi.

„Pusť se do toho. Taky výška a váha. Podepiš se na samostatnou stranu.“

„Jak dlouho to bude trvat? Mám nějakou schůzku.“

„Neboj se, odjedeš s řidičákem i s autem. Bude to jenom chvilka.“

Chee s Raulem si něco krátce řekli Španělsky. Holman se pak vydal za Raulem a Cheem přes dílnu na parkoviště, kde stála řada aut. Chee vyvalil oči na Holmanovu rachotinu.

„Není divu, že tě sbalili, když jezdíš v tomhle.“

„Může to někdo za mě odvézt k motelu?“

„Jo, žádný problém. Tady si teď můžeš vybrat – buď tenhle parádní Ford Taurus, nebo támhleten zbrusu nový Highlander. Oba auťáky tě dostanou do nudný střední třídy. Oba jsou registrovaný na mě, pojištěný, žádný nezaplacený pokuty, nic takovýho. Když tě zastaví, řekneš, že jsem ti auto půjčil. To je celý.“

Highlandera Holman ještě nikdy předtím neviděl. Byl černý a lesklý a seděl vysoko na velkých pneumatikách. Líbila se mu představa, že z něho bude mít dobrý rozhled.

„Myslím, že bych si vzal toho highlandera.“

„Dobrá volba, brácho – černý, kožený potahy, stahovací střecha – budeš vypadat jako hippie na cestě do Whole Foods. Tak jdi a vem si ho. Mám pro tebe ještě něco jinýho, abych ti usnadnil život, když už ses nám vrátil zpátky do světa. Mrkni se do přihrádky.“

Holman nevěděl, co je to Whole Foods, ale už ho nebavilo dávat najevo, že strávil deset let v lochu, a navíc se obával, že to tady všechno bude trvat příliš dlouho. Vlezl do svého nového auta a otevřel přihrádku. Uvnitř byl mobilní telefon.

Chee se pyšně zašklebil.

„Teď máš mobil, brácho. Už to není jako před deseti lety, chodit k telefonním automatům a škemrat o čtvrťáky – teď můžeš volat od rána do večera. Je tam i knížka s návodem a tvý telefonní číslo. Když ho budeš potřebovat nabít, zastrčíš šňůru do zapalovače cigaret.“

Holman se podíval na Cheea.

„Pamatuješ, žes mi nabízel prachy?“ hlesl. „Nerad ti o ně říkám, když už jsi mi dal to auto a ten mobil, ale musím tě vzít za slovo. Potřebuju pakl.“

Pakl znamenal tisíc dolarů. Když v bankách balili použité dvacetidolarovky, dávali jich do balíčku padesát. Tisíc dolarů.

Chee na sobě nedal nic znát. Zkoumavě si Holmana prohlížel a pak se dotkl nosu.

„Cokoli si přeješ, našinče, ale musím se tě na něco zeptat: Vrátil ses ke šňupání? S tím bych ti totiž pomáhal nerad.“

„Nic takovýho. Sehnal jsem někoho, kdo mi pomůže v té záležitosti s Richiem. Profesionálka, která ví, co dělá. Chci být připravený pro případ, že by nastaly nějaký výdaje.“

Holmanovi se ulevilo, když ho zvláštní agentka Pollardová kontaktovala přes Gail Manelliovou, ale zároveň to v něm vzbudilo i obavy. Nedělal si velké naděje, že se mu ozve, ale ona to udělala. Typicky paranoidním způsobem FBI si ho nejdříve prověřila jak u Manelliové, tak u Wallyho Figga z místního nápravného střediska, a teprve pak mu zavolala. Odmítla mu dát svoje telefonní číslo, ale Holman si nestěžoval. Nakonec se dohodli, že se sejdou ve Starbucks ve Westwoodu, aby si vyslechla, co má na srdci. Holmanovi neušlo, že si s ním dala schůzku na protější straně ulice, kde měla kancelář, ve které ho v den jeho zatčení vyslýchala.

Chee na něho překvapeně pohlédl.

„Chceš říct, že to je ženská? Co je to proboha za profíka?“

„Dělala u federálů a je to ta, co mě zabásla.“

Chee přivřel oči a rozhodil rukama.

„Brácho! Přišel jsi snad o rozum?“

„Jednala se mnou slušně, Chee. Šla se za mě přimluvit k prokurátorovi, brácho. Pomohla mi vyfasovat nižší pálku.“

„Protožes jí všechno odkejval, blbče! Vzpomínám si, jak se ta mrcha přihnala do banky, Holmane! Vyšťourá na tebe něco, našince! Ani se nenaděješ a ta potvora tě zase potopí!“

Holman se rozhodl, že mu neřekne, že už jako agentka nepracuje. Byl zklamaný, když mu to řekla, ale věřil, že má pořád dobré kontakty a i tak mu pomůže dostat odpovědi na všechny otázky.

„Poslyš, Chee, já už musím jet,“ prohlásil. „Mám s ní schůzku. Myslíš teda, že mi můžeš pomoct s tou tisícovkou?“

Chee znovu mávl rukou, jako by od sebe odháněl svoje znechucení.

„Jo, ty prachy dostaneš. Ale o mně jí neříkej ani slovo, Holmane. Opovaž se v její přítomnosti třeba jen jedinkrát vyslovit moje jméno. Nepřeju si, aby věděla, že vůbec existuju.“

„Neřekl jsem jim o tobě, ani když ze mě chtěli tvý jméno vymlátit, našince. Proč bych to dělal teď?“

Vypadalo to, že Chee je vyvedený z míry, a když odcházel, máchl znovu rukou.

Holman se zatím seznamoval se svým novým highlanderem a zkoušel zjistit, jak se používá mobilní telefon. Když se Chee vrátil, předal Holmanovi obyčejnou bílou obálku a řidičský průkaz. Holman se do obálky nepodíval. Zavřel ji v palubní přihrádce a pak se podíval na řidičák. Byl to dokonalý kalifornský průkaz, jehož platnost vyprší až za sedm let a na Holmanově fotografii bylo státní razítko. Na spodku plastikové karty pod jeho adresou a popisem byl jeho miniaturní podpis.

„Vypadá úplně jako pravý,“ prohlásil.

„Je pravý, brácho. Má legitimní číslo řidičáků státu Kalifornie, které zapadá do systému. Když tě zastaví a ověří si řidičák na dopravním inspektorátu, ukáže se jim tvá adresa se zcela novým záznamem o řidičáku s dnešním datem. Vidíš ten magnetický proužek na zadní straně? Ukazuje přesně to, co by měl ukazovat.“

„Díky, kámo.“

„Dej mi klíčky od tý kraksny, se kterou jsi přijel. Mám tady pár chlapů a některý z nich ji k tomu motelu hodí.“

„Díky, Chee. Máš to u mě.“

„Hlavně o mně nemluv před tou agentkou. Nezatahuj mě do toho.“

„Neboj se, Chee, nepadne o tobě ani slovo.“

Chee položil ruce na dvířka highlanderu a naklonil se dovnitř.

„Jen ti to říkám, to je všechno. Nevěř tý ženský, Holmane. Už jednou tě dostala do basy. Nevěř jí.“

„Už musím jet.“

Chee odstoupil a znechuceně se na něj díval. Holman slyšel, jak si pro sebe mumlá:

„No jasně, Lupič hrdina!“

Holman vyjel a myslel na to, že takhle mu nikdo neřekl už léta.

16

Holman přijel o čtvrt hodiny dřív a posadil se u stolu s dobrým výhledem na dveře. Nebyl si jistý, jestli agentku Pollardovou ještě pozná, ale ještě víc si přál, aby na něho při vstupu dobře viděla. Chtěl, aby se cítila v bezpečí.

Ve Starbucks bylo podle očekávání plno lidí, ale Holman věděl, že právě tohle byl jeden z důvodů, proč si ho jako místo jejich schůzky vybrala. Bude se cítit bezpečněji, když budou okolo jiní lidé, a pravděpodobně se domnívá, že těsné sousedství federální budovy, ve které ho vyslýchala, ho trochu zastraší.

Holman se posadil a očekával, že bude mít zpoždění. Přijde později, aby utvrdila svoji převahu a ujistila se, že pochopí, kdo má v téhle situaci navrch. Holmanovi to nevadilo. Ráno se učesal, dvakrát se oholil a vyčistil si boty. Vypral si v ruce oblečení a za dva dolary si od Perryho vypůjčil žehličku a žehlicí prkno, aby na ni působil co nejméně výhružným dojmem.

Sledoval vchod ještě dvanáct minut po dohodnuté hodině, než se Pollardová konečně objevila. Zpočátku si nebyl jistý, jestli je to ona. Agentka, která ho zatýkala, byla kostnatá a hranatá, měla úzký obličej a nakrátko ostříhané vlasy. Tahle žena vážila víc než ta, kterou si pamatoval, měla tmavé vlasy až k ramenům a průsvitnou pleť. S dlouhými vlasy byla hezčí. Přes kalhoty a tmavou blůzu měla sako slámové barvy a přes vážné rysy tmavé brýle. Prozrazoval ji však její výraz. Z jejího předstíraně vážného výrazu zřetelně čišelo, že je agentkou FBI. Holman by byl rád věděl, jestli si to cestou sem nacvičovala.

Nezavolal na ni, ani nevstal. Položil ruce dlaněmi na stůl a čekal, až si ho všimne.

Když ho konečně spatřila, Holman se na ni usmál, ale ona mu to neoplatila. Prošla frontou lidí čekajících na kávu s mlékem a přistoupila k prázdné židli naproti němu.

„Pan Holman?“ nadhodila.

„Buďte zdráva, agentko Pollardová. Můžu vstát? Rád bych byl zdvořilý, ale nechtěl bych, abyste si myslela, že vás chci napadnout či něco podobného. Směl bych vám přinést hrnek kávy?“

Holman dál držel ruce na stole, aby je měla na očích, a znovu se usmál. Ani teď mu úsměv nevrátila a nepodala mu ruku. Posadila se, příkrá a věcná.

„Nemusíte vstávat a já nemám na kafe dost času. Chci se jen ujistit, že jste pochopil základní pravidla hry – jsem ráda, že vás pustili, že máte zaměstnání a tak dále. K tomu vám můžu jen blahopřát. A myslím to vážně, Holmane, blahopřeju vám. Ale chci taky, abyste věděl, že přestože se za vás paní Manelliová a pan Figg zaručili, přišla jsem především z úcty k vašemu synovi. Jestliže toho nějak zneužijete, odejdu.“

„Ano, paní Pollardová. Jestli chcete mít ode mě pokoj nebo něco takovýho, jsem s tím srozuměný.“

„Kdybych měla něco podobného v úmyslu, nepřišla bych. Je mi moc líto, co se stalo vašemu synovi. Je to hrozná ztráta.“

Holman věděl, že nemá dost času, aby jí dlouze vysvětloval, oč se mu jedná. Pollardová byla už jako na trní a pravděpodobně nijak nadšená z toho, že mu slíbila tuhle schůzku. Poldové neudržují kontakty se zločinci, které zatýkali. To se nedělá. Většina kriminálníků, včetně těch, kteří nebyli po duševní stránce v pořádku, měla na práci jiné věci, než vyhledávat policisty, kteří je zatkli, a těch pár, kteří to dělali, brzy zjistilo, že jsou znovu zatčení nebo mrtví. Během jejich jediného telefonního rozhovoru se ho Pollardová pokoušela ujistit, že scénář vraždy, jak ho podávala policie, a jejich závěry ohledně Warrena Juareze jsou racionální, ale s případem byla obeznámena jen letmo a nebyla schopná odpovědět na otázky, které ho trápily, ani pochopit důkazy, které nashromáždil. Nakonec zdráhavé souhlasila s tím, že si přečte příslušné zprávy v novinách a dovolí mu, aby jí své pochybnosti vysvětlil osobně. Holman věděl, že ke schůzce nesvolila proto, že by pochybovala o práci policie, ale chce jenom pomoct otci truchlícímu nad ztrátou syna. Pravděpodobně měla pocit, že si tu schůzku zaslouží, ale to bylo tak všechno, co byla ochotná připustit. Holman věděl, že má jen jeden pokus, takže to nejlepší si schoval na konec, v naději, že tomu neodolá.

Otevřel obálku, ve které měl rozrůstající se sbírku výstřižků a dokumentů a všechno z ní vysypal na stůl.

„Měla jste možnost se seznámit s případem?“ zeptal se jí.

„Ano, udělala jsem to. Přečetla jsem si všechno, co vyšlo v novinách. Smím být upřímná?“

„Přesně to chci. Chtěl bych znát váš názor.“

Usadila se a propletla si v klíně prsty. Řeč jejího těla mu napovídala, že to chce mít co nejrychleji za sebou. Holman by byl jen rád, kdyby odložila ty tmavé brýle.

„Tak dobře. Začněme s Juarezem. Popsal jste svůj rozhovor s Mariou Juarezovou a vyjádřil pochybnost, že by se Juarez po vraždách zabil sám. Říkám to správně?“

„Správně. Byl to chlápek s manželkou a dítětem, takže proč by měl páchat sebevraždu?“

„Kdybych měla hádat, což právě dělám, řekla bych, že Juarez měl absťák, protože šňupal a k tomu pravděpodobně kouřil trávu. Takoví chlapi se tím nejprve nacpou a teprve pak stisknou spoušť. Drogy vedou k paranoie a možná i ke zhroucení či psychotickým stavům, což by vysvětlovalo tu sebevraždu.“

Jenže tohle všechno už Holman uvážil.

„Bylo by to v pitevní zprávě?“

„Ano…“

„Dokážete ji sehnat?“

Holman viděl, jak sevřela rty. Slíbil si, že už ji nebude přerušovat.

„Ne, to nedokážu. Nabídla jsem vám jen pravděpodobné vysvětlení, založené na mých zkušenostech. Pochybujete o sebevraždě, takže vám vysvětluju, jak k ní mohlo dojít.“

„Jen abyste věděla, požádal jsem policii, aby mi umožnila promluvit si s koronerem nebo někým takovým, ale řekli mi, že to nejde.“

Její ústa zůstala pevně stisknutá a navíc sevřela i propletené prsty.

„Policie se musí držet zákonů, jako je právo na soukromí. Kdyby otevřela své spisy, mohla by se vystavit žalobě.“

Holman se rozhodl pokračovat a hledal v papírech, dokud nenašel to, co chtěl. Otočil list tak, aby na něj viděla.

„V novinách vyšel tenhle nákres místa vražd. Vidíte, jak tam zakreslili auta a mrtvoly? Jel jsem se tam podívat…“

„Sešel jste až do říčního koryta?“

„Když jsem ještě kradl auta, to znamená dřív, než jsem začal s bankami, strávil jsem na těch rovných plochách spoustu času. Je to přesně tak, jak říkám – rovné plochy. Po obou stranách kanálu je betonová plocha, něco jako parkoviště. Jediný způsob, jak se dostat dolů, je služebními vjezdy, které používají lidi od údržby.“

Pollardová se naklonila kupředu, aby na plánku sledovala, co říká.

„No dobře. A co z toho vyplývá?“

„Cesta dolů vede tudy a bylo z ní vidět na místo, kde policisti zaparkovali. Vidíte? Střelec musel přijít odtud, ale v tom případě by ho museli vidět.“

„Byla jedna hodina po půlnoci. Byla tma. Kromě toho nákres pravděpodobně není ve správném měřítku.“

Holman jí předložil druhý plánek, ten, který si nakreslil sám.

„Ne, to není, takže jsem si ho udělal sám. Služební vjezd byl zpod mostu viditelnější, než se zdá z kresby v novinách. A ještě něco – na začátku vjezdu jsou vrata, vidíte? Buď musíte přelézt plot, nebo uříznout zámek. Obojí by nadělalo spoustu rámusu.“

Holman sledoval, jak Pollardová oba nákresy porovnává. Zdálo se, že o tom přemýšlí, a to bylo dobré znamení. Přemýšlení znamenalo, že se začíná angažovat. Nakonec se však znovu narovnala a pokrčila rameny.

„Když jeli policisté dolů, nechali bránu otevřenou.“

„Ptal jsem se policie, jestli byla brána zavřená, nebo otevřená, ale neřekli mi to. Nemyslím si ale, že by ji Richie a ti ostatní nechali otevřenou. Pokud to totiž uděláte, riskujete, že si toho všimne jiná hlídka, a jste v maléru. My jsme vždycky bránu zavírali na řetěz, a vsadím se, že i Richie a ti ostatní chlapi to udělali taky tak.“

„Když jste kradli auta,“ dodala Pollardová.

Holman jí připravil návnadu a v duchu si pomyslel, že si vede docela dobře. Sledovala jeho logické vývody, přestože nevěděla, kam vedou. Povzbudilo ho to.

„Kdyby brána byla zavřená, střelec by si ji musel otevřít, nebo přes ni přelézt, a to by se neobešlo bez hluku. Vím, že tam ti chlapci popíjeli, ale měli jen karton se šesti plechovkami. Šest piv na čtyři dospělé chlapy. Copak tímhle se někdo může opít? Kdyby byl Juarez zfetovaný, jak tvrdíte, dokázal by se chovat tiše? Ti policajti by museli něco slyšet.“

„Kam tím míříte, Holmane? Vy myslíte, že to ten Juarez neudělal?“

„Říkám jen, že to, co ti policisti slyšeli, není důležitý. Myslím si totiž, že střelce znali.“

Pollardová si teď založila paže na hrudi, což byl konečný signál, že se od něho chce oddělit. Holman si uvědomoval, že ji ztrácí, ale měl připravenou návnadu, a ona po ní buď skočí, nebo ji nechá být.

„Slyšela jste o těch dvou bankovních lupičích, kteří se jmenovali Marchenko a Parsons?“ zeptal se jí.

Všiml si, jak ztuhla, a poznal, že ji celý případ konečně začal zajímat. Teď už tady neseděla jen ze slušnosti ani nemarnila čas něčím, od čeho by bylo lepší vstát a zmizet. Sundala si sluneční brýle. Holman viděl, že pleť kolem jejích očí je ještě průsvitnější než na tváři. Hodně se změnila od té doby, co ji viděl naposledy, a za jejím vzhledem bylo cosi odlišného, co nedokázal určit.

„Slyšela jsem o nich,“ prohlásila. „A co dál?“

Holman před ni položil Richieho mapu s místy bankovních loupeží.

„Tuhle mapu nakreslil můj syn. Jeho manželka Liz mi dovolila, abych si ji okopíroval.“

„Je to plán s označením přepadených bank.“

„Ano. Tu noc, kdy Richie zemřel, mu zavolal Fowler, a teprve po tom rozhovoru odjel můj syn z domova. Podle mě se měl setkat s Fowlerem, aby si promluvili o Marchenkovi a Parsonsovi.“

„Marchenko a Parsons jsou po smrti. Ten případ byl před třemi měsíci uzavřený.“

Holman jí předložil kopie článků a zpráv, které našel na synově psacím stole.

„Richie řekl své ženě, že na tom případu dělají. Měl doma psací stůl zavalený podobnými materiály. Zeptal jsem se policie, co vlastně Richie dělal. Snažil jsem se dostat k detektivům, kteří pracovali na Marchenkovi a Parsonsovi, ale nikdo z nich se mnou nechtěl mluvit. Řekli mi jen to, co jste mi právě pověděla vy, že případ už je uzavřený, ale Richie tvrdil své ženě, že za Fowlerem jede kvůli tomu případu, a teď je mrtvý.“

Holman sledoval, jak se Pollardová probírá papíry. Díval se, jak jí pracují ústa, jako by si zevnitř kousala spodní ret. Nakonec na něho pohlédla a Holman si pomyslel, že na tak mladou ženu má kolem očí příliš vrásek.

„Nejsem si jistá, co ode mě chcete,“ ozvala se.

„Chci vědět, proč Richie pracoval na mrtvém případu. Chci vědět, co měl Juarez společného s těmi dvěma bankovními lupiči. Chci vědět, proč můj syn a jeho kamarádi k sobě někoho nechali přiblížit natolik, aby je mohl zabít. A chci vědět, kdo to udělal.“

Pollardová na něho zírala a Holman její pohled vydržel. Nedopustil, aby z jeho očí vyzařovalo nepřátelství nebo zlost. Tuto část svého nitra neodkryl. Nadechla se a navlhčila si rty.

„Myslím, že budu potřebovat párkrát někam zavolat. Jsem ochotná to udělat,“ prohlásila.

Holman naskládal všechny papíry zpátky do obálky a pak na ni napsal číslo svého nového mobilního telefonu.

„To je všechno, co jsem našel v knihovně o Marchenkovi a Parsonsovi a co bylo v novinách o Richieho smrti, a jsou tam i některé věci, které měl doma. Mám kopie. A tohle je číslo mého nového mobilu. Měla byste ho mít.“

Podívala se na obálku, ale nesáhla po ní. Holman vycítil, že stále ještě bojuje s rozhodnutím, které už v duchu učinila.

„Neočekávám, že byste to měla dělat zadarmo, agentko Pollardová. Zaplatím vám. Nemám moc, ale můžeme se dohodnout na nějakém splátkovém kalendáři či něčem podobném.“

Znovu si olízla rty a Holman přemýšlel, nad čím váhá, ale nakonec zavrtěla hlavou.

„To nebude nutné. Může to ale trvat pár dní, protože musím zavolat na několik míst.“

Holman přikývl. Rozbušilo se mu srdce, ale skryl své rozrušení společně se strachem a vztekem.

„Díky, agentko Pollardová. Opravdu si toho moc vážím.“

„Asi byste mě už tak neměl oslovovat. Už nejsem zvláštní agentkou.“

„Jak vám tedy mám říkat?“

„Katherine.“

„Tak dobře, Katherine. Já jsem Max.“

Holman k ní napřáhl ruku, ale Pollardová ji nepřijala. Místo toho zvedla obálku.

„To ještě neznamená, že jsme kamarádi, Maxi. Znamená to jen, že si myslím, že si zasluhujete dostat odpovědi.“

Holman stáhl ruku zpět. Ponížilo ho to, ale nedal to na sobě znát. V duchu se jen ptal, proč souhlasila s tím, že bude marnit čas, když o něm nemá valné mínění, ale i tyhle pocity si nechal pro sebe. Pokrčil rameny.

„Jistě, chápu.“

„Pravděpodobně bude trvat několik dní, než se vám ozvu, ale déle by to být nemělo.“

„Rozumím.“

Holman sledoval, jak odchází z restaurace. Při prodírání davem nabrala rychlost a pak spěchala dál po chodníku. Stále ještě se za ní díval, když si vzpomněl na pocit, že se změnila, a teprve teď si uvědomil, že…

… ano, zdálo se, že má strach. Mladá agentka, která ho zatýkala před deseti lety, byla nebojácná, ale teď byla jiná. Když na to myslel, napadlo ho, nakolik se změnil on sám a zdaje stále ještě schopen přicházet věcem na kloub.

Holman vstal, vyšel do jasného westwoodského slunce a přemýšlel o tom, že není dobré být věčně sám. Pollardová se mu i přes svou váhavost líbila. Doufal jen, že se jí něčím nedotkl.

17

Pollardová si vůbec nebyla jistá, proč vlastně Holmanovi slíbila, že mu pomůže, ale s návratem do Simi Valley moc nespěchala. Ve Westwoodu bylo o dvanáct stupňů méně a až se chlapci vrátí z denního tábora, postará se o ně její matka, takže měla ze zbytku života den volna. Měla pocit, jako kdyby ji propustili na podmínku. Vešla do Stan’s Donuts a poručila si jednu obyčejnou celoamerickou koblihu s polevou a dírou uprostřed, neposypanou, bez džemu, karamelového cukru nebo čokolády, nechtěla nic, co by potlačovalo hedvábnou chuť rozpuštěného cukru a teplého tuku. Její zadnice potřebovala donut asi tak, jako zlatá rybka potřebuje kulaté akvárium, ale nebyla už ve Stan’s od té doby, co odešla od FBI. Když Pollardová pracovala mimo svoji kancelář ve Westwoodu, dostala se s další agentkou, která se jmenovala April Sandersová, do Stan’s nejméně dvakrát týdně. Vybíraly si koblihovou přestávku, jak tomu říkaly.

Žena za pultem jí nabídla donut z police, ale právě měla přijít čerstvě osmažená várka a Pollardová se rozhodla počkat. Vzala si Holmanovu obálku k jednomu z venkovních stolků, aby si při čekání něco přečetla, ale přistihla se, že myslí na Holmana. Holman byl vždycky velký chlap, ale Holman, kterého zatýkala, byl o patnáct kilogramů lehčí, střapatý, opálený, ale se špatnou pletí narkomana. Teď už vůbec nevypadal jako zločinec, ale jako muž středního věku, který neměl štěstí.

Pollardová se domnívala, že policie odpověděla na Holmanovy otázky, jak nejlépe dokázala, ale on se zdráhal přijmout fakta. V době, kdy byla zaměstnaná u FBI, pracovala s truchlícími rodinami a všechny měly v době těžké ztráty jen otázky, na které neexistovaly žádné dobré odpovědi. To, v co mohl jakýkoli polda doufat, bylo právě tolik odpovědí, aby se na nich dal postavit případ.

Nakonec se přece jen dostala k Holmanově obálce a začala si číst články. Anton Marchenko a Jonathan Parsons, oba staří třicet dva let, byli nezaměstnaní samotáři, kteří se seznámili v jednom fitness centru ve West Hollywoodu. Oba byli svobodní a neměli žádné rodinné zázemí. Parsons byl Texasan, který se dostal do Los Angeles, když v pubertě utekl z domova. Po Marchenkovi zůstala ovdovělá matka, ukrajinská emigrantka, která podle novin spolupracovala s policií, ale rovněž hrozila městu žalobou. Před svojí smrtí žili Marchenko s Parsonsem společně v malém bytě v jednom činžáku v hollywoodském Beachwood Canyonu, kde policie našla dvanáct pistolí, bednu střeliva s více než šesti tisíci náboji, rozsáhlou sbírku videokazet o bojových uměních a devět set deset tisíc dolarů v hotovosti.

V době, kdy si násilím vynutili přístup k penězům ve třinácti bankách, Pollardová už nebyla u FBI, ale jejich aktivity sledovala, a když si teď o nich četla, celá ožila. Uvědomila si, že poprvé po letech se zase cítí hmatatelná a skutečná, a přistihla se, že myslí na Martyho. Od jeho smrti byl její život neustálým zápasem mezi vršícími se účty a přáním vychovat chlapce sama. Poté, co ztratili otce, si Pollardová slíbila, že matku neztratí, a všechna děvčata na hlídání i chůvy odmítala. Byl to závazek, který v ní vzbuzoval pocit bezmoci a prázdnoty, zvlášť když kluci rostli a výdaje na ně stoupaly, ale teď, když si četla o Marchenkovi a Parsonsovi, se v ní něco probudilo.

Marchenko a Parsons spáchali během devíti měsíců třináct bankovních loupeží a pokaždé postupovali stejně: vtrhli do banky jako útočící armáda, přinutili všechny lehnout na podlahu a pak u všech přepážek vybrali zásuvky. Zatímco jeden z nich se zabýval úředníky u přepážek, druhý přinutil manažera pobočky otevřít trezor.

Články, které Holman okopíroval, obsahovaly i nejasné snímky z bezpečnostních kamer, na kterých byly dvě černě oděné postavy mávající puškami, ale popisy svědků byly jen povšechné a ani jednoho z lupičů až do jejich smrti nikdo neidentifikoval. Teprve při osmé loupeži popsal jeden svědek vozidlo, ve kterém odjeli, světle modré malé zahraniční auto. Vůz byl znovu popsán při desáté loupeži, kdy se potvrdilo, že se jedná o bleděmodrou Toyotu Corollu. Pollardová se usmála, když to viděla, protože věděla, jakou radost z toho asi měli v bankovním týmu. Profesionálové by použili na každou loupež jiný vůz, zatímco používání stejného auta naznačovalo, že se jedná o amatéry, kteří prostě měli štěstí. Jakmile víte, že se spoléhají na štěstí, víte taky, že jednou jim zákonitě musí dojít.

„Donuty jsou hotové. Slečno? Donuty!“

Pollardová vzhlédla.

„Cože?“

„Horké donuty jsou hotové.“

Pollardová se tak zabrala do článků, že ztratila ponětí o čase. Zašla dovnitř, sebrala koblihu a hrnek černé kávy a vrátila se ke stolu, kde pokračovala v četbě.

Marchenkovi a Parsonsovi došlo štěstí při třinácté loupeži.

Když vstoupili do Kalifornské centrální banky v Culver City, aby spáchali svou třináctou ozbrojenou loupež, netušili, že spojené zvláštní týmy agentů FBI a detektivů z LAPD specializující se na ozbrojené loupeže hlídají pět kilometrů dlouhý koridor táhnoucí se od centra L. A. až k východnímu okraji Santa Moniky. Když Marchenko s Parsonsem vešli do banky, všech pět lidí u přepážek stisklo tiché poplašné zařízení. Přestože v novinách nebyly podrobnosti, Pollardová věděla, co se od toho okamžiku dělo: smluvní firma, která měla na starost bezpečnost banky, uvědomila policii, která vzápětí informovala speciální týmy. Ty dojely k bance a zaujaly postavení na parkovišti. Marchenko vyšel z banky jako první. Ve většině takových případů má lupič na vybranou ze tří možností: vzdá se, zkusí utéct nebo se vrátí do banky a následuje vyjednávání. Marchenko si nezvolil ani jednu. Zahájil palbu. Týmy na parkovišti, vyzbrojené puškami kalibru 5.56 mm, palbu opětovaly, a Marchenko s Parsonsem na místě zemřeli.

Pollardová dočetla poslední článek a uvědomila si, že jí kobliha vystydla. Kousla do ní. Byla lahodná i studená, ale věnovala jí pramalou pozornost.

Letmo probírala články komentující vraždy čtyř policistů a našla mezi nimi několik obálek ze zpráv o Marchenkovi a Parsonsovi a svědeckou výpověď Marchenkova a Parsonsova domácího. Pollardové to připadalo zvláštní. Takové zprávy pocházejí z detektivní kanceláře a Richard Holman byl uniformovaný strážník. Detektivové z LAPD je využívali jako výpomoc při prohlídkách a při výsleších svědků na ulici po loupeži, ale ke zprávám a k výpovědím svědků strážníci přístup neměli a jen zřídka je někdo vytěžoval ještě další den či dva po loupeži. Marchenko a Parsons byli mrtví už tři měsíce a jejich lup zajištěn. Udivilo ji, že LAPD pokračovala ve vyšetřování ještě po třech měsících, a ráda by věděla, proč se ho účastnili i strážníci, ale měla pocit, že odpověď se může dozvědět dost rychle. Při práci v bankovním týmu poznala několik detektivů z LAPD specializujících se na ozbrojené loupeže. Rozhodla se, že se jich poptá.

Bylo to už před osmi lety. Pollardová strávila několik minut dolováním jejich jmen z paměti. Pak zavolala do informační kanceláře LAPD, aby zjistila, kam jsou dnes přiděleni. První dva detektivové, o které se zajímala, už odešli do důchodu, ale třetí, Bill Fitch, pracoval nyní v Parker Center u elitní jednotky zabývající se ozbrojenými loupežemi.

Když dostala Fitche k telefonu, zeptal se: „Kdože je to?“

Už si na ni nepamatoval.

„Katherine Pollardová. Byla jsem v bankovním týmu FBI. Před pár lety jsme spolu pracovali.“

Odříkala přezdívky několika sériových lupičů, na kterých tenkrát dělali: Mr. Baseball, Dolly Partonová, Mrňaví lupiči. Když se jednalo o neznámé osoby, dostávali sérioví lupiči přezdívky. Jakmile měli nějaká jména, bylo snadnější o nich mluvit. Mr. Baseball měl pokaždé na hlavě kšiltovku Dodgerů, Dolly Partonová, jedna ze dvou bankovních lupiček, na kterých Pollardová pracovala, byla bývalá striptérka s obrovskými prsy, a Mrňaví lupiči byla prostě parta malých lidí.

„Ale ano, teď už si na vás vzpomínám,“ prohlásil Fitch. „Slyšel jsem, že jste té práce nechala.“

„To jste slyšel správně. Poslyšte, ráda bych se vás zeptala na něco, co se týká Marchenka a Parsonse. Máte chviličku?“

„Jsou mrtví.“

„To vím. Vedete to ale pořád jako otevřený případ?“

Fitch zaváhal a Pollardová věděla, že je to špatné znamení. Přestože bankovní týmy FBI a LAPD spojovala práce, pravidla říkala, že nesmíte poskytovat informace obyčejným občanům.

„Vrátila jste se k FBI?“

„Ne. Je to soukromý dotaz.“

„Co to znamená, soukromý dotaz? Pro koho pracujete?“

„Nepracuju pro nikoho – ptám se kvůli jednomu známému. Chci vědět, jestli ti čtyři policisti, kteří přišli minulý týden o život, dělali na Marchenkovi a Parsonsovi.“

Když uslyšela tón jeho hlasu, Pollardová téměř viděla jeho vyvalené oči.

„Jo tak, teď už to chápu. Holmanův táta. Ten chlap je jako osina v prdeli.“

„Přišel o syna.“

„Poslyšte, jak vás do toho vůbec dokázal zatáhnout?“

„Poslala jsem ho do vězení.“

Fitch se zasmál, ale pak náhle jeho smích ustal, jako kdyby přehodil výhybku.

„Nevím, o co Holmanovi jde, a na vaše otázky nemůžu odpovědět, protože nepatříte k bezpečnostním složkám.“

„Holmanův syn řekl své manželce, že na něčem dělá.“

„Marchenko a Parsons jsou po smrti. A už mi, bývalá agentko Pollardová, laskavě znovu nevolejte.“

A zavěsil.

Pollardová seděla s hluchým telefonem a vystydlou koblihou a přemýšlela o skončeném rozhovoru. Fitch jí několikrát řekl, že Marchenko s Parsonsem jsou mrtví, ale nepopřel, že vyšetřování nadále probíhá. Bylo jí divné proč a vymyslela, jak by to mohla zjistit. Znovu otevřela svůj mobilní telefon a zavolala April Sandersové.

„Zvláštní agentka Sandersová.“

„Hádej, kdo ti volá.“

Sandersová ztišila hlas. Byl to její zvyk, když měla osobní hovor. Nemluvily spolu od Martyho smrti a Pollardovou potěšilo, když zjistila, že se Sandersová nezměnila.

„Jsi to opravdu ty?“

„Jseš v kanceláři?“

„Jo, ale už tady dlouho nebudu. Kde jsi?“

„Jsem ve Stan’s s tvým jménem na tuctu koblih. Zavolej dolů, ať mi dají propustku.“

Federální budova ve Westwoodu je ústředím pro jedenáct set agentů FBI, kteří slouží v Los Angeles a okolních správních obvodech. Je to jediný věžák z oceli a skla uprostřed mnoha akrů parkovišť na jedněch z nejdražších pozemků v celé Americe. Agenti často žertovali, že by se Spojené státy mohly zbavit národního dluhu, kdyby jejich kanceláře proměnily v byty.

Pollardová zaparkovala na místě pro civilisty, s propustkou od April prošla kontrolním stanovištěm a vyjela výtahem do čtrnáctého poschodí, kde měla své kanceláře FBI. Pollardová nebyla ve své staré kanceláři od té doby, kdy vyklidila svůj psací stůl, ale nic se zde nezměnilo.

Bankovní tým pracoval ve velké místnosti, rozdělené přepážkami na samostatné prostory pro agenty, kteří byli k týmu přiděleni. Místnost byla dobře osvětlená, zařízená moderním nábytkem a skleněnou stěnou s výhledem na město. Na zdi byla upevněna velká nástěnka, známá jako „zápis výsledků“. Byl na něm seznam všech známých bankovních lupičů, působících v oblasti Los Angeles. Když tady ještě pracovala jako agentka, bylo na nástěnce dvaašedesát jednotlivých lupičů a lupičských band. Usmála se, když viděla, že je nástěnka stále plná.

V L. A. docházelo k tolika bankovním loupežím, že většina agentů byla v kteroukoli denní dobu v terénu. Ani dnes tomu nebylo jinak. Pollardová spatřila po vstupu jen tři lidi. Holohlavý Afroameričan se světlou pletí jménem Bill Cecil byl ponořen do rozhovoru s mladým agentem, kterého Pollardová neznala. Cecil se usmál, když ji spatřil, a April Sandersová se k ní rozběhla.

Vypadala vyděšeně a zakrývala si ústa pro případ, že by ji sledovali lidé, kteří dokážou odezírat ze rtů. Vždycky byla naprosto paranoidní. Věřila, že její telefony jsou odposlouchávány, že se čtou její e-maily a odposlech je i na dámských toaletách. Domnívala se, že je i na pánských záchodech, ale to jí samozřejmě bylo jedno.

„Měla jsem tě varovat,“ zašeptala. „Je tady Leeds.“

Christopher Leeds byl velitelem bankovního týmu. Vedl ho skvěle už dvacet let.

„Nemusíš šeptat,“ odpověděla jí Pollardová. „Jsem s Leedsem zadobře.“

„Pssst!“

„Nikdo neposlouchá, April.“

Obě se rozhlédly, aby zjistily, že Bill Cecil a jeho partner mají otevřené dlaně přiložené k uchu a předstírají, že poslouchají. Pollardová se rozesmála.

„Nech toho, Velkej Bille.“

Velký Bill Cecil pomalu vstal. Nebyl vysoký, ale říkalo se mu Velký Bill, protože byl obtloustlý. Byl v bankovním týmu déle než kdokoli jiný, s výjimkou Leedse.

„Rád tě vidím, dámo. Co děti?“

Cecil jí vždycky říkal dámo. Když tady Pollardová začala pracovat, Leeds, tehdy stejně jako nyní, byl sice skvělý nadřízený, ale i děsný tyran. Cecil si ji vzal pod křídlo, radil jí, utěšoval ji a učil, jak přežít Leedsovy tvrdé požadavky. Cecil byl jedním z nejlaskavějších mužů, jaké kdy poznala.

„Jsou v pořádku, Bille. Díky. Zase jsi přibral.“

Cecil hleděl na krabici s koblihami.

„A chci přibrat ještě víc. Doufám, že jeden z těch donutů má na sobě moje jméno.“ Pollardová nastavila krabici jemu i jeho parťákovi, který se představil jako Kevin Delaney.

Stále ještě klábosili, když ze své kanceláře vyšel Leeds. Delaney se okamžitě vrátil ke svému psacímu stolu a Sandersová do svého uzavřeného prostoru. Cecil, který byl součástí týmu na věčné časy, přestože už byl zralý na odchod do důchodu, se na šéfa usmál.

„Ahoj, Chrisi. To koukáš, kdo se na nás přišel podívat, co?“

Leeds byl vysoký muž beze smyslu pro humor, proslulý svými neposkvrněnými a nažehlenými obleky a schopností analyzovat sériové bankovní lupiče. Vyprofilovali se tak, že si zavedli jisté zvyklosti, a jakmile byly jejich zvyklosti odhaleny, vypracovávaly se předpovědi, kdy a kde by mohli znovu udeřit. Leeds byl v tomto ohledu legendární osobností. Banky byly jeho vášní, a agenti, kteří pracovali v týmu, byli jeho děti, které si sám vybíral. Všichni přicházeli do práce před ním, a nikdo neodcházel dřív než on. A Leeds odcházel jen zřídka. Pracovní zátěž byla strašlivá, ale bankovní tým losangeleské FBI byl špičkový a Leeds to věděl.

Pracovat pro tým bylo ctí. Když se Pollardová rozhodla odejít, bral to Leeds jako osobní urážku. Ten den, kdy si vyklízela psací stůl, se s ní odmítal bavit.

Teď ji zkoumal, jako by nevěděl, kam ji zařadit, ale nakonec kývl.

„Ahoj, Katherine.“

„Ahoj, Chrisi. Zastavila jsem se, abych vás pozdravila. Jak se vede?“

„Moc práce.“

Pohlédl přes místnost na Sandersovou.

„Řekl jsem vám, ať jedete za Duganem do Montclairu. Potřebuje pomoct s jedním na jednoho. Měla jste vyjet už před deseti minutami.“

Jeden na jednoho byly osobní rozhovory s možnými svědky před bankou. Byli dotazováni majitelé a personál místních obchodů, dělníci na ulici a chodci, v naději, že by mohli poskytnout popis podezřelých nebo jejich vozidla.

Sandersová vyhlédla přes horní okraj své oddělené kóje.

„Už jedu, šéfe.“

Leeds se obrátil k Cecilovi a poklepal na hodinky.

„Schůze. Pojďme.“

Cecil s Delaneym spěchali ke dveřím a Leeds se ještě obrátil k Pollardové.

„Dík, že jste poslala kondolenci.“

Před třemi roky zemřela Leedsovi manželka, téměř dva měsíce po Martym. Když se to Pollardová dozvěděla, napsala mu pár řádků na smuteční pohlednici. Leeds jí neodpověděl.

„Rád jsem vás viděl, Katherine. Doufám, že si ještě pořád myslíte, že jste se tenkrát rozhodla správně.“

Na odpověď nečekal. Vyšel ven za Cecilem a Delaneym jako hrobník na cestě do kostela.

Pollardová donesla koblihy do kóje Sandersové.

„Některý věci se nikdy nemění.“

Sandersová se natáhla po krabici.

„Byla bych ráda, kdybych to mohla říct i o svým zadku.“

Rozesmály se a užívaly si ten okamžik, ale pak se Sandersová zamračila.

„Slyšelas, co říkal. Lituju, Kat, ale budu muset vypadnout.“

„Poslyš. Nepřišla jsem sem jen proto, abych vám přinesla koblihy. Potřebuju nějaký informace.“

Sandersová jí věnovala podezřívavý pohled a znovu ztišila hlas.

„Měli bychom se do nich pustit. Zkreslí se nám tím hlasy.“

„Jo, jdeme na to.“

Každá si vytáhla koblihu.

„Uzavřeli jste už případ Marchenka a Parsonse?“ zeptala se Pollardová.

Sandersová s plnými ústy odpověděla: „Ti jsou přece mrtví. Proč se o ně vůbec zajímáš?“

Pollardová věděla, že se jí na to Sandersová zeptá, a přemýšlela, co jí odpoví. Když sledovala a nakonec dopadla Holmana, Sandersová už byla v týmu. Přestože si Holman získal jejich respekt tím, jak se nechal chytit, mnoho agentů k němu cítilo zášť kvůli publicitě, kterou se mu dostalo v novinách, kde o něm psali jako o Lupiči hrdinovi. V týmu se o něm mluvilo jako o Plážovém povaleči, protože nosil čapku téhle značky, byl hodně opálený, míval košile Tommy Bahama a tmavé brýle. Bankovní lupiči nebyli hrdinové.

„Našla jsem si práci,“ odpověděla, „vychovávat dvě děti stojí prachy.“

Pollardová nechtěla lhát, ale neviděla jinou možnost. Nebyla to přece naprostá lež. Byla to téměř pravda.

Sandersová dojedla první donut a pustila se do dalšího.

„Kde teda pracuješ?“

„Je to soukromá práce, bezpečnostní opatření v bankách, něco takovýho.“

Sandersová přikývla. Agenti, kteří odejdou, si často najdou práci u bezpečnostních firem nebo menších bankovních řetězců.

„Doslechla jsem se, že u LAPD to dosud vedou jako neuzavřený případ,“ pokračovala Pollardová. „Víš o tom něco?“

„Ne. Proč by to dělali?“

„Doufala jsem, že se to dozvím od tebe.“

„My na tom neděláme. Oni taky ne. Je to fakt uzavřená záležitost.“

„Jseš si tím jistá?“

„Proč by na tom měli dělat? Dostali jsme je. Marchenko a Parsons neměli žádné spolupachatele, v bankách ani venku. Ověřovali jsme si to, takže to víme. Nenašli jsme ani jediný důkaz, že by do toho byl namočený ještě někdo jiný, takže nebyl nejmenší důvod pokračovat ve vyšetřování. LAPD to ví taky.“

Pollardová myslela na svůj rozhovor s Holmanem.

„Neměli Marchenko a Parsons něco společného s gangem Frogtown?“

„Ne. Na nic takového se nepřišlo.“

„Nebo s nějakým jiným?“

Sandersová uchopila koblihu palcem a ukazováčkem a zbývajícími prsty odštípla kus, který si strčila do úst.

„Vyslýchali jsme Marchenkovu matku, jejich domácího, pošťáka, lidi v obchodě s videokazetama, kam chodili, a tři sousedy z jejich činžáku. Neměli žádné kamarády ani pomocníky. Neřekli nikomu, vůbec nikomu, co dělají, takže určitě neměli žádné komplice. A kromě toho, že si pořídili poněkud kýčovitou sbírku zlatých náhrdelníků a rolexek za dva tisíce dolarů, na prachách seděli. Žádný nápadný auta, žádný diamantový prsteny – žili nenápadně.“

„Něco utratit museli. Našli jste přece jen devět set tisíc.“

Devět set tisíc dolarů byla spousta peněz, ale Marchenko a Parsons vybrali dvanáct trezorů. Pollardová si to spočítala, když četla Holmanovy články. V zásuvkách za přepážkami bývá nanejvýš několik tisícovek, ale v trezoru může být dvě stě nebo tři sta tisíc a někdy i víc. Kdyby Marchenko s Parsonsem vybrali z každého trezoru tři sta tisíc, činilo by to tři miliony šest set tisíc, což znamená, že dva a půl milionu se někde vypařilo. Pollardová to pokládala za neobvyklé, protože kdysi zatýkala zloděje, který utratil téměř dvacet tisíc za noc se striptérkami a prostitutkami, a jeden gang ze South Central, který odletěl do Las Vegas a utratil dvě stě tisíc za najaté tryskáče a kokain. Pollardová předpokládala, že Marchenko a Parsons chybějící peníze utratili podobně.

Sandersová dojedla druhou koblihu.

„Ne, nerozházeli to. Někam ty prachy ukryli. Z těch devíti set tisíc, co jsme našli, si Parsons udělal postel. Rád na nich spal a onanoval.“

„Kolik toho celkem pobrali?“

„Šestnáct milionů dvě stě tisíc. Samozřejmě minus těch devět set tisíc.“

Pollardová si hvízdla.

„Proboha, to je fůra peněz. Co s nima udělali?“

Sandersová se chtivě podívala na zbývající donuty, ale nakonec krabici zavřela.

„Nenašli jsme žádné důkazy o nákupech, vkladech, převodech do fondů, darech. Prostě nic. Žádné stvrzenky, žádná nápadná konzumace. Projeli jsme jejich telefonní hovory za celý rok, vyšetřovali každého, komu volali, a nic. Pracovali jsme i na té staré dámě, Marchenkově matce. To je ale potvora, ta rusanda! Leeds si myslel, že o těch prachách určitě ví, ale víš, co se stalo? Ještě ten den jsme ji pustili bez obvinění. Nemohla si ani dovolit koupit léky. Nevíme, co s těma prachama udělali. Pravděpodobně je někde zašili.“

„Takže jste to vzdali?“

„Jistě. Co jiného se s tím dalo dělat?“

Úkolem týmu bylo dopadení bankovních lupičů. Jakmile byli pachatelé určitého zločinu dopadeni, obrátil tým pozornost k dalším padesáti nebo šedesáti lupičům, kteří přepadávali banky. Pokud se neobjevily nové důkazy, které by ukazovaly na spolupachatele, Pollardová věděla, že náhrada chybějících fondů se přenechala bankovním pojišťovatelům.

„Možná, že LAPD na tom případu dělá dál.“

„Nedělá. Spolupracovali jsme při tom s jejich týmem, takže jsme narazili nosem na zeď současně. Případ se uzavřel. Banky možná vedou soukromé vyšetřování, ale o tom já nic nevím. Jestli chceš, můžu ti to zjistit.“

„Jo, chci. To by bylo úžasný.“

Pollardová zvažovala své možnosti. Když Sandersová říká, že případ je uzavřený, pak je to pravda, nicméně Holmanův syn řekl své ženě, že na něm dělá. Pollardová by ráda věděla, jestli LAPD našla nějakou stopu vedoucí k chybějícím penězům.

„Poslyš, mohla bys sehnat kopii spisu LAPD o tomhle případu?“

„To nevím. Snad jo.“

„Ráda bych viděla seznam jejich svědků. A váš taky. Chtěla bych si těmi lidmi promluvit.“

Sandersová chvilku váhala, ale pak náhle vstala, aby se ujistila, že v kanceláři nikdo není. Pohlédla na hodinky.

„Leeds mě zabije.“

„Však si s tím nějak poradíš.“

„Budu ti to muset poslat faxem.“

Pollardová odešla z budovy se Sandersovou a nastoupila do svého auta. Bylo tři čtvrtě na dvě. Její matka teď nutí kluky k úklidu jejich pokoje a den je ještě mladý. Pollardová dostala nápad, jak by mohla zjistit, co se chce dozvědět, ale k tomu potřebovala Holmanovu pomoc. Našla na obálce číslo jeho mobilu a zavolala.

18

Jakmile Holman opustil Pollardovou, vrátil se k svému highlanderu a zavolal Perrymu, aby mu oznámil, co se děje s jeho mercurym.

„Vaše auto vám přivezou nějaký chlápci. Zaparkujou ho v uličce a přinesou vám klíčky.“

„Počkejte. Vy jste někomu svěřil mý auto? Jak vás něco takovýho mohlo vůbec napadnout?“

„Mám teď svoje. Jak jinak jsem to měl udělat?“

„Hlavně ať nenasbírají žádný pokuty, jinak vás to nechám zaplatit.“

„Mám teď taky mobil. Dám vám číslo.“

„Proč? Abych vám mohl brnknout, že mi ti vaši kámoši auťák ukradli?“

Holman mu nadiktoval číslo a pak to položil. Perry už mu šel na nervy.

Procházel se Westwoodem a hledal místo, kde by se naobědval. Většina restaurací, které míjel, byla příliš načinčaná. Po setkání s agentkou Pollardovou se Holmanovi zvýšilo sebevědomí a byl spokojený s tím, jak vypadá. Věděl však, že ačkoli si oblečení vyžehlil, vypadá lacině, stejně jako jeho boty. Byly to šaty z vězení, které vyšly z módy před deseti lety, nakoupené po second-handech za peníze věznice. Holman se zastavil před Gapem a díval se, jak mladí lidé vcházejí dovnitř a vycházejí ven s velkými igelitovými taškami se jménem firmy: Gap. Mohl by si dovolit koupit nové džíny a pár košil, ale utrácet peníze od Cheea za oblečení se mu nezamlouvalo, takže si to v duchu rozmluvil. O blok dále si koupil od pouličního prodejce tmavé brýle Ray-Ban Wayfarers za devět dolarů. Líbilo se mu, jak v nich vypadá, dokud si o dva bloky dál neuvědomil, že se jedná o brýle stejného stylu, ve kterých vylupoval banky.

Naproti hlavnímu vchodu do Kalifornské univerzity L. A. objevil Burger King, posadil se s hamburgerem a smaženými hranolky a studoval manuál ke svému novému mobilnímu telefonu. Zapnul hlasovou schránku a právě ukládal do paměti telefonní čísla, která měl v peněžence, když se ozval řinčivý zvuk. Holman se domníval, že to způsobil sám tím, že něco nesprávně zmáčkl, ale pak si uvědomil, že mu někdo volá. Chvíli mu trvalo, než si vzpomněl, že k přijetí hovoru musí zmáčknout tlačítko „send“.

„Haló?“ ozval se.

„Holmane, tady je Katherine Pollardová. Chci se vás na něco zeptat.“

Holman si v duchu říkal, jestli se nestalo něco nemilého, protože od jejich schůzky uplynula teprve hodina.

„Jistě. Ptejte se.“

„Setkal jste se s Fidlerovou vdovou?“

„Jo. Seznámil jsem se s ní na vzpomínkovém obřadu.“

„To je dobře. Musíme za ní zajet.“

„Teď hned?“

„Jo. Mám teď volno, takže je na to vhodná doba. Setkáme se ve Westwoodu. Na Bostonu jižně od Weyburnu je knihkupectví specializované na záhady a hned vedle parkoviště. Zaparkujte tam a počkejte na mě před knihkupectvím. Pojedeme mým autem.“

„Dobře, ale proč za ní vlastně chcete jet? Zjistila jste něco?“

„Ptala jsem se dvou lidí, jestli LAPD pokračuje ve vyšetřování případu Marchenka a Parsonse, a oba to popřeli, ale přesto si myslím, že něco se kolem toho děje. Mohla by o tom něco vědět.“

„Proč myslíte?“

„Váš syn o tom přece taky řekl své ženě, není to tak?“

Jednoduchost tohoto nápadu udělala na Holmana dojem.

„Neměli bychom jí napřed zavolat? Co když nebude doma?“

„Nikdy předem nevolejte, Holmane. Když lidem zavoláte, řeknou vám, abyste nechodil. Zkusíme to. Jak dlouho vám bude trvat, než se dostanete do Westwoodu?“

„Už tady jsem.“

„Pak se tedy sejdeme v pět.“

Holman ukončil hovor a litoval, že si v Gapu přece jen nenakoupil nové oblečení.

Když vyšel z parkoviště, Pollardová už čekala před knihkupectvím v modrém subaru se zataženými okny a běžícím motorem. Bylo několik let staré a potřebovalo umýt. Posadil se na místo spolujezdce a zavřel za sebou dveře.

„Stihla jste to rychle,“ prohlásil.

„Jo, šlo to. Teď poslouchejte – měli bychom s tou paní projednat tři věci: Zúčastnil se její manžel nějakého vyšetřování ohledně Marchenka a Parsonse? Řekl jí, proč odchází z domova, když se té noci setkal s vaším synem a dalšími policisty? Co měli v úmyslu dělat? A jestli při těchto rozhovorech nebo kdykoli jindy padla zmínka o tom, že by Marchenko a Parsons byli ve spojení s Frogtownem nebo nějakým jiným gangem? Pochopil jste? To nám řekne, co potřebujeme vědět.“

Holman na ni zíral. „Takhle jste si vedla, když jste dělala pro Fů-B-I?“

„Neříkejte tomu tak, Holmane. Já klidně můžu říkat Fůra Bláznivých Idiotů, ale nepřeju si, abyste FBI jakkoli znevažoval vy.“

Holman se otočil a díval se z okna. Cítil se jako dítě, které matka plácla přes ruku za to, že žvýkalo s otevřenými ústy.

„Žádný trucování,“ napomenula ho. „Netrucujte, Holmane, prosím vás. Pojedeme rychle, protože toho musíme spoustu vyřídit a já nemám moc času. To vy jste ode mě něco chtěl, pamatujte si to.“

„Jo. Promiňte.“

„Tak dobře. Bydlí v Canoga Parku. Nebude-li dopravní špička, nemělo by nám to trvat déle než dvacet minut.“

Holman byl podrážděný, ale líbilo se mu, že převzala vedení a hnala věci kupředu. Vzal to jako známku její zkušenosti a profesionality.

„Proč si myslíte, že něco probíhá, přestože vám kamarádi řekli, že je případ uzavřený?“

Pollardová otočila prudce hlavou jako pilot stíhačky na hlídkovém letu, pak vjela na silnici 405 vedoucí na sever. Holman se držel a v duchu se ptal, zda takhle jezdí vždycky.

„Peníze se nikdy nenašly,“ prohlásila.

„V novinách psali, že v Marchenkově bytě se našlo devět set tisíc.“

„Pouhé drobáky. Sebrali víc než šestnáct milionů. Ty scházejí.“

Holman na ni jen zíral.

„To je spousta peněz.“

„To teda jo.“

„Co se s nimi stalo?“

„To nikdo neví.“

Vyjeli po silnici 405 do kopce z Westwoodu a projeli Sepulvedskym průsmykem. Pod nimi se rozkládalo město. Holman se díval na ostrovy mrakodrapů v Century City ve středu města a Wilshirský koridor. Město se táhlo, kam až dohlédl.

„Takže ty peníze by někde měly být?“ zeptal se.

„Před tou Fowlerovou o nich ale nemluvte, Holmane, ano? Jestli o nich začne mluvit ona, bude to v pořádku, protože se můžeme něco dozvědět, ale pamatujte si, že tam jedeme proto, abychom zjistili, jestli nám sama nemůže říct něco nového. Nebudeme jí cpát do hlavy svoje teorie. Tomu se říká kontaminace svědků.“

Holman stále ještě přemýšlel o těch šestnácti milionech dolarů. On sám sebral v jedné bance nejvíc tři tisíce sto dvacet sedm dolarů. Ze všech devíti loupeží měl celkem osmnáct tisíc devět set čtyřicet dva dolary.

„Vy si myslíte, že se pokoušeli ty peníze najít?“

„Hledání peněz není úkolem LAPD. Pokud by ale měli nějakou stopu vedoucí k někomu, kdo vědomě přijal kradené peníze neboje pro Marchenka a Parsonse schovával, pak by to ovšem jejich práce a součást vyšetřování byla.“

Mířili na sever ven z hor k venturské křižovatce. Před nimi se z východu na západ a k severu k Santa Susana Mountains rozkládalo San Fernando Valley, široké ploché údolí plné budov a lidí. Holman pořád ještě přemýšlel o těch penězích. Nedokázal těch šestnáct milionů dostat z hlavy. Mohly být kdekoli.

„Snažili se najít ty peníze. Takový prachy nemůžete jen tak nechat plavat.“

Pollardová se zasmála.

„Holmane, nevěřil byste, o kolik peněz přicházíme. Ne s chlápkama jako vy, které dostaneme živé – sbalíte chlapa a on peníze vydá, pokud mu nějaké zbyly, a snaží se za to získat nějakou výhodu. Ale co chlapi jako Marchenko a Parsons, kteří se nechají zabít? Milion tady, pět set táců jinde a nikdo už je nikdy nenajde. Nikdo to neohlásí.“

Holman se na ni podíval. Usmívala se. Pavučina jemných čar okolo jejích očí byla pryč.

„To jsem nevěděl.“

„Banky si nepřejí uvádět takové ztráty v papírech. Byla by to jen pobídka pro další kretény, aby je vykrádali. A vůbec, poslyšte, jeden kamarád vede v LAPD spis o těhle věcech. Jakmile nastane správný čas, dozvíme se, jak se věci mají, nebo koho se zeptat, takže si s tím nedělejte hlavu. Nejdřív zjistíme, co můžem dostat z té Fowlerové. Z toho, co víme, je zřejmé, že její muž jí všechno vykládal.“

Holman přikývl, ale neodpověděl. Sledoval, jak kolem nich ubíhá údolí. V zeleni rozhozené domy, do země zaříznuté odlehlé kaňony, srázy a stinná údolí, táhnoucí se až k horám. Někteří lidi jsou schopní udělat pro šestnáct milionů cokoli. Zavraždit čtyři policisty je pro ně úplná maličkost.

Fowlerovi měli přízemní domek v zástavbě podobných domků, všechny s omítnutými zdmi a s dvorečky, které poukazovaly na stavební konjunkturu po druhé světové válce. Většinu dvorků zdobily prastaré pomerančovníky, tak staré, že jejich kmeny byly zčernalé a pokroucené. Holman z toho usoudil, že tady kdysi býval pomerančový sad. Stromy byly starší než domy.

Dveře jim otevřela Jacki Fowlerová, vypadala však jako hrubší verze ženy, se kterou se Holman seznámil na smutečním obřadu. Nenalíčená měla zplihlý a skvrnitý obličej a tvrdý pohled v očích. Dívala se na ně, ale nepoznávala ho, a Holman se cítil trapně. Byl by rád, kdyby jí byli předem zavolali.

„Jsem Max Holman, paní Fowlerová. Otec Richarda. Potkali jsme se na tom vzpomínkovém obřadu.“

Pollardová držela kytici kopretin. Jakmile dojeli do Canoga Parku, zastavila se v Vons Marketu, aby koupila nějaké květiny.

„Já jsem Katherine Pollardová, paní Fowlerová. Je mi moc líto, co se vám stalo.“

Jacki Fowlerová si vzala květiny, netušíc, oč se jedná, a pak pohlédla na Holmana.

„Aha, už vím. Přišel jste o syna.“

„Nevadilo by vám, kdybychom šli na pár minut dál, paní Fowlerová?“ zeptala se jí Pollardová. „Rádi bychom vám projevili soustrast a Max by si rád popovídal o synovi. Pokud ovšem máte chvilku.“

Holman Pollardovou obdivoval. Než došli od auta ke dveřím, stala se z překotně hovořící šílené řidičky klidná žena s mírným hlasem a laskavýma očima. Holman byl rád, že je tady s ním. Nevěděl by, co říct.

Paní Fowlerová je zavedla do čistého, dobře udržovaného obývacího pokoje. Na stolku před pohovkou spatřil Holman otevřenou láhev červeného vína, ale žádnou sklenku. Pohlédl na Pollardovou, ale ta se stále ještě bavila s paní Fowlerovou.

„Musí to teď pro vás být hodně těžký,“ říkala jí. „Zvládnete to? Nepotřebujete s něčím pomoct?“

„Mám čtyři syny. Nejstarší teď mluví pořád o tom, že půjde k policii. Řekla jsem mu, že zešílel.“

„Řekněte mu, ať jde na práva. Právníci vydělávají spoustu peněz.“

„Vy máte děti?“

„Dva kluky.“

„Pak to tedy znáte. Co vám teď řeknu, vám možná bude připadat hrozné, ale víte, co jsem si pořád říkala? Jestli už ho má někdo zabít, pak tě, Bože, prosím, aby ho přejela nějaká opilá filmová hvězda, která má miliony dolarů. Aspoň bych se s ní mohla soudit o odškodné. Ale ne – musel ho zabít nějakej podělanej mexikánskej grázl.“

Pohlédla na Holmana.

„Měli bychom se někdy sejít – já, vy a další rodiny. Říká se o vás, že jste tvrdý jako kámen, ale kdo ví, jestli je to pravda. Nedali byste si skleničku vína? Právě jsem si jednu chtěla dát, dneska první.“

„Ne, díky, ale vy si nalijte.“

„Já bych si kapku dala,“ prohlásila Pollardová.

Paní Fowlerová je vybídla, aby se posadili, a šla do jídelny, kde stála na stole další otevřená láhev vína. Nalila z ní do dvou skleniček, vrátila se a jednu podala Pollardové. Holman si uvědomil, že pro paní Fowlerovou to ve skutečnosti už dávno není první dnešní sklenka.

Když se Jacki Fowlerová posadila, zeptala se: „Znali jste Mikea? Proto jste přijeli?“

„Ne, paní Fowlerová. Bohužel jsem dost dobře neznal ani svého syna. Přijel jsem za vámi spíš kvůli němu. Moje snacha, Richieho žena, mi řekla, že váš manžel ho zaučoval. Předpokládám, že byli dobří kamarádi.“

„To já nevím. Žili jsme v tomhle domě každý svým životem. Jste taky policajt?“

„Ne, nejsem.“

„Nejste vy ten člověk, co byl ve vězení? Kdosi na té tryzně povídal, že je tam nějaký trestanec.“

Holman cítil, jak rudne, a ohlédl se na Pollardovou, ale ta se dívala jinam.

„Ano, paní Fowlerová, to jsem já. Otec policisty Holmana.“

„Proboha, za co jste se tam dostal?“

„Vyloupil jsem banku.“

„Já jsem byla u policie, paní Fowlerová,“ vložila se do toho Pollardová. „Nevím, jak je to s vámi, ale ty vraždy vyvolaly u Maxe spoustu otázek, jako například proč se jeho syn rozjel ven uprostřed noci. Neřekl vám o tom něco Mike?“

Paní Fowlerová si usrkla vína a pak udělala sklenkou odmítavý pohyb.

„Mike chodil v noci ven skoro pořád. Doma byl jen málokdy.“

Pollardová krátce pohlédla na Holmana a pokývla mu, že teď by měl něco říct zase on.

„Maxi, proč neřeknete Jacki, co víte od snachy? O tom telefonátu tehdy v noci.“

„Snacha mi řekla, že volal váš manžel. Richie byl doma, ale pak mu zavolal váš muž, a on odjel za ním a těmi dalšími dvěma.“

Odfrkla si.

„Mně Mike nikdy nezavolal. Tu noc byl ve službě. Měl noční směnu. Celou dobu jsme to vedli stylem přijdu domů, až přijdu. Nikdy nebyl tak laskav, aby mi brnknul.“

„Napadlo mě, že třeba na něčem pracovali.“

Znovu cosi zavrčela a napila se vína.

„Popíjeli. Mike byl ožrala. Víte, že Mike zacvičoval i ty druhé dva, Mellona a Ashe?“

Nyní se Pollardová podívala na Holmana, ale ten jenom pokrčil rameny.

„To jsem nevěděl.“

„Proč jí neukážete Richieho telefonní účty?“ vybídla ho Pollardová.

Holman rozložil svoji kopii synova účtu za telefon.

„Co je to?“ chtěla vědět paní Fowlerová.

„Richieho účty za telefon za několik posledních měsíců. Vidíte ty červené tečky?“

„To je Mikeovo číslo.“

„Ano, paní Fowlerová. Ty žluté tečky jsou Ashovo a zelené Mellonovo. Richie volal vašemu manželovi skoro každý den, často i dvakrát nebo třikrát denně. Jen málokdy volal Ashovi nebo Mellonovi, ale Mikeovi mockrát.“

Zkoumala účet, jako by četla drobné písmo na životní pojistce, a pak náhle vstala.

„Chci vám taky něco ukázat. Počkejte tady. Opravdu nechcete trochu vína?“

„Děkuju, paní Fowlerová, ale já už deset let nepiju. Dřív jsem pil hodně.“

Opět něco zamumlala a odešla, jako by to na ni neučinilo o nic větší dojem než skutečnost, že byl ve vězení.

„Vedete si dobře,“ pochválila ho Pollardová.

„Nevěděl jsem, že je zaučoval všechny.“

„S tím si nedělejte starosti. Opravdu jste dobrý.“

Paní Fowlerová se vrátila na své místo na pohovce s několika listy papíru.

„Vy jste si zkontroloval, kam váš syn volal. Já taky. Samozřejmě nemyslím vašeho syna, ale Mikea.“

Pollardová odložila skleničku s vínem. Holman viděl, že se z ní ještě nenapila.

„Řekl Mike něco, co ve vás vzbudilo podezření?“ zeptala se jí Pollardová.

„Podezření ve mně vzbudilo něco jiného. Nevolali mu na pevnou linku domů, ale na mobil. Měl ho u sebe pořád. Vždycky, když ta prokletá věc zazvonila, odcházel…“

„A jak vám to vysvětloval?“

„Jen odešel. Někdy řekl, že jde ven. Co jsem si o tom měla myslet? Co byste si o tom mysleli vy?“

Pollardová se k ní naklonila.

„Že má nějakou milenku.“

„Jistě, myslela jsem si, že chodí za nějakou děvkou, a tak jsem se rozhodla, že si zjistím, kdo mu volá a komu telefonuje on. Tady to můžete vidět, na tomhle účtu za mobil…“

Konečně v papírech našla, co hledala, a naklonila se k Holmanovi, aby mu to ukázala. Pollardová si přesedla vedle něj, aby se taky mohla podívat. Holman poznal Richieho čísla na pevnou linku a mobilní telefon.

„Ani jedno z těch čísel mi nic neříkalo,“ pokračovala paní Fowlerová. „Víte, co jsem udělala?“

„Zavolala jste tam?“ zeptala se Pollardová.

„Přesně tak. Myslela jsem si, že volám nějakým ženským, ale ozval se mi váš syn, Ash a Mellon. Škoda že mě taky nenapadlo označit si to tečkama. Zeptala jsem se ho, co s těma chlapama provádí, jestli si to spolu nerozdávaj. Nic jsem tím nemyslela, pane Holmane, jen jsem prostě chtěla být protivná. A víte, co mi na to řekl? Abych se starala o sebe.“

Holman její komentář ignoroval. Richie volal Fowlerovi každý den, ale Fowler volal zase Richiemu, Ashovi a Mellonovi. Bylo jasné, že je spojovalo něco víc než jen společné popíjení piva.

Paní Fowlerovou popadl vztek, když si na to vzpomněla, a pokračovala:

„Neměla jsem ani tušení, co spolu provádějí. Zlobila jsem se, ale neřekla jsem mu nic, dokud jsem po něm nemusela uklízet. To už jsem toho měla dost. Jednou uprostřed noci se vrátil domů a všude po celém domě po něm zůstávaly stopy bahna. Zjistila jsem to až druhý den a naštvalo mě to. Nedokázal to po sobě ani uklidit. Z toho vidíte, jak se ke mně choval.“

Holman neměl nejmenší tušení, o čem to mluví, a tak se jí na to zeptal. V duchu přemýšlel, zda to může mít něco společného s Richiem.

Paní Fowlerová znovu vstala, ale tentokrát už jí to nešlo tak rychle.

„Pojďte se mnou. Ukážu vám to.“

Prošli za ní kuchyní do malého krytého patia za domem. Na kraji stál zaprášený gril značky Weber a vedle pracovní boty Wolverine, zacákané špínou, zmazané zaschlým blátem a plevelem. Ukázala na ně.

„To jsou ony. Chodil v nich v noci po celém domě. Zeptala jsem se ho, jestli nepřišel o rozum. Vynesla jsem je sem a řekla mu, že by si to měl uklidit sám. Nedovedete si představit ten bordel.“

Pollardová se zastavila, aby si boty prohlédla pozorněji.

„Kterou noc to bylo?“

Váhala se svraštělým čelem.

„Myslím, že to bylo ve čtvrtek. Ve čtvrtek minulý týden.“

Pět dní předtím, než byli zavražděni. Holman by byl rád věděl, jestli se také Richie, Ash a Mellon vrátili oné noci domů celí zablácení. Řekl si, že se na to zeptá Liz.

Zdálo se, že mu Pollardová čte myšlenky.

„Bylo to v noci, kdy byl s těmi ostatními?“

„Neptala jsem se ho, takže to nevím. Řekla jsem mu, že když se mu tady nelíbí, tak ať si jde. Už jsem měla až po krk jeho hulvátství. Taková nezdvořilost, takhle si přitáhnout, a ani po sobě neuklidit. Strašně jsme se pohádali a nelituju ani slova z toho, co jsem mu řekla, a to ani teď, když je po smrti.“

Pak ho ale Pollardová překvapila.

„Nezmínil někdy před vámi jména Marchenko nebo Parsons?“

„Ne. Jsou taky od policie?“

Zdálo se, jako by ji Pollardová chvíli zkoumala, ale hned nato se mile usmála.

„Ne, jen lidi, které Mike znal v minulosti. Říkala jsem si, že o nich třeba mluvil.“

„Michael mi nikdy neřekl vůbec nic. Choval se, jako bych vůbec neexistovala.“

Pollardová pohlédla na Holmana, pak pokývla k domu a v jejím milém úsměvu se mihl smutek.

„Už bychom měli jet, Maxi.“

Když se dostali k venkovním dveřím, uchopila Jacki Fowlerová Holmana za ruku a držela ji nepříjemně dlouho.

„Existují ještě i jiné druhy vězení, než jaké znáte,“ prohlásila.

„Ano, já vím,“ odpověděl Holman. „Byl jsem v nich taky.“

19

Holman byl na odchodu naštvaný a nespokojený. Očekával, že najde truchlící vdovu a srozumitelné odpovědi, které mu objasní, proč zemřel jeho syn, a místo toho měl před očima Mikea Fowlera a jeho tajnůstkářské telefonáty s dlaní přes ústa.

Viděl, jak Fowler časně ráno mizí z domova, aby ho sousedi neviděli, a jak se vrací až za tmy. Copak jsi dělal, drahoušku? Nic. Kam jsi šel? Nikam. Holman strávil většinu svého života kriminální činností. To, co se dělo ve Fowlerově domě, se mu jevilo jako příprava na nějaký zločin.

Pollardová stála na plynu a hnala svoje subaru z dálnice na výjezd a dál do houstnoucího provozu. Očekával, že zpáteční cesta nebude nic příjemného, ale když pohlédl na řidičku, zářila, jako by v ní svítilo nějaké vnitřní světlo.

„Co si o tom myslíte?“ otázal se.

„Promluvte si se svou snachou, Zeptejte se jí, jestli byl Richard minulý čtvrtek v noci venku a jestli neví něco o tom, kam jel nebo co dělal. Zeptejte se jí taky na spojení s Frogtownem. Nezapomeňte na to.“

Holman si pomyslel, že by toho nejraději nechal.

„Neptal jsem se jí na to. Řekla jste, že pátrání po chybějících penězích nebylo záležitostí policie.“

Protáhla subaru mezi dvěma trailery a zajela do prostředního pruhu.

„To je pravda.“

„Dostali by odměnu, kdyby ty prachy našli? Legální odměnu?“

„Banky vyplácejí odměnu, ale ta se na policisty nevztahuje.“

„Kdyby na tom ale pracovali z vlastní iniciativy, pak –“

Přerušila ho.

„Nedělejte zatím žádné závěry. Zabývejte se tím, co víme, a v tomto okamžiku víme jen to, že Fowler nanosil ve čtvrtek v noci do domu bláto a bylo mu fuk, co si o tom myslí jeho žena. Víc zatím nevíme.“

„Já si ale prohlíd všechna data telefonních hovorů na jejích účtech. Začalo to osmý den po Marchenkově a Parsonsově smrti, stejně jako na Richieho účtu. Fowler volal Richiemu, Mellonovi a Ashovi, vždycky jednomu po druhém. Jako by jim říkal, hleďte, najdeme ty prachy sami.“

Narovnala se za volantem, rázná a ostrá.

„Holmane, poslouchejte, popovídali jsme si jen s jednou ženskou, které se nevyvedlo manželství. Nevíme, co dělali ani proč to dělali.“

„Teď mám tušení, že byli něčemu na stopě. Předtím se mi honilo hlavou něco jinýho.“

„Proboha, nechte toho!“

Holman na ni pohlédl a viděl, že se mračí. Vyjela z prostředního pruhu, mihla se okolo dvou žen v sedanu, pak jim udělala myšku, a jakmile byla před nimi, vrátila se zpět do pruhu. Pokud Holman nebyl na drogách, jaktěživ nejel tak rychle.

„Nevíme toho dost,“ prohlásila, „abychom si o vašem synovi mohli myslet něco jiného, takže s tím laskavě přestaňte. Vyslechl jste tu sklíčenou ženskou, slyšel jste, co říkala o manželovi, a víte, že se peníze nenašly, takže jste předčasně dospěl k nějakému závěru. Možná je prostě jen bavilo někam si spolu vyjet. Možná byla ta posedlost Marchenkem a Parsonsem jejich zálibou.“

Holman ale ničemu takovému nevěřil a zlobilo ho, že se mu pokouší vylepšit náladu.

„To je blbost.“

„Slyšel jste o Černé Dahlii? Nevyřešeném případu vraždy?“

„Co to má společného s tímhle?“

„Ten případ se taky stal pro spoustu detektivů koníčkem. Takže hromada pitomců z LAPD, kteří se o ten případ zajímali, se dala dohromady a založila klub, ve kterém si můžou popovídat o svých teoriích.“

„Pořád si myslím, že je to blbost.“

„Tak dobře, zapomeňte na to. To, že někde čenichali, ještě neznamená, že by dělali něco protiprávního. Dovedu si představit spoustu způsobů, které by mohly spojovat to, co dělali, s Marchenkem, Parsonsem a Juarezem.“

Holman jí věnoval pochybovačný pohled.

„A to?“

„Četl jste nekrology za Fowlera, Ashe a Mellona?“

„Jen za Richieho.“

„Kdybyste četl ten Fowlerův, věděl byste, že strávil dva roky v jednotce CRASH – to je organizace pro potírání pouliční kriminality, kdybyste to náhodou nevěděl, neboli to, čemu LAPD říká komando na likvidaci gangů. Chystám se zavolat kamarádovi, který CRASH vedl. Zeptám se ho, jaké vztahy měl Fowler s Frogtownem.“

„Fowler zabil Juarezova bratra. Juarez i jeho bratr patřili do Frogtownu.“

„To jo, ale může se jednat o ještě hlubší propojení. Pamatujete si, jak jsme spolu mluvili o možném vnitřním propojení na Marchenka a Parsonse?“

„Jo –“

„Skutečně velké peníze jsou v trezoru, ale jejich množství se během týdne mění. Lidi přicházejí, vybírají si výplatní šeky a odcházejí s hotovostí.“

„To je mi jasné. Přece víte, že jsem byl bankovní lupič.“

„Takže jednou nebo dvakrát týdně dostane banka zásilku nové hotovosti, aby měla dost na výběry zákazníků. Řekl jste, že nechápete, jak by mohl pár lupičů, jako byli Marchenko a Parsons, mít uvnitř nějakého komplice, ale je třeba jenom znát někoho, kdo ví, které pobočky bank mají podle rozpisu dostat zásilku peněz – sekretářku nebo něčí asistentku, která zná lidi z Frogtownu, a její přítel předá zprávu Marchenkovi a Parsonsovi a pak se podělí.“

„Přepadali ale různé banky.“

„Na to stačí mít někde uvnitř jednoho člověka a pak jsou Fů-B-I a poldové vedle. Jen teoretizuju, Holmane, a nehodlám činit žádné předčasné závěry. LAPD se souvislosti s Frogtownem dozví, takže se obrátí na poldy, kteří s ním mají zkušenosti a vytvořili si nějaké napojení nebo gang sledovali. Například Fowler. To by mohlo vysvětlit, jak mohou odjezdy vašeho syna z domova, za účelem debat o Marchenkovi a Parsonsovi, souviset s Warrenem Juarezem.“

Holman pocítil jiskřičku naděje.

„Myslíte?“

„Ne, nemyslím si to, ale chci, abyste pochopil, jak málo toho víme. Až se své snachy budete ptát na čtvrteční noc, vezměte si u ní zprávy o případech, které měl u sebe váš syn – všechno, co měl z detektivního oddělení. Dal jste mi od nich jen obálky, ale já chci vědět, co v těch zprávách stálo. To by nám mohlo napovědět, o co se zajímal.“

„Dobře.“

„Zítra budeme vědět víc, až si promluvím s pár lidma a přečtu si ty zprávy. Potřebuju si párkrát zavolat a pak budu mít větší jasno.“

Holman byl překvapený.

„Myslíte, že víc nebude třeba?“

„Ne, to si opravdu nemyslím, ale připadalo mi dobrý to říct.“

Holman na ni chvíli zíral a pak se rozesmál.

Sjeli ze Sepulvedského průsmyku a dorazili do šeřícího se města. Holman sledoval, jak Pollardová manévruje v houstnoucím provozu.

„Proč jezdíte tak rychle?“ zeptal se jí.

„Doma na mě čekají dva malí kluci. Ty ubohý děti jsou teď s mojí mámou.“

„A co váš manžel?“

„Osobní věci raději vypustíme, ano, Maxi?“

Holman se znovu začal dívat na projíždějící auta.

„Ještě jedna věc – vím, že jste odmítla, abych vám platil, ale nabízím vám to znovu. Nečekal jsem, že s tím budete mít tolik práce.“

„Kdybych vás požádala, abyste zaplatil, umírala bych strachy, že zase vyloupíte nějakou banku.“

„Najdu si jiný způsob. Žádnou banku už nikdy nevyloupím.“

Pollardová na něho pohlédla a Holman pokrčil rameny.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ prohodila.

„Pokud to nebude nic osobního.“

Teď se zasmála Pollardová, ale její smích rychle odumřel.

„Postarala jsem se o to, abyste na deset let zmizel ze světa. Jak je možné, že na mě nejste naštvaný?“

Holman o tom chvilku přemýšlel.

„Dala jste mi šanci se změnit.“

Dál už pak pokračovali beze slova. Ve tmě se právě začínala mihotat první světla.

20

Když Holman vešel do haly, Perry pořád ještě seděl za svým psacím stolem.

Kožený obličej starého muže se škubal a zachvíval, takže z něj Holman lehce vyčetl, že se něco stalo.

„Poslyšte, potřebuju s váma mluvit,“ vyhrkl Perry.

„Auto už máte v pořádku zpátky?“

Perry se naklonil kupředu a proplétal si prsty na obou rukou. Měl vodnaté a nervózní oči.

„Tady jsou prachy, který jsem si od vás vzal za ty tři dny, šedesát babek. Máte je u mě.“

Když Holman došel k jeho stolu, viděl, že tam na něho čekají tři dvacetidolarové bankovky. Perry si rozpletl prsty a přistrčil je k Holmanovi.

„A to proč?“ nechápal Holman.

„Je to šedesát dolarů, který jste mi zaplatil za auto. Vemte si je zpátky.“

Holman nedokázal pochopit, proč mu je Perry dává, tři Jacksony, kteří na něho zírali.

„Vy mi je vracíte?“

„Jo. Tady jsou. Jen si ty zatracený prachy vemte.“

Holman se ani nehnul, aby po nich sáhl. Podíval se na Perryho. Stařík vypadal ustaraně, ale i rozhněvaně.

„Proč mi je, sakra, chcete vrátit?“ dotazoval se Holman.

„Ty zpropadený španěláci řekli, že vám je mám dát zpátky, tak jsem jim slíbil, že to udělám.“

„Ti chlapi, co vám přivezli vaše auto?“

„Když sem vlezli, aby mi předali klíčky, řekli mi to. Já vám udělal laskavost a půjčil vám auto, rozhodně mi nešlo jen o to, abych z vás vyrazil prachy. Ty mizerové říkali, že když vám je nevrátím, tak si to se mnou vyříděj, takže si je radši vemte.“

Holman se díval na peníze, ale ani se jich nedotkl.

„Poctivě jsme se dohodli. Jsou vaše.“

„Ne, musíte si je vzít. Nechci mít tady žádný potíže.“

„Jsou to vaše peníze, Perry. Já to s těma chlápkama vyřídím.“

Ráno si bude muset promluvit s Cheem.

„Nestojím o to, aby mi sem chodili takový pobudové.“

„Já s tím nemám nic společnýho. Dohodli jsme se, poctivě a spravedlivě. Přece bych na vás neposlal žádný neurvalce, aby vás o ty peníze připravili.“

„Nemám z toho žádnou radost, to je všechno, co vám chci říct. Jestli jste si myslel, že vás chci odřít, tak jste to měl říct hned.“

Holman věděl, že už se to nedá napravit. Perry mu nevěří a pravděpodobně už se ho bude bát.

„Nechte si ty peníze, Perry. Mrzí mě, co se stalo.“

Holman nechal šedesát dolarů na Perryho stole a šel do svého pokoje. Stará klimatizace fungovala jako mrazák. Podíval se na prádelník na Richieho fotografii z doby, kdy mu bylo osm let, a na které se usmíval. Stále ještě měl nepříjemný pocit z ostrých řečí Pollardové a nedokázal se ho zbavit.

Vypnul klimatizaci a sešel znovu dolů s nadějí, že Perryho najde ještě za psacím stolem.

Perry sice právě zamykal domovní dveře, ale nechal toho, když Holmana uviděl.

„Těch šedesát dolarů pořád ještě leží na stole,“ prohlásil.

„Strčte si je už proboha do kapsy. Nechci se k vám zachovat špatně. Můj kluk byl policajt. Co by si asi pomyslel, kdyby viděl, že jsem proved něco takovýho?“

„Předpokládám, že by si pomyslel, že to bylo hodně ubohý.“

„To asi jo. Takže si těch šedesát babek prostě nechte. Jsou vaše.“

Holman se vrátil nahoru, lehl si na postel a v duchu si řekl, že Richie by si nepochybně myslel, že připravit starého chlapa o pitomých šedesát dolarů je ubohost.

Jenomže mu to nepomohlo a spánek ne a ne přijít.

Část třetí

21

Pollardové nikdy nebylo po ránu dobře. Každé ráno, co si pamatovala, měsíce a možná léta, se probouzela s pocitem únavy a bála se muk začínajícího dne. Vypila dva šálky černé kávy, aby se trochu povzbudila.

Když se však probudila dneska, předběhla svůj budík víc než o hodinu a okamžitě šla k malému psacímu stolu, který mívala dohromady s Martym. Byla vzhůru téměř do dvou hodin v noci, porovnávala telefonní čísla a časy hovorů na Fowlerových a Holmanových účtech a pátrala na internetu po informacích o Marchenkovi a Parsonsovi. Znovu si přečetla a uspořádala materiály, které jí Holman dal, ale postrádala kompletní zprávy LAPD. Doufala, že jí je brzy přinese od své snachy. Pollardová obdivovala Holmanovu oddanost synovi. Náhle pocítila uspokojení nad tím, že si tehdy promluvila s prokurátorem a přimluvila se z něho. Leeds na ni byl tenkrát naštvaný celý měsíc a několik cyničtějších agentů jí řeklo, že je úplně blbá, ale Pollardová se už tehdy domnívala, že si to Holman zaslouží, zatímco teď si tím byla jistá. Holman byl sice zločinec z povolání, ale důkazy nasvědčovaly tomu, že se jedná v podstatě o slušného člověka.

Prohlédla si poznámky ze včerejšího večera a pak si začala psát pracovní plán na dnešní den. Stále ještě se jím zabývala, když ji chytil za paži její starší syn David, miniaturní verze Martyho.

„Mami! Přijdeme pozdě!“

Pollardová se podívala na hodinky. Ukazovaly deset minut před osmou. Táborový autobus přijížděl v osm. Neudělala si kávu, ani si neuvědomila, jak čas letí a pracovala víc než hodinu.

„Je brácha oblečený?“

„Nechce vypadnout z koupelny.“

„Lyle! Dohlédni na něho, Davide, ať se kouká oblíknout.“

Hodila na sebe džíny a triko a pak splácla dohromady sendviče.

„Davide, už je Lyle hotový?“

„Nechce se oblíkat!“

Šestiletý Lyle zaječel, aby překřikl bratra: „Nenávidím denní tábor! Píchají nás tam špendlíkama!“

Když Pollardová dávala sendviče do papírových sáčků na svačinu, zaslechla, že zvoní telefon s faxem. Běžela do pracovního kouta v ložnici, aby viděla, jak se z faxu právě vynořuje první list. Usmála se, když spatřila na první stránce znak FBI – April jí právě dodávala zboží.

Pollardová se rychle vrátila do kuchyně, sebrala sendviče se dvěma krabicemi ovocného koktejlu, dvěma sáčky sladkých lupínků a několika krabicemi pomerančové šťávy. Z obýváku přiběhl zadýchaný David.

„Mami, už slyším autobus! Nestihnem to!“

Ze všeho muselo být drama.

Pollardová vyhnala Davida ven, aby autobus zastavil, a násilím navlékla Lyleovi přes hlavu tričko. Vytlačila ho se svačinami ze dveří právě v okamžiku, když autobus se skřípěním brzd zastavoval.

„Mně je smutno po tátovi,“ prohlásil Lyle.

Pollardová se na něho podívala, viděla poraněný výraz jeho očí a nakrabacené čelo, a tak podřepla na bobek, aby měli obličeje ve stejné výšce. Pohladila ho po tváři a pomyslela si, že je právě tak hebká, jako když se narodil. Zatímco David vypadal jako jeho otec, Lyle se podobal jí.

„To já vím, miláčku.“

„Zdálo se mi, že ho sežrala hrozná příšera.“

„To tě muselo pěkně vyděsit. Měl jsi přijít ke mně do postele.“

„Ty hrozně kopeš a obracíš se.“

Šofér autobusu zatroubil. Měl svůj časový rozvrh a musel ho dodržovat.

„Mně taky chybí, človíčku,“ zašeptala mu Pollardová. „Co s tím uděláme?“

Tohle byl scénář, který přehrávali už několikrát.

„Budeme ho mít v srdíčku?“

Pollardová se usmála a pohladila mladšího syna po hrudi.

„Jo. Teď ho máš ve svým srdci. A teď už hezky naskoč do autobusu.“

Když vedla Lylea k autobusu, oblázky a hrubý písek na příjezdové cestě ji tlačily do bosých chodidel. Políbila oba chlapce, zamávala jim a rychle se vrátila domů. Okamžitě zasedla k práci a prolétla fax. April jí poslala šestnáct stránek, včetně seznamu svědků, shrnutí výslechů a celého případu. V soupisu svědků byla uvedena jména, adresy a telefonní čísla, což bylo přesně to, co si Pollardová přála. Nyní se chystala porovnat telefonní čísla s hovory na účtech Richarda Holmana a Mikea Fowlera. Kdyby byl Holman nebo Fowler vedli vlastní vyšetřování Marchenkova a Parsonsova případu, pak bylo možné, že dotyčným svědkům telefonovali. A pokud by tomu tak vskutku bylo, Pollardová by se těch svědků zeptala, o čem spolu hovořili, a jistě by na něco přišla.

Zavolala matce a domluvila s ní, aby se o kluky po návratu z tábora postarala.

„Proč najednou trávíš tolik času ve městě?“ vyzvídala matka. „Našla sis práci?“

Matčiny otázky jí vždycky šly na nervy. Je jí šestatřicet, a její matka ji vjednom kuse vyslýchá.

„Musím udělat spoustu věcí, mám málo času.“

„Co je to za věci? Jedeš za nějakým přítelem?“

„Budeš tady v jednu, že jo? Postaráš se o kluky?“

„Doufám, že jedeš za nějakým chlapíkem. Musíš myslet na ty hochy.“

„Tak ahoj, mami.“

„Nedávej si sladký, Katherine. Tvůj zadek už není to, co býval.“

Pollardová zavěsila a vrátila se k psacímu stolu. Náhle si uvědomila, že si ještě neudělala kávu, ale teď už nechtěla plýtvat časem. Vlastně to kafe ani nepotřebovala.

Usedla ke svému plánu a pak prolistovala všechny dokumenty, které přečetla první den a pak ještě jednou včera večer. Studovala mapu místa činu, kterou nakreslil Holman, a porovnávala ji s kresbou, která vyšla v novinách. U FBI se naučila, že veškeré vyšetřování začíná na místě činu, takže jí bylo jasné, že tam bude muset zajet. Musí to vidět na vlastní oči. Pollardová, sama ve svém domku v Simi Valley, se usmívala. Cítila, že je znovu ve hře.

Už zas je ve hře.

Vrátila se, aby se zúčastnila lovu.

22

Když toho rána Holman sešel po schodech, Perry za svým psacím stolem neseděl. Holmanovi se ulevilo. Chtěl si od Liz vyzvednout Richieho papíry dřív, než odjede na přednášky, a vůbec netoužil po tom, aby ho Perry zatáhl do dalšího sporu.

Když ale vyšel ven, aby se dostal k autu, narazil na Perryho, který stříkal chodník.

„Včera vám někdo volal,“ oznámil mu, „ale já vám to zapomněl říct. Vypadlo mi to z hlavy, když jsem se chytnul s těmi vašimi hrdlořezy. Nějaký Tony Gilbert z tý společnosti, co dělá billboardy. Povídal, že je váš šéf, a chtěl, abyste mu cinknul.“

„Díky. Kdy volal?“

„Někdy během dne. Ještě dobře, že nevolal v tý době, kdy mně vyhrožovali ti chlapi, protože to bych to samozřejmě nevzal.“

„Poslyšte, Perry, já jsem těm lidem neřekl, aby to udělali. Měli jen dovézt zpátky auto a předat vám klíčky. Nic víc. Už jsem se vám omluvil.“

„Ten Gilbert byl docela napruženej. Být váma, tak mu zavolám. A protože máte práci, měl byste uvážit, jestli si nekoupit záznamník. Moje paměť už není, co bejvala.“

Holman chtěl něco říct, ale raději si to rozmyslel a vykročil podél motelu k svému autu. Nechtěl začínat den ani s Gilbertem, ale nebyl v práci už týden a jen nerad by o ni přišel. Nasedl do svého highlanderu, aby mu zavolal, a měl radost z toho, že dokázal vyhledat Gilbertovo číslo v paměti svého mobilu, aniž by musel použít návod. Cítil, že je to krok do skutečného života.

Jen co to ale Gilbert zvedl, Holmanovi bylo jasné, že už mu dochází trpělivost.

„Tak přijdete do práce, nebo ne?“ vyštěkl. „Docela rád bych to věděl.“

„Vrátím se. Mám ale ještě spoustu vyřizování.“

„Maxi, snažím se k vám chovat slušně, vím, co se stalo vašemu synovi, ale co to proboha vyvádíte? Byla tady policie.“

Holman byl tak ohromený, že vůbec neodpověděl.

„Maxi?“

„Ano, slyším vás. Co chtěli?“

„Vždyť jste se právě dostal z lapáku. Chcete spláchnout těch deset let do kanálu?“

„Nic takového. Proč se po mně ptala policie?“

„Chtěli vědět, jestli chodíte do práce, s jakýma lidma se stýkáte a podobně. Ptali se, jestli jste zase nezačal brát drogy.“

„Nic neberu. O čem to, proboha, mluvíte?“

„Chtěli vědět, z čeho žijete, když nepracujete. Co si mám o tom všem myslet? Heleďte, kamaráde, snažím se tady řídit podnik, a vy se vypaříte. Řekl jsem jim, že jsem vám dal pár dní volna kvůli synovi, ale teď sám nevím, co si o tom mám myslet. Už je to týden.“

„Kdo se na mě vyptával?“

„Nějací detektivové.“

„Poslala je Gail?“

„Nebyli z úřadu správy věznic. Byli to poldové. A teď chci slyšet, jestli se vrátíte do práce, nebo ne.“

„Potřebuju ještě pár dní…“

„K čertu s váma.“

Gilbert s tím praštil.

Holman zaklapl mobil a pocítil tupou bolest v žaludku. Čekal, že za tak dlouhou absenci mu Gilbert vynadá, ale s policií tedy nepočítal. Usoudil, že se mu poldové od jeho návštěvy Marii Juarezové pověsili na paty, a dostal strach, že by se tak mohli dozvědět o Cheeovi. Jen nerad by mu způsobil nějaké potíže, hlavně proto, že nevěřil, že by se Chee napravil tak dokonale, jak tvrdí.

Holman zvažoval, zda má zavolat Gail Manelliové a říct jí o policii, ale bál se, že mu uteče Liz, takže telefon odložil a vydal se do Westwoodu. Když vyjížděl z parkoviště, stál Perry ještě na chodníku a sledoval ho. Čekal, dokud Holman nepřejede, a pak za ním mávl rukou. Holman to viděl ve zpětném zrcátku.

Když se blížil k Westwoodu, zavolal Liz, aby věděla, že k ní jede.

Jakmile to zvedla, vyhrkl: „Ahoj Liz, tady je Max. Potřebuju se na pár minut stavit. Nemám vám přivézt kafe?“

„Právě se chystám odejít.“

„Je to důležitý, Liz. Jde o Richieho.“

Váhala, a když znovu promluvila, zněl její hlas chladně.

„Proč mi to děláte?“

„Co dělám? Já jen potřebuju…“

„Já už vás nechci vidět. Prosím vás, abyste mě přestal otravovat.“

Zavěsila.

Holman se ocitl v hustém provozu s hluchým telefonem. Zavolal znovu, ale už tam byla jen hlasová schránka.

„Liz? Měl jsem asi zavolat dřív, co? Nechtěl jsem být nezdvořilý. Liz? Slyšíte mě?“

Jestli poslouchala, neozvala se, a tak toho Max nechal. Tou dobou byl už jen pět bloků od Veterán Avenue, a tak prostě pokračoval dál k Lizinu bytu. Neměl čas hledat parkoviště, takže nechal auto v červené zóně u požárního hydrantu. Kdyby dostal pokutu, zaplatil by ji z Cheeových peněz.

Díky školákům a studentům spěchajícím jako každého rána do školy nemusel Holman dlouho čekat, než se dostal do domu. Bral schody po dvou, ale zpomalil, jakmile se přiblížil k bytu, a než zaklepal, ještě si srovnal dech.

„Liz? Řekněte mi, prosím, co se stalo.“

Znovu jemně zaklepal.

„Liz? Je to důležité. Prosím, jedná se o Richieho.“

Čekal.

„Liz? Můžu dál? Prosím!“

Konečně otevřela. Obličej měla napjatý a sevřený a skutečně už byla oblečená na cestu z bytu. Její oči vypadaly tvrdě, ale zračilo se v nich i křehké napětí.

Holman zůstal stát bez pohnutí. Stál s rukama svěšenýma podél boků, zmatený jejím nečekaným nepřátelstvím.

„Provedl jsem něco?“ zeptal se.

„Ať už děláte cokoli, nepřeju si být do toho zatažená.“

Holman se pokusil o klidný tón.

„A co si myslíte, že dělám? Nedělám nic. Chci jen vědět, jak to bylo s mým synem.“

„Byla tady policie. Sebrali všechno z Richardova stolu. Vzali si všechny jeho věci a vyptávali se mě na vás. Chtěli vědět, co děláte.“

„Kdo to byl? Levy?“

„Ne, Levy ne… Detektiv Random. Chtěl vědět, na co jste se mě vyptával, a řekl, že bych si na vás měla dát pozor. Varovali mě, abych vás nepouštěla dovnitř.“

Holman nevěděl, co by jí na to řekl. Odstoupil od ní a pronesl opatrně:

„Už jsem s vámi uvnitř přece byl, Liz. Copak si myslíte, že bych vám ublížil? Jste přece manželka mého syna.“

Její tvrdé oči změkly a zavrtěla hlavou.

„Proč sem tedy přišli?“ tázala se.

„Byl tady s Randomem ještě někdo?“

„Nepamatuju si jeho jméno. Měl rudé vlasy.“ –

Vukovich.

„Proč přišli?“ zeptala se znovu.

„To nevím. Copak vám to neřekli?“

„Neřekli mi nic. Tvrdili, že vyšetřujou vás. Chtěli vědět…“

Dveře vedlejšího bytu se otevřely a vyšli z nich dva chlapci s brýlemi na očích a školními taškami na zádech. Holman a Liz tiše stáli, dokud nepřešli.

Jakmile byli pryč, řekla Liz: „Myslím, že bychom měli jít dovnitř. Takhle je to hloupý.“

Holman vešel a čekal, dokud nezavře dveře.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí.

„Vyptávali se mě, jestli jste neřekl něco, co by naznačovalo, že dál pácháte kriminální činnost. Vůbec nevím, o co jim šlo. Poslyšte, nedáte mi tip na nějaké banky, které by se daly snadno vyloupit?“

Holman přemýšlel, zda jí má říct o rozhovoru s Tonym Gilbertem, ale nakonec se rozhodl, že to neudělá.

„Řekla jste, že sebrali věci z jeho psacího stolu? Smím se podívat?“

Zavedla ho do pracovny, kterou s Richiem sdílela, a Holman pohlédl na synův psací stůl. Na korkové nástěnce dosud visely výstřižky z novin, ale složek na psacím stole ubylo. Holman si je předtím všechny prohlédl a pamatoval si, co tam bylo. Zprávy a dokumenty LAPD byly pryč.

„Já nevím, co všechno vzali,“ prohlásila Liz.

„Odnesli některé zprávy. Neřekli vám proč?“

„Řekli jen, že je to důležité. Chtěli vědět, jestli jste tady byl. Řekla jsem jim pravdu.“

Holman si přál, aby to byla neudělala, ale přikývl.

„To je v pořádku. Nezáleží na tom.“

„Proč myslíte, že se hrabali v jeho věcech?“

Holman by byl rád změnil téma. Zprávy byly pryč a on litoval, že si je nepřečetl, dokud k tomu měl příležitost.

„Nejel Richie za Fowlerem před týdnem? Ve čtvrtek?“ chtěl vědět.

Svraštila obočí, jak se snažila rozpomenout.

„Nevím… ve čtvrtek? Myslím, že Richard byl ten den ve službě.“

„Nevrátil se zablácený? Fowler byl té noci venku a přišel domů celý od bláta. Muselo by to být pozdě v noci.“

Chvíli přemýšlela, ale pak pomalu zavrtěla hlavou.

„Ne… ale počkejte, v pátek ráno jsem si brala auto. Pod volantem byla na podlaze hlína a tráva, žádné bahno, ale tráva a hlína. Richie měl ve čtvrtek v noci službu, jo. Řekl, že někoho pronásledoval.“

V očích se jí znovu objevil tvrdý výraz.

„Co podle vás prováděli?“

„To nevím. Richie vám nic neřekl?“

„Měl službu.“

„Nezmínil se někdy, že Marchenko a Parsons byli ve spojení s nějakým gangem?“

„Myslím, že ne. Aspoň si nic takového nepamatuju.“

„Frogtown?“

Dál vrtěla hlavou.

„Juarez byl členem gangu Frogtown.“

„Co má Juarez společného s Marchenkem a Parsonsem?“

„To ještě nevím, ale snažím se na to přijít.“

„Počkejte. Myslela jsem, že Juarez je zabil kvůli Mikeovi – protože Mike podle něj zavinil smrt jeho bratra.“

„To tvrdí policie.“

Založila si paže a Holman si pomyslel, že vypadá znepokojeně.

„Vy tomu nevěříte?“ ujišťovala se.

„Musím se vás zeptat ještě na něco jiného. Když pořád mluvil o Marchenkovi a Parsonsovi, řekl vám někdy, co přesně v té věci dělá?“

„Ne. Jen… že na tom případu pracuje.“

„Na jakém případu? Oba jsou přece mrtví.“

Do očí se jí vkradl pocit ztráty a beznaděje a Holman viděl, že si opravdu nevzpomíná. Nakonec zavrtěla hlavou a sevřela paže na hrudi ještě těsněji.

„Nějaké vyšetřování. Víc nevím.“

„Nepokoušeli se snad najít spolupachatele?“

„Nevím.“

„Nezmínil se o chybějících penězích?“

„Jakých penězích?“

Holman ji zkoumal, část jeho bytosti jí to chtěla vysvětlit, v naději, že by si přece jen mohla vzpomenout na něco, co by mu pomohlo, ale nakonec to neudělal. Nechtěl jí tuhle část svého já odhalit. Nechtěl od ní odejít a nechat ji myslet na peníze a dumat nad tím, jestli si její manžel počínal jako policista a vyšetřoval zločin, nebo se snažil získat zmizelé peníze pro sebe. Nebo dokonce ještě něco horšího.

„To není důležité. Poslyšte, nevím, co to Random vykládal, o tom, že mě vyšetřujou. Neudělal jsem nic protizákonného, a už nikdy mě nic takového ani nenapadne. Rozumíte? Nemohl bych to vám a Richiemu udělat.“

Chvíli se na něho dívala a pak kývla.

„Já vím. Vím, o co vám jde.“

„Pak toho víte o moc víc než já.“

Vytáhla se na špičky a políbila ho na tvář.

„Snažíte se postarat o svého malého chlapce.“

A pak ho Richieho žena dlouho a pevně objímala, což ho nesmírně hřálo u srdce, ale v duchu se nepřestával proklínat za to, že přišel pozdě.

23

Když Holman přecházel ulici a mířil k svému autu, měl vztek. Byl naštvaný na Randoma, že se na něho vyptával Liz a naznačoval jí, že se snad zabývá nějakou trestnou činností. Nyní mu bylo téměř jasné, že policistou, který mu nadělal problémy u Tonyho Gilberta, byl rovněž Random, ale ještě víc ho naštvalo, že varoval Liz, aby mu nedůvěřovala. Random ohrozil jeho jediné spojení s Richiem a Holman neměl tušení, proč to udělal. Nevěřil, že by Random po něm šel proto, že by ho z něčeho podezříval. Měl chuť zajet do Parker Center a tam si to s tím hajzlem vyříkat z očí do očí, ale ještě než došel ke svému highlanderu, věděl, že je to špatný nápad. Napadlo ho něco lepšího.

Po ošklivém začátku dnešního rána očekával, že za stěračem na předním skle na něho bude čekat pokuta, ale žádná tam nebyla. Doufal, že tím nevyčerpal veškerou dávku dnešního štěstí.

Nastoupil, nastartoval a několik dalších minut strávil přemýšlením o zbytku dne. Měl spoustu práce a nemohl si dovolit, aby ho nějaký blbec jako Random odváděl od jeho plánů. Chtěl zavolat Pollardové, ale bylo ještě dost brzy a nevěděl, kdy vstává. Říkala, že má děti, takže ráno bude mít pravděpodobně pěknou honičku – vzbudit je, dát jim snídani, přichystat oblečení a všechny věci. To všechno Holman s Richiem neprožil. Byla to nevyhnutelná nit sebelítosti, která Holmana vyděsila, kdykoli udělal tu chybu, že se jí chytl. Rozhodl se, že zavolá Cheemu kvůli Perrymu. Chee se nejspíš domníval, bůhvíjakou mu neudělal službu, ale o takovou pomoc mu Holman nestál. Teď aby se ještě ke všemu zabýval naštvaným Perrym.

Našel v mobilu Cheeovo číslo a poslouchal vyzvánění, když vedle něho zastavil šedý vůz a zablokoval ho u chodníku. Právě když to Chee zvedl, otevřely se dveře…

„Haló?“

„Vydrž…“

„Našinče?“

Z šedého auta vystoupili řidič s Randomem a ve stejném okamžiku zahlédl Holman na ulici pohyb. Z chodníku sestoupil Vukovich s dalším mužem, jeden šel zepředu, druhý zezadu. V rukou natažených podél stehen drželi zbraně. Z telefonu se ozýval Cheeův slabý hlas…

„Holmane, to jseš ty?“

„Nezavěšuj. Jdou si pro mě poldové…“

Holman pustil mobil na sedadlo a položil obě ruce na volant; ani se nehnul a dal si záležet, aby na něho dobře viděli. Cheeův hlas se změnil v elektronické pištění.

„Našinče?“

Random trhnutím otevřel dveře a ustoupil stranou. Jeho řidič byl menší než Holman, ale široký jako postel. Vytáhl Holmana od volantu a vrazil mu obličej na kapotu highlanderu.

„Ani hnout!“

Holman se nebránil. Nevysoký muž ho držel, zatímco se Random naklonil do auta, vypnul motor a vynořil se s Holmanovým mobilem v ruce. Přidržel si ho u ucha, chvilku naslouchal, pak ho zaklapl a hodil zpátky do auta.

„Fajnovej mobil,“ poznamenal.

„Co to děláte? A proč?“

„Taky pěkný auto. Kdepak jste ho vzal? Ukrad?“

„Pronajal jsem si ho.“

Malý chlápek přitlačil Holmana tvrději na kapotu.

„Držte hlavu v klidu!“

„Kapota je horká.“

„To teda máte smůlu.“

„Vuku, prohledej ten auťák,“ nařídil Random. „Nemoh si najmout auto bez řidičáku a kreditní karty. Myslím, že je ukradené.“

„Já už mám řidičák,“ ozval se Holman. „Přišel mi včera. A papíry od auta jsou v přihrádce na palubní desce.“

Vukovich otevřel dveře pro spolujezdce, aby prohledal přihrádku, zatímco malý chlapík vytáhl Holmanovi peněženku.

„To je všechno nesmysl,“ zaprotestoval Holman. „Proč mi to děláte?“

Random si Holmana otočil k sobě, zatímco malý chlápek nastoupil s Holmanovou peněženkou do svého auta a začal něco ťukat do notebooku. Na chodníku se zastavili tři školáci, ale zdálo se, že to Randoma nezajímá. Jeho oči byly tmavé body zaostřené na Holmana.

„Myslíte si, že se Jacki Fowlerová netrápí už dost?“

„O čem to mluvíte? O tom, že jsem ji šel navštívit? No a co má být?“

„Je to vdova se čtyřmi chlapci a mrtvým manželem, a vy jí lezete do soukromí. Co z toho máte, Holmane, že jste ji vynervoval? Co si od toho slibujete?“

„Snažím se jen zjistit, co se stalo mému synovi.“

„Už jsem vám řekl, co se stalo, a současně vás požádal, abyste mě nechal dělat mou práci.“

„Já si ale nemyslím, že děláte svou práci. Nevím, co děláte. Proč jste šel za mým šéfem? Co je to za způsoby, vyptávat se ho, jestli si nemyslí, že jsem na drogách?“

„Vždyť jste narkoman.“

„Byl jsem. Byl.“

„Narkomani se z toho nikdy nevyhrabou a já si myslím, že vím, proč chodíte za těmi rodinami. Sháníte prachy na drogy. Dokonce i od vlastní snachy.“

„Nic neberu! A už s tím jděte do hajzlu!“

Holman se zoufale snažil ovládnout.

„Je to manželka mého syna, vy svině, pamatujte si to. A teď vám říkám, abyste se od ní drželi pěkně daleko a koukali ji nechat na pokoji.“

Random k němu přistoupil a Holman věděl, že teď už ho naštval doopravdy. Random ho chtěl praštit. A odvézt ho k nim na stanici.

„Nemáte sebemenší právo mi něco přikazovat. Pro svého syna jste nic neznamenal, nezapomínejte na to. A jeho ženu znáte teprve od minulého týdne, takže nepředstírejte, že patří k vám do rodiny.“

Holman cítil bušení ve spáncích. Jak sílilo a narůstalo, jeho vidění na okrajích šedlo. Random se před ním vznášel jako terč, ale Holman si v duchu zakázal na něj zaútočit. Proč ho chce Random někam odvézt? Proč ho chce odklidit z cesty?

„Co bylo v těch zprávách, které jste sebrali?“ zaječel Holman.

Random nejprve pootevřel ústa, ale nakonec neodpověděl, takže Holman pochopil, že ty dokumenty byly důležité.

„Moje snacha tvrdí, že jste vzali z jejího bytu něco, co patřilo mému synovi. Měl jste povolení k prohlídce, Randome? Udělal jste seznam toho, co jste tam našel, nebo jste prostě jen sebrali to, co jste chtěli dostat? Pokud jste neměli povolení k prohlídce, vypadá to na obyčejnou krádež.“

Random si stále ještě rozzuřeně měřil Holmana, když z auta vystoupil Vukovich s papíry o pronájmu auta. Ukázal je Randomovi.

„Má na to auto smlouvu na svoje jméno. Vypadá to právně v pořádku.“

„Je to v pořádku, detektive,“ zavrčel Holman. „Po právní stránce stejně v pořádku jako vaše povolení k prohlídce. Zavolejte jim a přesvědčte se.“

Random zkoumal papíry.

„Quality Motors z Los Angeles. Slyšel jsi někdy o téhle firmě?“

Vukovich pokrčil rameny a Random zavolal přes jeho rameno:

„Teddy? Máte poznávací značku?“

Malý chlápek se jmenoval Teddy. Vrátil se a podal Randomovi Holmanův řidičský průkaz a peněženku.

„Vozidlo je zaregistrované na Quality Motors, žádné nezaplacené pokuty, žádné dopravní přestupky. Jeho řidičák se taky zdá být v pořádku.“

Random pohlédl na řidičský průkaz a pak na Holmana.

„Kde jste to vzal?“

„Na dopravním inspektorátu, v oddělení motorových vozidel. Kde vy jste vzal povolení k domovní prohlídce?“

Random vložil řidičský průkaz Holmanovi zpátky do peněženky, ale společně s papíry na auto si ji ponechal. Snažil se vycouvat, z čehož Holman usoudil, že ty zprávy byly skutečně důležité. Random už na něj nehodlal tlačit, protože nechtěl, aby Holman o těch dokumentech někde vykládal.

„Rád bych se ujistil, Holmane, že chápete celou situaci,“ začal. „Už jednou jsem vás požádal, abyste se choval slušně. Teď vás o to žádám podruhé. Nedovolím, abyste to těm rodinám dělal ještě těžší, než už to mají. Nechte je na pokoji.“

„Jednou z těch rodin jsem já.“

Random na něho chvíli zíral a pak se na jeho rtech objevilo cosi jako úsměv. Přistoupil k němu a tiše se otázal: „Kterouže rodinu máte na mysli? Frogtown?“

„Z Frogtownu byl Juarez. Nevím, o čem to mluvíte.“

„White Fence by se vám líbil víc?“

Holman si zachoval lhostejný výraz.

„A co váš kamarád Gary Moreno L’Chee?“

„Neviděl jsem ho léta. Možná se za ním vypravím.“

Random vhodil do highlanderu Holmanovu peněženku a papíry od auta.

„Štvete mě, Holmane, ale já vám to nebudu tolerovat a nedovolím to. Nedovolím vám to kvůli čtyřem mužům, kteří přišli o život. A nedovolím vám to ani kvůli jejich blízkým, mezi něž, jak všichni víme, vy nepatříte.“

Skončili s ním a Holman to věděl.

„Smím už odjet?“

„Tvrdíte, že chcete odpovědi, ale děláte všechno pro to, abyste mi hledání těch odpovědí ztěžoval, a já si to beru osobně.“

„Myslel jsem, že už ty odpovědi znáte.“

„Většinu odpovědí, Holmane. Většinu. Teď se ale kvůli vám přede mnou zavřely jedny důležité dveře, a já nevím, jestli je dokážu znovu otevřít.“

„Co tím chcete říct?“

„Maria Juarezová zmizela. Vypařila se. Mohla nám říct, jak si to Warren připravil, ale teď je pryč, a můžete za to vy. Takže budete-li mě podrážet se svou snachou, chtít, aby rodiny těch zabitých začaly mít pochybnosti, a rozdírat jejich rány, pak jim taky laskavě vysvětlete, jak jste brzdil vyšetřování celého případu a choval se jako pitomec. Je to jasné?“

Holman neodpověděl.

„Nezahrávejte si s mou trpělivostí.“

Holman stále mlčel.

Random se vrátil ke svému autu. Vukovich a druhý chlápek zmizeli. Šedý automobil odjel. Tři kluci na chodníku rovněž odešli. Holman nastoupil do highlanderu a zvedl mobil. Poslouchal, ale na druhém konci už nikdo nebyl. Znovu vystoupil, obešel auto k sedadlu pro spolujezdce a sáhl pod ně. Prozkoumal podlahu, přihrádku na přístrojové desce a kapsu ve dveřích, pak prohlédl zadní podlahu a zadní sedadla, protože se bál, jestli mu do auta něco nepodstrčili.

Randomovu falešnému ohledu na rodiny zavražděných Holman nevěřil ani za mák, stejně jako se nedomníval, že by si Random o něm skutečně myslel, že shání peníze na drogy. Po Holmanovi šla snad stovka poldů a on cítil, že ve hře je něco důležitějšího. Random chtěl, aby se jim klidil z cesty, ale Holman netušil proč.

24

Pollardová byla na cestě do centra, aby si prohlédla místo vražd. Najela na hollywoodskou dálnici, a právě když se blížila k centru, zavolala jí April Sandersová.

„Ahoj,“ ozvala se. „Dostala jsi ty faxy?“

„Chystala jsem se ti zavolat, abych ti poděkovala. Moc jsi mi tím pomohla.“

„Doufám, že si to budeš myslet i poté, co ti řeknu zbytek. Policie mě vypekla. Nemůžu se dostat k jejich svazku.“

„To snad ne! To se mi nějak nezdá.“

Pollardová byla překvapená. Bankovní tým FBI a policejní tým vyšetřující loupeže spolu tak často pracovaly na stejných případech, že si navzájem volně poskytovaly informace.

„Nevím, proč mně nevyhověli,“ pokračovala April. „Požádala jsem o to… pamatuješ si na George Hinese?“

„Ne.“

„Přišel asi až potom, co jsi odešla. Zeptala jsem se ho, co se děje, že jsem si myslela, že jsme kámoši, a co se stalo s naší vzájemnou spoluprací?“

„Co ti na to řekl?“

„Že už ten případ nemají.“

„Jak to, že už ho nemají? Jsou přece tým, co dělá na bankovních loupežích, ne?“

„Přesně to jsem mu řekla. Jakmile případ uzavřeli, někdo seshora si vzal všechny svazky. Kdo ze shora, náčelník nebo Bůh? zeptala jsem se. Odpověděl, že už to není jejich případ, a to je všechno, co mi k tomu může říct.“

„Jak to sakra, že to není jejich případ? Jednalo se přece o loupeže.“

„Kdyby ti chlapi věděli, co dělají, pak by to nebyli oni, ale my. Nevím, jak bych ti ještě mohla pomoct.“

Pollardová jela několik vteřin dál a přemýšlela.

„Neřekl, že je ten případ uzavřený?“

„To jsou jeho slova. Promiň, musím končit. Leeds.“

V telefonu, který Pollardová držela na uchu, se rozhostilo ticho. Jestliže LAPD uzavřela Marchenkův a Parsonsův spis, zvyšovalo to pravděpodobnost, že se Richard Holman s Fowlerem a ostatními dvěma angažovali v něčem, co ve spisu nebylo. Pro Holmana to bude špatná zpráva, a to pro něj Pollardová měla ještě další nepříliš potěšující zvěst: seznam svědků od April obsahoval jména a telefonní čísla dvaatřiceti lidí, kteří byli v záležitosti Marchenka a Parsonse vyslýcháni. Byla mezi nimi i Marchenkova matka Leyla. Pollardová zkontrolovala volaná čísla na telefonních účtech Richarda Holmana a Mikea Fowlera a na něco přišla. Fowler dvakrát telefonoval Marchenkově matce. Bylo vysoce nepravděpodobné, aby uniformovaný velitel strážníků měl nějaký legitimní důvod kontaktovat nějakého svědka, takže nyní si Pollardová byla jistá, že Fowler skutečně vedl nějaké soukromé vyšetřování. Fowlerův kontakt naznačoval, že Holmanův syn byl téměř jistě zapletený do něčeho nepříslušného nebo protizákonného. Pollardová se ani trochu netěšila na chvíli, kdy to Holmanovi řekne. Zjistila totiž, že potřebuje věřit v synovu nevinu.

Vyjela z hollywoodské dálnice v Alamedě a pak jela dál na jih souběžně s řekou. Jakmile se dostala ke Čtvrté ulici, přejela most, kterým ulice pokračovala, aby se dostala na východní stranu řeky. Východní strana byla plná skladišť a seřazovacích nádraží, ucpaná osmnáctikolovými nákladními kamiony. Pollardová byla předtím u řeky pouze dvakrát, jednou jako členka zvláštního týmu, který se zabýval dovozem iránských drog, a podruhé jako členka zvláštního týmu, pátrajícího po pedofilovi, který dovážel děti z Mexika a Thajska. V drogovém případě dorazila na místo činu až poté, kdy byla mrtvola nalezena, ale v případě pedofila takové štěstí neměla. V kontejnerovém nákladním automobilu objevila mrtvolky tří malých dětí, jednoho hošíka a dvou děvčátek, a několik týdnů kvůli tomu nespala. Neuniklo jí, že už je tady znovu, že ji řeka už zase přitahuje smrtí. Řeka Los Angeles ji děsila a naskakovala jí z ní husí kůže. A v tuto chvíli možná ještě víc, protože věděla, že to, co se chystá udělat, může být nezákonné.

Pollardová byla policistka, a přestože od FBI odešla už před osmi lety, stále ještě se cítila jako součást bezpečnostních složek. Vzala si policistu, většina jejích kamarádů byli policisté a policistky a stejně jako téměř každý polda, kterého znala, se nechtěla dostat do potíží s kolegy. Řeka Los Angeles byla zakázaný prostor. Jen přelezení plotu, aby si prohlédla místo vražd, by mohlo být žalovatelným přečinem, ale Pollardová si chtěla ověřit, nakolik byl Holmanův popis správný. Musela to vidět sama.

Jela podle plotu po Mission Road, míjela nákladní auta a dělníky, až nakonec dojela k služebním vratům.

Zaparkovala podél plotu, zamkla auto a vykročila k bráně. Od východu vanul suchý vítr, který čpěl petrolejem. Pollardová měla na sobě džíny a boty Nike a vzala si i Martyho pracovní rukavice pro případ, že by musela přelézat plot. Vrata byla zamčená a zajištěná ještě řetězem, což čekala. Očekávala rovněž, že posílili hlídky u vrat, ale zatím ještě žádnou neviděla. Zpočátku doufala, že by si místo činu mohla dobře prohlédnout z výšky, ale jakmile se dostala k vratům, bylo jí jasné, že je bude muset přelézt.

Řečiště byla vybetonovaná plocha rozdělená prohlubní a ohraničená betonovými břehy s plotem z pletiva, na jehož vrcholu byl natažený ostnatý drát. Od brány viděla most na Čtvrté ulici, ale ne tak dobře, aby si mohla místo činu vybavit před očima. Po mostě jezdila oběma směry auta a po chodnících přecházeli lidé. Jasné ranní slunce nakreslilo pod mostem ostrý stín přes celou řeku. Pollardová si pomyslela, že všechno je tady ošklivé a průmyslové – nechutný betonový kanál bez života, blátivý proužek vody, která vypadala jako splašky, nejrůznější plevel rašící tvrdošíjně, ale beznadějně z prasklin v betonu. Bylo to špatné místo k umírání, a ještě horší místo pro bývalou agentku FBI, kterou by tady mohli zatknout za nepovolený vstup.

Pollardová si právě natahovala rukavice, když z jednoho nakládacího doku vyjel bílý nákladní automobil s korbou a zatroubil. Pollardovou napadlo, že je to ostraha, ale jakmile se auto přiblížilo, viděla, že patří jedné přepravní společnosti. Řidič zabrzdil u vrat. Byl to chlapík středního věku s nakrátko ostříhanými šedivými vlasy a silným krkem.

„Chci vám jen říct, že byste se tady radši neměla zdržovat.“

„Já vím. Jsem od FBI.“

„Jen vám to říkám. Tam dole nějaký lidi zavraždili.“

„Právě proto jsem tady. Děkuju vám.“

„Jezdí tu hlídky.“

„Jo, díky.“

Pollardová si přála, aby se už se staral o sebe, a nechal ji na pokoji, ale on tam trčel dál.

„Máte nějaký průkaz?“

Pollardová si stáhla rukavice, došla k náklaďáku a zírala na řidiče stejně, jako dřív hleděla na zločince, kterým se právě chystala nasadit pouta.

„Vy máte právo ho ode mě vyžadovat?“

„No, pracuju tady a požádali mě, abych jim to tu trošku pohlídal. Nic zlýho jsem tím nemyslel.“

Pollardová vytáhla peněženku, ale neotevřela ji. Odznak a průkazku FBI odevzdala, když od nich odcházela, ale peněženka byla dárek od Martyho. Koupil ji v dárkovém obchodě FBI v Quantiku a byla ozdobená znakem federálů. Nepřestávajíc upírat tvrdý pohled na řidiče, poklepala na peněženku, aniž by ji otevřela, a nechala ho, aby si prohlédl červeno-bílo-modrý znak.

„Dostali jsme hlášku, že někdo tady po místě vražd provádí turisty. Jen si to představte, turisty! Nevíte o tom něco?“

„Nikdy jsem o ničem takovým neslyšel.“

Pollardová si ho zkoumavě prohlížela, jako by z toho podezřívala jeho.

„Doslechli jsme se, že to byl někdo s bílým náklaďákem.“

Masitý krk se zachvěl a muž zavrtěl hlavou.

„No, tady je asi milion bílejch náklaďáků. Já s tím ale nemám nic společnýho.“

Pollardová na něj dál pátravě hleděla, jako kdyby měla rozhodnout o životě nebo smrti, a pak zastrčila peněženku do zadní kapsy džínsů.

„Jestli tady vážně chcete něco hlídat, pak dávejte pozor na ten bílý náklaďák.“

„Ano, madam.“

„A ještě jedna věc. Jezdíte tady i v noci, nebo jen ve dne?“

„Jen ve dne.“

„Pak na to tedy zapomeňte. Děláte záslužnou práci, že na to tady dohlížíte. A teď už jeďte a nechte mě dělat zase mou práci.“

Pollardová počkala, dokud neodjel, a pak se vrátila k vratům. Bez potíží je přelezla a vydala se dolů po služebním vjezdu. Vstup do koryta řeky byl jako sestup do zákopu. Kolem ní se zvedaly betonové stěny, bránily jí ve výhledu na město a záhy viděla jen vrcholky některých mrakodrapů v centru.

Hladký plochý kanál se táhl oběma směry a vzduch byl úplně nehybný. Větřík prosáklý petrolejem se sem nedostal. Pollardová viděla na jihu mosty na Šesté a Sedmé ulici a na severu most na Čtvrté ulici. Kolmé stěny kanálu v této části řeky byly šest metrů vysoké a nahoře měly ještě plot. Pollardové připomínaly vězení s nejpřísnější ostrahou a jejich účel byl taky stejný. Zdi byly navržené a postavené proto, aby udržely řeku v deštivém období v korytě. Za silných dešťů se běžně nezajímavá stružka mohla rychle vylít z břehů, překonat vysoké zdi jako rozběsněné zvíře a pohltit všechno, co se jí dostane do cesty. Jakmile Pollardová opustila bezpečí služebního vjezdu, věděla, že by se zdi klidně mohly stát i jejím vězením. Kdyby se voda v kanálu vzedmula, nedostala by se ven. A kdyby u plotu zastavil policejní vůz, neměla by se kde schovat.

Vydala se k mostu a vstoupila ze slunce do stínu. Bylo zde chladněji. Přinesla si nákres místa činu z novin a Holmanův náčrt, ale nepotřebovala ani jedno, aby jí bylo jasné, kde ležela těla. Na betonu byly viditelné čtyři lesklé nepravidelné obrysy, jasnější a čistší než okolní beton. Takhle to bylo vždycky. Po odstranění těl a odjezdu policie zvláštní četa místa dezinfikovala. Pollardová je jednou viděla při práci. Krev se vsákla do speciálních granulí, ty se pak vysály do zvláštních nádob spolu s veškerou lidskou tkání. Znečištěný prostor postříkali silným dezinfekčním prostředkem a potom vyčistili horkou párou pod vysokým tlakem. Nyní, téměř po týdnu, svítila místa, na nichž zemřeli čtyři muži, jako třpytící se duchové. Pollardová by byla ráda věděla, jestli Holman viděl, jak to zde nyní vypadá. Dávala si pozor, aby nešlápla na žádné z vyčištěných míst, a pozorně je obcházela.

Stála mezi čtyřmi světlejšími obrysy a dívala se na služební příjezdovou cestu. Byla asi sedmdesát metrů vzdálená a svažovala se směrem k ní. Pollardová na ni měla ničím nerušený výhled, ale uvědomovala si, že je denní světlo a nikde nejsou zaparkovaná žádná auta. Ve tmě se perspektiva často mění.

Po autech tady nezůstaly žádné stopy, takže Pollardová rozložila plánek, který také uveřejnili v novinách. Pod mostem na něm byly zakreslené tři automobily v jakémsi trojúhelníku, a to mezi východními pilíři a řekou, přičemž ten na vrcholu trojúhelníku stál za severní stranou mostu. Vůz tvořící levé rameno trojúhelníku byl úplně pod mostem a poslední šikmo postavené auto vzadu a trochu na východ, tvořilo jeho pravé rameno. Mrtvoly na kresbě se nacházely v odpovídajících vzdálenostech od aut a pilířů a byly označené jmény.

Mellon s Ashem leželi společně za zadní částí Ashova služebního vozu, což byl automobil na vrcholu trojúhelníku. Karton na šest piv Tecate stál na kapotě a čtyři lahve z něho chyběly. Fowlerův vůz byl levým ramenem trojúhelníku, zcela pod mostem a nejblíže k řece. Jeho tělo bylo zakresleno u pravého předního blatníku. Vůz Richarda Holmana tvořil pravé rameno trojúhelníku a jeho tělo padlo uprostřed mezi jeho vlastním a Fowlerovým vozem. Pollardová usoudila, že Mellon s Ashem přijeli jako první a zaparkovali na severní straně mostu, aby nechali místo pro ostatní. Fowler pravděpodobně dorazil po nich a Holman přijel jako poslední.

Pollardová složila mapu a dala ji stranou. Zkoumala čtyři horkou párou vyčištěná místa na betonu, nikoli již kresbu na papíru, ale vybledlé stopy po čtyřech životech. Mellonovy a Ashovy pohromadě a Holmanovy nejblíž u pilíře. Stála těsně u místa, na kterém zemřel Fowler. Poodstoupila a pokoušela se představit si jejich auta, a jak stáli v okamžiku, kdy padly osudné výstřely. Pokud se spolu bavili, pak Fowler s Holmanem stáli k příjezdové cestě zády. Fowler pravděpodobně seděl na pravém předním blatníku. Holman se mohl opírat o svůj automobil, ale to Pollardová nemohla vědět. V každém případě se na příjezdovou cestu nedívali a neviděli by nikoho přicházet. Střelec se k nim přiblížil zezadu.

Pollardová se přesunula na místo, kde stáli Mellon s Ashem. Postavila se tam, kde bylo zaparkované jejich auto. Dívali se na jih, směrem k Fowlerovi. Představila si ho, jak se s pivem v ruce opírá o automobil. Mellon a Ash měli na příjezdovou cestu dobrý výhled.

Začala obcházet pilíře. Chtěla vidět, jestli na severu není ještě jiná cesta, ale zdi byly kolmé až k mostu na Čtvrté ulici a ještě dál. Stále ještě se dívala severním směrem, když zaslechla, zařinčení řetězu a otvírání vrat. Vrátila se pod most a uviděla po cestě přicházet Holmana. Překvapilo ji to. Neřekla mu, že pojede k mostu, a nečekala, že by se tady mohl objevit. Byla zvědavá, co tu pohledává, ale vzápětí si uvědomila, že slyšela otvírání vrat. Slyšela skřípot jeho bot na hrubém povrchu betonu. Byl od ní ještě na vzdálenost poloviny fotbalového hřiště, ale ona už slyšela, že se blíží, a vtom jí došlo, proč. Vysoké zdi věznily zvuk stejně jako vodu a nepouštěly ho ven právě tak jako řeku.

Pollardová sledovala, jak se Holman blíží, ale neřekla nic, dokud k ní nedošel. Potom mu poskytla svůj znalecký názor.

„Měl jste pravdu, Holmane. Slyšeli by ho přicházet stejně jako já jsem teď slyšela vás. Toho, kdo je zabil, znali.“

Holman pohlédl zpět na příjezdovou cestu.

„Jakmile jste jednou tady dole, nemůžete to vidět jinak. A v noci je ještě větší ticho než teď.“

Pollardová si založila paže na hrudi a cítila, jak se jí ze všeho zvedá žaludek. Byl to problém – muselo to tak být, a přesto policie tvrdí, že všechno bylo jinak.

25

Pollardová se ještě stále pokoušela rozhodnout, co to znamená, když se ozval Holman. Zdál se nervózní.

„Poslyšte, neměli bychom tady dole zůstávat moc dlouho. Ti chlapi z nákladních doků by mohli zavolat policajty.“

„Jak vás napadlo, že bych tady mohla být?“

„Nenapadlo mě to. Byl jsem nahoře na mostě, když jste scházela po cestě dolů. Viděl jsem vás přelézat plot.“

„Byl jste tam jen tak náhodou?“

„Od té doby, co se to stalo, jsem tady byl už asi tucetkrát. Tak pojďte, vrátíme se. Chtěl jsem na vás zavolat…“

Jenže Pollardová se ještě nechtěla vrátit. Chtěla zjistit, proč policie přehlédla tak zřejmý nedostatek ve své hypotéze, a přemýšlela rovněž o něčem, co řekl Holman.

„Počkejte, Holmane. Byl jste tady i večer?“

Holman se zastavil na kraji stínu vrhaného mostem, rozštěpen světlem na dvě poloviny.

„Jo. Dvakrát nebo třikrát.“

„V den, kdy je zabili, byl měsíc ve třech čtvrtích a bylo oblačno. Zjistila jsem si to. Klidně by se tady daly číst noviny.“

Holman se se znovu obrátil k vratům.

„Bude lepší, když půjdem. Za tohle by vás mohli v pohodě zabásnout.“

„Vás taky.“

„Mě už párkrát sebrali. Nelíbilo by se vám to.“

„Holmane, jestli na mě chcete počkat u vrat, tak jděte napřed. Snažím se zjistit, co se tady dole vlastně stalo.“

Holman sice neodešel, ale Pollardová si pomyslela, že ze své přítomnosti na tomhle místě nemá pražádnou radost. Obešla místo činu a pokoušela se představit si auta a policisty oné noci, kdy došlo k vraždám. V duchu přeskupovala auta a přemýšlela, zda jí neuniklo nějaké zřejmé vysvětlení.

„Co to děláte?“ chtěl vědět Holman.

„Snažím se zjistit, jestli neexistuje nějaká možnost, že by vraha přece jen neviděli.“

„Viděli ho. Před chvílí jste mi to sama řekla.“

Pollardová se vydala kolem pilířů až k pobřežní hrázi, ale zdi byly kolmé a zůstávaly kolmé v obou směrech, kam až dohlédla. Dolů se dalo dojet jedině po služební příjezdové cestě. Šla ke kraji kanálu a podívala se dolů na řeku. Kanál byl asi šedesát centimetrů hlubokým korytem se slabým pramínkem na dně. Střelec by se mohl schovat v něm nebo snad za jedním z pilířů, ale to jen v případě, že by věděl, kdy a kde může čtyři policisty očekávat. Obě možnosti však byly absurdní. Pollardová to věděla. První zásada vyšetřování spočívá v tom, že to nejprostší vysvětlení bývá zároveň i nejpravděpodobnější. Nebylo o nic pravděpodobnější, že by střelec číhal tady, než to, že skočil dolů z mostu jako nindža.

„Poslyšte…“ začal Holman.

„Přemýšlím.“

„Měla byste mě vyslechnout. Dneska ráno jsem jel za Liz, abych si vzal ty zprávy, ale přede mnou už tam byla policie. Prohledali Richieho psací stůl a ty papíry si odvezli.“

Pollardová se k němu překvapeně otočila.

„Jak se dozvěděli, že je Liz vůbec má?“

„Nevím, jestli si přijeli přímo pro ty dokumenty, ale věděli, že mi pomáhá. Říkali něco v tom smyslu, že musej prohledat všechny jeho věci, protože jsem tam byl – jako kdyby se chtěli dozvědět, jak na to budu reagovat. A při té příležitosti si možná všiml těch papírů.“

„Kdo?“

„Detektiv, o kterém jsem vám už povídal. Random.“

„Detektiv Random z oddělení vražd, který vede zvláštní tým?“

„Přesně ten. Když jsem se chystal odjet, Random a tři další chlapi se na mě vrhli. Řekli mi, že Maria Juarezová zmizela a že za to můžu já, ale nemyslím si, že to byl pravý důvod, proč to udělali. Věděli, že jsme byli za manželkou Mikea Fowlera, a ani trochu se jim to nelíbilo. O vás se nezmiňovali, ale o mně to věděli.“

Pollardové bylo úplně jedno, zda o ní vědí či nikoliv, ale divila se, proč detektiv, který vyšetřuje vraždy, sebral zprávy o loupežích Marchenka a Parsonse. Tytéž zprávy, které podle April nebyly ze zvláštního oddělení vyšetřování loupeží k dispozici, protože si je vzal někdo seshora.

Pollardová usoudila, že odpověď zná už předem, ale přesto se zeptala.

„Měl jste možnost promluvit si s rodinami Mellona a Ashe?“

„Volal jsem jim, hned jak jsem odešel od Liz, ale nechtěli se mnou mluvit. Už u nich byl Random. Řekli mi, že bych neměl Liz otravovat. Je to Richieho manželka, a oni si dovolili mi říct, že se s ní nemám stýkat!“

Pollardová se nadechla, znovu začala obcházet místo vražd, vrtěla hlavou a dávala pozor, aby nešlápla na vyčištěné plochy po mrtvých tělech, Byla ráda, že se jí na ně Holman nezeptal.

„Chtěla bych vidět, co je v těch zprávách,“ prohlásila.

„Vzali si je.“

„Právě proto bych ráda viděla, co se v nich píše. Co vám řekla Liz o té čtvrteční noci?“

Pollardová se vrátila k místu, odkud vyšla, a uvědomila si, že jí Holman neodpověděl.

„Nezapomněl jste se jí zeptat na ten čtvrtek?“

„Řekla, že na podlaze jeho auta byla spousta hlíny a trávy.“

„Takže Richard byl někde venku s Fowlerem. A ať už byli kdekoli, bylo tam bláto.“

„Myslíte si, že byli tady dole?“

Pollardová už o řece uvažovala, ale vzápětí to zase zavrhla.

„Tady neroste žádná trávy a bláta tady taky moc není, Holmane. I kdyby skočili do vody a brodili se v ní, nenasbírali by tolik bahna a plevelu, kolik jsme viděli na Fowlerových botách.“ Pollardová se znovu podívala na příjezdovou cestu a pak obrátila pohled na Holmana. Na místě, kde stál, byl přesně rozpůlen stínem mostu, napůl ve světle, napůl ve tmě.

„Holmane, nejsme žádní Sherlockové Holmesové. Jsme na místě, kde se vraždilo, a je jasné, že se sem střelec nemohl dostat tak, aby ho neviděli. Neskrýval se tady a nečíhal na ně. Přišel po příjezdové cestě, došel sem a zastřelil je. To je detektivní úkol pro začátečníka. Fowler, váš syn, Mellon a Ash ho nechali dojít až skoro k sobě.“

„To vím.“

„A v tom to je. My dva nejsme jediní lidi, kteří to takhle vidí. Poldové, co tady byli, to museli vidět taky. Věděli, že ti čtyři nepadli do léčky Juarezovi, ale v tisku tvrdí, že ano. Buď tedy ignorují to, co je jasné jako facka, nebo lžou, anebo je tady nějaká neznámá okolnost, která to vysvětluje, ale já si neumím představit, co by to mohlo být.“

Holman ustoupil do stínu a jeho polovina už přestala být osvětlená.

„Rozumím.“

Pollardová si tím nebyla jistá. Pokud žádná neznámá okolnost neexistovala, pak policie o tom, co se tady dole stalo, lhala. Nechtělo se jí tomu ale uvěřit, dokud neuvidí ty zprávy. Stále ještě doufala, že by v nich mohlo být něco, co celou záležitost vysvětlí.

„A teď vám řeknu, co jsem zjistila. Prošla jsem si seznam svědků v Marchenkově případu a porovnala ho s výpisem telefonních hovorů vašeho syna a Fowlera. To, co teď řeknu, je špatná zpráva: Fowler dvakrát volal Marchenkově matce.“

„To znamená, že vyšetřovali loupežná přepadení bank,“ podotkl Holman.

„Přesně tak. Jenomže z toho nepoznáme, jestli to dělali oficiálně, nebo z vlastní iniciativy. Měli bychom si s tou ženou promluvit a zjistit, co po ní Fowler chtěl.“

Zdálo se, že o tom Holman přemýšlí, ale pak sklouzl pohledem stranou.

„Snad zítra. Dneska nemůžu.“

Pollardová mrkla na hodinky a pocítila podráždění. Ona se ponižuje se před matkou, aby mu pomohla, a milostpán nemá čas.

„Poslyšte, Holmane,“ prohlásila, „já na to taky nemám tolik času, kolik si myslíte. Dneska jsem se uvolnila, abych vám pomohla, takže bychom to měli udělat okamžitě.“

Holman stiskl rty a zrudl. Chtěl něco říct, ale pak se obrátil k příjezdové cestě a teprve po chvíli se na ni podíval. Pomyslela si, že vypadá rozpačitě.

„Udělala jste toho už hodně. Moc si toho vážím…“

„Tak tedy pojeďme za tou Marchenkovou.“

„Já ale musím za šéfem. Nebyl jsem už týden v práci a on mě dneska seřval. Choval se ke mně slušně, dokud za ním nepřišel Random. Nemůžu si dovolit o tohle místo přijít, agentko Pollardová. Když přijdu o práci, nebude to s mým propuštěním vypadat dobře.“

Pollardová sledovala, jak Holman vrší důvody a cítila se trapně, že na něho tak tlačila. Ráda by také věděla, proč je na toho nebohého mizeru Random tak tvrdý, když ví, že právě ztratil syna. Znovu se podívala na hodinky a vzápětí se cítila jako idiot, že je takovým otrokem času.

„Tak dobře, za Marchenkovou matkou zajedeni zítra. Znám někoho, kdo by nám mohl pomoct s těmi ztracenými zprávami. Myslím, že bych za ním mohla zajet ještě dneska.“

Holman znovu obrátil pohled na příjezdovou cestu.

„Měli bychom vypadnout. Nechtěl bych, abyste si kvůli mně nadělala problémy.“

Na zpáteční cestě už ani jeden z nich nepromluvil, ale jejich kroky se v tichu zřetelně rozléhaly. S každým takovým hlasitým krokem byla Pollardová stále pevněji přesvědčená, že ve vyšetřování vražd čtyř policistů něco nehraje, a přála si zjistit pravdu.

Přemýšlela o detektivu Randomovi. Zavíral Holmanovi dveře ke zdroji informací, což pro policistu nebyl právě chytrý tah. Pollardová při vedení svých případů jednala s desítkami novinářů a přehnaně zvědavých rodinných příslušníků, a vyloučit je z vyšetřování bylo vždycky tou nejhloupější věcí, jaká se dala udělat, protože potom se snažili něco vyhrabat o to víc. Pollardová cítila, že tohle by měl vědět i Random, ale natolik si přál něco utajit, že byl ochoten tohle riskovat.

Bylo to však nerozumné riziko. Pollardová chtěla zjistit, co vlastně tají, a nemínila se vzdát, dokud na to nepřijde.

26

Pollardová nechala Holmana u řeky, ale nejela daleko. Přejela znovu most a vydala se na sever po Alamedě do Čínské čtvrti, k vysoké prosklené budově, kde měla své ústředí Pacific West Bank. Pollardová se domnívala, že má jen jedinou možnost, jak se dostat ke zprávám, které Random zabavil v bytě Richarda Holmana, a to právě v téhle bance – tedy pokud se jí je podaří z nich vytáhnout.

Pollardová neměla jejich telefon, takže zavolala na informace, odkud ji přepojili na ústřednu Pacific West.

„Pracuje u vás ještě Peter Williams?“ zeptala se.

Neviděla ho už devět let a mohla jen doufat, že si na ni ještě pamatuje.

„Ano, paní. Přejete si přepojit do jeho kanceláře?“

„Buďte tak hodná.“

Na lince se ozval jiný hlas.

„Kancelář pana Williamse.“

„Byl by k dispozici pro Katherine Pollardovou? Zvláštní agentku Pollardovou z FBI?“

„Počkejte, prosím, zjistím to.“

Nejdramatičtější chvílí, jakou Pollardová v době svého působení v bankovním týmu, zažila, bylo zatčení.

Těžkotonážních brachů, skupiny čtyř Ukrajinců, kteří byli později identifikováni jako Craig a Jamison Bepkovi, jejich bratranec Vartan Bepko a spolupachatel jménem Vlad Stepankutza. Leeds je tak nazval pro jejich obří parametry. Vartan Bepko, který z nich byl nejlehčí, vážil sto dvacet osm kilo, Stepankutzovi ukázala váha rovných sto pětatřicet a bratři Craig a Jamison měli sto čtyřicet pět a sto čtyřicet sedm kilogramů. Za pouhé dva týdny přepadli šestnáct poboček Pacific West Bank a málem ji přivedli k bankrotu.

Tato čtveřice spolupracovala jako tým. Společně vešli do banky, zařadili se do fronty a polekali klienty tím, že z fronty všichni najednou odešli. Pak hromadně obstoupili dostupné přepážky stěnou z masa a kostí a oznámili své požadavky. Nešeptali ani nepředávali požadavky na kusech papíru jako většina lupičů, kteří pracují sami, ale řvali, kleli a často popadli úředníky u přepážek za paži nebo je uhodili, a zjevně jim nijak nevadilo, že všichni vědí, že vylupují banku. Každý z nich si vzal peníze jen z příslušné přepážky a nikdy se nepokusili vyloupit trezor. Jakmile měli hotovost, všichni najednou utekli a cestou mlátili a kopali zákazníky i zaměstnance banky. Hned první den, kdy s tím začali, vyloupili čtyři pobočky Pacific West. O tři dny později vyloupili tři další. Tak v tom pokračovali dva týdny, vláda hrůzy večerních zpráv, která se stala noční můrou oddělení pro vztahy s veřejností Pacific West Bank, malého regionálního řetězce s pouhými dvaačtyřiceti pobočkami.

Po první várce loupeží přidělil Leeds případ Pollardové. Na konci druhé várky loupeží měla Pollardová dobrou představu jak lupiče identifikovat a případ vyřešit. Za prvé, přepadali jen pobočky Pacific West. To naznačovalo, že loupeže mají s touhle bankou nějakou souvislost, pravděpodobně se jedná o nějakou nevraživost – lupičům nešlo jen o to, aby si opatřili peníze, ale chtěli rovněž poškodit banku. Za druhé, pracovníci u přepážek ve všech pobočkách této banky měli instrukce, aby s běžnými bankovkami vydávali i výbušné balíčky peněz s barvivém. Těžkotonážní braši však tyhle balíčky vždycky bezpečně rozeznali ještě u přepážek. A za třetí, jakmile se u přepážek ocitli a řekli si o peníze, nezdrželi se v bance nikdy déle než dvě minuty. Pollardová byla přesvědčená, že nějaký informovaný zaměstnanec jim řekl o balíčcích s barvivém a poučil je i o pravidle dvou minut. Právě pro možnou nevraživost začala Pollardová hledat nespokojené zaměstnance banky. Ráno onoho dne, kdy Těžkotonážní braši spáchali patnáctou a šestnáctou loupež, vyslýchaly Pollardová a April Sandersová jakousi Kanku Dubrovovou, ženu středního věku, kterou nedávno propustili z pobočky Pacific West v Glendaleu. Ani ji nemusely dlouho trápit, protože v okamžiku, kdy jí ukázaly svoje odznaky a průkazky a oznámily, že se chtějí zeptat na nedávné loupeže, rozplakala se. Vlad Stepankutza byl její syn.

Když se Stepankutza později téhož dne vrátil se svými kumpány domů, už tam na ně čekali Pollardová, Sandersová, tři detektivové z LAPD a taktický tým SWAT, který měl pomáhat při zatýkání. Generální ředitel Pacific West, muž jménem Peter Williams, předal Pollardové cenu za zásluhy, kterou banka každoročně udělovala.

„Tady Peter. Katherine, jste to vy?“

Zdálo se, že má z jejího zavolání radost.

„Jo, jsem to já. Jen jsem si nebyla jistá, jestli si na mě ještě pamatujete.“

„Pamatuju si na ty obrovské netvory, kteří málem zlikvidovali můj byznys. Víte, jak jsme vám pak říkali? Kathy Zabíječka obrů.“

Pollardová si pomyslela, že to sedí.

„Petere, potřebovala bych, abyste mi věnoval pět minut. Jsem teď v Čínské čtvrti. Uděláte si na mě chvilku?“

„Hned teď?“

„Ano.“

„Smím vědět, čeho se to týká?“

„Marchenka a Parsonse. Potřebuju si s vámi o nich promluvit, ale raději bych to udělala mezi čtyřma očima. Nezdržím vás dlouho.“

Williams se na chvíli odmlčel a Pollardová doufala, že si pro ni dělá místo v diáři.

„Jistě, Katherine. Udělám si na vás chvíli. Kdy tady můžete být?“

„Za pět minut.“

Pollardová nechala vůz na parkovišti vedle budovy a vyjela výtahem až do nejvyššího patra. Byla nervózní a podrážděná z toho, že ve Williamsovi úmyslně vzbudila dojem, že stále ještě pracuje u FBI. Nerada lhala, ale teď se prostě bála říct pravdu. Kdyby se s ní Williams odmítl bavit, neviděla žádnou jinou možnost, jak se dostat k dokumentům, které se Random pokoušel ukrýt.

Když vystoupila v nejvyšším patře z výtahu, viděla, že Petera povýšili. Nápis na naleštěné cedulce ukazoval, že se stal prezidentem a generálním ředitelem. Pollardová to pokládala za šťastný obrat – když už musí lhát, bude aspoň lhát vysoce postavené osobě.

Peter Williams byl muž v dobré kondici, kterému nescházelo moc do šedesátky, malý, plešatý a opálený z tenisu. Vypadal upřímně potěšený tím, že ji vidí, a hned ji zavedl do své kanceláře, aby jí ukázal nádherný výhled na celou pánev Los Angeles. Nesedl si za psací stůl, ale vzal ji ke stěně pokryté zarámovanými fotografiemi a diplomy. Ukázal na fotku vysoko v pravém rohu.

„Vidíte? Jste na ní vy.“

Snímek byl pořízen před devíti lety, když jí Peter předával cenu Pacific West za zásluhy. Pollardová na ní vypadala mnohem mladší než dnes. A hubenější.

Peter jí nabídl místo na pohovce a sám se usadil do koženého křesla.

„Tak co, agentko. Co můžu po tak dlouhé době udělat pro Kathy Zabíječku obrů?“

„Nejsem už u FBI. A právě proto potřebuju vaši pomoc.“

Zdálo se, že Peter malinko ztuhl, takže mu Pollardová rychle věnovala okouzlující úsměv.

„Nebojte, nejsem tu kvůli půjčce. Nic takového.“

Peter se zasmál.

„Půjčky jsou snadné. Co tedy pro vás můžu udělat?“

„Pracuju pro soukromníky jako specialistka na bezpečnost. Marchenko s Parsonsem mají na kontě největší částku ze všech bankovních lupičů poslední doby, takže bych se toho o nich potřebovala dozvědět co nejvíc.“

Peter naslouchal a přikyvoval.

„Nás vybrali dvakrát.“

„Správně. Čtvrtou a sedmou loupež provedli u vás, dvě ze třinácti.“

„Pěkný bestie.“

„Potřebuju všechny detailní podklady, ale LAPD neposkytuje spisy civilním osobám.“

„Vy jste ale byla agentkou FBI.“

„Přesto je chápu. Prostě to nedělají a FBI je ještě horší. Leeds nesnáší, když mu agent odejde do soukromého sektoru. Považuje nás za zrádce. Ale ať už je to jakkoli, musím živit dvě děti a o tuhle práci stojím, takže vám budu moc vděčná, když mi pomůžete.“

Pollardová se odmlčela. Pomyslela si, že udělala dobře, když mu jemně naznačila, že blaho jejích dětí závisí na jeho spolupráci. Většina velkých bank a bankovních řetězců má vlastní bezpečnostní oddělení, které spolupracuje s úřady na identifikaci, vypátrání a dopadení bankovních lupičů, stejně jako na tom, aby další případné zájemce od loupeží odradila nebo jim v tom přímo zabránila. K tomuto cíli si banky a úřady volně vyměňují informace o probíhajícím vývoji, který začal první loupeží, o tom, co se zjistilo při přepadení číslo dvě nebo šest či devět, což může policii pomoci dopadnout lupiče při loupeži číslo šestnáct, a také pomoci bankám zabránit dalším loupežím. Pollardová to věděla, protože sama bývala součástí tohoto procesu. Bezpečnostní oddělení Pacific West si pravděpodobně všechny podrobné zprávy LAPD či přinejmenším jejich části okopírovalo. Nemusí mít všechno, ale něco by mít mohlo, byť v upravené formě.

Peter vraštil čelo a Pollardová se domyslela, že si to promýšlí.

„Víte, máme s těmi úřady bezpečnostní dohody.“

„To vím. Některé z těch formulářů jste mi podepisoval, když jsem profilovala gang Těžkotonážních brachů a dělila se o souhrnné zprávy o vyšetřování. S vámi.“

„Jsou určeny jen k našemu interním u použití.“

„Stačilo by, kdybyste mi dovolil, abych si je ve vašem bezpečnostním oddělení přečetla. Nemusejí se vůbec dostat z budovy.“

Zkoumavě si ji prohlížel a pak se jeho pohled zaměřil na fotografii Kathy Zabíječky obrů. Taky se na ni na pár vteřin zahleděla, ale pak se její pohled vrátil k němu.

„A budete-li chtít podepsat dohodu o mlčenlivosti, ráda ji samozřejmě podepíšu.“

Dívala se na něho a čekala.

„Já nevím, Katherine.“

Pollardová cítila, že její snaha byla marná, a náhle se začala obávat, že by mohl požádat o povolení policii. Jeho bezpečnostní oddělení bylo téměř každý den ve styku s detektivy z oddělení loupeží a agenty FBI. Kdyby chlapi ze zvláštního oddělení vyšetřování loupeží zjistili, že to zkoušela tady, když ji oni sami odmítli, mohli by si ji pěkně podat.

Znovu se zahleděla na fotografii a nakonec vynesla poslední trumf.

„Ti prevíti budou do dvou let venku.“

Peter nezávazně pokrčil rameny, což nevyhlíželo příliš nadějně.

„Víte co? Nechte mi tady u sekretářky na sebe kontakt. Nechte mě o tom popřemýšlet a já se pak s vámi spojím.“

Peter vstal a Pollardová se zvedla s ním. Už nepřišla na nic, co by ještě řekla. Vyprovodil ji ven. Dala mu svoje číslo a sjela sama výtahem dolů, s pocitem obchodního cestujícího s kartáči, který celý den neprodal ani kousek.

Pollardová postrádala své pověření – odznak a průkazku, kterými se mohla prokazovat jako agentka FBI. Dodávaly jí váhu a morální autoritu k tomu, aby kladla otázky a vyžadovala odpovědi. Nikdy neváhala před zaklepáním na jakékoli dveře nebo před položením jakékoli otázky a vždycky dostala své odpovědi. Cítila se hůř než cesťák s kartáči. Cítila se jako nula.

Vrátila se do Simi Valley, aby uvařila dětem večeři.

27

Holman se s pocitem otupělosti v hrudi díval, jak Pollardová odjíždí od řeky. Neřekl jí skutečný důvod, proč ji pod mostem uviděl. Byl na cestě do Cheeova autoservisu. A lhal také, když jí řekl, že byl pod mostem tucetkrát. Ve skutečnosti už tady byl dvacetkrát nebo třicetkrát. Každého dne nebo večera se v těch místech přistihl nejméně dvakrát nebo třikrát. Někdy tomu bylo tak, že se u mostu ocitl jako ve spánku a auto ho tam dovezlo samo. Vždycky však nepřelézal plot. Většinou přejel most bez zastavení, ale někdy zaparkoval a nakláněl se přes zábradlí, aby ty strašné vydrhnuté plochy na betonu viděl ze všech možných úhlů. Holman neřekl Pollardové pravdu o těchto návštěvách, a věděl, že o nich neřekne nikdy nikomu, ani o svých hrozných chvílích s těmi světlými skvrnami.

Přemýšlel o všem, o čem s Pollardovou hovořili, a pak se rozhodl, že k Cheeovi nepojede. Potřeboval s ním mluvit, ale nechtěl ho do ničeho zatahovat.

Obrátil se, aby se vrátil do Culver City, a zavolal kamarádovi na mobil.

„Našinče! Tak jak to jde? Jak se ti zamlouvaj nový kola?“

„Neměl jsi posílat ty kluky za tím starým chlapem. Mám s ním teď problémy.“

„Našinče, prosím tě! Vždyť tě bral na hůl! Dvacet doláčů denně za takovej magnet na poldy, někomu v takovým postavení, v jakým jseš ty! Ten dobře věděl, co dělá, brácho, a já jsem prostě nemoh dopustit, aby mu to procházelo.“

„Je to dědouš, Chee. Dohodli jsme se tak. Věděl jsem, do čeho jdu.“

„Věděl jsi, že po něm kvůli tomu křápu jdou?“

„Ne, ale o to teď nejde…“

„Chceš snad, abych mu poslal kytku? Nebo se mu snad běžel omluvit?“

„Ne, to ne, ale…“

Holman věděl, že takhle se nikam nedostane, a už skoro litoval, že s tím vůbec začal. Chtěl probrat důležitější věci.

„Poslyš, nechci, abys s tím něco dělal, jen jsem ti to musel říct. Vím, žes to myslel dobře.“

„Hlídám ti záda, brácho, nezapomínej na to.“

„Je tady ještě jedna věc. Doslechl jsem se, že Maria Juarezová zmizela.“

„Odešla od sestřenic?“

„Jo. Poldové na ni vydali zatykač a teď mě obviňujou z toho, že za to můžu já. Nemůžeš se někde poptat?“

„To víš, že jo, pro tebe všechno, brácho. Uvidím, co se dá dělat. Potřebuješ ještě něco?“

Holman něco skutečně potřeboval, ale nikoliv od Cheea.

„Ještě něco. Měl jsem dneska kvůli Juarezové konflikt s poldama. Nebyli za tebou?“

„Proč by měli chodit za mnou?“

Holman mu prozradil, že se o něm Random zmínil. Chee chvíli mlčel a pak tiše řekl:

„To se mi nechce líbit, brácho.“

„Mně taky ne. Nevím, jestli mě sledovali nebo se napíchli na telefon v mým pokoji, ale radši už mi na pevnou nevolej. Volej na mobil.“

Holman ukončil hovor a jel přes město. Cestou z mostu na Čtvrté ulici do průmyslové zóny strávil téměř hodinu. Ke konci dne, kdy se lidi vraceli z práce, provoz vždycky zhoustl. Holman se bál, že přijede pozdě, ale když dojel na svoje pracoviště, do konce pracovní doby zbývalo ještě několik minut.

Nezabočil na parkoviště a ani neměl v úmyslu jít za Tonym Gilbertem. Zaparkoval v červené zóně na protější straně ulice, zůstal v autě a čekal, až bude pět. V tu dobu končila denní směna.

Holman se podíval na otcovy hodinky se zpožďujícími se ručičkami. Možná právě kvůli tomu je nosil – čas neměl žádný význam. Sledoval hodiny na palubní desce a díval se, jak minuty ubíhají.

Přesně v pět začali vycházet z tiskárny muži a ženy a mířili na parkoviště ke svým autům. Holman se díval, jak Tony Gilbert kráčí ke cadillacu a dvě dívky z přední kanceláře nasedají do jetty. Po dalších třech minutách uviděl z budovy vyjít Pitchesse. Nasedl do dodge, který byl téměř stejně hrozný jako Perryho rachotina.

Holman počkal, dokud Pitchess nevyjede, a pak vklouzl do dopravního ruchu několik vozů za ním. Sledoval jeho auto dál než kilometr, dokud si nebyl jistý, že nikdo z tiskárny už v okolí není. Zrychlil, předjel auta před sebou a vrátil se do pruhu tak, aby se ocitl přímo za Pitchessem.

Zatroubil a uviděl, jak se Pitchess podíval do zpětného zrcátka, ale jel dál.

Zatroubil znovu, a když se Pitchess ohlédl, naznačil mu rukou, aby zastavil.

Pitchess to pochopil a zahnul na parkoviště u Safeway. Zastavil poblíž vchodu, ale nevystoupil. Holmana napadlo, že se nejspíš bojí.

Zaparkoval za ním, vystoupil a vykročil k Pitchessovu autu. Když k němu došel, stáhl Pitchess okno.

„Můžeš mi sehnat bouchačku?“ vyhrkl Holman.

Pitchess se usmál.

„Věděl jsem, že se ještě uvidíme.“

„Tak můžeš mi ji sehnat, nebo ne?“

„Máš prachy?“

„Jo –“

„Pak ti můžu sehnat, cokoli jen si usmyslíš. Sedej.“

Holman obešel auto a dosedl na místo spolujezdce.

28

Když se Holman toho večera vrátil domů, Perryho místo na parkovišti bylo prázdné. Rachotina byla pryč.

Holman se vyhnul vodě vytékající z klimatizace a vešel hlavními dveřmi jako obvykle. Bylo téměř deset, ale Perry dosud seděl za svým psacím stolem a s nohama na desce si četl v nějakém časopise.

Holman se rozhodl projít rychle ke schodišti a nepouštět se s ním do řeči, ale Perry časopis odložil a usmál se na něj.

„Hele, ti chlapi se dneska vrátili. Musel jste si to s nima vyříkat pořádně, Holmane. Díky.“

„To je dobře. Jsem rád, že se to vyřešilo.“

Holman se o tom teď nechtěl bavit. Chtěl už být nahoře, a tak šel dál, ale Perry vstal.

„Počkejte chvíli. Co si to nesete v tý tašce? Večeři?“

Holman se zastavil, ale papírovou tašku držel u nohy, jako by v ní nebylo nic důležitého.

„Jo. Poslyšte, Perry, začíná mi být zima.“

Perry odsunul časopis stranou a usmíval se tak zeširoka, že mu za rty byly vidět dásně.

„Jestli si k tomu chcete dát pivko, pár by se jich tu našlo. Nebo můžeme povečeřet spolu.“

Holman váhal, protože nechtěl být nezdvořilý, ale současně se nehodlal s Perrym příliš sbližovat. Všechno, co si přál, bylo odnést tu tašku nahoru.

„Mám tam jen zbytek nějaké Číny. Většinu jsem toho už snědl.“

„Tak si spolu můžem dát aspoň pivo.“

„Nepiju, nezapomněl jste na to?“

„Jo jasně. Poslyšte, chci vám jen poděkovat za všechno, co jste pro mě udělal. Když ti chlápci zase přišli, myslel jsem, že mi jdou rozbít hubu.“

Holmana to začalo zajímat. Taky ho napadlo, že čím dříve to s Perrym vyřídí, tím rychleji se dostane k sobě do pokoje.

„Nevěděl jsem, že se vrátěj.“

„Něco jste jim ale říct musel. Všim jste si, že můj starý mercury už je pryč?“

„Jo, všim.“

„Opravěj mi ho, prý jako omluvu. Vyklepou promáčklý místa a zakytujou rez, co žere plech kolem předních světel a lak. Říkali, že mi auťák přivezou zpátky jako nový.“

„To je teda dobrý, Perry.“

„Vážím si toho, Holmane. A děkuju.“

„To je v pořádku. Teď už bych ale vážně chtěl jít.“

„Jen jděte, jen jsem vám to chtěl říct. A jestli si to s tím pivem rozmyslíte, stačí zaklepat.“

Holman vešel do svého pokoje, ale dveře nechal otevřené. Vypnul klimatizaci, aby ho nerušil její hluk, a pak se vrátil ke dveřím. Slyšel, jak Perry zamyká hlavní vchod a pak chodí po hale a vypíná světla, aby se nakonec odebral do svého pokoje. Jakmile Holman slyšel, že se za Perrym zavírají dveře, zul se a opatrně se plížil ke komoře na konci chodby, kde měl Perry smetáky, hadry na podlahu a čisticí prostředky. Holman tady už několikrát byl, když nějaký ten čisticí přípravek hledal.

Kromě lahví se saponáty si Holman všiml zavřeného ventilu viditelného v obdélníkovém otvoru ve zdi mezi dvěma trubkami. Vzal tašku a uložil ji do otvoru pod ventil. Nechtěl mít bouchačku v pokoji ani v autě. Jak to tak pokračovalo, nebylo vůbec vyloučené, že policie přijde jeho pokoj prohledat. Kdyby byli něco našli dnes ráno při prohlídce jeho auta, touhle dobou už by seděl ve federální vazbě.

Holman zavřel komoru a vrátil se do svého pokoje. Na sprchu byl příliš unavený. Omyl se, jak nejlépe to šlo, v umyvadle, zapnul zase klimatizaci a vlezl do postele.

Když si poprvé všiml nejasností kolem vysvětlení Richieho smrti, domníval se, že je policie prostě neschopná. Nyní už si ale byl jistý, že jde o něco horšího. O komplot a vraždu. Jestliže se Richie a jeho kamarádi pokoušeli najít chybějících šestnáct milionů, rozhodně nebyli jediní, kdo se o to snažil. A jelikož informace o chybějících penězích byla tajná, jediní lidé, kteří o tom věděli, byli policisté.

Holman se pokoušel si představit, jak vlastně vypadá šestnáct milionů dolarů v hotovosti, ale nedokázal to. Největší množství peněz, jaké kdy najednou vlastnil, byly čtyři tisíce dvě stě. Rád by věděl, jestli by tolik peněz vůbec unesl nebo zda by se vešly do jeho auta. Kvůli takové hromadě peněz jsou lidi schopni udělat cokoli.

V duchu se ptal, jestli i Richie byl takový, ale vzpomínka na něho ho natolik rozlítostnila, že se přinutil na to nemyslet.

Začal přemýšlet o Katherine Pollardové a o tom, o čem se bavili pod mostem. Líbila se mu a měl špatný pocit z toho, že ji do toho zatáhl. Napadlo ho, že by ji rád poznal víc, ale moc v to nedoufal. Teď měl bouchačku. Doufal, že ji nebude muset použít, ale kdyby to bylo nutné, neváhal by, i kdyby se za to musel vrátit do vězení. Použije ji, jakmile zjistí, kdo je vrahem jeho syna.

29

Následujícího rána Pollardová zavolala Holmanovi a řekla mu, že se mají setkat s Leylou Marchenkovou. Paní Marchenková bydlela v Lincoln Heights, nedaleko Čínské čtvrti, takže ho Pollardová naloží před Union Station a pojedou tam jejím autem.

„Dávejte si ale pozor, Holmane,“ dodala ještě. „Ta žena nenávidí policajty, takže jsem jí řekla, že jsme novináři.“

„Já o tomhle povolání nic nevím.“

„Nepozná to. Důležité je, že nesnáší policii, to je naše výhoda. Namluvila jsem jí, že připravujeme článek o tom, jak s ní policie špatně zacházela, když se jí vyptávala na jejího syna. Proto je svolná s námi mluvit.“

„No tak tedy dobrá.“

„Chcete říct, proč tam nejedu sama a proč vás musím vláčet sebou?“

„Ne, to ne, chci jet s vámi.“

Holman měl špatný pocit už jen z toho, že Pollardová pracuje zadarmo, a nechtěl, aby si ještě ke všemu myslela, že všechno nechává na ní.

Rychle se osprchoval a pak čekal, dokud neuslyšel, že Perry stříká hadicí chodník, aby si došel do komory.

Celou noc se zmítal a převracel a litoval, že požádal o zbraň právě Pitchesse. Teď Pitchess ví, že má bouchačku, a kdyby ho za něco zmáčkli, jistě by neváhal a uzavřel by s policií výhodnou dohodu za to, že Holmana udá. Holman s jistotou věděl, že si Pitchesse jednou za něco podají, protože chlapům jako Pitchess se to stává každou chvíli. Bylo to jen otázkou času.

Holman chtěl zkontrolovat svou skrýš za denního světla. Vodní ventil a odkryté trubky byly zaprášené a pokryté pavučinami, takže bylo nepravděpodobné, že by Perry nebo někdo jiný sahal dolů pod ventil. Holman byl spokojený. Kdyby ho Pitchess práskl, mohl by všechno popřít a poldové by zbraň museli najít. Holman postavil před ventil mop a smeták a pak vyrazil na schůzku s Pollardovou.

Holman měl Union Station vždycky rád, přestože nádraží bylo jen jeden blok od věznice. Líbil se mu starý španělský vzhled toho místa s jeho štukaturou, taškami a oblouky, které mu připomínaly kořeny města z Divokého západu. Holman se ještě jako dítě rád díval v televizi na westerny a byla to jediná věc, na kterou si vzpomínal, že dělal společně s otcem. Táta ho několikrát vzal na Olvera Street, a to hlavně proto, že Mexičané tam chodili oblečení jako vaqueros či kovbojové na Divokém západě. Koupili si churros a pak přešli ulici, aby se dívali na vlaky na Union Station. Zdálo se mu, že všechno patří dohromady – Olvera Street, vaqueros a tohle nádraží. Všechno vypadalo jako stará španělská misie – z níž se zrodilo Los Angeles. Jeho matka ho tam také jednou vzala, ale jen jednou. Viděl tenkrát halu pro cestující s nesmírně vysokým stropem a posadili se na jednu z dlouhých dřevěných lavic, na kterých lidé čekali na vlak. Koupila mu kolu a popcorn. Tenkrát mu mohlo být pět nebo šest, či tak nějak, a po několika minutách mu řekla, aby na ni počkal, že si zajde na toaletu. Po pěti hodinách si ho otec vyzvedl u nádražních zřízenců, protože už se k němu nevrátila. Když po dvou letech zemřela, prozradil mu otec, že se ho pokusila opustit. Nastoupila do vlaku, ale dostala se jen do Oxnardu, protože jí došla odvaha. Takhle mu to táta vyprávěl – došla jí odvaha. Přesto měl Holman tohle nádraží moc rád. Připomínalo mu Divoký západ, který mu při sledování televize s tátou vždycky připadal naprosto úžasný.

Zaparkoval vedle haly pro cestující a šel čekat před hlavní vchod. Po několika minutách ho Pollardová naložila a odvezla do Lincoln Heights. Bylo to jen pár minut jízdy.

Matka Antona Marchenka bydlela v lokalitě pro lidi s nízkými příjmy mezi Main a Broadwayí, nedaleko od Čínské čtvrti. Domky byly malé a špatně udržované, protože v nich žili lidé bez peněz. V malých domcích se tísnily pohromadě dvě nebo tři generace a někdy i víc rodin, které měly co dělat, aby se uživily. Holman vyrůstal v podobném domku v jiné částí města a ulice na něho působila depresivním dojmem. V době, kdy ještě kradl, by se s takovými domky neobtěžoval, protože z vlastní zkušenosti věděl, že v nich zkrátka není co ukrást.

„Teď poslouchejte,“ ozvala se Pollardová. „Bude si stěžovat, že jí poldové zabili syna, a my si to budeme muset vyslechnout. Rozhovor o Fowlerovi nechte na mě.“

„Vy jste tu šéf.“

Pollardová hmátla na zadní sedadlo a vzala odtamtud jakési desky. Položila je Holmanovi do klína.

„Tohle ponesete vy. Už jsme tady, je to vpravo. Chovejte se jako novinář.“

Leyla Marchenková byla malá a podsaditá, se širokým slovanským obličejem s malýma očima a tenkými rty. Když otevřela dveře, měla na sobě těžké černé šaty a načechrané domácí střevíce. Holman si pomyslel, že vypadá podezřele.

„Vy jste ti lidi od novin?“

„Ano, jsme. Mluvily jsme spolu po telefonu,“ řekla Pollardová.

„Jsme reportéři,“ dodal Holman.

Pollardová ztuhla a odkašlala si, ale paní Marchenková už je zvala dál.

Její obývák byl menší než Holmanův pokoj a nacpaný nesourodou směsicí nábytku poskládaného z výprodejů zahradního vybavení a z obchodů s použitým zbožím. V domku nebyla klimatizace. Po místnosti byly rozestavené tři stolní ventilátory, které se otáčely ze strany na stranu a chrlily horký vzduch. Čtvrtý ventilátor stál nehybně v koutě, s rozbitou bezpečnostní mříží visící na lopatkách. Až na ventilátory Holmanovi všechno připomínalo jeho starý dům a necítil se zde pohodlně. V malém uzavřeném prostoru měl stejný pocit jako v cele. Nejraději by už byl zase na odchodu.

Paní Marchenková klesla do křesla jako těžké závaží. Pollardová se posadila na pohovku a Holman usedl vedle ní.

„Tak dobře, paní Marchenková,“ začala Pollardová, „jak jsem vám už řekla po telefonu, připravujeme článek o tom, jak se policie chovala –“

Už svou větu ani nemusela dokončit. Paní Marchenková zrudla a začala si stěžovat.

„Byli hrubí a nezdvořilí. Přišli sem a nadělali tady strašný binec, a já sama, stará ženská. V ložnici mi zničili lampu. Rozmlátili mi větrák…“

Mávla rukou k nehybnému ventilátoru.

„Běhali a dupali po celým domě a já tady byla sama a bála jsem se, že mě znásilněj. Tomu, co říkali, jsem nevěřila a nevěřím tomu ani teď. Anton nespáchal všechny ty loupeže, jak tvrdili, možná tu poslední, ale ty předtím tedy ne. Hodili to na něj, aby mohli tvrdit, že vyřešili všechny případy. Zavraždili ho. V televizi říkali, že se chtěl vzdát, ale oni ho zabili. Přehnaná reakce, tak to řekl ten moderátor, a oni na to šli zbytečně tvrdě a pak lhali, aby se kryli. Hodlám se soudit s městem. Budou muset platit.“

Oči staré ženy zrudly jako její obličej a Holman zjistil, že zírá na rozbitý ventilátor. Bylo to snadnější než se dívat na její bolest.

„Maxi?“

„Cože?“

„Ty desky. Můžete mi, prosím, podat ty desky?“

Pollardová už měla nataženou ruku a čekala na ně. Vytáhla z nich nějaký papír a podala ho paní Marchenková.

„Ráda bych vám ukázala pár fotografií. Poznáváte některého z těch mužů?“

„Co jsou zač?“

„Policajti. Byl některý z nich tady u vás?“

Pollardová vystřihla z novin fotografie Richieho, Fowlera a dalších dvou a nalepila je na prázdný list papíru. Holman si pomyslel, že to byl dobrý nápad a že jeho samotného by to pravděpodobně nenapadlo.

Paní Marchenková se podívala na fotografie a pak poklepala na obrázek Fowlera.

„Snad tenhle. Nebyl ale v uniformě. Měl na sobě kvádro.“

Holman pohlédl na Pollardovou, ale ta se tvářila neutrálně. Holman věděl, že to je rozhodující okamžik. Fowler měl na sobě civil, protože předstíral, že je detektiv. Zatajil, že je uniformovaný policista, a předstíral, že je někdo jiný.

„A co ti ostatní?“ chtěla vědět Pollardová. „Byl tady některý z nich s tímhle člověkem nebo někdy jindy sám?“

„Ne. Přišel s ním jiný chlap, ale toho na fotkách nemáte.“

Teď se podívala pro změnu Pollardová na Holmana a Holman pokrčil rameny. Rád by věděl, kdo byl ten pátý muž a zda se stará žena nezmýlila.

„Jste si jistá, že to nebyl žádný z těch mužů na fotkách? Nechcete se na ně podívat ještě jednou, abyste si byla úplně jistá?“

Oči paní Marchenkově se vzteky zúžily v nepatrné štěrbiny.

„Nepotřebuju se znova koukat. Byl to jinej chlap, ale ten tady není.“

Pollardová si odkašlala a zasáhla. Holman byl rád.

„Nevzpomněla byste si na jeho jméno?“

„Nejradši bych na ty mizery už dávno zapomněla. Nevím.“

„A kdy tady byli? Jak je to dlouho?“

„Není to dlouho. Tak před dvěma nedělema, myslím. Proč se mě na ně vyptáváte? Žádnej z nich mi tu lampu nerozbil. To udělal jinej.“

Pollardová si vzala fotografie zpátky.

„Řekněme tedy, že byli sprostší než většina jiných, ale my se v tom článku musíme zaměřit na víc věcí.“

Na Holmana udělalo dojem, jak dobře umí Pollardová lhát. Byla to obratnost, které si u poldů všiml již dříve. Lhali často lépe než zločinci.

„Přišli se zeptat na Allie.“

„Kdo je to?“

„Antonova přítelkyně.“

Holmana to překvapilo a viděl, že Pollardovou také.

V novinách psali o Marchenkovi a Parsonsovi jako o osamělých lidech bez přátel a naznačovali, že se u nich mohlo jednat o homosexuální vztah. Pollardová chvíli zírala na desky a teprve pak odpověděla.

„Anton měl tedy přítelkyni?“

Obličej staré ženy ztuhl a naklonila se kupředu.

„Jo. Já to takhle nenechám! Můj Anton nebyl žádnej teploušskej hošík, jak říkaj ty hrozný lidi. Spousta kluků bydlí s kamarádama, aby měli levnější nájem. Spousta!“

„Tím jsem si naprosto jistá, paní Marchenková. Vždyť to byl pohledný mladík. Co o ní ti policajti chtěli vědět?“

„Jen se vyptávali – jak často se s ní Anton vídal, kde bydlí a tak, ale já nehodlala pomáhat lidem, který mi zavraždili syna. Dělala jsem, že ji vůbec neznám.“

„Takže jste jim o ní nic neřekla?“

„Řekla jsem jim, že žádnou holku jménem Allie neznám. Nechtěla jsem těm vrahům pomáhat.“

„My bychom ale s ní kvůli tomu článku rádi mluvili, paní Marchenková. Nemohla byste nám na ni dát telefon?“

„Já její číslo neznám.“

„To nevadí, my si ho najdem. Stačí nám její příjmení.“

„Ne, už si nevzpomenu. Volal jí vždycky, když se díval na televizi. Byla to milá, moc milá dívka, a když mi dal telefon, vždycky se smála.“

Paní Marchenková znovu zrudla a Holman viděl, jak zoufale touží po tom, aby jí uvěřili. Od smrti svého syna byla uvězněná v tomhle mrňavém domku, nikdo ji už tři měsíce nevyslechl a byla neustále sama. Holman se tady cítil tak hrozně, že měl chuť vyskočit a utéct, ale místo toho se usmál a řekl laskavým tónem:

„My vám věříme, paní Marchenková. Jen jsme si s tou dívkou chtěli promluvit. Kdy jste s ní mluvila naposledy?“

„Ještě než Antona zavraždili. Je to už dlouho. Anton přišel a dívali jsme se na televizi. Někdy jí zavolal a pak mi podal sluchátko a řekl: Promluv si s mojí holkou, mami.“

Pollardová našpulila rty a pak pohlédla na telefon na konci pohovky paní Marchenkové.

„Kdybyste nám mohla ukázat nějaké staré účty za telefon, dokázali bychom zjistit, které číslo patří Allie. Pak bychom zjistili, zda se k ní detektiv Fowler choval stejně špatně jako k vám.“

Paní Marchenková viditelně pookřála.

„Pomohlo by mi to u soudu?“

„Ano, myslím, že by to pomohlo.“

Stará paní vstala z křesla a vykolébala se z pokoje. Holman se naklonil k Pollardové a pronesl tiše: „Kdo je ten pátý chlap?“

„Nemám zdání.“

„V novinách se o žádný přítelkyni nic nepsalo.“

„Asi ne. Nebyla ani na seznamu svědků FBI.“ Přerušila je paní Marchenková, která se vrátila s nějakou krabicí.

„Všechny zaplacený účty dávám sem. Není to ale srovnaný.“

Holman se opřel a sledoval, jak probírají účty. Paní Marchenková moc netelefonovala a volala vždycky jen několika lidem: domácímu, lékařům, dvěma starším ženám, se kterými kamarádila, mladšímu bratrovi do Clevelandu a synovi. Kdykoli Pollardová našla nějaké číslo, které paní Marchenková nedokázala identifikovat, vymačkala ho na svém mobilu. Na prvních třech číslech se ozvali dva opraváři a Domino’s pizza. Na opraváře si paní Marchenková pamatovala, ale zamračila se, když Pollardová zjistila, že další číslo patří pizzerii.

„Já nikdy pizzu nejím. Tam musel volat Anton.“ Telefonní hovor s Domino’s se odehrál před pěti měsíci. Následující číslo na účtu paní Marchenková napřed také nedokázala určit, ale pak přikývla.

„Tohle musí být na Allie. Teď už si na tu pizzu vzpomínám. Řekla jsem Antonovi, že má divný chutě. Když nějaký chlapík tu pizzu doručil, šel Anton ke dveřím a podal mi telefon.“

Pollardová se na Holmana usmála.

„Tak to snad máme. Uvidíme, kdo nám odpoví.“

Pollardová vyťukala číslo a Holman sledoval, jak se její úsměv vytrácí.

„Už neplatí.“

„Dá se s tím něco dělat?“ chtěla vědět Marchenková.

„Snad ano. Jsem si jistá, že pomocí toho čísla ji najdeme.“

Pollardová si zapsala číslo do zápisníku zároveň s časem, datem a trváním hovoru, pak prošla zbývající účty, ale stejné číslo objevila už jenom jednou, tři týdny před tímhle hovorem.

Pollardová se podívala na Holmana a pak se usmála na paní Marchenkovou.

„Myslím, že jsme vás zdrželi už dost. Moc děkujeme.“

Obličej paní Marchenkové se svraštil zklamáním.

„Nechcete si ještě promluvit o tom větráku a jak mi lhali?“

Pollardová vstala a Holman s ní.

„Myslím, že už toho máme dost. Uvidíme, co nám řekne Allie, a pak zase přijdeme za vámi. Pojďme, Holmane.“

Paní Marchenková se kolébala za nimi ke dveřím.

„Nemuseli mýho chlapce zabíjet. Nevěřím ničemu z toho, co vykládali. Napíšete to do toho článku?“

„Nashledanou a ještě jednou děkujeme.“

Pollardová vykročila k autu, ale Holman váhal. Bylo mu trapné jen tak odejít.

„Anton se chtěl vzdát,“ zopakovala paní Marchenková. „Napište tam, jak mýho syna zavraždili.“

Pollardová na něho mávala, aby si pospíšil, ale byla tady ta stará žena s prosebnýma očima, která si myslela, že jí přišli pomoct, a oni teď odcházejí, aniž by jí řekli, co chtěla slyšet. Holman se za sebe styděl. Podíval se na rozbitý ventilátor.

„Nedal by se spravit?“

„Kdo by to asi udělal? Anton je po smrti. A já si ho nemůžu dát opravit, dokud nevysoudím nějaký peníze.“

Pollardová na něho zatroubila. Holman na ni pohlédl, ale pak se otočil zpátky k paní Marchenkové.

„Já se vám na to kouknu.“

Vrátil se do domu a prohlédl si ventilátor. Bezpečnostní mříž měla být za motorem přichycená šroubkem, ale ten byl ulomený. Pravděpodobně praskl, když některý z policistů o větrák zakopl. Hlavička šroubku odpadla a šroub dosud vězel v otvoru. Bylo by třeba ho odvrtat a udělat nový závit. Levnější by bylo koupit nový ventilátor.

„Nedokážu to spravit, paní Marchenková. Je mi líto.“

„Je to hrozný, co udělali mýmu synovi. Budu se s nima soudit.“

Pollardová znovu zatroubila.

Holman šel ke dveřím a viděl, jak na něho Pollardová mává, ale stále ještě nedokázal odejít. Tady byla žena, jejíž syn vyloupil třináct bank, zavraždil tři lidi a čtyři další zranil. Její malý chlapec, který si předělal poloautomatickou pušku tak, aby střílela jako samopal, oblékal se jako šílenec a pálil i na policisty, ale ona ho hodlala bránit ze všech sil.

„Byl to hodný syn?“ zeptal se jí.

„Chodil za mnou a koukali jsme spolu na televizi.“

„Tak si to pamatujte, paní Marchenková. Držte se toho.“

Pak konečně vyšel ven za Pollardovou.

30

Jakmile za sebou Holman zavřel dveře auta, odlepila se Pollardová s řevem motoru od chodníku a obrátila vůz do protisměru zpátky k nádraží.

„Co jste tam dělal? Proč jste se k ní vracel?“

„Chtěl jsem se podívat, jestli bych jí nedokázal spravit ten ventilátor.“

„Máme tolik důležitých věcí na práci, a vy marníte čas s takovou pitomostí?“

„Ta ženská si myslela, že jí chceme pomoct. Nedokázal jsem jen tak odejít.“

Holman si stále připadal hrozně a nevšiml si, že Pollardová zmlkla. Když se na ni konečně podíval, viděl, že má semknuté rty a obočí rozdělené kolmou vráskou.

„Co je?“ zeptal se.

„Možná vám to nedošlo, ale já jsem z té návštěvy taky neměla žádnou radost. Nelíbilo se mi, že musím lhát staré ženské, která přišla o syna, a předstírat, že jsem někým, kým nejsem. Když jsem byla u FBI, bylo to snazší a jednodušší, ale už u nich nejsem a je to jiné. A už vůbec nepotřebuju, abyste mi to ještě ztěžoval.“

Holman se na ni díval a cítil se ještě hůř než předtím. Značnou část noci strávil výčitkami nad tím, že ji do toho zatáhl, a teď se cítil jako hlupák.

„Mrzí mě to. Nemyslel jsem to tak.“

„Zapomeňte na to. Já vím, že jste to tak nemyslel.“

Bylo zřejmé, že má špatnou náladu, a Holman nevěděl, co by řekl. Čím víc myslel na to, co všechno pro něj dělá, tím víc si připadal jako idiot.

„Promiňte mi to.“

Sevřela ústa, takže se rozhodl, že se znovu neomluví. Místo toho změnil téma.

„Vím, že ta Allie je důležitá. Dokážete ji najít, i když už nemá svoje starý číslo?“

„Mám u FBI kamarádku, která to dokáže. Projede číslo databází, která jí ukáže bývalé uživatele, přestože číslo už nepoužívají.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Je to v počítačích. Milisekundy.“

„Proč nebyla na seznamu svědků?“

„Protože o ní nevěděli, Holmane. To vám nedošlo?“

„Tak promiňte.“

„Proto je tak důležitá. Nevědí o ní, ale Fowler o ní věděl. To znamená, že se o ní doslechl z nějakého jiného zdroje.“

„Fowler a ten nový chlap.“

Pollardová na něho pohlédla.

„Jo, a ten nový chlap. Těším se, až si s tou dívenkou promluvíme, Holmane. Chci zjistit, co jim řekla.“

Holman se zamyslel. Jeli na západ po Main Street směrem k řece. Také on přemýšlel o tom, co jim asi tak mohla říct.

„Možná jim řekla, že se sejdou pod mostem a tam si ty prachy rozdělí.“

Pollardová se na něj nepodívala. Chvíli mlčela a pak pokrčila rameny.

„Uvidíme. Znovu projdu jeho účty za telefon, abych viděla, kdy spolu mluvili, a pak zjistím, jestli ji dokážeme najít. Až budu něco vědět, zavolám vám.“

Holman sledoval, jak řídí, a cítil se provinile z toho, že tím bude trávit odpoledne.

„Poslyšte, chci vám znovu poděkovat za to, že si kvůli mně děláte takový problémy. Teď mě mrzí, že jsem se k té Marchenkové vracel.“

„Dělám to ráda. Zapomeňte na to.“

„Už jste mi jednou řekla ne, ale stejně bych vám rád dal nějaký peníze. Aspoň na benzin, když jste nechtěla jet mým autem.“

„Až budeme muset tankovat, tak to zaplatíte. Pomůže vám to, abyste se cítil líp?“

„Já se fakt nechci trápit. Mám jen blbej pocit, že mi věnujete tolik času.“

Pollardová neodpověděla.

„Vašemu manželovi nevadí, že jste teď vjednom kuse se mnou?“

„Mého manžela z toho vynechme, ano?“

Holman vytušil, že překročil dohodnutou hranici, takže dal zpátečku a zmlkl. Už poprvé, když se s ní setkal ve Starbucks, si všiml, že nenosí snubní prsten, ale zmínila se o dětech, takže nevěděl, co si o tom má myslet. Teď ho mrzelo, že s tím začínal.

Jeli dál, aniž by kdokoli z nich promluvil. Když přejížděli řeku, napínal Holman zrak, jestli nespatří most na Čtvrté ulici, ale byli od něho příliš daleko. Byl překvapený, když Pollardová náhle prohlásila: „Nemám manžela. Umřel.“

„Promiňte. Nic mi do toho není.“

„Zní to hůř, než tomu bylo ve skutečnosti. Žili jsme odděleně. Chystali jsme se rozvést a oba jsme to chtěli.“ Pollardová pokrčila rameny, ale stále ještě se na něho nepodívala. „A co vy? Jak to bylo s vámi a vaší ženou?“

„S Richieho mámou?“

Jo –

„Nikdy jsme se nevzali.“

„To je typické.“

„Kdyby to šlo vrátit a všechno bylo tak, jak bylo, vzal bych si ji. Ale jsem už takový. Zjistil jsem to až ve vězení.“

„Někteří lidi se nepoučí nikdy, Holmane. Vy to víte aspoň teď. Možná už jste na konci tunelu.“

Holman se snášel ve spirále do nevyhnutelné deprese, ale když se podíval na Pollardovou, uviděl, že se směje.

„Ještě pořád nemůžu uvěřit, že jste se tam vrátil, abyste té Marchenkové spravil ventilátor,“ zakroutila hlavou.

Holman pokrčil rameny.

„To bylo úžasné, Holmane. Prostě dokonalé.“

Holman sledoval, jak se blíží k Union Station a uvědomil si, že se taky usmívá.

31

Když ho Pollardová vysadila před nádražím, zůstal tam chvíli stát. Čekal, dokud mu nezmizí z dohledu, a pak se vydal do Olvera Street. Mexická taneční skupina s ptačím peřím tam předváděla toltécké tance v rytmu bubnů. Bubeníci tloukli zběsile paličkami a tanečníci kolem sebe vířili tak rychle, že to vypadalo, jako by létali.

Holman je chvíli pozoroval, pak si koupil churro a procházel davem. Turisté z celého světa se tlačili v uličkách a obchodech a kupovali sombrera a mexické rukodělné výrobky. Holman se nechal unášet davem. Zhluboka dýchal, užíval si slunce a churra. Prošel kolem řady obchodů, u některých se zastavoval, pokud ho něco zaujalo, jiné míjel. Pociťoval lehkost, jakou už opravdu dlouho nepoznal. Vězni po dlouhém výkonu trestu po propuštění často trpěli jakousi formou agorafobie – strachu z volného prostranství. Vězeňští poradci měli pro tenhle typ trestanecké fóbie zvláštní termín: vitafobie, strach ze života. Každá volba byla potenciálním selháním. Každá volba mohla být dalším krokem zpátky za mříže. Tak jednoduchá rozhodnutí jako odejít z místnosti nebo zeptat se někoho na cestu mohla člověka pokořit a zanechat ho úplně neschopného rozumného počínání. Holman však nyní pociťoval nádhernou lehkost, a věděl, že to všechno už nechal za sebou. Byl znovu svobodný a měl z toho dobrý pocit.

Napadlo ho, že mohl Pollardovou pozvat na oběd. Protože si nenechala zaplatit za čas, který mu věnovala, mohl jí aspoň nabídnout nějaký sendvič. Představil si, jak si ve dvou dávají nějaký francouzský pamlsek v Phillippe’s nebo talíř taca v jedné z mexických restaurací, ale pak si uvědomil, že je to nesmysl. Spatně by si to vyložila a pravděpodobně už by ho nikdy nechtěla vidět. Holman si řekl, že s takovou ženou, jako je ona, se musí zacházet opatrně. Možná přece jen nebyl tak svobodný, jak si myslel.

Už zahnal hlad, takže se vrátil k autu a mířil domů, když začal zvonit telefon. Doufal, že je to Pollardová, ale displej hlásil: Chee. Holman to zvedl.

„Ahoj, brácho.“

„Kde jsi, Holmane?“

Chee do telefonu skoro šeptal.

„Na cestě domů. Právě jsem vyjel od Union Station.“

„Přijeď za mnou, brácho. Zastav se tady.“

Holmanovi se nelíbil tón Cheeova hlasu.

„Co se stalo?“

„Nic hroznýho. Jenom sem prostě přijeď.“

Holman si ale byl jistý, že se něco zlého stalo a že to nějak souvisí s Randomem.

„Jseš v pořádku?“

„Čekám tady na tebe.“

Holman najel na dálnici a zamířil na jih. Nebyl od Cheeova autoservisu daleko, takže tam dorazil brzy. Rád by mu byl cestou zavolal zpátky, ale kdyby o tom Chee chtěl mluvit do telefonu, tak by mu to všechno vyklopil rovnou, což ho znepokojilo ještě víc.

Dojel k servisu a právě parkoval, když Chee vyšel ven. Jakmile ho Holman spatřil, bylo mu jasné, že je opravdu hodně zle. Chee se tvářil ponuře a ani nečekal, až Holman zaparkuje. Pokynem ruky mu naznačil, aby zastavil, a vklouzl na místo spolujezdce.

„Trochu se projedem, brácho. Stačí okolo bloku.“

„Co se děje?“

„Jen jeď, brácho. Hlavně pryč odsud.“

Jen co se dostali do hustého provozu, začal se Chee rozhlížet napravo a nalevo, jako kdyby se díval, kdo sedí v okolních autech. Narovnal si zpětné zrcátko, tak aby viděl, kdo jede za nimi.

„Byli to poldové, kdo ti řekl, že Maria Juarezová zmizela?“

„Jo. Vydali na ni zatykač.“

„To je nesmysl. Řekli ti to naschvál.“

„A co se s ní tedy stalo?“

„Nikam neutekla, brácho. Sebrali ji chlupatý.“

„Mně řekli, že se ztratila a že je na ni vydaný zatykač.“

„Předevčírem večer?“

„Tak nějak – jo, předevčírem večer.“

„S tím zatykačem ať si vytřou prdel. Sbalili ji uprostřed noci. Pár lidi to vidělo. Slyšeli randál a viděli, jak ji dva poldové strkaj do auta.“

„Do policejního?“

„Auto jako auto.“

„Jak teda věděli, že je to policie?“

„Byl to ten zrzavej chlap, našinče – ten samej podělanej chlap, kterej vlít na tebe. Tak to poznali. Byli to ti sami, co sbalili tebe, našinče! Tvrdí, že to byl stejnej chlap, kterej se pustil do tebe.“

Holman chvíli řídil mlčky. Ten rudovlasý muž byl Vukovich a Vukovich dělal pro Randoma.

„Mají číslo toho auta?“

„Blázní?, člověče, uprostřed noci?“

„Co to bylo za auto?“

„Tmavomodrá nebo hnědá Crown Victoria. Znáš někoho jinýho, kdo jezdí v takovým autě, než poliši?“ Holman zmlkl a Chee kroutil hlavou.

„Proč to ti poldové dělaj, našinče? Co chtějí?“ Holman jel dál. Přemýšlel. Tohle musí říct Pollardové.

32

Pollardová tomu říkala chvění krve. Řítila se k hollywoodské dálnici, s paží u stropu a svírala a otevírala pěst, protože v prstech na rukou i v nohou cítila elektrické brnění, které se dostavovalo vždycky, když v nějakém případu došlo k průlomu – chvění krve. Nyní už nešla po stopách, které objevil někdo jiný – Marchenkova přítelkyně byla něčím novým. Pollardová našla zbrusu nové vodítko a nyní měla pocit, že vyšetřování skutečně započalo a ona ho má pevně v rukou.

Jakmile se dostala na dálnici a přejela Cahuengský průsmyk, zavolala April Sandersové.

„Ahoj, buchto, kde jsi?“

April mluvila tak tiše, že jí Pollardová jen stěží rozuměla.

„V kanceláři. Máš snad nějaké další koblihy?“

„Sedím v autě a mám jedno číslo, které už není v provozu. Můžeš mi vytáhnout, komu patřilo?“

„Jo, myslím, že jo – počkej chvilku.“

Pollardová se usmála. Věděla, že Sandersová právě vykukuje ze svého ohrazeného prostoru, aby se ujistila, že se na ni nikdo nedívá.

„Tak jo. Co je to za číslo?“

Pollardová jí ho nadiktovala.

„Předvolba tři-deset.“

„Čekej. Ukazuje se mi účet Verizonu nějaké Alison Whittové, W-H-I-T-T-O-V-Á, zasílaný někam, co vypadá jako směrovací číslo Hollywoodu. Chceš to?“

„Jo. Pokračuj.“

Adresa byla na poštovní schránku soukromé služby na Sunset Boulevardu.

„Jaké je datum ukončení platnosti čísla?“

„Minulý týden… před šesti dny.“

Pollardová o tom přemýšlela. Jestliže Fowler objevil její číslo v době, kdy navštívil Leylu Marchenkovou, ještě jí mohl stihnout zavolat. Možná právě kvůli Fowlerovi číslo zrušila.

„April, mrkni se, jestli nemá nějaké nové číslo.“

„Počkej… Ne, nic takového. Žádnou Alison Whittovou tady nemám.“

Pollardová pokládala absenci nového čísla za zvláštní, ale ne zase až tak neobvyklou. Čísla, která nejsou v seznamu, se v běžné databázi neobjeví, takže nové číslo Whittové prostě jen nemusí být uvedené v seznamu. Stejně tak bylo možné, že Whittová má svoje nové číslo na jiné jméno nebo se o telefonní účet dělí s někým jiným. Špatná zpráva byla, že nic z toho Pollardové nepomůže ji najít.

„Poslyš, ještě jedna věc. Nerada tě o to žádám, ale nemohla by ses mi na tu holku kouknout do systému?“

„V databázi hledaných?“

„Kdekoli. Dopravní inspektorát by byl taky v pohodě. Pokouším se ji vypátrat.“

„Je tu něco, o čem bych měla vědět?“

„Jestli se něco takového objeví, dozvíš se to.“

Sandersová se odmlčela a Pollardová si domyslela, že se znovu rozhlíží po kanceláři. Vládní databázi nemohla projíždět od vlastního stolu. Po chvilce se vrátila k telefonu.

„Teď to nejde. Někde se tady potlouká Leeds, ale nevím kde. Nechci, aby se mě vyptával, co to dělám.“

„Tak mi zavolej později.“

„Jasně.“

Pollardová měla dobrý pocit z pokroku, který udělala. Zrušení Alisonina telefonního čísla spolu s Fowlerovým výslechem paní Marchenkové představovalo příliš mnoho náhod najednou, než aby ty dvě věci spolu nesouvisely. Ke shodám okolností samozřejmě dochází, ale Pollardová se jako všichni poldové naučila pokládat je za podezřelé. Položila mobil a nemohla se dočkat, až si projde Fowlerovy telefonní účty a Sandersová jí zavolá. Pollardová věděla, že pokud bývalá kolegyně selže, musí se pokusit získat informace u služby, která provozuje poštovní schránky. Vyzvědět něco od poštovní služby sice bude bez odznaku a průkazky obtížné, nicméně před sebou viděla jasně narýsovanou cestu, kudy se její vyšetřování bude ubírat, a zjistila, že se už zase usmívá.

Bylo jí jasné, že jí Sandersová klidně může zavolat taky až večer, takže si dala umýt auto a pak zašla do Ralph’s. Nakoupila jídlo a toaletní papír a pár lahůdek pro kluky. Bývali hladoví jako vlci a zdálo se jí, že každý den toho sní víc. Napadlo ji, zda Holman někdy koupil svému chlapci gumové medvídky, a měla podezření, že to nikdy neudělal. Rozesmutnilo ji to. Holman jí teď připadal jako docela dobrý chlap, lepší, než jakého znala dřív, ale uvědomovala si také, že po značnou část svého života byl recidivista. Každý zločinec, kterého kdy zatýkala, měl nějakou výmluvu – dluhy, drogovou závislost, rodiče, kteří ho zneužívali, žádné rodiče, neschopnost se učit, chudobu, cokoli. Nic z toho nebylo důležité. Důležité bylo to, zda porušujete zákony, či nikoli. Spácháte-li nějaký zločin, odsedíte si to, a Holman si to odseděl. Pollardová si pomyslela, jaká je to škoda, že nedostal se synem další šanci.

Jakmile uložila nakoupené potraviny tam, kam patřily, trochu poklidila a pak se posadila v obýváku na pohovku s Fowlerovými telefonními účty. Prošla si volaná čísla a zjistila, že Alison Whittové volal jen jednou, a to několik dní potom, co si promluvil s Marchenkovou matkou. Bylo to v onen čtvrtek, kdy s Holmanovým synem vyjeli pozdě večer z domova a vrátili se celí zablácení. Fowler jí tedy telefonoval, přestože paní Marchenková tvrdila, že mu žádné informace o Allie nedala. To znamenalo, že si její číslo zjistil z jiného zdroje. Pollardová prošla všechny Fowlerovy účty, ale žádný jiný hovor na Aliino číslo už neobjevila. Pak prošla účty Richarda Holmana, ale v těch její číslo vůbec nebylo.

Pollardová by byla ráda věděla, jak se Fowler o Alison Whittové dozvěděl. Pročetla si seznam svědků FBI. Byl v něm Marchenkův domácí i sousedi, ale jméno Alison Whittová tam nestálo. Kdyby některý ze sousedů vypověděl, že Marchenko nebo Parsons měli přítelkyni, vyšetřovatelé by ji vyšťourali a její jméno by bylo uvedeno v seznamu svědků, ale stal se pravý opak – sousedé shodně vypověděli, že ani jeden z mužů neměl žádné kamarády či přítelkyni, ani je nikdo nenavštěvoval v jejich bytě. Přesto se však Fowler o Whittové nějak dozvěděl ještě před návštěvou paní Marchenkové. Možná by to věděl ten pátý muž. A jméno tohoto pátého muže mohlo být ve Fowlerových účtech za telefon.

Pollardová o tom stále ještě přemýšlela, když u dveří zazvonil zvonek. Na to, aby matka už vedla domů chlapce, bylo ještě příliš brzy. Shrnula papíry, šla ke dveřím a podívala se kukátkem.

Stáli za nimi Leeds a Bill Cecil. Leeds se mračil na něco na ulici. Nevypadal spokojeně. Zamračil se na hodinky, promnul si bradu a pak zazvonil znovu.

Přestože Cecil u nich byl už několikrát, když pořádali s Martym večírek, Leeds tady byl dnes poprvé. Od doby, kdy odešla od FBI, ho Pollardová ani jednou neviděla mimo jeho kancelář.

Když otevřela dveře, chystal se právě zazvonit potřetí.

„Chrisi, Bille, to je mi ale překvapení.“

Leeds ale nevypadal příliš potěšený tím, že ji vidí. Jeho modrý oblek volně visel na shrbené kostře a její bývalý šéf nad ní čněl jako vytáhlý strašák, který už nemá rád svoji práci. Cecil stál o půl kroku za ním a tvářil se nezúčastněně.

„To věřím. Smíme dál?“ řekl Leeds.

„Samozřejmě. Ovšem.“

Ustoupila, aby je nechala vejít, a netušila, co by měla udělat nebo říct. Leeds vešel jako první. Když ji míjel Cecil, pozvedl obočí, aby ji varoval, že má šéf špatnou náladu. Pollardová je následovala do obývacího pokoje.

„Nestačím koukat. Byli jste někde tady kolem?“

„Ne, přišli jsme za vámi. Máte to tady hezké, Katherine. Útulný domov. Chlapci jsou doma?“

„Ne, jsou ještě v letní družině.“

„To je škoda, rád bych je býval viděl.“

Pollardové se opět zmocnil hrůzu nahánějící pocit, jako by byla znovu malou holčičkou před přísnou otcovou tváří. Leeds se rozhlížel, jako kdyby její byt zkoumal, zatímco Cecil zůstal stát ve dveřích. Leeds dokončil svoji zdlouhavou prohlídku pokoje a zaměřil pohled na nijako potápějící se loď, která spočinula na dně.

„Přišla jste o rozum?“ zeptal se znenadání.

„Promiňte?“

„Proč se, proboha, zaplétáte s tím usvědčeným zločincem?“

Pollardová cítila, jak se jí do obličeje žene krev, a zároveň se jí sevřel žaludek. Chystala se otevřít ústa, ale Leeds zavrtěl hlavou a umlčel ji.

„Vím, že pomáháte Maxi Holmanovi.“

Chystala se to zapřít, ale nechtěla mu lhát.

„To nepopírám, Chrisi. Ztratil syna. Požádal mě, abych si o tom promluvila s policií…“

„Vím, co se stalo jeho synovi. Katherine, ten muž je zločinec. Neměla byste to dělat.“

„A co dělám? Vůbec nevím, proč jste přišel, Chrisi.“

„Protože jste byla tři roky v mém týmu. Vybral jsem si vás a moc mě mrzelo a naštvalo, že jsem o vás přišel. Nikdy jsem si neodpustil, že jsem vás nechal odejít, aniž bych se vám to pokusil rozmluvit.“

„Ptám se znovu, Chrisi, co dělám špatného. Chci jen tomu člověku pomoct, aby dostal odpovědi na svoje otázky ohledně synovy smrti.“

Leeds zavrtěl hlavou, jako kdyby byla ten nejhloupější začátečník, jakého kdy měl, a dokázal dohlédnout až do hlubin jejích nejskrytějších tajemství.

„Stala se z vás snad indiánka?“

Pollardová znovu pocítila, jak rudne. Byl to starý výraz. Polda se stal indiánem, pokud začal být darebák… nebo se zamiloval do darebáka.

„Ne!“

„To taky doufám, že ne.“

„Ostatně vám není nic do toho, co já –“

„Do vašeho osobního života mi opravdu není naprosto nic, to máte pravdu – ale přesto mi nejste lhostejná, a proto jsem tady. Pouštíte ho k sobě domů? Necháváte ho se svými dětmi nebo mu dáváte peníze?“

„Víte co, Chrisi? Myslím, že už byste měl jít…“

„Myslím, že bychom vážně měli jít, Chrisi,“ ozval se Cecil.

„Ještě jsem neskončil.“

Leeds se ani nehnul. Zíral na Pollardovou a ona si náhle vzpomněla na papíry na pohovce. Podívala se na dveře, aby od nich odvrátila jeho pozornost.

„Nedělám nic špatného. Neporušila jsem žádné zákony ani neudělala nic, za co by se moje děti musely stydět.“

Leeds přiložil dlaně k sobě, jako by se chtěl modlit, a spojenými prsty namířil na ni.

„Víte, co ten člověk doopravdy chce?“

„Chce vědět, kdo zabil jeho syna.“

„Ale je to skutečně to, co chce? Mluvil jsem s policií a vím, co jim řekl, a jsem si jistý, že vám řekl to samé, ale můžeme si tím být jistí? Dostala jste ho na deset let za mříže. Proč by měl žádat o pomoc právě vás?“

„Možná proto, že jsem se postarala, aby dostal nižší sazbu.“

„A možná vás vyhledal proto, že ví, že jste měkká. Možná si myslí, že by vás mohl znovu využít.“

Pollardová cítila, jak v ní začíná kypět zlost. Leeds se rozzuřil, když v novinách psali o Holmanovi jako o Lupiči hrdinovi, a měl vztek, když si v jeho prospěch promluvila s prokurátorem.

„Nevyužil mě. Nemluvili jsme o tom a nežádal mě, abych se za něho přimluvila. Zasluhoval si kratší trest.“

„Neříká vám pravdu, Katherine. Neměla byste mu věřit.“

„V čem mi neříká pravdu?“

„Policie se domnívá, že se stýká s usvědčeným zločincem a aktivním členem gangu Garym Morenem, známým rovněž jako Malý Chee nebo L’Chee. Už vám to došlo?“

„Ne.“

Pollardová se začínala bát. Cítila, že Leeds zavádí rozhovor tam, kam potřebuje. Zkoumal její reakce a pokoušel se ji přesvědčit, že je podezřelá, která lže.

„Zeptejte se ho. Moreno a Holman byli v době Holmanovy trestné činnosti společníci. Policie se domnívá, že mu Moreno dal peníze, auto a další věci, aby je využil k dalším kriminálním aktivitám.“

Pollardová se pokoušela udržet dech pod kontrolou. Holman, který právě vyšel z vězení, má úplně nové auto a mobil. Řekl jí, že auto mu půjčil kamarád.

„Proč si to myslíte?“

„Vy víte proč. Cítíte to, tady…“

Leeds se dotkl břicha a pak jí konečně odpověděl.

„Chce se zmocnit šestnácti milionů dolarů, které ukradli Marchenko a Parsons.“

Pollardová se přemohla, aby na sobě nedala nic znát. Nechtěla nic přiznat, dokud nebude mít čas si to promyslet. Pokud má Leeds pravdu. Měla by si promluvit s nějakým právníkem.

„Tomu nevěřím. Vůbec o těch penězích nevěděl, dokud…“

Pollardová si uvědomila, že řekla víc, než chtěla. Leeds jí věnoval smutný a vědoucí úsměv.

„Dokud jste mu o nich neřekla?“

Přinutila se pomalu nadechnout, ale zdálo se, že Leedsovi její obavy neunikly.

„Není snadné přemýšlet, když jsou v tom emoce, ale měla byste si to znovu promyslet, Katherine.“

„Žádné emoce v ničem nejsou.“

„Něco jste k tomu muži cítila už před deseti lety, a teď jste mu dovolila, aby se vrátil do vašeho života. Nevažte se na toho člověka, Katherine. Sama víte, že to není správné.“

„Vím jen, že bych si přála, abyste už šel.“

Pollardová se na něho dívala s nicneříkajícím výrazem, když zazvonil telefon. Hlasité cvrlikání porušilo ticho jako cizinec, který vtrhne do místnosti.

„Zvedněte to,“ vybídl ji Leeds.

Jenže Pollardová k telefonu nešla. Stál na pohovce vedle desek s Holmanovými papíry a vyzváněl.

„Prosím, jděte. Musím o tom popřemýšlet.“

Cecil se zjevně cítil trapně; vykročil ke dveřím. Otevřel je a snažil se dostat Leedse z jejího bytu.

„Tak už pojďme, Chrisi. Co jste jí chtěl říct, to jste řekl.“

Telefon zvonil dál. Leeds ho sledoval, jako by byl v pokušení ho zvednout sám, ale nakonec vstal a následoval Cecila z pokoje. Ještě se zastavil a ohlédl se.

„Agentka Sandersová už vám dlouho pomáhat nebude.“

Vyšel ven, ale Cecil váhal a vypadal smutně.

„Mrzí mě to, dámo. Nebyl ve svý kůži, ale myslel to dobře.“

„Sbohem, Bille.“

Pollardová se dívala, jak Cecil odchází, pak šla ke dveřím a zamkla je za nimi.

Vrátila se k telefonu.

Ovšemže volal Holman.

33

Holman nechal Cheea vystoupit blok od jeho servisu a otočil auto směrem do Culver City. Přemýšlel o tom, co se dozvěděl o Marii Juarezové, a snažil se z toho vyvodit něco, co by mu dávalo smysl. Chtěl zajet k jejímu domu, aby si promluvil s jejími sestřenicemi, ale bál se, že to tam poldové budou hlídat. Proč by ji ale sbalili, když tvrdili, že zmizela? Proč by na ni vydávali zatykač, když už ji zatkli? Zpráva o jejím útěku a zatykači byla dokonce v novinách.

Holmanovi se to ani trochu nelíbilo. Policistům, kteří se domnívali, že zmizela, lhali jiní policisté, kteří znali pravdu. Policisté, kteří dostali zatykač, nevědí, že jiným policistům je jasné, co se s ní stalo. Poldové drželi něco v tajnosti před jinými poldy, a to mohlo znamenat jen jedinou věc: že někteří poldové jsou špatní.

Holman odjel asi půldruhého kilometru od Cheeova podniku a zahnul na parkoviště. V seznamu čísel si našel Pollardovou a zavolal jí. Poslouchal, jak její telefon vyzvání. Zdálo se mu, že zvoní celou věčnost, ale nakonec to přece jenom vzala.

„Teď se to nehodí.“

Měla divný hlas, jako by ani nebyl její. Zněl vzdáleně a slabě, a Holmana napadlo, že možná zavolal na nesprávné číslo.

„Katherine? Je to agentka Pollardová?“

„Ano.“

„Co se děje?“

„Teď ne.“

Myslela to zřejmě vážně, ale Holman si byl jistý, že to, co jí chce říct, je důležité.

„Maria Juarezová neutekla. Sebrali ji poldové. Ten samý polda se zrzavými vlasy, který vyjel po mně – Vukovich. Není to tak, jak policie tvrdí. Vukovich a ještě další policajt ji sbalili uprostřed noci.“

Holman čekal, ale slyšel jen ticho.

„Jste tam?“

„Jak to víte?“

„Jeden kamarád zná nějaké lidi, co v té ulici bydlí. Viděli to. Stejně jako viděli, když šli ti poldové po mně.“

„Který kamarád?“

Holman zaváhal.

„Kdo to byl?“

Holman stále ještě nevěděl, co odpovědět.

„No prostě… kamarád.“

„Cary Moreno?“

Holan věděl, že by nebylo dobré, kdyby se jí zeptal, odkud to ví. Tím by se dostal do obrany. A začít se hájit by bylo jako přiznat vinu.

„Jo, Cary Moreno. Je to můj kámoš. Katherine, hráli jsme si spolu už jako kluci…“

„Jste tak dobrý kamarádi, že vám daroval auto?“

„Má opravnu aut. Jeden auťák pro něj nic neznamená…“

„A tolik peněz, že nemusíte pracovat?“

„Znal mě ještě jako malýho kluka…“

„Několikanásobně trestaný a člen gangu, a vy si myslíte, že nestojí za zmínku?“

„Katherine…“

„Co to vyvádíte, Holmane?“

„Nic…“

„Už mi nikdy nevolejte.“

Zavěsila.

Holman jí zavolal znovu, ale byla tam už jen hlasová schránka. Vypnula telefon. Mluvil tak rychle, jak dokázal.

„Katherine, poslouchejte, co vám mám na to říct? Chee je můj kamarád – to je Garyho přezdívka, Chee, a vážně je usvědčený zločinec, ale to já přece taky. Byl jsem celý život zločincem a jediní lidi, které znám, jsou zločinci.“

Její hlasová schránka zapípala a byl konec. Holman zaklel a znovu vyťukal její číslo.

„Teď je čistý stejně, jako se snažím být čistý já, a protože je to kamarád, šel jsem za ním, aby mi pomoh. Nikoho jiného neznám. Nikoho jiného nemám. Katherine, prosím, zavolejte mi. Já vás potřebuju. Potřebuju vaši pomoct, abych se přes tohle dostal. Agentko Pollardová, prosím…“

Její hlasová schránka zase zapípala, ale Holman už potřetí nezavolal. Seděl na parkovišti a čekal. Nevěděl, co jiného by dělal. Nevěděl, kde Pollardová bydlí ani jak se s ní spojit, jen po telefonu. Chtěla to tak, aby se chránila. Holman seděl v autě a cítil se stejně sám jako první noc, kterou trávil ve vězení. Toužil s ní mluvit, ale agentka Pollardová vypnula telefon.

34

Matka zavolala v čas večeře. Tak si to dohodly. Přišla pro chlapce, když přijeli z tábora, aby je odvezla do svého bytu v Canyon Country, kde se kluci cákali v bazénu, zatímco babička hrála na internetu poker.

Pollardová, která věděla, že to vůbec nebude hezké, a v duchu se na to připravila, se zeptala: „Nemohli by zůstat přes noc u tebe?“

„Katie, ty tedy opravdu máš nějakýho chlapa?“

„Jsem jen unavená, mami. Jsem vyřízená a chci si trochu odpočinout.“

„A z čehopak jsi unavená? Nejsi nemocná?“

„Uděláš to?“

„Nechytla jsi někde něco? Od nějakého muže? Potřebuješ manžela, ale to ještě neznamená, že se musíš chovat jako děvka.“

Pollardová si oddálila telefon od ucha a dívala se na něj. Slyšela, jak matka mluví, ale nerozuměla, co říká.

„Mami?“

„Co?“

„Tak vezmeš si je?“

„Myslím, že by to šlo, ale co letní družina? Budou nešťastní, když tam nepojedou.“

„Když zmeškají jeden den, neublíží jim to. Stejně to tam nenávidějí.“

„Nechápu matku, která si potřebuje odpočinout od dětí. Já jsem nikdy nic takového neudělala, ve snu by mě to nenapadlo.“

„Díky, mami.“

Pollardová položila telefon a dívala se na hodiny nad dřezem. Byla v kuchyni. V domě opět vládlo ticho. Sledovala velkou ručičku a čekala na cvaknutí.

CVAK.

Jako výstřel z pistole.

Pollardová vstala, vrátila se do obýváku a myslela na to, jestli Leeds náhodou neměl pravdu. Cítila k Holmanovi jakýsi obdiv, tehdy i nyní, za to, jak šel ke dnu a jak se od něho zase odrazil. A taky ji přitahoval. Pollardová si to odmítala přiznat. Připadala by si hloupě. Možná že se z ní stala indiánka, aniž by o tom věděla. Možná že právě takhle se to stává. Možná se to k vám připlíží, když se nedíváte, a zmocní se vás to dřív, než si to stačíte uvědomit.

Pohlédla na papíry na pohovce a hnusila se sama sobě. Holmanův spis.

„Prokrista,“ zašeptala.

Šestnáct milionů dolarů udělá z člověka boháče. Je to zakopaný poklad, los, který vyhrává, hrnec zlaťáků na konci duhy. Byl to Ztracený Holanďanův důl a Poklad na Sierra Madre. Holman vyloupil devět bank a jeho celkový zisk nečinil ani čtyřicet tisíc dolarů. Odseděl si deset let a vyšel z věznice s holým zadkem, proč by tedy neměl chtít peníze? I Pollardová je chtěla. Zdálo se jí o nich, viděla se v těch snech, jak otvírá podělanou garáž v podělaný čtvrti, všechno pokryté špínou. Otevřela dveře a našla ty prachy, v obrovském bloku s odčerpaným vzduchem, šestnáct milionů dolarů. Byla by na celý život zajištěná. Kluci by byli zajištění. I jejich děti. Její problémy by se vyřešily.

Pollardová by je samozřejmě neukradla. Byla to jen fantazie. Jako najít pohádkového prince.

Ale Holman byl téměř po celý život recidivista, který kradl auta, vykrádal skladiště a vyloupil devět bank – ten by si krádež peněz asi dvakrát nerozmýšlel.

Začal zvonit telefon. Pevná linka, nikoli mobil.

Pollardové se sevřely vnitřnosti, protože si byla jistá, že to je její matka. Chlapcům se pravděpodobně nelíbilo, že tam musejí zůstat, a matka nyní volá, aby na ni vychrstla hektolitry výčitek.

Pollardová se vrátila do kuchyně. Nechtělo se jí telefon zvednout, ale udělala to. Už i tak se cítila provinile.

„Opravdu pomáháš tomu Lupiči hrdinovi?“ zeptala se jí April Sandersová.

Pollardová zavřela oči a cítila, jak jí na ramena dopadlo další břímě viny.

„Moc mě to mrzí, April? Máš problémy?“

„Ať si Leeds trhne nohou. Je to pravda?“

Pollardová si povzdychla.

„Ano.“

„Spíš s ním?“

„Ne! Jak tě vůbec mohlo něco takového napadnout?“

„Protože bych to na tvým místě udělala.“

„Nech toho, April!“

„Nevzala bych si ho, ale rozhodně bych s ním spala.“

„April…“

„Našla jsem Alison Whittovou.“

„Budeš mi tedy dál pomáhat?“

„No jasně, že jo, Pollardová. Poděkuj ségře.“

„Tak dobře, April. Máš to u mě. Kde je?“

„V márnici.“

Pollardová ztuhla s perem v ruce a Aprilin hlas byl nyní temný a profesionální.

„Do čeho ses to zapletla, Pollardová? Proč hledáš mrtvou ženskou?“

„Byla to Marchenkova přítelkyně.“

„Marchenko žádnou přítelkyni neměl.“

„Scházeli se. Marchenkova matka s ní nejmíň dvakrát mluvila.“

„Ta schlíplá čubka. Nic mi o ní neřekla, a přitom jsem se jí přesně na tohle ptala.“

„Chodil k ní a platil jí za to. Nikdy si ji nevodil do bytu, takže ji žádný ze sousedů neviděl ani o ní neslyšel.“

„Prošli jsme s Billem jeho telefonní účty, Kat. Kdybychom v nich našli nějakou potenciální přítelkyni, přišli bychom na ni.“

„Nevím, co ti na to mám říct. Možná jí nikdy nevolal domů a volal jí jenom od své matky.“

Sandersová se odmlčela a Pollardová věděla, že o tom přemýšlí.

„Mohlo by to tak být,“ prohlásila nakonec. „Ta Whittová má v rejstříku několik zatčení za prostituci, krádeže v obchodech, drogy – však to znáš. Bylo to ještě děcko, dvaadvacet, a smrt pochopitelně násilná.“

Pollardová znovu pocítila chvění krve.

„Takže vražda?“

„Její mrtvolu našli v kontejneru před podnikem Yucca v Hollywoodu. Stopy na krku ukazují na škrcení, ale příčinou smrti byla zástava srdce způsobená ztrátou krve. Měla dvanáct bodných ran v hrudi a břiše. Jo, byla to vražda.“

„Byl někdo zatčen?“

„Nebyl.“

„Kdy zemřela?“

„Stejnou noc, kdy zabili Holmana juniora.“

Obě se na chvíli odmlčely. Pollardová myslela na Mariu Juarezovou. Napadlo ji, zda se nakonec neukáže, že je taky mrtvá. Pak se jí Sandersová zeptala:

„Kat? Ty víš, proč se jí to stalo?“

„Ne.“

„Řekneš mi to, jestli to zjistíš?“

„Jo, řeknu. Na to můžeš vzít jed.“

„Dobře.“

„V kolik hodin zemřela?“

„Mezi jedenáctou a půl dvanáctou toho večera.“

Pollardová přemýšlela, co by to mohlo znamenat nebo kolik toho má prozradit, ale dlužila April pravdu.

„Mike Fowler se ji pokoušel najít. Víš, kdo to byl?“

„Ne. Kdo?“

„Jeden z policistů zavražděných té noci s Richardem Holmanem. Byl jejich nadřízený.“

Pollardová věděla, že si Sandersová všechno zapisuje. Všechno, co jí řekla, se stane součástí jejích záznamů.

„Fowler byl před dvěma nebo třemi týdny za Marchenkovou matkou. Chtěl po ní informace o dívce jménem Allie. Věděl, že Allie a Anton Marchenko se stýkají, a kladl otázky, ze kterých vyplývá, že se ji snažil najít.“

„Co mu na to řekla ta Marchenková?“

„Popřela, že by o někom takovém něco věděla.“

„A co řekla tobě?“

„Řekla nám celé její křestní jméno a dovolila, abychom si prohlédli účty za telefon a zjistili tak její číslo.“

„My, znamená ty a Hrdina?“

„Jo, já a Holman.“

„No páni.“

„Nech toho.“

„V kolik hodin zabili ten večer ty čtyři policisty?“

Pollardová věděla, kam Sandersová míří, a už tuhle možnost taky uvážila.

„V jednu hodinu dvaatřicet minut po půlnoci. Jeden brok rozbil Mellonovy hodinky v jednu třicet dva, takže se ví přesný čas.“

„Takže by bylo možné, aby Fowler a ti tři chlapi zabili předtím tu holku. Měli by čas ji zabít a pak sjet dolů k řece.“

„Je ale taky možné, že někdo nejdřív zabil ji a pak jel k řece a postřílel ty čtyři policajty.“

„Co dělal ten večer a v noci Lupič hrdina?“

Pollardová už na to pomyslela také.

„Má alibi, April. Ještě seděl ve vězení. Pustili ho teprve následující den.“

„To má kliku.“

„Poslyš, April, můžeš mi sehnat policejní zprávu o Alison Whittové?“

„Už ji mám. Až se dostanu domů, nafaxuju ti kopii. Odsud se mi do toho nechce.“

„Díky, kočko.“

„Ty a Lupič hrdina. No, to je tedy bomba.“

Pollardová položila telefon a vrátila se do obývacího pokoje. Už se jí nezdálo, že je doma ticho, ale věděla, že ty zvuky se teď ozývají z jejího srdce. Pohlédla na papíry na pohovce a pomyslela si, že k nim brzy přibudou další. Holmanův spis se rozrůstá. Před jeho propuštěním zavraždili tu dívku a Holman se domnívá, že policie lže o Marie Juarezové. Znovu si řekla, zda se nakonec neukáže, že i ona je mrtvá, a jestli s tím náhodou nemá něco společného onen neznámý pátý muž.

Pollardová přemýšlela o načasování a přistihla se, že doufá, že s vraždou Alison Whittové neměl Holmanův syn nic společného. Viděla, jak se jeho otec pere s vinou, kterou cítil za synovu smrt, a jak ho trápí hromadící se důkazy, že jeho syn byl nejspíš zapletený do nezákonného tajného plánu na získání ukradených peněz. Kdyby se ukázalo, že byl navrch ještě vrah, zničilo by ho to nadobro.

Pollardová věděla, že mu musí zatelefonovat. Musí mu říct o Alison Whittové a zjistit víc o Marii Juarezové. Zvedla telefon, ale váhala. Pořád musela myslet na to, co jí řekl Leeds. Jeho výrok, že se z ní stala indiánka, ji ranil a styděla se za sebe. Nestala se z ní indiánka, ale myslela na Holmana natolik, že ji to znepokojovalo. I Sandersové to bylo k smíchu. Ty a Lupič hrdina. No, to je tedy bomba.

Pollardová mu musí zavolat, ale zatím to ještě odložila. Hodila telefon zpátky na pohovku a prošla kuchyní do garáže. Bylo pekelné vedro, přestože slunce už zapadalo. Prošla kolem jízdních kol, skateboardů a vysavače k otlučené šedivé skříňce na spisy pokryté prachem. Už léta ji neotevřela.

Vytáhla horní zásuvku a našla složku, ve které skladovala výstřižky o svých starých případech. Schovávala si je. Sice už nejméně stokrát málem všechno vyhodila, ale nyní byl ráda, že to neudělala. Chtěla si o něm znovu přečíst všechno, co nashromáždila. Potřebovala si připomenout, proč mu v novinách říkali Lupič hrdina a proč si zasloužil dostat druhou šanci.

Našla výstřižek, který hledala, a usmála se titulku. Leeds tehdy rozházel papíry po celé kanceláři a týden novináře proklínal, ale Pollardové to i tenkrát přišlo k smíchu. Titulek zněl takto: Plazový povaleč hrdinou.

Pollardová si přečetla výstřižek u kuchyňského stolu a vzpomínala, jak se tenkrát s Holmanem seznámila…

Lupič Plážový povaleč

Žena před ním se podrážděně zavrtěla, a když se na něho podívala počtvrté, znechuceně si odfrkla. Holman viděl, že se chystá něco říct, ale ignoroval ji. Nebylo by to k ničemu dobré. Nakonec natáhla spoušť.

„Nesnáším tuhle banku. Jen tři lidi za přepážkama a všichni se pohybujou jako zpomalený film. Proč jen tři lidi, když je tady deset okýnek? Neměli by přijmout víc lidí, aby tady nestála taková fronta? Pokaždý, když sem přijdu, je to stejný.“

Holman měl sklopenou hlavu, takže štítek jeho čepice bránil kamerám v pohledu do obličeje.

Žena promluvila nahlas, protože chtěla, aby ji lidi ve frontě slyšeli.

„Mám spoustu práce. Nemůžu si dovolit strávit celý den v bance.“

Její chování přitahovalo pozornost. Všechno na ní přitahovalo pozornost. Byla to mohutná žena v jasně fialových šatech, s oranžově nalakovanými nehty a kudrnatými vlasy. Holman si založil paže, aniž by jakkoli zareagoval a snažil se být neviditelný. Měl na sobě vybledlou snobskou košili Tommy Bahama, krémové kalhoty od Armaniho, sandály a čepici Plážový povaleč z mola v Santa Monice, staženou těsně nad oči. Měl rovněž tmavé brýle, stejně jako polovina lidí ve frontě. Uniforma L. A.

Žena se ozvala znovu.

„No konečně. Už bylo načase.“

K přepážce přistoupil starší muž s podobanou pletí, oblečený v růžové košili. Další na řadě byla ta mohutná ženská a pak už Holman. Pokoušel se dýchat stejnoměrně a doufal, že si úředníci za přepážkami nevšimnou, jak se potí.

„Pane, můžete přejít sem.“

U přepážky na konci řady seděla úsečně hovořící žena s upjatými rysy, přehnaně nalíčená a s prsteny na palcích. Holman se přesunul k okénku a postavil se k němu tak blízko, jak jen to bylo možné. Nesl list papíru přeložený přes malý hnědý papírový sáček. Položil papír i se sáčkem na přepážku před ni. Text na papíře byl sestavený ze slov vystříhaných z nějakého časopisu. Čekal, až si ho přečte.

TOHLE JE LOUPEŽ

VLOŽTE PENÍZE DO SÁČKU

Pak Holman tiše, aby ho nikdo jiný než žena za přepážkou neslyšel, řekl:

„Žádné balíčky s barvou. Dejte mi peníze a všechno proběhne v klidu.“

Její tuhé rysy ztvrdly ještě víc. Zírala na něho a Holman na ni, pak si navlhčila rty a otevřela zásuvku pokladny. Holman sledoval hodiny za jejími zády. Předpokládal, že nohou už stiskla tiché poplašné zařízení a bezpečnostní společnost banky už je v pohotovosti. Bývalý vězeň Holman věděl, že má pouze dvě minuty na to, aby dostal peníze a vypadl z banky. Dvě minuty nejsou dlouhá doba, ale už osmkrát předtím mu stačily.

Zvláštní agentka Pollardová stála na parkovišti obchodu s potravinami Ralph’s ve Studio City a potila se v odpoledním slunci. Bill Cecil na místě pro spolujezdce jejich anonymně béžového auta na ni zavolal.

„Dostaneš úpal!“

„To sezení mě ničí.“

Byli na parkovišti onoho dne již od půl deváté ráno, půl hodiny předtím, než se v této oblasti otvírají banky. Pollardovou již bolel od sezení zadek, takže zhruba každých dvacet minut vystoupila z auta, aby si protáhla svaly. Kdykoliv vystoupila, nechávala postranní okno na místě pro řidiče stažené, aby slyšela obě vysílačky na předním sedadle, přestože Cecil zůstával v autě. Cecil byl sice výše postavený než ona, ale nyní jí pouze pomáhal, protože lupič Plážový povaleč byl její případ.

Pollardová se předklonila v pase a dotkla se špiček prstů na nohách. Se svým velkým zadkem se nerada protahovala na veřejnosti, ale trčeli na parkovišti Ralph’s již tři dny a modlili se, aby lupič Plážový povaleč udeřil znovu. Tuto přezdívku mu dal Leeds, protože nosil sandály a havajskou košili a střapaté vlasy měl stažené vzadu do culíku.

V jedné z vysílaček zapraskal hlas.

„Pollardová?“

„Haló, dámo, máš tady šéfa,“ zavolal na ni Cecil.

Na pásmu FBI byl Leeds.

Pollardová usedla do auta a popadla vysílačku.

„Haló, šéfe, jsem na příjmu.“

„LAPD chce své lidi na něco jinýho. Odsouhlasil jsem to. Tuhle akci ruším.“

Pollardová pohlédla na Cecila, ale ten jenom pokrčil rameny a zakroutil hlavou. Pollardová se tohoto okamžiku hrozila. Ve městě operovalo dvaačtyřicet sériových bankovních lupičů. Většina z nich používala násilí a střelné zbraně a většina z nich vyloupila víc bank než Plážový povaleč.

„Šéfe, chystá se udělat jednu z mých bank. Každý den, kdy to neudělal, se zvyšujou šance, že k tomu dojde. Potřebujem jen o trochu víc času.“

Pollardová analyzovala většinu sériových lupičů, působících v Los Angeles. Domnívala se, že model chování Plážového povaleče je zřetelnější než u většiny jiných. Banky, které přepadl, se nacházely na hlavních křižovatkách a byl z nich snadný přístup na dálnice. Navíc žádná nezaměstnávala ochranku, neměla zábrany z plexiskla ani vstupní otáčecí dveře v podobě „pasti na lupiče“. Všechny své loupeže spáchal postupně podél dálničního systému, a to proti směru hodinových ručiček. Pollardová věřila, že dalším jeho terčem se stane rozhraní mezi Venturou a Hollywoodem a jako možné terče identifikovala šest bank. „Výjezdní patrola“, na kterou nyní dohlížela, pokrývala právě těchto šest bank.

„Není to dost důležité,“ zopakoval Leeds. „LAPD chce svý lidi na lupiče s puškami a já si nemůžu dovolit vás tam s Cecilem nechávat déle. Rockové hvězdy uhodily dneska v Torrance.“

Pollardová cítila, jak jí zatrnulo u srdce. Rockové hvězdy byla parta lupičů, která si získala své jméno tím, že jeden z nich při přepadech bank zpíval. Vypadalo to směšně, dokud jste nevěděli, že zpěvák při tom je totálně zfetovaný a hraje na strojní pistoli MAC-10 jako na kytaru. Rockové hvězdy zabily při svých šestnácti bankovních loupežích dva lidi. Vysílačku si vzal Cecil.

„Dejte tý holce ještě jeden den, šéfe. Zaslouží si to.“

„Je mi líto, ale už je to rozhodnuté, Katherine.“ Pollardová se pokoušela vymyslet, co by ještě namítla, když se probudila k životu druhá vysílačka. Měla spojení s Jayem Duganem, vedoucím hlídkového týmu LAPD přiděleného na tuto akci.

„Dvě-jedenáct probíhá ve First United.“

Pollardová upustila vysílačku FBI Cecilovi do klína a popadla svoje stopky. Zmáčkla je, nastartovala auto a zavolala zpátky Duganovi.

„Čas od poplachu?“

„Minuta čtyřicet. Vyrážíme.“

Cecil mezitím zavolal Leedsovi.

„Už je v bance, Chrisi. Rovnou tam jedem. Šlápni na to, dámo, a pěkně zostra.“

First United byla vzdálená jen čtyři bloky, ale byl hustý provoz. Plážový povaleč měl před nimi náskok nejméně devadesát sekund a mohl už také docela dobře vycházet z banky.

Pollardová vyrazila s protáčejícími se koly a rychle se vecpala do provozu.

„Kolik potřebujete času, Jay?“

„Jsme od místa už jen šest bloků. Blížíme se.“

Pollardová řídila jednou rukou a troubila jako o závod. Řítila se k bance a modlila se, aby dojeli včas.

Holman sledoval, jak žena za přepážkou postupně vyprazdňuje zásuvky do jeho sáčku. Loudala se.

„Rychleji!“

Nabrala tempo.

Holman zkontroloval čas a usmál se. Uběhlo teprve sedmdesát sekund. Za necelé dvě minuty by měl být venku.

Poslední balíček se ocitl v sáčku. Úmyslně se chránila pohlédnout na ostatní pracovníky za přepážkami. Jakmile byly všechny peníze v sáčku, čekala na jeho příkazy.

„Jen klid. Přistrčte sáček ke mně. Nekřičte a nikomu nic neříkejte, dokud nebudu venku.“

Přistrčila mu sáček přesně tak, jak si přál, ale přesně v tom okamžiku přišla manažerka s vkladovým formulářem. Uviděla papírový sáček a výraz ženy za přepážkou, a víc vědět nepotřebovala. Ztuhla. Nevykřikla ani se ho nepokusila zastavit, ale Holman viděl, že je vyděšená.

„Nebojte se,“ prohlásil. „Všechno bude v pořádku.“

„Vezměte si to a jděte. Jenom prosím vás nikomu neubližujte.“

Stařík v růžové košili dokončil svoji záležitost. Procházel za Holmanem právě v okamžiku, kdy ho manažerka prosila, aby nikomu neubližoval. Otočil se, aby viděl, co se děje, a stejně jako manažerka banky si uvědomil, že zde právě probíhá bankovní loupež. Na rozdíl od zmíněné dámy ovšem zařval…

„Pozor, je tady bankovní lupič!“

Zbrunátněl, chytil se za hruď a vyrazil bolestné zaúpění.

„Hej, co se děje?“ zeptal se ho Holman.

Stařík se zapotácel a padl na záda. Jakmile dopadl na podlahu, vyvalil oči a úpění se změnilo ve slábnoucí steny.

Výřečná žena ve fialovém zaječela: „Proboha!“

Holman popadl peníze a vydal se ke dveřím, ale nikdo se ani nehnul, aby starému muži pomohl.

„Myslím, že je mrtvý,“ prohlásila veliká žena. „Zavolejte někdo záchranku! Vypadá to, že je po něm!“

Holman se rozběhl k východu, ale pak se ohlédl. Zrudlý obličej starého muže nyní zfialověl a muž se nehýbal. Holman věděl, že dostal infarkt.

„Proboha, copak mu nikdo z vás nepomůže? Proč nezavoláte sanitku?“ rozkřikl se. Nikdo se ani nehnul.

Holman věděl, že čas běží. Už byl za dvouminutovou hranicí. Znovu se otočil ke dveřím, ale nedokázal odejít, protože se nikdo neměl k tomu, aby tomu staříkovi přispěl na pomoc.

Rozběhl se k němu, poklekl na zem a začal mu dávat umělé dýchání z úst do úst, aby mu zachránil život. Nepřestal, ani když se do banky přihnala žena se zbraní v ruce a za ní tlustý, plešatý chlápek. „FBI!“ vykřikla a sdělila Holmanovi, že je zatčen.

Mezi dvěma nádechy se jí Holman zeptal: „Chcete, abych toho nechal?“

Zdálo se, že policistka o tom přemýšlí, ale pak sklonila zbraň.

„Ne,“ odpověděla. „Vedete si dobře.“

Holman nepřestal, dokud nepřijela záchranka. Překročil pravidlo dvou minut o tři minuty a čtyřicet šest sekund.

Starý pán přežil.

Část čtvrtá

35

Holman právě cvičil na podlaze kliky, když někdo zaklepal na dveře. Tak jako každé ráno je prováděl mechanicky, jeden za druhým. Předchozího večera nechal Pollardové na záznamníku další dvě zprávy a chystal se jí zavolat znovu. Když uslyšel zaklepání, domníval se, že je to Perry. Nikdo jiný za ním nechodil.

„Okamžik.“

Natáhl si kalhoty, otevřel dveře – a místo Perryho za nimi stála Pollardová. Nevěděl, co si o tom má myslet, a jen na ni překvapeně zíral.

„Musíme si promluvit,“ prohlásila.

Neusmívala se. Vypadala podrážděná a třímala desky se všemi papíry, které jí dal. Holman si náhle uvědomil, že tam stojí do půl těla nahý, s ochablou, zpocenou, bílou pokožkou, a vyčítal si, že si neoblékl košili.

„Myslel jsem, že je to někdo jiný.“

„Pusťte mě dovnitř, Holmane. Musíme si spolu promluvit.“

Holman odstoupil ode dveří, aby mohla projít, a pak se podíval do haly. Perryho hlava zmizela za vzdáleným rohem. Holman se otočil a šel do pokoje, ale dveře nechal otevřené. Bylo mu trapně. Styděl se za to, jak vypadá, i za ošklivý pokoj a pomyslel si, že Pollardová určitě nebude mít dobrý pocit ani z toho, že je tady s ním sama. Rychle si oblékl nátělník.

„Dostala jste moje zprávy?“

Šla ke dveřím a zavřela je, ale zůstala stát s rukou na klice.

„Dostala a chci se vás něco zeptat. Co budete dělat s tolika penězi?“

„Nechápu, o jakých penězích to mluvíte.“

„Jestli najdeme těch šestnáct milionů. Co s nimi chcete udělat?“

Holman na ni zíral. Zdálo se, že to myslí vážně. Tvářila se napjatě a ústa měla našpulená do sevřeného uzlíčku. Vypadala, jako by se sem přišla dělit o kořist.

„Děláte si ze mě srandu?“ zeptal se jí.

„Nedělám.“

Holman ji chvíli zkoumal a pak se posadil na kraj postele. Začal se obouvat, jen aby se nějak zaměstnal, přestože se chtěl původně nejdřív osprchovat.

„Chci jen vědět, jak to bylo s mým klukem. Jestli přitom ty peníze najdeme, tak si je klidně nechte. Je mi úplně fuk, co s nima uděláte.“ Holman nedokázal říct, jestli je zklamaná nebo jestli se jí ulevilo. Kdyby nepotřeboval její pomoc, tak by mu to ostatně bylo jedno. „Poslyšte, jestli si je chcete nechat, budu mlčet jako hrob. Ale nedovolím, aby mi ty peníze bránily v nalezení Richieho vraha. Pokud k takové volbě dojde – nechat si peníze, nebo zjistit, jak to bylo – pak ty prachy půjdou tam, kam patří.“

„A co váš kamarád Moreno?“

„Neposlechla jste si mé vzkazy? Ano, půjčil mi auto. A co je na tom?“

„Možná očekává podíl.“

Holman začínal být naštvaný.

„Co máte pořád s tím Morenem? Jak jste se vůbec o něm dozvěděla?“

„Chci, abyste mi odpověděl.“

„Na nic jste se mě nezeptala. Nikdy jsem se před ním o žádných penězích ani nezmínil, ale je mi naprosto fuk, jestli je najde a pak si je nechá. Co si myslíte, že děláme? Že plánujeme nějaký geniální zločin?“

„Policie vás zřejmě s Morenem spojuje. Jak mohla k takovému závěru dojít?“

„Třikrát nebo čtyřikrát jsem za ním byl. Možná že ho drží pod dohledem.“

„Proč by ho měli sledovat, když se napravil?“

„Třeba přišli na to, že mi pomohl najít Mariu Juarezovou.“

„Znají se?“

„Požádal jsem ho o pomoc. Poslyšte, mrzí mě, že jsem vám neřekl, že mi Chee půjčil to zatracený auto. Nejde mi o peníze – chci dostat toho lotra, který zabil mého syna.“

Holman skončil s obouváním a podíval se na ni. Věděl, že se ho pokouší přečíst, ale nebyl si jistý proč. Nakonec se zdálo, že došla k nějakému rozhodnutí a pustila kliku.

„Nikdo si ty peníze nenechá. Jestli je najdeme, tak je odevzdáme.“

„Dobře.“

„Jste s tím srozuměný?“

„Už jsem to řekl jasně.“

„Ten Chee je dobrý kamarád?“

„Půjčil mi to auto. Pokud vím, tak o těch penězích nemá nejmenší tušení. Jestli ho chcete vidět, zajedeme za ním. Můžete se ho zeptat, na co budete chtít.“

Pollardová ho ještě chvíli zkoumala a pak vytáhla z desek několik listů.

„Marchenkova přítelkyně se jmenovala Alison Whittová. Byla to prostitutka.“

Pollardová k němu přistoupila a podala mu papíry. Zatímco mluvila, Holman si letmo prohlédl vrchní list a viděl, že je to kopie policejní zprávy a identifikační dokument o bělošce jménem Alison Whittová. Černobílá fotografie po zatčení byla nevydařená, ale vypadala na nijako dítě – jako čerstvá absolventka Midwestern se světlými vlasy barvy písku.

„Přibližně dvě hodiny předtím, než byl zavražděn vás syn a tři další policisté, byla zavražděna i Whittová.“ Pollardová pokračovala, ale Holman už neslyšel, co říká. V hlavě se mu míhaly obrazy, ve kterých se topil a které v něm vzbuzovaly děs: Fowler a jeho Richie v temné uličce s obličeji osvícenými záblesky z jejich pistolí. Když Holman promluvil, téměř se neslyšel. „Zabili ji oni?“

„To nevím.“

Holman přivřel oči a pak je otevřel, ve snaze zastavit ty hrozné obrazy, ale Richieho tvář byla stále větší, osvětlená odleskem jeho zbraně, zatímco Pollardová pokračovala.

„Fowler jí volal ten čtvrtek, kdy se vrátil domů se zablácenýma botama. Odpoledne s ní dvanáct minut mluvil. Téhož dne někam pozdě večer jeli a vrátili se s bahnem na botách.“

Holman vstal a obešel postel ke klimatizaci, ve snaze utéct od děsivé můry ve své hlavě. Soustředil se na fotografii osmiletého Richieho na prádelníku, na snímek z dob, kdy ještě nebyl zlodějem ani vrahem.

„Zabili ji. Řekla jim, kde jsou peníze, nebo si možná něco vymyslela a oni ji potom zavraždili.“

„Tak daleko ještě nejsme, Holmane. Policie se zaměřuje na její stálé a příležitostné klienty, se kterými se mohla setkat při práci. Prostituci provozovala jen občas – jinak pracovala jako servírka v jednom podniku na Sunsetu, jmenuje je to Mayský gril.“

„To je blbost. Byla by to až moc velká náhoda, že ji zabili stejný den.“

„Taky si to myslím, ale chlapi, kteří ten případ vyšetřují, pravděpodobně nevědí o jejím spojení s Marchenkem. A nezapomínejte na toho pátého muže. Teď máme ve Fowlerově skupině pět mužů, a jeden z nich ještě žije. Ten pátý klidně mohl být střelcem.“

Holman na pátého muže dočista zapomněl a teď se této hypotézy chytil jako záchranného kruhu. Také tento pátý muž se pokoušel najít Allie, a teď jsou všichni kromě něj mrtví. Náhle si vzpomněl na Mariu Juarezovou.

„Zjistila jste něco o Juarezově manželce?“

„Dneska ráno jsem mluvila s jednou kamarádkou. LAPD nadále tvrdí, že utekla.“

„Neutekla. Odvezli ji. Chlap, který ji cpal do auta, Vukovich, pracuje s Randomem.“

„Moje kamarádka to sleduje. Snaží se získat videokazetu, na kterou Maria natočila svého manžela. Vím, říkal jste mi, že podle Randoma je to fingované, ale naši lidi to dokážou posoudit, a na tohle máme nejlepší experty světa.“

Naši lidi. Jako kdyby stále ještě byla u FBI.

„Budete mi dál pomáhat?“ chtěl vědět Holman.

Váhala a pak se otočila ke dveřím i se svými deskami.

„Uděláte dobře, když mi nebudete lhát.“

„Já vám nelžu.“

„Radši to ani nezkoušejte. Jděte se osprchovat. Počkám na vás dole v autě.“

Holman se díval, jak Pollardová odchází, a pak si pospíšil do koupelny.

36

Mayský gril byla malá jídelna na Sunsetu poblíž Fairfaxu, kde se podávaly pouze snídaně a obědy. Podniku se dařilo. Lidé čekali na chodníku a venkovní stoly byly plné mladých, dobře vypadajících lidí, kteří jedli palačinky a omelety. Holmanovi se tam na první pohled nelíbilo a nelíbili se mu ani hosté sedící venku. Nijak zvlášť o tom v té chvíli nepřemýšlel, ale jen z pohledu na ně se mu dělalo špatně.

Po celou cestu k Mayskému grilu Holman nepromluvil. Předstíral, že poslouchá, co mu Pollardová vykládá o Alison Whittové, ale myslel převážně na Richieho. Chtěl vědět, jestli opravdu zdědil zločinecké sklony, jak mu jednou se strachem řekla Donna, nebo zda mohl mizerný domov někoho dohnat k zločinu. Ať už tomu bylo ale jakkoli, Holman usoudil, že odpovědnost padá na něho. Když na tyhle věci myslel, propadal trudnomyslnosti. Jakmile vystoupili, následoval Pollardovou do restaurace.

Také uvnitř bylo narváno. Holman s Pollardovou se ocitli před stěnou lidí, kteří se chtěli posadit. Pollardová přes ně neviděla, ale Holman, vyšší než většina jiných, viděl dobře. Hodně mladíků mělo pytlovité džíny a trika a spousta dívek krátká trička, takže bylo vidět tetování na horní části jejich zadniček. Zdálo se, že se všichni zajímají víc o klábosení než o jídlo, protože většina donesených talířů byla plná. Holman došel k závěru, že všichni tihle lidi buď někdy pracovali, nebo dosud pracují v šoubyznysu. Holman a Chee dřív objížděli parkoviště u takových podniků a vyhlíželi si auta, která by ukradli.

„Policie zjistila,“ pokračovala Pollardová, „že jedna servírka jménem Marki Collenová s Whittovou kamarádila. Právě s ní bychom si měli promluvit.“

„A co když tady není?“

„Volala jsem, abych to zjistila. Musíme ji jen najít a na pár věcí se jí zeptat. Nebude to snadné, když tady mají tak rušno.“

Pak ho Pollardová požádala, ať počká, a vydala se za hosteskou, která měla na starosti seznam čekajících zákazníků. Holman se díval, jak spolu hovoří, a pak viděl, jak se k nim připojil někdo, kdo vypadal na šéfa téhle restaurace. Ten ukázal na servírku, která vzadu pomáhala nějakému mládenci s úklidem stolu, a pak zavrtěl hlavou. Když se Pollardová vrátila, vypadala zklamaně.

„Mají tady dvacet lidí, kteří čekají, až bude volné místo, nemají dost personálu a neuvolní nám ji. Bude to chvíli trvat, než bude mít čas. Chcete jít někam na kafe a vrátit se, až budou mít trochu volněji?“

Holmanovi se ale nechtělo ani čekat, ani chodit někam jinam. Měl by teď odejít, zatímco si banda hollywoodské zlaté mládeže, která si na něco hraje a nemá nic lepšího na práci než klábosit o poslední zkoušce, bude objednávat jídlo, které potom stejně nechá nedotčené? Holmanova už tak dost špatná nálada poklesla na bod mrazu.

„To je ona, ta vzadu, na kterou ukazoval?“

„Jo, Marki Collenová.“

„Pojďme za ní.“

Holman si proklestil cestu davem kolem hostesky a zamířil k zadnímu stolu. Pomocník ho právě otíral a dával na něj čisté prostírání. Holman si přitáhl židli a posadil se, ale Pollardová váhala. Hosteska mezitím už pokynula dvěma mužům, aby se šli usadit, ale pak uviděla, že stůl zabral Holman, a zlostně se zamračila.

„Tohle nemůžeme,“ obávala se Pollardová. „Vyhoděj nás odsud.“

„To bude v pořádku.“

„Potřebujeme jejich spolupráci.“

„Důvěřujte mi. Jsou to jen herci.“

Marki Collenová právě přinesla objednané jídlo ke stolu za Holmanem. Zdálo se, že je uhoněná a uštvaná stejně jako ostatní servírky i pomocník v tomhle podniku. Holman vytáhl peníze od Cheea a podržel je schované pod stolem. Zaklonil se a poklepal Marki na bok.

„V minutě jsem u vás, pane.“

„Podívejte se na tohle, Marki.“

Ohlédla se, když zaslechla své jméno, a Holman jí ukázal složenou stodolarovou bankovku. Díval se jí do očí, aby viděl, jestli to zaregistrovala, a pak jí peníze zastrčil do kapsy u zástěry.

„Řekněte hostesce, že jsem váš kamarád a že jste nám řekla, abychom si sedli k tomuhle stolu.“

Hosteska máváním přivolala šéfa a vykročila k nim. Dva muži, kterým přisoudila tenhle stůl, je následovali. Holman sledoval, jak je Marki zastavila, ale část jeho já doufala, že ti dva chlápci, kteří ten stůl tak chtěli, dojdou až k němu. Holman by je rád kopal do zadků po celou cestu ven na Sunset Boulevard.

Pollardová se dotkla jeho paže.

„Přestaňte s tím. Nedívejte se na ně tak. Proboha, proč takové nepřátelství?“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíte.“

„Chcete se s nima prát kvůli přiblblýmu stolu? Už nejste na vězeňském dvoře, Holmane. Potřebujeme si promluvit s tou dívkou.“

Holman musel uznat, že má pravdu. Vrhal na ně „vězeňské pohledy“. Přinutil se odvrátit zrak. Díval se po okolních stolech. Většina mužů v jídelně byla v Richieho věku. Holmana napadlo, že možná právě proto cítil takovou zlost. Tihle lidi se nimrali v palačinkách, zatímco Richie ležel v márnici.

„Máte pravdu. Promiňte.“

„Tak už se uklidněte.“

Marki to se šéfem vyřídila a vrátila se ke stolu s velkým úsměvem a dvěma jídelními lístky.

„To bylo dokonalý, pane. Už jsem vás někdy obsluhovala?“

„Ne, kvůli tomu tady nejsme. Chceme se vás zeptat na Alison Whittovou. Pokud víme, byly jste kamarádky.“ Marki při zmínce o jejím jméně nedala nic najevo. Jen pokrčila rameny a držela svůj zápisník, jako by čekala, až si něco objednají.

„To jo, něco takovýho. Tady v grilu jsme byly kámošky. Poslyšte, tohle není nejlepší doba. Mám na starosti všechny okolní stoly.“

„Stovka vydá za dýško od spousty hostů, děvenko.“ Marki znovu pokrčila rameny a přesunula váhu na druhou nohu.

„Už se mnou mluvila policie. Vyptávali se tady každého. Nevím, co ještě bych k tomu mohla říct.“

„Nechceme se ani tolik bavit o její vraždě jako o jejím bývalém příteli. Věděla jste, že si přivydělávala jako prostitutka?“ zeptala se Pollardová.

Marki se nervózně zahihňala, pak se rozhlédla po okolních stolech, aby se ujistila, že nikdo neposlouchá a nakonec řekla tiše:

„Jasně že jsem to věděla. Policajti to vykládali všem. Právě na to se nás vyptávali.“

„V jejím rejstříku jsou dvě zatčení před rokem a od té doby nic. Nepřestala s tím třeba?“

„Kdepak, jela v tom dál. Byla divoká – líbil se jí život. Dokázala vyprávět úžasný příběhy.“

Holman se podíval na šéfa, který je naštvaně sledoval. Byl si jistý, že se k nim brzy přihrne, protože se Marki místo práce vybavuje.

„Víte co, Marki,“ poradil jí tedy. „Běžte zase chvíli obsluhovat, ať se váš šéf uklidní, a pak se vraťte a řeknete nám něco o těch úžasných příbězích. My se zatím podíváme na jídelníček.“

Jakmile odešla, Pollardová se k němu naklonila.

„Vy jste dal té holce stovku?“

„No a co?“

„Já vám nic nevyčítám, Holmane.“

„Jo, sto dolarů.“

„No teda. Asi jsem vám měla dovolit, abyste mi taky zaplatil.“

„Jsou to Cheeovy prachy. Přece byste se s nima nešpinila.“

Pollardová na něho zírala. Holman se cítil trapně a odvrátil zrak. Má špatnou náladu a musí se víc hlídat. Začal si prohlížet jídelní lístek.

„Nechcete si dát něco k jídlu? Když už jsme tady, mohli bychom si něco objednat.“

„Jděte se vycpat!“

Holman se zabýval četbou nabídky, dokud se Marki nevrátila. Řekla jim, že se může minutu zdržet, a Pollardová se vrátila k hlavnímu předmětu jejich zájmu, jako kdyby se Holman před chvílí nadobro neztrapnil.

„Vyprávěla vám někdy o svých stálých klientech?“

„Jo, vykládala mi o nich legrační historky. Patřily k nim i celebrity.“

„Snažíme se něco zjistit o chlápkovi, který s ní byl před čtyřmi nebo pěti měsíci. Mohl to být i její přítel, ale spíš jenom stálý zákazník. Měl zvláštní jméno – Anton Marchenko. Ukrajinec.“

Marki se usmála, čímž dala tím najevo, že jí to jméno něco říká.

„To byl pirát. Martin, Marko, Mar… tak nějak.“

„Marchenko.“

„Proč byl pirát?“ chtěl vědět Holman.

Její úsměv přešel v zahihňání.

„Protože takový byl. Allie říkala, že se nedokázal rozjet, dokud nezačal předstírat, že je zlý pirát, však víte, jo-ho-ho-ho a flaška rumu. Ved prý dobrodružný život a měl zakopaný poklad.“

Holman se podíval na Pollardovou a viděl, jak se koutkem úst ušklíbla. Vrátila mu pohled a přikývla. Na něco kápli.

Holman se znovu podíval na Marki a nasadil svůj nejpřátelštější úsměv.

„Nevymýšlíte si? Řekl jí, že má zakopaný poklad?“

„Vykládal všelijaký šílenosti. Například ji bral k nápisu Hollywood. Musel to dělat tam. Nikdy ji nevzal domů nebo do auta, ani do nějakýho motelu. Museli jet k tomu nápisu, kde vedl všelijaký řeči a rozhlížel se po svým království.“

Marki se znovu zachichotala, ale Holman viděl problém.

„Allie vám říkala, že tam chodí?“ zeptal se Marki.

„Jo. Byli tam čtyřikrát nebo pětkrát.“

„Jenže až k těm písmenům se nedostanete. Je to oplocený a jsou tam bezpečnostní kamery.“

Zdálo se, že to Marki překvapilo, ale pak pokrčila rameny, jako by na tom nezáleželo.

„Takhle mi to povídala. Tvrdila, že to byla pěkná dřina, protože se musí do kopce, ale ten chlápek byl v balíku. Platil jí tisíc dolarů jenom za, no, vykouření. Říkala, že za tisíc dolarů by tam lezla třeba od rána do večera.“

Od vedlejšího stolu na Marki mávali, takže Holmana a Pollardovou zanechala znovu o samotě. Holman ale o jejích řečech o nápisu pochyboval.

„Byl jsem tam,“ prohlásil. „Můžete se dostat dost blízko, ale ne až přímo k tomu. Mají tam všude videokamery. Dokonce i detektory, pohybová čidla.“

„Počkejte chvíli, Holmane – mně se zdá, že to dává smysl. Marchenko a Parsons bydleli v Beachwood Canyon. Ten nápis je přímo na vrcholu jejich kopce. Možná že tam ty prachy schovali.“

„V těch místech nikde šestnáct milionů dolarů nikde nezakopete. Je to pořádný balík.“

„Uvidíme, až se tam dostaneme. Rozhlídneme se tam.“

Holman i nadále pochyboval, ale pak se vrátila Marki a Pollardová pokračovala v kladení otázek.

„Už jsme skoro u konce, Marki. Za chvíli vypadneme.“

„Jak to tady pán řekl prve: Na sto doláčů dýška bych musela obsloužit hromady lidí.“

„Věděla Allie, proč to vždycky muselo být u nápisu?“

„Nemám zdání. Prostě tam rád chodil.“

„Říkala jste taky, že vedl různé řeči. Jaké třeba?“

Marki svraštila obličej a přemýšlela.

„No, spíš než řeči bych řekla takový jako hraní. Jako že je pirát a unesl ji a že by ji nejraděj ošukal na nakradeným pokladu. Musela dělat, jako kdyby ji to děsně vzrušovalo, že je to jako velká věc šukat na všech těch zlatých mincích.“

Pollardová potěšeně přikývla.

„Jako že dělat to na penězích vzrušovalo i jeho?“

„Jo, myslím, že jo.“

Pollardová znovu vrhla pohled na Holmana a Holman tentokrát pokrčil rameny. Souložení na dolarech mohlo být jen Marchenkovou fantazií. Ale stále nechápal, jak by se šestnáct milionů v hotovosti dalo schovat na takovém veřejném místě. Pak si vzpomněl, že Richie a Fowler se vrátili domů zablácení.

„Když tady byli předtím poldové, řekla jste jim o Marchenkovi?“ chtěl vědět Holman.

Marki se zdála překvapená.

„Měla jsem? Už je to tak dlouho.“

„Ne. Jen jsem byl zvědav, jestli se na něj nevyptávali.“

Holman byl připravený k odchodu, ale Pollardová se na něho nedívala.

„Tak dobře,“ ozvala se. „Ještě jednu otázku, Marki. Víte, jak se Allie s tím chlápkem seznámila?“

„Ne, to teda nevím.“

„Měla nějakou madam nebo poskytovala služby na zavolání?“

Marki znovu nakrčila čelo.

„Měla někoho, kdo se o ni staral, ale nebyl to pasák nebo něco podobnýho.“

„Znamená to, že někdo na ni dohlížel?“ dotazoval se Holman.

„Řekla mi, že to nemám nikomu vykládat.“

„Allie je mrtvá. Jestli jste jí něco slíbila, teď už tím vázaná nejste.“

Marki se rozhlédla po okolních stolech a pak zašeptala: „Tak dobře, řeknu vám to. Allie dělala pro policii. Povídala, že se nemusím ničeho bát, protože má kamaráda, který se o všechno postará. Za to, co řekla o svých klientech, dokonce dostávala zaplaceno.“

Tentokrát se Holman podíval na Pollardovou a viděl, že zbledla.

„Alison tedy byla placená informátorka?“

Marki se přinutila k úsměvu a pokrčila rameny.

„Nedostávala moc peněz. Řekla mi, že na částky, který jí vypláceli, maj snad nějaký limit. Pokaždý, když chtěla pár šupů, musel si to ten chlápek nechat schválit shora.“

„Neřekla vám, jak se ten chlapík, pro kterého pracovala, jmenuje?“

„Ne.“

Holman se znovu ohlédl po Pollardové. Pořád byla tak bledá. Holman se dotkl její paže.

„Ještě něco?“

Pollardová zavrtěla hlavou.

Holman odloupl z balíčku další stovku a strčil ji Marki do ruky.

37

Herečka jménem Peg Entwistleová se v roce 1932 v depresi zabila skokem z vrcholu písmene H. Písmena jsou šestnáct metrů vysoká a nápis se táhne v délce asi sto padesáti metrů po vrcholu Mount Lee v Hollywoodských kopcích. Po letech zanedbávání byl symbol Hollywoodu koncem sedmdesátých let zrestaurován, ale vandalové ho ničili, takže nedlouho poté město celý prostor pro veřejnost uzavřelo. Dalo kolem postavit plot s videokamerami s uzavřeným okruhem, infračervenými světly a detektory pohybu. Byla to opatření jako ve Fort Knoxu, což Holmanovi, když navigoval Pollardovou k vrcholu Beachwood Canyonu, neuniklo. Holman šplhal k nápisu už od dětských let.

Pollardová se tvářila znepokojeně.

„Víte vůbec, jak se tam jede?“

„Jo. Už tam skoro budem.“

„Myslela jsem si, že musíme projet Griffith Parkem.“

„Tahle cesta je lepší. Projedeme úzkými uličkami. Znám to tady.“

Holman se stále ještě domníval, že nic nenajdou, ale věděl, že pokusit se o to musí. Každá nová stopa je vedla zpátky k policii, a teď už věděli, že s Alison Whittovou byl ve spojení nějaký policista. Pokud mu Whittová řekla o Marchenkovi, pak poldové vědí i o symbolu Hollywoodu. Když si nápis spojili s Marchenkovou fantazií, inspirovalo je to k prohledání oblasti. Richie se tohoto pátrání mohl zúčastnit. Holman by byl rád věděl, jestli Alison Whittová viděla Marchenka ve zprávách. Bylo to pravděpodobné. Nejspíš si uvědomila, že její pirát je ve skutečnosti bankovní lupič, takže všechno, co o něm věděla, vyklopila tomu svému poldovi. Tím si pravděpodobně podepsala rozsudek smrti.

„Tady v těch kaňonech je to špatný. Nemám na mobilu signál,“ řekla Pollardová.

„Chcete to otočit?“

„Ne, to rozhodně nechci. Chtěla jsem si jen ověřit, jestli ta holka byla opravdu informátorka.“

„Mají nějakou horkou linku o informátorech, kam se dá zavolat?“

„Nesnažte se být vtipný, Holmane. Prosím.“

Projížděli úzkými uličkami a stoupali stále výš do Beachwood Canyonu. Nápis Hollywood před nimi se zvětšoval, někdy byl viditelný mezi domy, jindy skrytý úbočím hory. Když se dostali na vrchol hřebene, Holman pokynul Pollardové, aby odbočila.

„Zpomalte. Už jsme tady. Zastavte někde tamhle před těmi domy.“

Pollardová zastavila a oba vystoupili. Ulice náhle končila u velkých vrat. Ta byla zamčená a visela na nich velká cedule PRO VEŘEJNOST UZAVŘENO. Asfaltová silnice končila u brány, za ní byla jen štěrková cesta.

Pollardová se tvářila pochybovačně, když zkoumala tabuli.

„To je ta vaše zkratka? Vždyť je to zamčený.“

„Je to cesta pro hasiče. Můžeme po ní vyjet až na vrchol a dostat se k nápisu zezadu. Tím budeme mít cestu o dost kilometrů kratší, než kdybychom jeli před Griffith Park. Chodím sem od dětství.“

Pollardová poklepala na ceduli.

„Dodržoval jste vůbec někdy zákony?“

„Nejspíš nikdy.“

„No, to je pěkný.“

Pollardová se protlačila kolem postranního sloupku vrat. Holman ji následoval a dál pokračovali po cestě. Byla strmější, než si Holman pamatoval, a teď byl ke všemu starší a v mizerné kondici. Brzy začal těžce dýchat, ale zdálo se, že Pollardová to zvládá dobře. Začali hluboko pod nápisem, ale stále stoupali po úbočí hory do svahu. Štěrk a hlína hasičské cesty se pomalu měnily v zvětralou kamennou dlažbu, po níž procházeli kolem postranních odboček, které byly rovněž zatarasené zamčenými vraty. Cesta se kroutila k zadní straně vrcholu a byla stále prudší. Nápis Hollywood jim zmizel z dohledu, ale věž vysílačky postavená na vrcholu se pomalu přibližovala.

„Neřekl bych, že by ti chlapi tahali všechny ty prachy až sem,“ usoudil Holman.

„Marchenko sem chodil s přítelkyní.“

„Ta uměla chodit. Vy byste nechala válet šestnáct milionů na místě, jako je tohle?“

„Já bych ani nevyloupila třináct bank a nestřílela na poldy.“

Cesta vedla dále kolem hory, a když se přiblížili k vrcholu, rozprostřelo se náhle před nimi celé Los Angeles, tak daleko, kam až Holman dohlédl. V mlze se vznášel téměř osmdesát kilometrů vzdálený Catalina Island. Vyčnívající válec Capital Records Building označoval hollywoodský těsný shluk mrakodrapů tlačících se vzhůru jako ostrovy ve velkoměstském moři.

„No to je tedy něco,“ užasla Pollardová.

Holmanovi byl výhled lhostejný. Na konci cesty je čekala oplocená věž vysílačky, ježící se anténami a satelitními talíři. Další tři metry vysoký plot z pletiva se táhl dolů podél cesty a skrze něj bylo vidět horní část písmen. Holman ukázal na nápis.

„Tak tamhle to je. Pořád ještě si myslíte, že ty peníze zakopali tady?“

Pollardová se zaklesla prsty za plot a dívala se na nápis. Svah dolů byl strmý. Dolní části písmen byly mnohem níž, takže je neviděli.

„Můžeme se nějak dostat dolů?“ zeptala se Pollardová.

„Jen když přelezeme ten plot, ale není to plot, kterého je třeba se bát. Vidíte ty kamery?“

Na třímetrových kovových tyčích byly podél celého plotu upevněné kamery. Všechny mířily na nápis.

„Ty kamery sleduj ou nápis čtyřiadvacet hodin denně. Mají je po celé délce plotu a další kamery jsou přímo u písmen, takže vidí na nápis ze všech úhlů. Jsou taky vybavené infračerveným světlem, aby se to dalo hlídat i v noci, a mají i pohybová čidla,“ řekl Holman.

Pollardová stála na špičkách a snažila se dohlédnout tak daleko po svahu, jak jen to bylo možné. Pak zkoumala cestu ke komunikační stanici. Také ta se ježila kamerami. Od silnice se táhl až na vrchol šest nebo sedm metrů vysoký strmý svah. Pollardová se podívala na vrchol a pak si znovu začala prohlížet kamery.

„Kdo je na druhém konci těch kamer?“

„Služba v Parku. Rangeři všechno sledujou dvacet čtyři hodin denně sedm dní v týdnu.“

Pollardová se znovu zahleděla na vrchol.

„Co je tam nahoře?“

„Plevel. Jen vrchol kopce.“

Pollardová se vydala ke komunikační stanici a Holman ji následoval. Občas se zastavila, aby se podívala na nápis.

„Dá se k tomu nápisu dojít zezdola?“ zeptala se.

„Proto tady mají ta čidla, která registrujou pohyb. Dolní kamery zabírají svahy okolních kopců.“

„Je to pořádně strmé. Je dole u písmen rovná plocha?“

„Trochu, ale ne moc. Je to jen jakýsi širší místo na stezce. Ten nápis je zasazený do svahu.“

Komunikační stanice byla rovněž obehnaná plotem, který vedl jako stěna i přes cestu. Jeho roh byl až u protějšího svahu.

„Na druhé straně antény by měla být přistávací plocha pro vrtulníky, ale nikdy jsem ji neviděl. Tak se sem dostávají, když někdo spustí poplašný zařízení. Pošlou sem helikoptéru,“ řekl Holman.

Pollardová si prohlížela kamery a pak obrátila pohled na cestu, po níž přišli. Všechno bylo oplocené, hlídané a zajištěné. Zdálo se, že je zklamaná.

„Měl jste pravdu, Holmane. Tohle je slušně zajištěný komplex.“

Holman se pokoušel představit si Richieho, Fowlera a další dva policisty, jak sem přicházejí uprostřed noci, ale nedokázal to. Jestliže chovali podezření, že Marchenko ukryl peníze u nápisu či v jeho blízkosti, kde a jak by je hledali? Nápis Hollywood byl sto padesát metrů dlouhý. Zabíral značnou plochu a ani policisté by se k němu nemohli přiblížit, aniž by je viděli rangeři. Holmana napadlo, jestli třeba rangerům nenamluvili, že tady vedou oficiální policejní vyšetřování, ale nebylo to příliš pravděpodobné. Byl by to špatný tah, který by ještě zhoršoval fakt, že tady pátrají v noci. Rangeři by mohli mít otázky, a řeči o jejich noční práci by se rozšířily i mimo park. Kdyby chtěli oklamat rangery, pak by hledali ve dne. Noční příchod by vzbudil podezření, že jejich akce je ilegální.

„Víte, na co myslím?“ zeptala se ho Pollardová.

„Co?“

„Na orální sex.“

Holman cítil, že zrudl. Odvrátil pohled a odkašlal si.

„Vážně?“

Pollardová se s rozpaženýma rukama otáčela dokola.

„Marchenko ji sem vodil, aby se tady věnoval sexu. To si jenom tak spustil kalhoty, aby si ho nechal vykouřit? Všude jsou kamery. Na silnici se mohou objevit lidi. Není tady žádné soukromí. Moc špatné místo na takovéhle věci.“

Holman se styděl, když Pollardová začala mluvit o sexu. Podíval se po ní, ale nedokázal se jí dívat do očí. Náhle se otočila a prohlížela si strmý svah, který se tyčil nad nimi.

„Vede nějaká cesta až na vrchol?“

„Jo, ale tam nahoře nic není.“

„Právě proto bych se tam chtěla podívat.“

Holman si uvědomil, že její instinkt by mohl být správný. Vrcholek byl jediným místem kopce, kde se dalo nalézt soukromí.

Protlačili se mezi rohem plotu a strmým svahem u komunikační stanice a stoupali po úzké stezce k vrcholu. Nebylo to tak snadné jako chůze po cestě pro hasiče. Půda byla uvolněná a stezka příkrá. Pollardová dvakrát upadla na kolena, ale brzy se dostali až nahoru a vynořili se z křoví na mýtince přímo na vrcholku. Pollardová se otočila kolem dokola a usmála se.

„Tohle je to místo, které jsem hledala! Jestliže dělali prasečinky, pak je dělali tady.“

A měla pravdu. Z mýtinky by uviděli každého, kdo by se k nim po cestě pro hasiče blížil. Kamery kolem plotu byly pod nimi a mířily dolů na nápis. Vrcholek nikdo nesledoval.

Holman však stále ještě nechtěl uvěřit, že by Marchenko a Parsons zakopali svou kořist tady. S tolika penězi v hotovosti by se sem museli vláčet vícekrát a každá cesta zvyšovala riziko, že na ně někdo přijde. A i kdyby byli tak hloupí, že by je sem skutečně vynesli, jáma, ve které by je ukryli, by musela mít rozměry pěti či šesti velkých kufrů. V kamenité půdě by bylo obtížné kopat a každý, kdo by sem vylezl, by si okamžitě všiml veliké plochy porušené půdy.

Holman ukázal na stopy podpatků a poškrábaných míst na mýtince.

„Možná sem chodil s tou holkou, ale nevěřím, že by sem donesli ty peníze. Vidíte, kolik je tady stop? Pořád sem chodí výletníci.“

Pollardová se zahleděla na stopy a pak mýtinku obešla. Zdálo se, že si ji prohlíží z různých úhlů.

„Ten vrcholek není dost velký. Není tady dost místa.“

„To si myslím taky.“

Pollardová se dívala na Hollywood.

„Ale proč by sem jinak tu holku tahal? Na piráta si mohl hrát kdekoli jinde.“

Holman pokrčil rameny.

„Proč vyloupil třináct bank oblečený jako člen komanda? To dělají šílenci.“

Holman si nebyl jistý, jestli ho poslouchá. Pořád ještě se dívala na Hollywood a přemýšlela. Pak zavrtěla hlavou.

„Ne, Holmane, chodit sem bylo pro něho důležité. Něco to pro něj znamenalo. To je jedna z věcí, kterou nás učili v Quantiku. I šílenost má nějaký smysl.“

„Takže si myslíte, že ty peníze jsou tady?“

Zavrtěla hlavou, ale dál se dívala do kaňonu.

„Ne. V tom máte pravdu. Nezakopali těch šestnáct milionů tady a Fowler s vaším synem je tady určitě nenašli a nevykopali. Ta jáma by byla jako kráter po výbuchu bomby.“

„Souhlasím.“

Ukázala dolů na město.

„Bydlel ale tamhle dole v Beachwood Canyonu. Vidíte to? Každý den, když vyšel ze svého bytu a podíval se nahoru, uviděl tenhle nápis. Asi neschovával peníze v bytě ani tady nahoře, ale z nějakého důvodu se na tomhle místě cítil v bezpečí a silný. Proto sem vodil to děvče.“

„Možná si tady připadal jako pták v hnízdě nebo na jedné z těch starých plachetnic.“

Pollardová se na něj stále ještě nepodívala. Hleděla do Beachwood Canyonu, jako by se tam nacházely odpovědi na všechny její otázky.

„To si nemyslím, Holmane. Vzpomínáte si, co řekla Alison Marki? Že to vždycky muselo být tady. Bez jeho fantazií mu to nešlo a ty představy se týkaly pokladu – a toho, že se bude milovat na hromadě peněz. Peníze se rovnají moci. Moc se rovná sexu. Když byl tady, měl pocit, že je blízko svým penězům, a peníze mu dodávaly sílu, aby byl schopen sexu.“

Podívala se na něho.

„Fowler a váš syn si mohli obalit boty bahnem a trávou na kterémkoli prázdném pozemku ve městě, ale kdyby věděli to, co věděla Alison, přišli by sem nahoru. Jen se rozhlídněte. Není to tu velké. Stačí se kouknout.“

Pollardová zmizela v křoví a párala na zemi, jako kdyby ztratila klíčky od auta. Holman si myslel, že tady marní čas, ale otočil se opačným směrem.

Jediný člověkem vyrobený předmět na vrcholku byla drátěná klec zapuštěná do země už před řadou let. Holman takovou klec viděl už dříve. Obsahovala cosi, co vypadalo jako jednoduché vědecké přístroje se značkou Geologického ústavu Spojených Států. Domníval se, že se jimi sledovala seizmická aktivita, ale nebyl si tím jistý. Přístroje i zámek vypadaly neporušeně.

Nevzdálil se v křoví ještě ani tři metry od klece, když objevil obrácenou zeminu.

„Pollardová! Agentko Pollardová!“

Byl to menší důlek vejčitého tvaru asi třicet centimetrů na šířku. Tmavší převrácená hlína se nacházela uprostřed a jasně se odlišovala od okolní neporušené půdy.

Pollardová se objevila po jeho boku a poklekla u důlku. Prsty prohrábla obrácenou hlínu a zkoumala okolní prostor. Vyhrábla hrst uvolněné hlíny z prostředka a pak další. Po odklizení načechrané hlíny odkryla tvrdý obvod. Pokračovala v odhrabování hlíny, dokud se nedostala tak hluboko, že musela dosednout na paty. Netrvalo to dlouho.

„Co to je?“ nechápal Holman.

Podívala se na něho.

„Je to díra…, Holmane. Vidíte ten tvrdý okraj, kde někdo ryl? Někdo tady něco vyhrabal. Viděl jste ten důlek? Někdo odtud něco vytáhl, takže nezbylo dost hlíny, aby s ní pak jámu zaplnil. Od toho je ta proláklina.“

„To ale mohl udělat kdokoli.“

„Jasně, kdokoli. Ale kolik lidí by tady rylo, a co asi tady mohlo být, aby to někdo chtěl vykopat?“

„Bylo to šestnáct milionů dolarů. Do tak malé jámy by se nevešly.“

Pollardová vstala a oba si jámu prohlíželi.

„To sice ne, ale dalo by se tu ukrýt něco, co by k těm šestnácti milionům vedlo – souřadnice GPS, nějaká adresa, klíče…“

„Mapa pokladu,“ dodal Holman.

„Proč ne? Pirátská mapa pokladu.“

Holman vzhlédl, ale Pollardová už šla pryč. Pohlédl znovu na jámu a cítil, jak se mu srdcem šíří prázdnota. Díra v jeho srdci byla větší, než tahle díra do země, a cítil, že je ještě větší než kaňon pod symbolem Hollywoodu. Byla to prázdnota otce, který zklamal své jediné dítě, a která to dítě stála život.

Richie nebyl dobrý člověk.

Richie se zapletl do hry o peníze.

A pak za to musel zaplatit.

Holman slyšel Donnin hlas, rozléhající se ozvěnou přes nekonečnou prázdnotu, která se v něm rozprostírala, stejná čtyři slova stále znovu a znovu.

Jaký táta, takový syn.

38

Pollardová si čistila ruce od hlíny a přála si, aby měla papírové kapesníčky. Hlína jí zalezla i za nehty a dá to práci dostat ji pryč, ale teď jí to bylo jedno. Domnívala se, že díra má něco společného s Marchenkem a Parsonsem a pátráním po jejich penězích, ale domněnka ještě není jistota. Otevřela mobilní telefon. Čárky označující kvalitu signálu ukazovaly, že má výtečné spojení, ale ještě nikomu nevolala. Pod vrcholem šel po silnici pro hasiče jakýsi muž s bílým psem. Sledovala je a přemýšlela přitom o kamerách umístěných na pětimetrových sloupech. Došla k závěru, že přinejmenším jedna kamera zabírá požární cestu. Služba parku téměř určitě videozáznamy uchovávala, ale Pollardová věděla, že většina bezpečnostních nahrávek se ukládá digitálně na harddisk, a jakmile je paměť plná, automaticky se zase mažou. Podle jejích zkušeností se většina bezpečnostních záběrů schovávala nanejvýš osmačtyřicet hodin a pak se smazaly. Pochybovala, že by se zachovaly záběry Fowlera a dalších policistů, jak jdou uprostřed noci po cestě pro hasiče – pokud vůbec nějaké existovaly. Jeden ze čtyř policistů nebo možná i víc než jeden se sem šli pravděpodobně nejdříve podívat ve dne. Viděli kamery a naplánovali si, jak se jim vyhnout a kde hledat.

Pollardová zkoumala okolí a došla k závěru, že je to možné. Šla s Holmanem po požární cestě, která se kroutila kolem vrcholu, aby se dostali ke komunikačnímu zařízení u nápisu. Kamery pravděpodobně zabíraly pohled na cestu a anténu, ale žádná nesledovala cestu na opačném svahu kopce. Pollardová šla na okraj vrcholu a zkoumala zadní svah. Byl strmý a zarostlý křovím, ale Pollardová usoudila, že proveditelné by to bylo. Výstup do svahu za noci plné rosy se špatnou oporou pro nohy pravděpodobně vysvětloval bláto na Fowlerových botách. Mohli se tak vyhnout kamerám, ale Pollardová se přesto rozhodla, že prozkoumá, co kamery natočily.

Otevřela znovu mobil a zmáčkla rychlou volbu čísla Sandersové. Poznala, že kamarádka není v kanceláři, protože promluvila normálním hlasem.

„Dovol, abych se tě na něco zeptala, Pollardová – co to, proboha s tím Hrdinou provádíte?“

Pollardová se podívala přes mýtinu na Holmana. Stále ještě stál u jámy. Ztišila hlas.

„To samé, co jsme dělali včera a předevčírem. Proč?“

„Proč? Protože Leeds dostal od policie pěkně vynadáno. Volali z Parker Center a Leeds jde na schůzi, o které nikomu nic neřekne a vrátí se rozcupovaný na kousky.“

„Říkal snad něco o mně?“

„Jo, povídal, že jestli budeš někoho z nás kontaktovat, máme mu to okamžitě nahlásit. Řekl taky, že jestli kdokoli z nás využívá vládní čas a zdroje k tomu, aby pomáhal civilistům – a když to říkal, koukal se přitom na mě – zavede s ním disciplinární řízení a dá ho přeložit na Aljašku.“

Pollardová přemýšlela, kolik jí toho má říct.

„Kde jsi?“

„V Marině. Volal nějaký homelesák, že máme přijet, a mezitím usnul v parku přes ulici.“

„Budeš hlásit, že jsem ti volala?“

„Děláš snad něco protizákonného?“

„Proboha, nic takového, žádné zákony neporušuju.“

„Ať si teda Leeds trhne nohou. Chtěla jsem jen vědět, co je nového.“

„Řeknu ti to, ale dovol, abych se tě nejdřív na něco zeptala. Dokázala bys mi sehnat kopii té Juarezovy videokazety?“

Sandersová okamžitě neodpověděla, a když to udělala, zněla v jejím hlase opatrnost.

„Řekli, že ta kazeta je smazaná. Tvrdí, že k tomu došlo nešťastnou náhodou.“

„No, to snad ne! Zničili kazetu s Juarezovým alibi?“

„Tvrdí to.“

Pollardová se nadechla. Nejprve Maria Juarezová zmizela a teď zničili její kazetu, o které tvrdila, že dokazuje alibi jejího manžela. Pollardová zjistila, že se usmívá, ale v jejím úsměvu nebyla ani špetka humoru. Zvedl se horký, ale příjemný vítr. Tady na vrcholu kopce se jí líbilo.

„Chci ti teď říct pár věcí. Všechno ale ještě nevím, tak se zbytečně nevyptávej,“ prohlásila. „Kdo volal Leedsovi?“

„To nevím. Bylo to z Parker Center, ale Leeds nám nic neřekne. Už ani nebyl dva dny v kanceláři.“

„Tak poslouchej. Myslím, že jsme přišli na zločinný komplot policistů, spojený s Marchenkovými a Parsonsovými loupežemi. Patří k němu i vražda Holmanova syna a dalších tří policistů pod mostem na Čtvrtý ulici.“

„Utahuješ si ze mě?“

Pollardové zapípal mobil, aby ji upozornil, že někdo volá.

„Co to bylo?“ chtěla vědět Sandersová.

„Mám další hovor.“

Číslo Pollardová neznala, a tak ho nechala spadnout do hlasové schránky. Pak pokračovala v rozhovoru se Sandersovou.

„Myslíme si, že ty čtyři mrtví policisti plus nejmíň jeden další vedli neoficiální pátrání po těch chybějících šestnácti milionech.“

„Našli je?“

„Myslím si, že našli nebo aspoň zjistili, kde jsou. Domnívám se, že jakmile ty peníze objevili, rozhodl se nejméně jeden z nich, že si je všechny nechá pro sebe. Ještě nevím, o koho se jedná, ale jsem si jistá, že šlo o spiknutí. Kromě toho si myslím, že pátá osoba, která v tom figuruje, byla ve spojení s Alison Whittovou.“

„Jak do toho zapadá ta Whittová?“

„Alison Whittová tvrdila, že je registrovanou policejní informátorkou. Pokud je to pravda, mohla svému kontaktu u policie říct, co věděla o Marchenkovi. Ten policista je potenciálním účastníkem spiknutí.“

Sandersová se na chvíli odmlčela a pak řekla:

„Chceš po mně, abych ti zjistila, kdo to byl.“

„Jestli byla registrovaná, pak je na seznamu informátorů a bude tam i jeho jméno.“

„Tohle bude hodně nebezpečné. Už jsem ti říkala, jak po nás teď hrozně jedou.“

„Jde po vás Parker Center. Vraždu Whittové má na starosti hollywoodská stanice – řekla bych, že by mohli být ochotní a něco ti prásknout.“

„Tak dobře. Uvidím, co se dá dělat. Vážně si myslíš, že ty poldy zabil nějaký jiný polda?“

„Zatím to tak vypadá.“

„Nemůžeš na tom dělat sama. Vždyť jseš civil. A mluvíš o vraždách.“

„Jakmile budu mít něco jistého, předám ti to. Pak se tím může zabývat FBI. A ještě něco…“

„Proboha, co ještě?“

„Chci, abys o tom věděla. Mike Fowler nechal v patiu za domem boty zmazané od hlíny. Z těch bot by se měly vzít vzorky půdy a vegetace a porovnat je se vzorkem z vrcholu kopce nad nápisem Hollywood.“

„Hollywood? Co s tím má společnýho ten pitomej nápis?“

„Právě teď tam jsem. Marchenko a Parsons tady ukryli něco, co souvisí s jejich loupežemi. Domnívám se, že to sem Fowler a Richard Holman přišli hledat a že něco našli. Jestli s tím chceš dál něco podniknout, je třeba zjistit, jestli se vzorky shodujou.“

„Dobře, udělám s tím něco. Budeš mi radit, jo? Zůstaň v kontaktu.“

„Jestli něco zjistíš o Whittové, dej mi vědět.“

Pollardová ukončila hovor a poslechla si hlasovou zprávu. Byla od sekretářky Petera Williamse z Pacific West Bank.

„Pan Williams vám zařídil přístup ke spisům, o které jste ho požádala. Budete si je ale muset projít u nás, a to v normálních pracovních hodinách. Spojte se, prosím, se mnou nebo s vedoucí bezpečnostního oddělení Almou Wantanabeovou, abychom se dohodly na konkrétní době.“

Pollardová odložila telefon a svírala a otvírala pěst. Williams na ni nezapomněl a všechno se teď skládá dohromady. Pollardová cítila, že jsou blízko zásadnímu zvratu, a chtěla si bankovní spisy přečíst co nejrychleji.

Otočila se k Holmanovi a viděla, že sedí v podřepu u díry. Šla k němu.

„Co to děláte?“ zeptala se ho.

„Hrnu tu hlínu zpátky. Někdo by si tady mohl zlomit nohu.“

Holman odměřenými mechanickými pohyby pomalu zasypával díru hlínou.

„Přestaňte si hrát s tou hlínou a pojďte. Pacific West má kopii policejního souhrnu. To je skvělé, Holmane. Můžeme porovnat vaše poznámky se zprávami, o kterých víme, že je Random vzal z psacího stolu vašeho syna.“

Holman vstal, a aby dal najevo, že Pollardovou povede, začal sestupovat po stezce jako první. Pollardová mu vyprávěla, co se dozvěděla o videokazetě Marii Juarezové. Rozmýšlela se, zda mu to vůbec má říci, a teď byla zklamaná, že na to nijak nereagoval.

„Poslouchal jste mě?“

„Jo.“

„Už jsme blízko, Holmane. Teď se dozvíme něco zásadního – buďto z těch zpráv, nebo zjistíme, pro koho dělala Whittová informátorku. To jste přece chtěl, či snad ne?“

Pollardovou naštvalo, že neodpověděl. Už se mu chystala něco od plic oznámit, když Holman konečně promluvil.

„Myslím, že to udělali,“ prohlásil.

Pollardová si uvědomila, co ho trápí, ale nevěděla, co by mu na to měla říct. Holman se pravděpodobně stále pokoušel věřit, že jeho syn nebyl špatný polda, a teď o tu naději přišel.

„Musíme zjistit, jak to bylo.“

„To vím.“

„Mrzí mě to, Maxi.“

Holman šel dál bez zastavení.

Když se dostali k autu, beze slova nastoupil a Pollardová se ho pokoušela povzbudit. Otočila se, rozjela se dolů kaňonem do Hollywoodu a přitom mu vysvětlovala, co doufá, že by mohla najít v Pacific West Bank.

„Poslyšte, já nechci jet do Čínské čtvrti. Byl bych rád, kdybyste mě odvezla domů.“

Pollardová byla naštvaná. Soucítila s Holmanem, protože věděla, čím si musel projít, ale teď tady seděl se svými širokými rameny a vyplňoval druhou stranu jejího auta jako obr proměněný ve skřeta, aniž by se na ni obtěžoval podívat. Připomněl jí, jak sedávala v kuchyni a zírala na hodiny.

„Nezdržíme se v bance dlouho,“ namítla.

„Musím si zařídit něco jiného. Hoďte mě nejdřív domů.“

Byli na Goweru a mířili na jih k dálnici. Zastavili na červenou. Pollardová měla v plánu najet na sto jedničku, po níž se do Čínské čtvrti dostanou nejrychleji.

„Poslyšte, Holmane, už jsme blízko. Už moc neschází a dotáhneme ten případ do konce.“

Ani se na ni nepodíval.

„Můžeme to dokončit později.“

„Vždyť už jsme v půlce cesty do Čínské čtvrti. Jestli chcete zpátky do Culver City, bude to pořádná zajížďka.“

„Nemusíte tam se mnou jezdit. Pojedu autobusem.“

Holman náhle bez varování otevřel dvířka a vystoupil mezi čekající automobily. Pollardová byla překvapená, protože s tímhle nepočítala.

„Holmane!“

Ale Holman už klusal k chodníku a kolem se ozývalo troubení klaksonů.

„Holmane, vraťte se! Co to tropíte?“

Ani se neohlédl a rázoval dál.

„NASTUPTE SI!“

Mířil na jih po Goweru směrem k Hollywoodu. Auta za ní zběsile troubila a Pollardová se konečně rozjela. Dívala se, jak Holman kráčí, a v duchu se ptala, co má tak nutného na práci. Už se nepohyboval jako chodící mrtvola ani se nezdálo, že je v depresi. Pollardová si pomyslela, že vypadá, jako kdyby měl vztek. Tenhle výraz viděla už u jiných mužů a děsil ji. Holman se tvářil, jako by chtěl někoho zabít.

Pollardová neodbočila na dálnici. Nechala auta přejet a pomalu jela podél chodníku. Nechala Holmana jít, ale držela si ho v dohledu.

Řekl jí pravdu, že pojede autobusem. Pollardová viděla, jak nastupuje do linky jedoucí na západ na Hollywood Boulevard. Sledovat ho bylo únavné, protože autobus téměř na každém rohu zastavoval. Pokaždé, když zastavil, musela natlačit svoje subaru k chodníku, přestože tam nebylo místo k parkování, a pak natahovat krk, aby přes chodce a auta viděla, jestli Holman náhodou nevystoupil.

Když to konečně udělal, bylo to na Fairfaxu, kde přestoupil na autobus směrem na jih. Dojel do Pica, kde znovu přestoupil a znovu směřoval na západ. Pollardová věřila, že jede domů, jak jí řekl, ale nemohla si být jistá a nechtěla ho ztratit, a tak ho sledovala, a přitom měla na sebe vztek, že takhle marní čas.

Holman vystoupil z autobusu dva bloky před motelem. Pollardová měla strach, že si jí všimne, ale on se ani jednou neohlédl. Bylo jí to divné, protože měla pocit, že si vůbec neuvědomuje, co se kolem něj děje, nebo mu na tom snad nezáleží.

Když došel k motelu, očekávala, že vejde dovnitř, ale neudělal to. Pokračoval podél budovy ke svému autu, a tak ho sledovala dál.

Jel po Sepulveda Boulevardu a dál přes město na jih. Pollardová se držela pět nebo šest vozů za ním a sledovala ho dál. Pak ji ale Holman překvapil. Zastavil u nájezdu na dálnici a od jednoho z prodejců, kteří na takových místech vysedávají, koupil kytici.

Pollardová byla zvědavá, co s ní udělá.

Zjistila to o pár bloků dál, když Holman zabrzdil před hřbitovem.

39

Když Holman vjel na hřbitov, pálilo dopolední slunce jako zběsilé. Naleštěné náhrobky chytaly světlo jako mince roztroušené v trávě a dokonalé trávníky byly tak jasné, že Holman přivíral oči i za tmavými brýlemi. Teploměr na palubní desce ukazoval, že venku je třicet sedm stupňů. Hodiny tamtéž ukazovaly 11.19. Holman se zahlédl v zrcátku a ztuhl – na okamžik uviděl staré brýle Ray Ban Wayfarers a rozcuchané vlasy nad spánky a stal se svým mladším já. Stejným Holmanem, který řádil s Cheem, fetoval a kradl auta, dokud se mu život nevymkl z rukou. Radši si brýle sundal. Byl to hloupý nápad, koupit si brýle stejné značky.

Protože bylo dopoledne uprostřed týdne a vedro, bylo na hřbitově jen málo lidí. Na vzdálené straně se konal pohřeb, ale pouze jeden a s malým počtem truchlících, shromážděných okolo stanu.

Holman jel k Donninu hrobu a zaparkoval přesně tam, kde naposledy. Jakmile otevřel dveře auta, zasáhlo ho vedro jako vlna a žár ho přinutil zavřít oči. Začal se natahovat po tmavých brýlích, ale rozmyslel si to, protože jí nechtěl připomínat toho, kým býval.

Položil jí na hrob kytici. Na náhrobku stále ještě ležely květiny, které přinesl minule, ale už zčernalé a zvadlé. Holman je sebral a smetl z náhrobní desky suché listy a okvětní plátky. Odnesl všechno do kontejneru u příjezdové cesty, potom vzal kytici, kterou přivezl, a položil ji na hrob.

Byl na sebe naštvaný, že ho nenapadlo přivézt i nějakou vázu. V tomhle vedru a bez vody budou květiny do večera zvadlé.

Pak na sebe dostal ještě větší vztek při pomyšlení, že prostě patří k lidem, kteří vždycky všechno zpackají.

Podřepí a přitiskl ruku na tabulku s Donniným jménem. Horký kov ho pálil do dlaně, ale Holman přimáčkl dlaň ještě víc. Ať se spálí.

„Promiň,“ pronesl tiše.

„Holmane?“

Holmana nepřekvapilo, že slyší Pollardovou. Ohlédl se přes rameno a uviděl ji, jak míří k němu. Vstal, aniž by přemýšlel o tom, co tu pohledává.

„Myslela jste si snad, že jdu zase vyloupit nějakou banku?“

Pollardová si stoupla vedle něho a dívala se na hrob.

„Richardova matka?“

„Jo. Donna. Měl jsem si ji vzít, ale… však víte.“

Pollardová se na něho dívala a zdálo se, že ho zkoumá.

„Jste v pořádku?“

„Moc ne.“

Holman se díval na Donnino příjmení na tabulce. Donna Baniková. Mělo tam stát Holmanová.

„Byla na něho pyšná. Já taky, ale stejně jsem si myslel, že nemá žádnou šanci, zvlášť když jsem byl takový, jaký jsem byl.“

„Neříkejte takové věci, Maxi.“

Pollardová se dotkla jeho paže, ale Holman to sotva cítil, gesto, které nemělo větší váhu než vlna od projíždějícího auta. Zkoumavě se na ni zahleděl; věděl, že je to chytrá a vzdělaná žena.

„Když jsem byl ve vězení, snažil jsem se věřit v Boha. Je to součást celé té záležitosti o dvanácti krocích – chtít se odevzdat nějaké vyšší síle. Říká se, že to nemusí být zrovna Bůh, ale to jsou jen kecy. Když jsem tam byl, chtěl jsem dostat do nebe – andělé, Bůh na trůně a takovéhle věci.“

Holman pokrčil rameny a znovu pohlédl na tabulku. Donna Baniková. V duchu se ptal, zda by jí vadilo, kdyby to změnil. Mohl by si našetřit na novou cedulku. Donna Holmanová. Ne, asi by se za takové jméno styděla, pomyslel si a do očí mu vstoupily slzy.

Utřel si oči.

„Dostal jsem od ní dopis. Psala v něm, že Richard dokončil akademii a že je pyšná, že není jako já, protože z něho bude policista, ne něco takového jako ze mě. Mohla byste si myslet, že byla krutá, ale nebyla. Nedal jsem jim vůbec nic. Nic jsem jim nenechal. Teď jen doufám, že žádné nebe není. Nechci, aby se seshora dívala a musela to všechno vidět. Nechci, aby se dozvěděla, že přece jenom byl po mně.“

Holman se styděl, že říká takové věci. Pollardová byla ztuhlá jako socha. Měla sevřená ústa a vážný výraz. Když se na ni Holman podíval, vykutálela se jí zpod brýlí slza a stekla jí až na bradu.

Holman to vzdal a rozplakal se taky. Celé jeho tělo se otřásalo vzlyky. Snažil se s tím bojovat, ale nešlo to, sténal a z očí se mu řinuly slzy. V tom okamžiku si naplno uvědomil, kolik trápení jim oběma způsobil.

Cítil Katherininy paže. Tiše mu cosi říkala, ale nerozuměl. Pevně ho objímala a on ji, ale všechno, co si uvědomoval, byly vzlyky. Nevěděl, jak dlouho plakal.

Po chvíli se uklidnil, ale stále ještě ji držel v objetí. Stáli tam a navzájem se svírali v náručí. Pak si Holman uvědomil, co dělá. Odstoupil od ní.

„Promiňte.“

Katherinina ruka spočívala na jeho paži, ale neřekla nic. Myslel si, že by měla, ale ona se jen odvrátila, aby si otřela slzy.

Holman si odkašlal. Potřeboval si ještě popovídat s Donnou a nechtěl, aby to Pollardová slyšela.

„Poslyšte, ještě se tady chvíli zdržím. Dám se do pořádku.“

„Jistě. Chápu vás.“

„Proč už toho dneska nenecháme?“

„Protože chci vidět ty zprávy. Zajedu tam bez vás.“

„Nevadí vám to?“

„Ovšemže ne.“

Pollardová se znovu do tkla jeho paže a on natáhl ruku, aby se dotkl její, ale odvrátila se. Viděl, jak v surovém horku kráčí ke svému autu a jak odjíždí, pak znovu upřel pohled na tabulku s Donniným jménem.

Opět měl v očích slzy a nyní byl rád, že je Pollardová pryč. Zase podřepí a urovnal květiny. Začínaly už vadnout.

„Ať už je to jakkoli, byl náš. Udělám, co musím udělat.“

Holman se usmál. Věděl, že se jí to nebude líbit, ale byl smířený se svým osudem. Špatná krev se zkrátka nezapře.

„Jaký táta, takový syn.“

Holman zaslechl, jak se za ním zabouchla dvířka od auta, a pohlédl do slunce. Dva muži mířili k němu a třetí vyslovil jeho jméno.

„Max Holman?“

Dva muži se blížili ze směru, kde kohosi pohřbívali, a jeden z nich měl jasně ryšavé vlasy.

40

Vukovich s Fuentesem šli z jedné strany a dva další muži z opačné. Holman se tak nemohl dostat ke svému autu. Šli v rozestupech, jako by očekávali, že se pokusí o útěk, a byli na to připraveni. Holman s bušícím srdcem vstal. Na prázdné pláni hřbitova byl jako moucha na talíři a neměl se kam schovat ani kam utéct.

„Jen klid,“ prohlásil Vukovich.

Holman pohlédl k bráně a Fuentes a jeden z mužů za ním se rozestoupili ještě víc.

„Nebuďte hloupý,“ odfrkl Vukovich.

Holman se rozběhl a všichni čtyři se pustili za ním. Holman se rozkřikl na smuteční hosty na pohřbu.

„Pomoc! Pomozte mi!“

Otočil se a běžel ke svému autu, ačkoli věděl, že se k němu nedostane.

„Pomoc!“

Truchlící u stanu se otočili právě v okamžiku, když se na něho vrhli první dva policisté. Holman se v posledním okamžiku sehnul a vrazil tvrdě do menšího chlapíka, pak se rychle otočil a prudce se rozběhl k autu.

„Sražte ho na zem!“ vykřikl Vukovich.

„Pomoc! Pomozte!“

Někdo do něho vrazil zezadu, ale udržel se na nohou a stačil se otočit právě v okamžiku, kdy na něho Fuentes zaútočil z boku.

„Tak už toho nechte a vzdejte se,“ zaječel na něho Vukovich.

Všechno se rozmazalo a všude byla jen těla a paže. Holman se zuřivě bránil, chytil Fuentese za ucho, ale pak mu někdo podrazil nohy a Holman se skácel na zem. Mezi lopatky se mu zaryla kolena a paže měl náhle vykroucené za zády.

„Pomoc! Pomoc!“

„Držte už hubu, pitomče! Snad nečekáte, že vám někdo pomůže.“

„Jsou tady svědci! Lidi se na vás dívají, vy mizerové!“

„Uklidněte se, Holmane. Už to přeháníte.“

Holman se nevzdával, dokud nepocítil, že se mu do zápěstí zařízla plastová pouta. Vukovich ho popadl za vlasy, zvedl mu hlavu a natočil si ho tak, aby si vzájemně viděli do očí.

„Uklidněte se. Nic se vám nestane.“

„Proč to děláte?“

„Odvezeme si vás. Jen klid.“

„Nic jsem neudělal!“

„Serete nás, Holmane. Snažili jsme se k vám chovat slušně, ale vy jste nic nepochopil. Už toho máme dost.“ Když ho postavili na nohy, Holman si všiml, že všichni účastníci pohřbu se na ně dívají. Přicházeli k nim dva policisté, kteří doprovázeli pohřební vůz na motocyklech, a Fuentes se k nim rozběhl.

„Jsou to svědkové,“ prohlásil Holman. „Budou si to pamatovat.“

„Budou si pamatovat jen to, že jsme zatkli nějakýho parchanta. Tak už přestaňte blbnout.“

„Co se mnou chcete udělat?“

„Odvezeme si vás k nám.“

„Proč?“

„Jen klid, nic se vám nestane.“

Holmanovi se nelíbilo, jak mu Vukovich opakuje, že se mu nic nestane. Takové věci se říkají, než vás zavraždí.

Postavili ho před svůj vůz a prošacovali ho. Vzali mu peněženku, klíčky i mobil, pak mu přejeli rukou po kotnících, v pase a po rozkroku. Fuentes se vrátil a oba policisté se vrátili k pohřbu. Holman je sledoval, jako kdyby ty, kteří mu mohli zachránit život, odnášel proud.

„Naložte ho,“ přikázal ostatním Vukovich.

„A co moje auto?“ chtěl vědět Holman.

„Postaráme se o ně. Vy pojedete v limuzíně.“

„Lidi všechno vědí. Lidi vědí, co dělám.“

„Ne, Holmane, nikdo nic neví. A teď už konečně držte hubu.“

Fuentes odjel v Holmanově highlanderu, zatímco dva chlapi ho strčili na zadní sedadlo jejich auta. Ten větší se posadil vedle Holmana a jeho parťák vklouzl za volant. Vyrazili kupředu, sotva se zabouchly dveře.

Holman věděl, že se ho chystají oddělat. Ti dva poldové spolu nemluvili, ani se na něho nepodívali, takže mohl přemýšlet. Jeli v typickém autě detektivů – Crown Victorii. Jako u všech policejních aut se zadní dveře a okna otevíraly zpředu. Holman by je nedokázal otevřít, ani kdyby měl volné ruce. Musí počkat, dokud nevystoupí, ale to už taky může být pozdě. Zkusil zápěstí. Pouta z umělé hmoty držela pevně a nemohl se z nich vyprostit. Slýchal, jak spoluvězni říkali, že jsou pevnější než ocelová, ale nikdy předtím je na rukou neměl. Zajímalo ho, zda by se roztavila.

Zkoumal oba policisty. Oběma mohlo být kolem pětatřiceti, měli vypracované svaly a opálené obličeje, jako kdyby trávili hodně času venku. Byli udělaní a mladí, ale ani jeden z nich neměl tak široká ramena a nevážil tolik jako Holman. Ten, který seděl vedle něj, měl snubní prsten.

„Znal někdo z vás mého syna?“ zeptal se Holman.

Řidič jen mrkl do zpětného zrcátka, ale ani jeden z nich neodpověděl.

„Byl to jeden z vás, kdo ho oddělal?“

Řidič se opět podíval do zrcátka a chystal se něco odpovědět, ale muž na zadním sedadle ho předešel.

„Počkejte si, až vám to poví Random.“

Holman se domýšlel, že oním pátým mužem pravděpodobně bude Random, ale zdálo se, že Vukovich, Fuentes a tihle dva chlapi v tom jedou také. Započítá-li ještě Fowlera, Richieho a další dva, je to už devět lidí. Zajímalo by ho, jestli je do toho zapletený ještě někdo další. Šestnáct milionů je spousta peněz. Ale ještě toho zbývalo hodně vykonat. Holman přemýšlel, zda vědí o Pollardové. Pravděpodobně ho sledovali od jeho motelu a viděli ji na hřbitově. Nejspíš netouží rozházet si to u FBI, ale kdyby dostali příležitost, chopili by se jí. Pokud se hodlají zbavit jeho, zbaví se určitě i jí.

Jeli asi čtvrt hodiny. Holman se domníval, že ho vezmou někam do pustiny nebo do nějakého skladiště, ale odbočili z Centinely do ulice s vilkami pro střední třídu v Mar Vistě. Obě strany ulice lemovaly domky s úzkými pozemky, oddělené živými ploty a keři. Fuentes už dojel. Holman spatřil svůj highlander zaparkovaný před nimi u chodníku. Fuentes v autě neseděl a poblíž taky nikdo nestál. Holmanovi prudce bušilo srdce a dlaně měl stále studenější. Bude muset rychle něco udělat. Měl stejný pocit jako tehdy, když vcházel do nějaké banky nebo když se chystal ukrást porsche. Jeho život visel na vlásku.

Odbočili do vjezdu ke žlutému domku. Úzký vjezd vedl kolem boční zdi na zastřešené malé parkoviště před garáží v zadní části pozemku. Stál tam modrý sedan, který Holman ještě neviděl. Fuentes byl pravděpodobně už uvnitř, ale Holman nevěděl, jestli jsou tam i Vukovich a Random. Dům mohl být klidně plný lidí.

Řidič vypnul motor a odemkl zadní dveře. Vystoupil jako první, zatímco muž na zadním sedadle čekal. Řidič otevřel dveře na Holmanově straně, ale stál blízko nich, aby blokoval Holmanovi cestu.

„Poslyšte, kámo. Vystoupíte si, ale zůstanete stát u auta. Jakmile budete venku, narovnáte se a obrátíte obličejem k vozu. Pochopil jste, co jsem vám řekl?“

„Myslím, že to zvládnu.“

Nechtěli, aby sousedé viděli, že má ruce spoutané za zády.

„Vystupte a otočte se.“

Holman vystoupil a obrátil se. Řidič se okamžitě postavil za něho a pevně ho uchopil za zápěstí.

„Tak pojď, Tome.“

Tom byl muž na zadním sedadle. Vystoupil, postavil se k předku auta a čekal na Holmana a řidiče.

Holman si rychle prohlédl okolní domy. Jízdní kola na předních dvorcích a prádelní šňůry natažené mezi stromy mu napověděly, že v okolí bydlí rodiny s dětmi. Na příjezdové cestě o dva domy dál stál motorový člun a mezi keři viděl drátěné ploty. Nikdo ale nebyl venku, lidé seděli doma u svých klimatizací, v tuto denní dobu nejspíš většinou ženy s malými dětmi. Ani kdyby křičel ze všech sil, nikdo by ho nezaslechl. Kdyby utekl, musel by přelézat ploty. Doufal jen, že nikdo nechová na zahradě pitbuly.

„Radši byste mi měli říct,“ prohlásil, „jak to bude dál, abych vám neupadl.“

„Obejdeme předek auta.“

„Půjdeme k domovním dveřím?“

„Po příjezdové cestě rovnou na parkoviště.“

Holman si už domyslel, že použijí parkoviště. Přední vchod byl otevřený, ale z parkoviště pravděpodobně vedly dveře do kuchyně. Nebude tam na ně vidět. Holman nehodlal dovolit, aby ho odvedli dovnitř, protože došel k názoru, že v tomhle domě má zemřít. A když už se to má stát, tak chtěl umřít venku, kde by to někdo mohl vidět, nicméně neměl v plánu dneska umírat vůbec. Pohlédl znovu na motorový člun a pak na svého highlandera.

Odstoupil od auta. Řidič zavřel dveře a pak ho začal strkat kupředu. Holman se pomalu šoural žádaným směrem. Tom na ně čekal u příjezdové cesty a pak šel pár kroků napřed, aby byl u dveří první.

„Proboha, nemůžete jít rychleji?“ zavrčel šofér.

„Šlapete mi na nohy. Proč trochu neodstoupíte a nenecháte mi prostor. Ještě mi podrazíte nohy.“

„Nechte si ty kecy.“

Řidič se na něj naopak nalepil ještě těsněji, což bylo přesně to, co si Holman přál. Chtěl, aby se v úzkém prostoru mezi domem a modrým sedanem držel co nejblíže za ním.

Holman nečekal, až se otevřou dveře. Vymrštil pravou nohu vysoko dozadu a odkopl šoféra na sedan, jak nejsilněji dokázal. Pak ho zasáhl ještě levou nohou a oběma nohama ho přirazil k autu tak, až se zahoupalo. Škubl hlavou nazad a po tvrdém nárazu se mu zajiskřilo v očích. Za pomoci svého silného krku a ramen to ještě několikrát zopakoval, dokud necítil, že řidič bezvládně zplihl jako hadr a Tom nemá tušení, co se děje.

„Hej, ty hajzle…“

Tom rychle zavřel dveře, ale Holman už běžel. Neohlížel se. Nehnal se přes ulici ani pryč od žlutého domku. Přeběhl přední dvorek a zamířil k zadnímu. Chtěl se co nejrychleji dostat z dohledu. Vrhl se po hlavě do keřů a skočil přes plot. Slyšel, jak někdo v domě křičí, ale nezastavil se. Dostal se za dům, převalil se přes další plot na zadní dvůr sousedů a běžel dál. Větve, větvičky a ostré trny se mu zarývaly do těla, ale Holman jejich drápy necítil. Přeběhl sprintem dvůr sousedů, vrhl se po hlavě do stěny keřů a překonal jako nějaké zvíře další plot. Přistál na hlavici zahradní hadice. Vstal a znovu se rozehnal přes dvůr, dokud nezakopl o tříkolku. Uvnitř vrčel a ňafal na něho přes okno jakýsi psík. O dva domy dál slyšel výkřiky a hlasy a věděl, že se ženou za ním. Rozběhl se podél boční strany domu směrem k ulici, protože věděl, že tam na příjezdové cestě stojí člun.

Dostal se na roh domu. Vukovich a Tom byli na ulici u jejich vozu a Vukovich držel v ruce vysílačku.

Holman se kradl kupředu ke člunu s velkým přívěsným motorem. Otočil se, přiložil pouta na hranu listu lodního šroubu a doufal, že spoluvězni se mýlili a umělá hmota není pevnější než ocel.

Tlačil ze všech sil a řezal jedno z pout sem a tam. Zabíral tak tvrdě, že se mu zařezávalo do kůže, ale bolest ho vedla jen k tomu, aby tlak ještě zesílil. Pak náramek konečně povolil a on měl ruce volné.

Fuentes a Tom se nyní vydali každý na opačnou stranu, ale Vukovich šel prostředkem ulice směrem k němu.

Holman se vzdálil od člunu a vracel se přes zadní dvůr směrem, ze kterého přišel. Vzdálili se od domu a nečekali, že by se tam mohl vrátit. Byl to starý trik, kterému se naučil, když ještě jako mladistvý vykrádal byty. Přeskočil plot na vedlejší dvůr a spatřil hromadu srovnaných cihel na stavbu patií. Jednu si vzal, protože k tomu, co si naplánoval, ji bude potřebovat. Šel dál přes dvůr, jenom už jako předtím neupadl, pohyboval se tiše a naslouchal. Dostal se přes další plot a znovu se ocitl za žlutým domkem. Zadní dvůr byl prázdný a tichý. Kradl se kolem boční zdi domku směrem k ulici, zůstal stát, rozhlížel se a poslouchal. Neměl moc času, protože když ho Vukovich a ostatní nenajdou, vrátí se nejspíš taky k domu. Stál pod bočními okny žlutého domku a viděl highlander stojící na ulici. Ti chlapi ho pravděpodobně uvidí, až se rozběhne ke svému autu, ale bude-li mít štěstí, budou příliš daleko, než aby ho stihli zastavit. Pak náhle zaslechl z domu ženský hlas.

Zdál se mu povědomý. Opatrně se nadzvedl, aby viděl dovnitř.

Byla tam Maria Juarezová s Randomem.

Neměl tam nahlížet. Za ta léta zkušeností s vloupáním do domů a bytů a s krádežemi aut to věděl, ale teď tu chybu udělal. Random si všiml pohybu. S vytřeštěnýma očima se vrhl ke dveřím. Holman už na nic nečekal. Rozběhl se a vrhl se do keřů. Teď už mu zbývaly jen vteřiny, a ani ty už nemusely stačit.

Když běžel ze všech sil k highlanderu, zaslechl, jak se za ním otevírají přední dveře. Vukovich už se vracel a nyní se rozběhl také. Holman cihlou roztříštil boční okénko na straně spolujezdce, sáhl dovnitř a odemkl dveře. Slyšel, jak Random za ním huláká:

„Tady je! Vuku! Tommy!“

Rychle se vsoukal dovnitř. Chee mu dal dvoje klíčky a Holman si ty náhradní nechal v přihrádce. Prudčeji otevřel, sáhl pro ně a proklouzl k volantu.

Odpálil od chodníku, ani se neohlédl.

41

Holman se chtěl highlanderu co nejrychleji zbavit. Na nejbližší křižovatce prudce odbočil a hnal auto na plný plyn ulicí. Bránil se nutkání zahnout na další křižovatce znovu, aby odbočováním a kličkováním setřásl pronásledovatele. Amatérští zloději aut a opilci unikající před zatčením si vždycky myslí, že v bludišti ulic dokážou policii uniknout, ale Holman věděl, že tomu tak není. Každé odbočení je na úkor rychlosti a času a poskytne policistům příležitost zmenšit náskok. Váš život závisí na rychlosti a vzdálenost je pro vás vším, takže se Holman hnal stále dál.

Věděl, že se musí dostat z obytné čtvrti někam, kde je větší provoz a rušněji. V plné rychlosti to otočil na Palms Boulevard, směrem k dálnici, a odbočil k prvnímu velkému nákupnímu centru, které uviděl, veliké obludě pod širým nebem vedle supermarketu Albertson’s.

Highlander byl velký, černý a nápadný, a proto ho nechtěl nechávat na hlavním parkovišti. Zajel do uličky pro služební vozidla za obchůdky a obchody, a pokračoval dál podél zadní strany nákupního centra. Zastavil, vypnul motor a podíval se na sebe. Měl poškrábaný obličej a paže a krvácel. Košili měl na dvou místech roztrženou. Všude na šatech měl skvrny od hlíny a trávy. Rukama odstranil co nejvíc hlíny, pak si plivl na podolek košile a setřel si krev, ale svůj vzhled tím příliš nevylepšil. Chtěl se dostat co nejdál od highlanderu, ale na levém zápěstí měl stále ještě zbytek umělohmotných pout. Pravý náramek přeřízl o lodní šroub člunu a teď se mu od levého zápěstí pohupovaly dva pruhy jako špagety. Prohlédl si zbytek pout. Pouta se stahovala jako opasek, až na to, že přezka fungovala pouze v jednom směru. Pásek bylo třeba prostrčit přezkou a malé zoubky mu pak bránily ve zpětném vytažení. Musel se zbytků zbavit, ale neměl čím.

Znovu nastartoval, pustil naplno klimatizaci a stlačil zapalovač cigaret. Snažil se nemyslet na to, co má v plánu udělat, protože věděl, že to bude bolet. Jakmile zapalovač vyskočil, odtáhl si náramek tak daleko od kůže, jak jen to šlo, a vtiskl žhnoucí konec do umělé hmoty. Sevřel čelisti a pevně držel, i když ho to příšerně pálilo. Musel zapalovač rozžhavit třikrát, než se plast nadobro roztavil.

Vukovich mu sebral klíčky, peněženku i mobilní telefon. Holman prohledal podlahu a přihrádku a výsledkem bylo dvaasedmdesát centů. To bylo všechno. Všechno, co měl.

Zamkl highlander a odešel od něho, aniž by se ohlédl. Prošel obchodem s domácími mazlíčky, plným klecí se štěbetajícími ptáky, a před supermarketem našel telefonní automat. Chtěl varovat Pollardovou a potřeboval její pomoc, ale když sáhl po sluchátku, zjistil, že z paměti nevydoluje její číslo. Stál tam se sluchátkem v ruce a nevěděl, co dál. Měl její číslo v paměti mobilu, ale ten byl teď pryč, a on si ho zkrátka nepamatoval.

Roztřásl se. Zavěsil a zařval.

„Do prdele!“

Lidé, kteří vcházeli do obchodu, se po něm ohlíželi.

Holman si uvědomil, že nad sebou ztrácí kontrolu, a řekl si, že se musí uklidnit. Stále víc lidí si ho prohlíželo. Jeho rány začaly znovu krvácet. Setřel krev rukou, ale jediné, čeho dosáhl, bylo to, že si ji rozmazal ještě víc. Pátravě se rozhlížel po parkovišti, ale nic podezřelého neviděl. Žádné hlídkové vozy ani anonymní Crown Victorie nikde nezaregistroval. Po několika minutách se uklidnil a rozhodl se, že zavolá Cheeovi. Ani Cheeovo číslo si nepamatoval, ale jeho firma byla v seznamu.

Vsunul do automatu pár mincí a čekal, dokud ho operátorka nespojí.

Pak začal Cheeův telefon vyzvánět. Holman doufal, že ho někdo zvedne po prvních zazvoněních, ale musel čekat dlouho. Proklínal svoji zatracenou smůlu a už si začínal myslet, že ho operátorka přepojila na jiné číslo, když se konečně ozval nesmělý hlas mladé ženy.

„Haló?“

„Chci mluvit s Cheem.“

„Je mi líto, ale už máme zavřeno.“

Holmana to zmátlo. Byl prostředek pracovního týdne. Cheeova opravna by neměla být zavřená.

„Marisol? Jste Marisol?“

Její hlas zněl ještě opatrněji.

„Ano…“

„Tady je Max Holman – kamarád vašeho táty. Potřebuj u s ním mluvit.“

Holman čekal, ale Marisol neodpovídala. Pak si uvědomil, že pláče.

„Marisol?“

„Odvezli ho. Přišli…“

Její plačtivý, zastřený hlas se změnil v zoufalé vzlyky a Holmanovy obavy ještě vzrostly.

„Marisol?“

Slyšel, jak v pozadí cosi říká nějaký muž a Marisol se mu snaží odpovědět. Pak přišel ten člověk k telefonu a také jeho hlas zněl ostražitě.

„Kdo je tam?“

„Max Holman. Co to povídala? Co se to tam u vás děje?“

„Tady je Raul, člověče. Pamatujete si na mě?“

Raul byl chlápek, který Holmanovi opatřil řidičský průkaz.

„Jasně. Co to říkala? Kde je Chee?“

„Zabásli ho, člověče. Dneska ráno…“

„Kdo?“

„Nějaký zasraný poldové. Zatkli ho.“

Holmanovi se znovu divoce rozbušilo srdce a opět se pátravě rozhlížel po parkovišti.

„Jak se to stalo? Proč ho zatkli?“

Raul začal mluvit tišeji, protože si zřejmě nepřál, aby to Marisol slyšela, ale hlas měl napjatý.

„Já vůbec nemám páru, proč. Přišli dneska ráno se zatykačem a povolením k prohlídce, psi, policajti s automatama…“

„Policie?“

„LAPD, FBI, SWAT, dokonce i ze zatracenýho ATF – ať mě vezme čert, jestli tady taky nebyli. Všechno prohledali a odvezli si ho.“

Holman měl sucho v ústech, ale sluchátko v jeho sevření bylo kluzké. Sledoval parkoviště a pokoušel se dýchat rovnoměrně.

„Neudělali mu nic? Je v pořádku?“

„To nevím.“

Holman téměř křičel.

„Jak to, že to nevíte? Dostal jste přece jednoduchou otázku.“

„Vy si jako myslíte, že nás tam nechali stát a očumovat, nebo co? Nahnali nás sem do kanceláře.“

„Tak dobře, dobře. Uklidněte se. Zatykač za co? Co hledali?“

„Vojenský pušky a výbušniny.“

„Proboha, do čeho se to Chee namočil?“

„Do ničeho, brácho! Chee už v ničem nejede, natož aby dělal do výbušnin! Pracuje tady jeho dcera. Myslíte si snad, že by tady schovával výbušniny? Chee dokonce ani nechtěl, abysme prodávali kradený airbagy.“

„Ale přesto ho sebrali?“

„Jo. Nacpali ho do auta přímo před očima jeho dcery.“

„Pak tedy museli něco najít.“

„Nevím, co našli. Něco mu podstrčili do náklaďáku. Byl tady dokonce pyrotechnický tým, Holmane! Ty jejich zatracený čoklové všude čmuchali, ale my tady nic takovýho jakživi neměli.“

Ozval se hlas z počítače a sdělil Holmanovi, že mu zbývá poslední minuta. Docházel mu čas.

„Musím končit,“ vyhrkl rychle Holman, „ale ještě něco. Neptali se na mě? Nesnažili se mě nějakým způsobem spojit s Cheem?“

Holman čekal na odpověď, ale ve sluchátku už bylo ticho. Raul zavěsil.

Položil telefon a zkoumal parkoviště. Věděl, že to, co našli, Cheeovi podstrčili, ale nechápal proč. Chee o něm nevěděl nic, co by se v pohodě nedalo zjistit od Gail Manelliové, Wallyho Figga nebo Tonyho Gilberta z Harding Sign Company. Holman dokonce Cheeovi ani neřekl o chybějících šestnácti milionech a svém vzrůstajícímu podezření ohledně komplotu policistů, ale možná si někdo myslel něco jiného. Někoho napadlo, že by Chee mohl vědět víc, než skutečně věděl, a tohle byl jejich způsob, jak ho donutit, aby mluvil. Z přemýšlení o téhle věci Holmana rozbolela hlava. Nic mu nedávalo smysl, a tak se tím raději přestal zabývat. Měl naléhavější a bezprostřednější problémy. Nikdo ho nesveze a nedá mu peníze ani auto. Holman byl na dně a jeho jedinou nadějí bylo sehnat Pollardovou.

Zhluboka se nadechl a vešel do Albertson’s. Zeptal se na technické zázemí a pak zamířil do zadní části obchodu. Každé zázemí v každém americkém marketu má vzadu otáčivé dveře, jimiž mohou prodavači přivážet vozíky s ovocem a zeleninou. Za dveřmi vždycky bývá klimatizovaná místnost, v níž se uskladňuje zboží podléhající rychlé zkáze a která má několik východů vedoucích na vykládací rampy.

Holman vyšel ven jedním z nich a ocitl se za nákupním centrem. Vrátil se k highlanderu, otevřel dveře do kufru a vytáhl soupravu nářadí. Byl v ní i šroubovák, kleště a klika ke zvedáku. Holman už neukradl žádné auto dvanáct let, ale stále ještě si pamatoval, jak se to dělá.

Vrátil se na parkoviště.

42

Když Pollardová zanechala Holmana na hřbitově, najela rozrušená a zmatená na dálnici a zamířila do Čínské čtvrti. Měla toho v hlavě tolik, že si téměř nevšímala okolních aut.

Nevěděla, co má očekávat, když Holmana sledovala z Hollywoodu, ale znovu ji překvapil. Recidivista Holman, který se od ní raději nechal sebrat za bankovní loupež, než aby nechal zemřít starého muže. Holman, omlouvající se své mrtvé přítelkyni za to, že zničil jejich syna. Pollardové se nechtělo odejít. Ráda by tam byla zůstala, držela ho za ruku a ztrácela se ve svých pocitech.

Málem jí puklo srdce, když se rozplakal, jenže ani ne tak kvůli němu jako kvůli sobě samé. Holman byl obdivuhodný recidivista a ona věděla, že by ho dokázala milovat. Teď odjížděla a bojovala s děsivým podezřením, které už chovala delší dobu.

Max Holman je nenapravitelný recidivista, bývalý trestanec a narkoman, který nemá žádné vzdělání a absolutně nulové vyhlídky na cokoli jiného než na zaměstnání za minimální mzdu. Nemá žádnou úctu k zákonům a jeho jedinými přáteli jsou známé kriminální živly. Do jednoho roku téměř s jistotou skončí znovu za mřížemi. Já mám dva malé kluky.

Jakým pro ně může být příkladem? A co by tomu řekla moje matka? Co by řekli lidi 1A co když se mu vůbec nelíbím?

Po pětačtyřiceti minutách Pollardová dojela k budově Pacific West v Čínské čtvrti, kde jí Alma Wantanabeová, vedoucí bezpečnostního oddělení banky, dovedla do konferenční místnosti bez oken ve třetím poschodí. Tam na ni už na stole čekaly dvě modré krabice.

Wantanabeová jí vysvětlila, že souhrnné zprávy LAPD jsou rozdělené do dvou odlišných skupin. V jedné skupině jsou hlášení z jednotlivých policejních stanic, týkající se loupeží v dané oblasti, například od detektivů newtonské stanice ohledně loupeží, ke kterým došlo v Newtonu. Druhou skupinu zpráv dali dohromady lidé ze zvláštního oddělení pro vyšetřování loupeží, kteří shrnuli hlášení z místních stanic do širších souvislostí týkajících se vyšetřování po celém městě. Pollardová ze zkušenosti věděla, že toto bývají hlavní zdroje. Ačkoli zvláštní oddělení pro vyšetřování loupeží mělo na starosti případy po celém městě, využívalo detektivy-specialisty na loupeže z místních stanic k tomu, aby mu razili cestu. Detektivové z jednotlivých stanic pak posílali své zprávy vzhůru po „potravním řetězci“ zvláštnímu oddělení pro vyšetřování loupeží, které pracovalo přes hranice místních policejních stanic a koordinovalo a řídilo veliký obraz celého vyšetřování.

Wantanabeová ji upozornila, aby ze spisů nic nebrala ani nekopírovala, a pak nechala Pollardovou o samotě, aby se mohla věnovat své práci.

Pollardová otevřela vlastní svazek se sedmi okopírovanými obálkami, které si Holman pořídil ještě předtím, než Random zkonfiskoval jejich obsah. Obálky jí ale neřekly nic jiného než číslo případu a svědků, a čísla svědků jí zase neřekla nic, dokud je na seznamu svědků neidentifikovala.

Případ č. 11-621

Svědek č. 318

Marchenko/Parsons

Souhrn výpovědi

Pollardová doufala, že jména svědků odhalí pomocí jejich seznamu, a pak se podívá, co vypověděli. Nevěděla ale, odkud obálky pocházejí, takže začala s dokumenty z místních stanic. Vysypala krabici a metodicky hledala seznam svědků. Našla tři seznamy, ale brzy se ukázalo, že číselný systém z místních stanic číslům na jejích obálkách neodpovídá. Odložila tedy tyto zprávy stranou a začala se věnovat dokumentům z Parker Center.

Jakmile otevřela druhou krabici, okamžitě se v ní probudil zájem. První stránka byla úvodem ke spisu o případu, podepsaná velitelem zvláštního oddělení vyšetřování loupeží a dvěma hlavními detektivy, kteří dostali případ na starost. Jedním z nich byl John B. Random.

Pollardová se dívala na jeho jméno. Věděla, že Random vyšetřuje vraždu čtyř policistů. Předpokládala tedy, že se jedná o detektiva, který se specializuje na vraždy, a teď se ukázalo, že vedl vyšetřování loupeží. Loupeže se nyní překrývaly s vraždami.

Pollardová letmo procházela další zprávy, dokud nenarazila na seznam svědků. Byl to dokument o třiceti sedmi stránkách, v němž bylo tři sta čtyřicet šest jmen opatřených čísly, počínaje svědkem číslem jedna, úředníkem u přepážky v první bance, kterou Marchenko a Parsons vyloupili. Nejnižší číslo svědka na obálkách, které měla, bylo 318, pak následovala čísla 319, 320, 321, 327 a 334. Všichni její svědci pocházeli až z pozdější fáze případu.

Pollardová začala porovnávat čísla na svých obálkách se jmény a okamžitě celý systém odhalila.

Číslem 318 byl Lawrence Trehorn, který se staral o čtyři obytné domy v Beachwood Canyonu, kde bydlel Marchenko s Parsonsem.

Dalšími třemi svědky byli jejich sousedé.

Číslem 327 byl správce fitcentra v Západním Hollywoodu, kam docházel Marchenko.

A číslem 334 byla Marchenkova matka.

Pollardová si našla jednotlivé souhrny, ale hned si je nepřečetla. Hledala jména detektivů, kteří prováděli výslechy. U Trehornova výslechu a výslechu Marchenkova matky byl podepsán Random a pod výslechem jednoho ze sousedů bylo Vukovichovo jméno. Vukovich byl společně s Ran domem jedním z policistů, kteří napadli Holmana před bytem jeho snachy, a byl to další detektiv se specializací na vraždy, který nyní vyšetřoval případ Marchenka a Parsonse.

Pollardová přemýšlela o Fowlerovi a pátém muži, se kterým byl za paní Marchenkovou. Ráda by věděla, zdali Fowler navštívil i těchto dalších pět lidí.

Pollardová si opsala jména a kontaktní informace na těchto pět nových svědků a pak si pročetla souhrny. Doufala, že alespoň jedna souhrnná zpráva bude obsahovat zmínky o Alison Whittové, symbolu Hollywoodu nebo Mayském grilu, ale v žádné nebylo nic, až na seznam lidí, s nimiž se Marchenko a Parsons osobně znali. Pollardová došla k závěru, že toto je klíč k celé záhadě. Žádný ze souhrnů se nezabýval přímo loupežemi, ale všechny byly potenciálně důležité pro zjištění, co Marchenko a Parsons udělali s uloupenými penězi. Proto je nejspíš měl Richard Holman doma, ale stále zde zůstávala otázka: Jak se k těm dokumentům dostal a proč je Random odnesl z jeho bytu? Zdálo se, že si nepřál, aby někdo měl v ruce důkaz, že se Fowler a jeho skupinka pokoušela ztracené peníze objevit.

Když byla Pollardová hotová, zařadila souhrny ve správném pořadí do spisů a uložila do příslušných krabic. Přemýšlela o Randomovi a o tom, proč spisy odnesl. Zvážila i možnost, že je Richard dostal od Randoma, ale něco jí na tom nesedělo. Random věděl, co v těch spisech stojí. Kdyby byl zapletený s Richardem a Fowlerem, mohl jim rovnou říct, co věděl, a nemusel jim žádné papíry dávat.

Pollardová nechala krabice na stole a šla poděkovat Almě Wantanabeové, která ji doprovodila k výtahům. Když sjížděla dolů, podívala se do mobilu na zmeškané hovory, ale Sandersová se dosud neozvala. Pociťovala zklamání, ale pak si uvědomila, že má ještě něco na práci – paní Marchenkovou. Pokud byl oním pátým mužem Random, už by nepotřebovala vidět seznam informátorů, protože paní Marchenková by ho jistě dokázala poznat, což by Randoma spojilo s Fowlerem. Zjištění, kdo byl kontaktním policistou Alison Whittové, pak by už bylo jen třešničkou na dortě.

Pollardová se rozhodla, že zavolá Holmanovi. Chtěla mu říct, co zjistila, a pak zajet za paní Marchenkovou. Právě se mu chystala zatelefonovat, když výtah zastavil a otevřely se dveře.

V hale stál Holman, špinavý a pokrytý šmouhami zaschlé krve.

43

Holman si pamatoval, že jela do banky, ale nevěděl, jestli tam ještě bude ani jak by ji uvnitř měl najít. Nezbyly mu už ani žádné peníze na telefon. Ani trochu se mu nechtělo vejít do budovy. Jestli někdo sledoval Pollardovou ze hřbitova, vydal by se jim znovu do rukou, ale nevěděl, jak jinak by se s ní mohl spojit. Obcházel banku, dokud nedostal strach, že by se mohli minout, a potom se krčil v hale jako třesoucí se pes. Už se chystal odejít, když se otevřely dveře zdviže a vyšla z nich Pollardová. Když uviděla, v jakém je stavu, zbledla.

„Co se vám stalo? Jen se na sebe podívejte – kde jste k tomu přišel?“

Holman se ještě celý třásl. Odvedl ji od výtahů. Ochranka v hale se ho už dvakrát vyptávala, takže toužil být co nejdřív venku.

„Musíme odsud pryč. Vukovich a ti jeho chlapi – už po mně zase jdou.“

I Pollardová viděla ochranku, a ztišila proto hlas. „Vždyť krvácíte…“

„Mohli sledovat i vás. Řeknu vám všechno venku…“ Holman si zoufale přál odtud vypadnout.

„Kdo?“

„Poldové. Vrhli se na mě na hřbitově, hned jak jste odjela.“

Jeho třes ještě zesílil. Snažil se odvést ji ke dveřím, ale ona ho táhla na druhou stranu.

„Tudy. Pojďte se mnou…“

„Musíme zmizet. Hledají mě.“

„Tak už se uklidněte, Maxi. Zůstaňte chvilku tady…“ Holman se pak od ní nechal zatáhnout na dámské toalety. Zavedla ho k umyvadlům, vytrhla ze schránky pár papírových ručníků a pod tekoucí vodou je namočila. Holman chtěl utéct, ale nedokázal se sám od sebe pohnout – toalety mu připadaly jako past na myši, připravená sklapnout.

„Odvezli mě do jednoho domu. Tedy Vukovich. A tam byl taky Random. Nezatkli mě. Nešlo jim o zatčení. Odvlekli mě tam, aby –“

„Pssst! Celý se třesete. Zkuste se trochu uklidnit.“

„Katherine, musíme odsud okamžitě zmizet!“

Setřela mu krev z obličeje a paží, ale on nepřestával mluvit, ačkoli roztřesený hlas se mu zvládnout nedařilo. Řekl jí, že mu vzali mobil a jak se strašně bál, že už ji nikdy nenajde.

„Potřebuju si něco zapsat. Nemáte tužku? Zkoušel jsem vám zavolat, ale nemohl jsem si vzpomenout na vaše číslo. Za živýho boha jsem to nedokázal…“

Třes se nyní zhoršil natolik, až se Holman bál, že se rozpadne na kusy. Ztrácel nad sebou kontrolu a nebyl schopen s tím něco udělat.

Pollardová vyhodila zakrvácené papírové ručníky a pak ho uchopila za obě paže.

„Maxi.“

Vpíjela se mu pohledem do očí. Její prsty se mu bořily do svalů, ale v očích měla klid a její hlas zněl konejšivě.

„Maxi, teď jste se mnou…“

„Bál jsem se. Měli tam Mariu Juarezovou…“

„Teď jste v bezpečí. Jste se mnou a všechno bude v pořádku.“

„Kdybyste věděla, jak hrozný jsem měl strach.“

Holman jí dále upřeně hleděl do očí, ale koutky jejích úst se jemně zvlnily, což ho zbrzdilo, jako kotva kupředu se řítící loď.

Jeho chvění se zmírnilo.

„Už je to lepší?“

„Jo. Už je mi líp.“

„To je dobře. Chci, abyste byl v pořádku.“

Pollardová našla v saku svého kostýmku pero a pak ho uchopila za paži. Napsala mu číslo svého mobilu na předloktí a laskavě se na něho podívala.

„Teď už můj telefon máte. Teď už ho neztratíte.“

Holman cítil, že se něco změnilo. Přistoupila k němu, objala ho a složila mu hlavu na prsa. Holman stál ztuhle jako panák ve výloze.

„Jen na chviličku.“

Váhavě se jí dotkl na zádech. Neutekla ani neodskočila. Objal ji a položil jí tvář na temeno. Pomalu ji objal pevněji, dýchal s ní a cítil, jak se jeho obavy rozplývají. Po chvíli pocítil, jak se pohnula a oba současně se pustili z objetí. Pollardová se usmívala.

„A teď už můžeme jít. Řeknete mi, co se vám stalo, až budem v autě.“

Pollardová zaparkovala auto v suterénu budovy. Holman jí popsal, jak ho na hřbitově chytili, jak jim utekl a co viděl. Poslouchala a vraštila přitom čelo, ale nechala ho mluvit a otázky si nechávala až na konec, přestože jí přiznal, že ukradl auto. Promluvila, teprve když skončil, ale vypadala nejistě.

„Tak dobře. Na hřbitově vás tedy Vukovich a další tři muži, z nichž jeden se jmenoval Fuentes a druhý Tom, zatkli…“

„Nezatkli mě. Jen mě sebrali, ale nevezli mě na stanici. Zavezli mě k tomu domu. Nebylo to žádný zatčení“

„Co chtěli?“

„Nevím, co chtěli. Pláchl jsem jim.“

„Neřekli něco?“

„Neřekli mi nic…“

Pak si vzpomněl.

„Na hřbitově mi Vukovich řekl, že jsem je naštval. Snažili se prý být na mě hodní, ale naštval jsem je. Řekli, že mě odvezou k nim, ale místo toho mě vzali k tomu zatracenýmu domu. Jen jsem ten dům viděl, věděl jsem, že do něj za žádnou cenu nevkročím.“

Pollardová svraštila čelo ještě víc, jak se v tom pokoušela najít nějaký smysl, ale nic ji nenapadalo.

„Takže v tom domě byl Random?“

„Jo. S Mariou Juarezovou. Chee řekl, že ji odvezli, a měl pravdu. A teď mají i jeho. Zatkli ho dneska ráno.“

Pollardová neodpověděla. Stále ještě přemýšlela a nakonec zakroutila hlavou.

„Nedochází mi, oč se jim jedná. Zmocnili se Marii Juarezové a pak vás – co s vámi chtěli udělat, držet vás jako zajatce? Co by tím mohli získat?“

Holman si myslel, že je to jasné.

„Chtějí se zbavit každého, kdo vidí do Randomova případu, do obvinění proti Warrenu Juarezovi. Přemejšlejte o tom. Random hodil ty vraždy na Juareze a případ uzavřel, ale Maria tvrdila, že to Warren neudělal – takže ji uklidili. Pak jim začalo být jasné, že tomu nevěřím ani já. Snažili se mě o tom přesvědčit, a když to nepomohlo, vletěli na mě taky. A teď mají i Cheea.“

„Zatýkal ho Random?“

„Dneska ráno provedla v jeho podniku razii zvláštní skupina. Jeden z jeho zaměstnanců mi řekl, že našli nějaké zbraně a výbušniny. To je naprostá blbost. Znám Cheea celý život a přísahám vám, že je to naprostý nesmysl. Ti prevíti mu to tam museli nastrčit sami.“

Pollardová nevypadala moc přesvědčeně.

„Proč ale do toho tahají Cheea?“

„Možná si myslí, že jsem mu řekl o těch penězích. Anebo proto, že mi pomáhá. Nevím.“

„Dokázal byste znovu najít ten dům, kam vás odvezli?“

„Stoprocentně. Můžu vám ho ukázat hned teď.“

„Ne, teď tam nepojedeme…“

„Musíme. Teď když vím, že v tom domě drželi Juarezovou, už odtamtud dozajista vypadli. A vzali si ji s sebou.“

„Maxi, poslouchejte – máte pravdu. Odjeli hned, jak jste jim utekl, a Mariu Juarezovou, kterou drží proti její vůli, odvezli taky. Když tam teď pojedeme, najdeme jen prázdný dům. A když s tím půjdeme na policii, co jim řeknem? Že vás unesli čtyři policajti LAPD, kteří mohli, ale taky nemuseli mít zločinné úmysly?“

Holman věděl, že má pravdu. Pro všechny je zločinec. Nemá žádný důkaz a neexistuje žádný důvod, aby mu uvěřili.

„Co tedy uděláme?“

„Musíme najít toho pátého muže. Dokážeme-li, že tím pátým mužem je Random, můžeme ho spojit s Fowlerem a udělat z toho případ…“

Pollardová hledala něco ve svých deskách a vytáhla novinový výstřižek o Richieho vraždě. Byli na něm dva policisté, kteří odpovídali v Parker Center novinářům, a jedním z nich byl Random.

„Chci ukázat tuhle fotku paní Marchenkové. Jestli ukáže prstem na Randoma jako na pátého muže, můžu jít s tím, co víme, za kamarády z FBI. Z toho už se dá udělat případ, Maxi.“

Holman se podíval na Randomův zrnitý obličej a pak kývl. Věděl, že má opět pravdu. Vyznala se. Byla to profesionálka.

Holman natáhl ruku a dotkl se její tváře. Neuhnula.

„Je legrační, jak to funguje.“

„To jo.“

Holman se otočil, aby otevřel dveře.

„Sejdeme se u paní Marchenkové.“

Pollardová ho ale popadla za paži dřív, než stačil vyjít ven.

„Hej! Pojedete se mnou! Nenechám vás producírovat se v ukradeném autě. Chcete se zase dostat do basy?“

Pollardová měla pravdu, ale Holman věděl, že on taky. Random a Vukovich po něm půjdou. Přijdou si pro něho znovu. Věděl, že každý polda ve městě ho hledá a že si pak na něj něco vymyslí, jako to udělali Cheeovi.

Pomalu zvedl ruce.

„Možná že budu muset utíkat, Katherine. Nechci před nimi prchat ve vašem autě. Nechci, aby vás chytli se mnou.“

Stiskl jí ruku.

„Sejdeme se před jejím domem.“

Nedal jí příležitost odpovědět. Vyklouzl z auta a odklusal.

44

Holman opustil podzemní parkoviště, jako kdyby prchal z banky, kterou právě vyloupil. Bál se, že Pollardovou někdo ze hřbitova sledoval, a tak si prohlížel auta i chodce před budovou, ale nic podezřelého nespatřil. Čekal v ukradeném autě, dokud se Pollardová nezařadila do proudu vozidel, a pak se rozjel za ní k bytu paní Marchenkové.

Po rozhovoru s Pollardovou se cítil lépe. Měl dojem, že k nalezení Richieho vraha i jeho motivu už jim moc neschází, a choval podezření, že právě to je důvod, proč po něm Random tak jde. Random byl v Marchenkové případu hlavním hráčem a nyní měl pod palcem i vyšetřování vražd čtyř policistů. Jak výhodné. Random by mohl vědět o chybějících šestnácti milionech a sestavil tým k jejich nalezení, do kterého patřil Fowler, Richie a další. Holman si hořce připomněl, jak o nich Random mluvil – jako o problémových policistech, opilcích a povalečích, kteří by se za hrnec zlaťáků prodali. Snažil se svalit vinu za vraždy na Warrena Juareze, ale Maria Juarezová měla důkaz, že její manžel nestřílel, a proto se ztratil nejprve důkaz a pak i ona sama. Richie vlastnil zprávy, které Random sepsal, a Random se postaral, aby zmizely. Holman se moc vyptával, a proto ho nejdříve odřízli od rodin zabitých policistů, pak se ho snažili vystrašit a nakonec se pokusili nechat ho zmizet také. Bylo to jediné vysvětlení, na které dokázal připadnout, aby všechno sedlo dohromady. Pořád však nechápal, proč do toho zatáhli Cheea. Ale byl si jistý, že moc tahů už jim nezbývá. Smyčka se utahovala, takže se ji Random pokusil rozvázat a zbavit se kata. Když si Holman uvědomil, že tím katem je on sám, usmál se. V oprátce má uvíznout Random a on si skutečně přál být katem, který ho do ní dostane.

Jakmile dojeli na místo, zaparkoval Holman na druhé straně ulice. Paní Marchenková otevřela dveře právě v okamžiku, kdy se Holman připojil na chodníku k Pollardové.

„Zavolala jsem jí z auta,“ vysvětlila mu.

Zdálo se, že je stará paní nevidí ráda. Holman si pomyslel, že v jejím buldočím obličeji vidí podezření.

„Hledala jsem ten článek, a nenašla ho.“

Pollardová se zářivě usmála.

„Vyjde už brzy. Potřebujeme si ještě zjistit pár podrobností. Mám fotografii, kterou bych vám chtěla ukázat.“

Holman vešel za Pollardovou a domácí paní do obývacího pokoje. Všiml si, že ventilátor je dosud rozbitý.

Paní Marchenková padla do svého křesla.

„Jakou fotografii?“

„Pamatujete si na fotky, které jsme vám ukazovali posledně? Dokázala byste poznat jednoho z těch dvou policistů, kteří za vámi přišli?“

„Jo –“

„Ukážu vám teď jinou fotografii. Chci vědět, jestli je na ní ten druhý muž.“

Pollardová vytáhla z desek výstřižek a přidržela ho před paní Marchenkovou. Ta si ho prohlédla a přikývla.

„Jo, toho znám, ale to bylo ještě před…“

Pollardová přikývla, aby ji povzbudila.

„Správně. Vyptával se vás, když zabili Antona.“

„To jo, ale…“

„Byl tady ještě pak za vámi s tím druhým mužem?“

Paní Marchenková se znovu usadila v křesle.

„Ne, to nebyl on.“

Holman pocítil zlost. Už byli tak blízko, na pokraji rozluštění celé záležitosti, a teď jim to všechno zbortí tahle stará ženská.

„Tak se podívejte pořádně.“

„Nepotřebuju se dívat znova. S tímhle chlapem tady nebyl. Toho jsem viděla už dřív. Patřil k těm, co mi rozbili lampu.“

Stará dáma se tvářila samolibě a paličatě a Holman byl přesvědčený, že jim tají pravdu.

Chystal se něco říct, ale Pollardová zvedla ruku, aby ho umlčela.

„Přemýšlejte o tom druhém muži, paní Marchenková. Zkuste si vzpomenout, jak vypadal. Tenhle to tedy nebyl?“

„Ne.“

„Dokážete nám ho popsat?“

„No, vypadal jako chlap. Nevím. Tmavý kvádro, myslím.“

Holmana náhle napadlo, že pátým mužem mohl být Vukovich.

„Neměl rezavé vlasy?“

„Měl na hlavě klobouk. Nevím. Už jsem vám řekla, že jsem si ho neprohlížela.“

Holmanova jistota, že to byl Random, se rozpadla jako sen při zazvonění budíku. On sám byl na útěku před policií, Chee ve vězení, Maria Juarezová unesená. Holman vytrhl Pollardové výstřižek a došel s ním k paní Marchenkové. Trhla sebou, jako by se lekla, že ji uhodí, ale jemu to bylo jedno. Ukázal na Randoma.

„Jste si úplně jistá, že to nebyl on?“

„Jsem. Nebyl.“

„Maxi, nechte toho!“

„A co kdybych vám řekl, že je to ten parchant, co vám zastřelil syna? Potom byste ho poznala?“

Pollardová vstala z pohovky, přísná a rozzlobená.

„Tak to už by stačilo, Maxi. Už toho bylo dost.“

Buldočí obličej paní Marchenkové ztvrdl.

„To byl on? Tohle je ten, co mi zabil Antona?“

Pollardová sebrala výstřižek a strkala Holmana ke dveřím.

„Ne, paní Marchenková. Je mi to líto. Tenhle neměl s Antonovou smrtí nic společného.“

„Proč to teda řekl? Proč povídá takový věci?“

Holman vyšel z domu a zastavil se až na ulici. Připadal si jako hlupák. Byl rozzlobený, zmatený a styděl se za sebe. Pak vyšla Pollardová a vypadala taky rozhněvaně.

„Mrzí mě to,“ prohlásil Holman. „Jak to, že to nebyl Random? Musel to být on! To on je ten, co spojuje všechny dohromady.“

„Mlčte už konečně! Nechte toho. Dobře, ten pátý muž nebyl Random ani Vukovich. Víme, že to nebyl vás syn, Mellon ani Ash, ale někdo to být musel.“

„Random měl v tom žlutém domku tři nebo čtyři svoje lidi. Třeba to byl jeden z nich. Možná pro Randoma dělá celé policejní oddělení.“

„Ještě tady máme Alison Whittovou…“

To už měla mobil v ruce a mačkala jedno z telefonních čísel ze seznamu.

Zvedla ruku, aby byl zticha, protože někdo to právě zvedl.

„Jo, to jsem já. Máš už něco o té Alison Whittové?“

Holman čekal a viděl, jak Pollardová ztuhla. Že uslyšela špatnou zprávu, věděl ještě dřív, než vypnula telefon. Poznal to z toho, jak jí poklesla ramena. Chvíli na něho zírala a pak zavrtěla hlavou.

„Alison Whittová nebyla jako informátorka u losangeleské policie vůbec registrovaná.“

„Co tedy budeme dělat?“

Pollardová mu hned neodpověděla. Věděl, že přemýšlí. Také on uvažoval. Měl to čekat. Věděl přece, že málokdy něco vyjde podle plánu.

Pollardová nakonec odpověděla.

„Mám doma záznam o zatčeních. Podívám se, kteří policisti ji zatýkali. Asi jsme se mýlili, když jsme si mysleli, že je registrovaná informátorka. Možná jen krmila informacemi nějakého chlápka jen tak, ale já jeho jméno zjistím.“

Holman se usmál, i tentokrát spíš pro sebe než pro ni. Díval se na linie jejího obličeje a na to, jak jí do něho padají vlasy, a znovu si připomněl, jak ji spatřil poprvé, když na něho v bance mířila služební zbraní.

„Mrzí mě, že jsem vás do toho zatáhl.“

„Ještě jsme s tím neskončili. Ale už jsme blízko, Maxi. Random je na obou stranách celé téhle šílené záležitosti, a jediné, co potřebujeme, je jeden chybějící kousek skládačky, abychom v tom měli jasno.“

Holman přikývl, ale s pocitem, že jen ztrácí. Zkoušel hrát správným způsobem, tak jak se to má, pokud žijete podle zákonů, ale nefungovalo to.

„Vy jste zvláštní člověk, agentko Pollardová.“

Její tvář se napjala a byla to znovu ta mladá agentka z minulosti.

„Jmenuju se Katherine. Měl byste mi tak říkat.“

Holman měl chuť ji znovu obejmout. Chtěl ji přitisknout k sobě a políbit, ale nebylo by to dobré, kdyby to udělal.

„Už mi nepomáhejte, Katherine. Takhle se jen můžete namočit do průšvihu.“

Holman vykročil k autu a Pollardová se vydala za ním.

„Počkejte! Co chcete dělat?“

„Sehnat si jiné auto a tohle někde nechat. Už mě jednou měli a teď po mně jdou znovu. Nenechám se chytnout.“

Nastoupil do auta, ale Pollardová se postavila ke dveřím a nedovolila mu je zabouchnout. Holman se ji pokoušel ignorovat. Vklínil šroubovák do odkrytého zapalování a zakroutil jím, aby nastartoval motor. Pollardová dál stála u dveří.

„Jak to chcete udělat s penězi?“

„Chee mi nějaké dal. Musím jít, Katherine. Prosím.“

„Holmane!“

Podíval se na ni. Pollardová ustoupila a zavřela dveře. Naklonila se do okna a políbila ho na rty. Holman zavřel oči. Přál si, aby to trvalo věčně, ale věděl, že jako každá dobrá věc v životě, to dlouho nepotrvá. Když znovu otevřel oči, dívala se na něho.

„Já toho nehodlám nechat,“ prohlásila.

Holman se rozjel. Umínil si, že se neohlédne. Život ho naučil, že jakmile se ohlédnete, dostanete se do maléru, takže si řekl, že se nepodívá, ale stejně se do zpětného zrcátka podíval a uviděl ji stát na ulici, jak hledí za ním, ta neuvěřitelná žena, která se téměř stala součástí jeho života, a cítil, jak mu chladne srdce.

Otřel si oči.

Díval se dopředu.

Jel.

Nedokázali poskládat všechno dohromady, ale na tom teď už nezáleželo. Holman nehodlal dopustit, aby jim Richieho vražda jen tak prošla.

45

Pollardová měla vztek. Záhadný pátý muž ji ničil a málem ji trefilo, když jí Sandersová sdělila, že Alison Whittová nebyla registrovanou informátorkou policie. Marki použila všechny správné termíny, když říkala, co jí Whittová vyprávěla: registrace, limit, schválení. Civilisté tyhle věci neznají, pokud se je nedozvědí z první ruky, a Pollardová stále ještě věřila, že Whittová mluvila pravdu.

Řítila se po hollywoodské dálnici, jednou rukou řídila, ve druhé třímala mobil a volala Sandersové. Nechtělo se jí to rozebírat před Holmanem, ale teď chtěla znát podrobnosti.

„Ahoj, to jsem ještě já. Můžeš mluvit?“

„Co se děje?“

„Ta holka byla informátorka. Chci, abys to ještě jednou ověřila.“

„Poslyš, udělala jsem pro tebe, cos chtěla. Kdyby mi na to Leeds přišel, pěkně bych to schytala.“

„Já jsem si ale jistá, že nelhala. Věřím jí.“

„Já vidím, že jí věříš. Cítím to i přes telefon, ale na seznamu prostě není. Podívej, možná jí nějaký polda platil z vlastní kapsy. To by taky nebylo nic mimořádného.“

„Kdyby ji ale někdo využíval bez registrace, nevěděla by, že platby jsou limitované a že musejí být schválené. Uvažuj, April. Bylo to tak a měla za sebou nějakého poldu.“

„Tak ti to řeknu ještě jednou: Není na seznamu. Je mi líto.“

„Možná je tam pod jiným jménem. Podívej se na její záznam o zatčeních a hledej…“

„Teď jsi plácla hloupost. Pod jiným než pravým jménem nikoho placeného nevedou.“

Zklamaná Pollardová jela chvíli mlčky.

„Jo, asi máš pravdu,“ připustila nakonec.

„Já vím, že mám pravdu. Co se to s tebou, holka, děje?“

„Byla jsem si tím jistá.“

„Byla to děvka. Děvky lžou. Ty jsi můj nejlepší milenec, ty se ke mně chováš tak hezky a tak. Vzpamatuj se, Kat. Chtěla, aby se její vyprávění kámošce líbilo. Dokážou to takhle se vším. Dělají to tak.“

Pollardová se styděla. Možná za to mohl Holman. Možná si tak moc přála to pro něj vyřešit, že ztratila zdravý rozum.

„Tak promiň, že jsem na tebe takhle vyletěla.“

„Stačí, když mi přineseš pár koblih, začínám už hubnout. Víš přece, jak si zakládám na svý váze.“

Pollardová se nedokázala přinutit k zasmání. Zavřela telefon a celou cestu domů přemýšlela. Byla zklamaná, že Alison Whittová lhala a nebyla policejní informátorkou, a kromě toho udivená, že paní Marchenková nepoznala v Randomovi pátého muže.

Bylo to, jako by s Holmanem objevili dva samostatné případy, a Random byl na obou stranách – bylo tu Fowlerovo pátrání po zmizelých penězích a vražda čtyř policistů, které se údajně dopustil Warren Juarez. Random hrál hlavní roli v Marchenkové případě a nyní měl pod kontrolou i vyšetřování vražd. Okamžitě je ale uzavřel tím, že za vraha prohlásil Warrena Juareze, ačkoli na zbývající otázky neodpověděl. Popřel, že by Fowler a ostatní byli nějakým způsobem spojeni s Marchenkem a aktivně potlačoval další pátrání. Byl tak aktivní, až bylo zřejmé, že něco skrývá.

Fowler a jeho lidi hledali peníze a nebyli sami – byl do toho zapojen přinejmenším jeden další člověk, pátý muž. Někdo jim dal kopie zpráv zvláštního oddělení vyšetřování loupeží, které by jinak nedokázali získat, a dvě z těchto zpráv psal Random, který je později zabavil v bytě Richarda Holmana. Někdo rovněž doprovázel Fowlera při návštěvě paní Marchenkové a Pollardová se domnívala, že to byla stejná osoba, která poskytla Fowlerovi informace získané od Alison Whittové. Věřila, že Alison Whittová je klíčovou osobou a pravděpodobně by mohla ukázat na Randoma.

Pollardová však měla problém s Mariou Juarezovou. Když zmizela, vydal na ni Random zatykač, ale Chee tvrdil, že ji z domova odvezla policie. Pak ji Holman viděl v Randomově společnosti. Kdyby Random kryl pravého vraha čtyř policistů, proč by někde držel Mariu Juarezovou, a jednoduše ji nezabil? Od své návštěvy místa činu Pollardová věřila, že čtyři policisté k sobě nechali svého vraha přiblížit vědomě. Pokud jím byl Juarez a policisté byli oné noci u mostu ve věci zmizelých peněz, musel být Juarez ve spojení s Marchenkem. Možná že Maria Juarezová věděla, co ví její manžel, a Random potřeboval k nalezení peněz její pomoc. To by vysvětlovalo, proč je dosud naživu, ale to vysvětlení se Pollardové moc nezamlouvalo. Byly to jen dohady a ty do vyšetřování nepatří.

Při odbočování na cestu ke svému domu se pokoušela myslet na to, co možná ještě nevzala v úvahu. Zaparkovala a spěchala, aby byla co nejdřív pryč z toho pekelného vedra. Prošla domovními dveřmi a její podrážděnost z Alison Whittové nyní vystřídala hrůza z nevyhnutelného telefonátu matce. V okamžiku, kdy vstoupila do domu, byla ponořená do svých myšlenek a právě dumala nad tím, jak absolutně nic nevychází, když jí dveře z rukou vzal rudovlasý muž, který čekal uvnitř, a hlučně je za ní zabouchl.

„Vítejte doma.“

Pollardová byla tak ohromená, že sebou škubla. Ve stejném okamžiku vystoupil z chodby další muž, s legitimací a odznakem v ruce.

„John Random. Policie.“

46

Pollardová se prudce otočila a vrazila loket Vukovichovi mezi žebra. Zachroptěl a uskočil stranou.

„Hej…“

Pollardová se rychle otočila s úmyslem dostat se přes kuchyň k zadním dveřím, ale to už jí Random zablokoval cestu.

„Nechte toho! Nic vám neuděláme, tak se uklidněte.“

Pollardové se prudce rozbušilo srdce, ale Random se zastavil mezi ní a kuchyní a nepřibližoval se. Stál s rukama zvednutýma nad hlavou a v jedné ruce držel odznak. Ani Vukovich se nehýbal. Pollardová odstoupila stranu, aby na oba viděla.

„Tak se už uklidněte. Kdybychom vám chtěli něco udělat, tak tady takhle nestojíme,“ řekl Random.

Svěsil paže, ale zůstal stát. Pollardová však nadále zůstávala ve střehu a v duchu se proklínala za to, že nechala svou pistoli v krabici ve skříni. Napadlo ji, že by se snad mohla dostat k některému z kuchyňských nožů, ale představa, že by se měla bránit nožem, se jí nijak zvlášť nezamlouvala.

„Co chcete?“

Random na ni chvíli zkoumavě hleděl a pak schoval odznak.

„Abyste s námi spolupracovala. Pěkně jste to s Holmanem zamotali, dámo. Poskytnete mi možnost, abych vám to vysvětlil?“

„Chcete mi snad vysvětlit, proč po něm jdete?“

„Kdyby mě k tomu nepřinutil, nebyl bych tady, abych vám to vysvětloval.“

Vukovich se opíral o dveře a prohlížel si ji, ale hleděl na ni zvědavě a choval se uvolněně. Random vypadal podrážděně, ale měl unavené oči a zmačkaný oblek. V řeči jejich těl nebylo nic výhružného. Pollardová se tedy taky trochu uvolnila, ale stále ještě se měla na pozoru.

„Mám otázku,“ ozvala se.

Random obrátil ruce dlaněmi vzhůru a gestem ji vyzval, aby se tedy ptala.

„Kdo zavraždil ty muže?“

„Warren Juarez.“

„Nesmysl, Randome. Nevěřím vám a nevěřím ani, že ti čtyři byli pod tím mostem jen tak náhodou. Pátrali po Marchenkových penězích.“

Random jí znovu ukázal otevřené dlaně a pokrčil rameny, čímž jí naznačil, že je mu úplně jedno, zda mu věří či ne.

„Ano, hledali ty peníze, ale tím střelcem byl Juarez. Někdo si ho najal, aby je zabil. Pátráme po osobě, která si ho najala.“

„Přestaňte mi lhát. Holman vás viděl v tom domě s Mariou Juarezovou.“

„Nelhal. V tom domě byla v bezpečí. Šla tam na naši žádost dobrovolně.“

„Proč?“

„Juarez nespáchal sebevraždu. Ten, kdo si ho najal, ho pak zavraždil. Domníváme se, že dotyčný si Juareze vybral pro jeho zášť k Fowlerovi a od začátku měl v plánu se ho pak zbavit. Začali jsme se bát, že by mohl zabít taky jeho manželku. Přivezli jsme Holmana do toho domu, aby mu to Maria řekla sama. Myslel jsem, že jinak mi neuvěří.“

Pollardová se Randoma upřeně dívala a došla k závěru, že mluví pravdu. Všechno, co řekl, dávalo smysl. Důkladně si to promyslela a pak přikývla.

„Tak dobře. Tohle beru, ale proč jste zatkli Cheea? To nechápu.“

Random se zamračil, podíval se na Vukoviche a pak se pohledem vrátil k ní. Zakroutil hlavou.

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„O Holmanovu kamarádovi, říká se mu Chee, ale jmenuje se Gary Moreno. Dneska ráno u něho byla razie a vzali ho do vazby. Mysleli jsme si, že je to vaše práce.“

„Tak o tomhle nic nevím.“

„Proč mi to říkáte, Randome? Mám snad věřit, že to byla jen shoda okolností?“

Random se tvářil bezvýrazně, ale obrátil se znovu na Vukoviche.

„Vuku, zkus o tom něco zjistit.“

Vukovich vytáhl mobil a odešel s ním do jídelny před kuchyní. Pollardová ho slyšela, jak s někým tiše hovoří, a zatím položila Randomovi další otázku.

„Když jste tedy věděl, že v tom s Juarezem jel ještě někdo další, proč jste ten případ uzavřel?“

„Jeho vrah se postaral, aby to vypadalo na sebevraždu. Chtěl jsem, aby uvěřil, že jsem mu na to naletěl. Chtěl jsem, aby si myslel, že o jeho existenci vůbec nevíme, a cítil se tak v bezpečí.“

„Proč?“

„Protože se domníváme, že oním vrahem je vysoce postavený policista.“

Random to pronesl věcně a bez zaváhání. Bylo to přesně to, co si myslela Pollardová s Holmanem, jen s tím rozdílem, že oni se domnívali, že touto osobou je Random. Pollardová si náhle uvědomila, že nesrovnalosti mezi oběma Randomy teď dávají smysl a že všechny jeho nedůslednosti mohly být důsledné.

„Pátý muž.“

„Co tím myslíte?“

„Víme, že v tom jede ještě někdo další. Nazvali jsme ho pátý muž. Jenže jsme mysleli, že jste to vy.“

„Mrzí mě, že jsem vás zklamal.“

„Vedete vyšetřování v rámci jiného vyšetřování, jedno veřejné, druhé tajné – utajené vyšetřování.“

„Jinak to nejde. Jediní lidi, kteří o tom vědí, jsou lidi z mého týmu, pak náčelník a jeho zástupce. Vyšetřování začalo už řadu týdnů předtím, než zemřeli ti čtyři policisté. Získal jsem informaci, že skupina policistů se chce zmocnit těch peněz. Většinu jsme jich odhalili, ale někdo, kdo měl podrobné vědomosti o Marchenkovi a Parsonsovi, je předával Fowlerovi a ten tu osobu chránil s tvrdošíjností pitbulla. Fowler byl jediný, který toho člověka znal, jediný, kdo se s ním stýkal, a my se snažili zjistit, o koho se jedná.“

„A pak došlo k té střelbě.“

„Ano. Došlo ke střelbě a vy s Holmanem jste obrátili tolik kamenů, že si toho všimli i policisti z jednotlivých stanic. Bylo nutné to zarazit, Pollardová. Kdyby ten chlápek ucítil, že přihořívá, už nikdy bychom ho nevypátrali.“

Pollardová nyní pochopila, proč z Parker Center volali Leedsovi. Chtěli se dozvědět, co ona, Pollardová, dělá, a Leeds ji měl přemluvit, aby s tím koukala přestat.

„Jak to, že jste toho o Fowlerovi tolik věděli? Jak jste vůbec zjistili, že toho člověka zná jedině Fowler?“

Random váhal. Bylo to poprvé, kdy při odpovědích na její otázky zaváhal. Pollardová cítila tlak u žaludku.

„Měli jste někoho uvnitř.“

„Pracoval pro mě Richard Holman.“

Ledový vzduch z klimatizace byl náhle teplý. Dům se naplnil tichem, které se šířilo z její kuchyně jako vylitý sirup. V hlavě jí vířilo všechno, co jí Holman vyprávěl o svých rozhovorech s Randomem.

„Jste prevít. Proč jste o tom neřekl Holmanovi?“

„Kdybych mu to řekl, ohrozilo by to naše vyšetřování.“

„Nechal jste ho, aby si myslel, že byl jeho syn do něčeho zapletený. Dovedete si vůbec představit, jak trpěl? A vám to bylo fuk.“

Měkké svaly kolem Randomových očí se stáhly. Navlhčil si rty.

„Richard Holman mě informoval, že se ho Fowler snaží získat. Rich to odmítl, ale já ho přesvědčil, aby Fowlerovi zavolal. Ano, paní Pollardová, dal jsem je dohromady, ale rozhodně mi to není jedno.“

Pollardová si sedla na pohovku. Přestala si Randoma všímat. Neměla k tomu co říct. Zavřela oči, protože v nich měla slzy, a nechtěla, aby to Random viděl. Richie už nebyl špatný chlapec, byl to znovu hodný syn. Holman se jeho matce neměl za co omlouvat.

„Pochopila jste, proč jsem to musel takhle udělat?“

„Jestli toužíte po odpuštění, tak na to zapomeňte. Možná to tak muselo být, ale stejně jste hlupák. Ten muž přišel o syna. Stačilo si s ním promluvit jako s člověkem a nejednat s ním jako se špinavým kusem hadru. Pak by všechno mohlo být jinak.“

„Zavoláte mu? Potřebuju vás dostat na naši stranu dřív, než bude pozdě.“

Pollardová se zasmála.

„Zavolala bych mu, ale nemůžu. Vaši lidi mu na tom hřbitově sebrali mobil. Nevím, jak bych ho sehnala.“ Random zaťal zuby, ale neodpověděl. Vukovich se vrátil z jídelny a oznámil, že mu zavolají, ale Pollardová si toho nevšímala. Přemýšlela, jestli všechno, co s Holmanem dělali, bylo zbytečné. Pátý muž už pravděpodobně někam zmizel.

„Řekněte mi, našli ty peníze, nebo nenašli? Domnívám se, že ano, protože jinak by ta podezřelá osoba, kterou hledáte, nepovraždila tolik lidí.“

„Nejsme si tím jistí. Pokud ta osoba zjistila, kde ty peníze jsou, našla je až po těch vraždách.“

„Museli ty peníze najít, Randome. Co objevili u symbolu Hollywoodu?“

Bylo zřejmé, že její otázka Randoma překvapila.

„Jak jste se o tom dozvěděla?“

„Obraceli jsme kameny. Ve čtvrtek večer, předtím, než byli zavražděni, něco našli. Ať už to bylo cokoli, bylo to zakopané v jámě přibližně třicet centimetrů široké a pětačtyřicet centimetrů dlouhé. Co to bylo?“

„Klíče. Našli dvaadvacet klíčů v modré kovové termosce.“

„Klíčů od čeho? Jakých klíčů?“

„Rich je neviděl. Termosku otevřel Fowler. Řekl ostatním, co našli, ale klíče si ponechal.“

„Nebylo tam nic o tom, k čemu jsou?“

„Byly tam jen ty klíče. Druhého dne jim Fowler řekl, že jeho parťák nejspíš přijde na to, co se jimi má odemknout. My si myslíme, že právě kvůli tomu se sešli té noci, kdy byli zavražděni. V poslední zprávě, kterou jsem od Riche dostal, se psalo, že si všichni myslí, že se něco dozvědí o penězích.“

Pollardová přemýšlela o klíčích a uvědomila si, že téměř všechno, co Random ví, se dozvěděl od Richarda Holmana. Rich všechno Randomovi říkal, ale Fowler chránil svého parťáka jako onen zmíněný pitbull. Neprozradil ho. Pollardovou náhle napadlo, jestli o případu náhodou neví víc než Random.

„Víte, proč Marchenko schoval ty klíče pod nápisem?“ Z jeho výrazu Pollardová poznala, že o tom nemá nejmenší tušení. Jen hádal.

„Odlehlé místo. Nedaleko od jeho bytu.“

„Alison Whittová.“

Random tápal.

„Prostitutka. Marchenko s ní pod tím nápisem provozoval sex. Vy jste o tom nevěděli?“

Vukovich kroutil hlavou.

„To není možné. Vyslechli jsme každého, kdo měl jakékoli spojení s Marchenkem a Parsonsem. Všichni o těch kašparech mluvili tak, jako kdyby to byli eunuši. Neměli žádné kamarády dokonce ani mezi chlapy.“

„Dozvěděli jsme se to s Holmanem od Marchenkovy matky. Randome, a teď poslouchejte – asi týden před těmi vraždami přišel za Marchenkovou matkou Fowler ještě s nějakým mužem. Vyptávali se jí hlavně na Alison Whittovou. Ten člověk, který tam byl s Fowlerem, nebyl ani Rich, ani Mellon, ani Ash. Musel to být ten Fowlerův parťák. Marchenková neví, jak se jmenuje, ale mohli byste tam poslat někoho, kdo by podle popisu nakreslil jeho podobu.“

Random se prudce obrátil na Vukoviche.

„Zavolej Fuentesovi. Ať tam někoho pošle s portrétistou.“

Vukovich odešel s mobilním telefonem a Random se znovu otočil k Pollardové.

„Co je s tou Whittovou?“

„Dopadla špatně. Zavraždili ji té noci jako ty ostatní.

S Holmanem jsme se o ní dozvěděli od Marchenkové, ale Fowler a jeho kámoš o ní věděli ještě předtím, než za Marchenkovou přišli. Whittová tvrdila, že je registrovaná informátorka, takže jsem si nejdřív myslela, že by ten pátý muž mohl být její kontaktní policista, ale nakonec se ukázalo, že to tak není.“

„Počkejte… Jak jste to všechno zjistila, když ta Whittová byla už mrtvá?“

Pollardová mu tedy řekla o Marki Collenové a Mayském grilu, sdělila mu, co Whittová kolegyni vyprávěla o Marchenkovi a o tom, že pracuje pro policii. Random si vzal zápisník a dělal si poznámky. Když skončila, zkoumal Random svoje zápisky.

„Prověřím si ji.“

„Nic nezjistíte. Mám u FBI kamarádku a ta se na to už koukla do kartotéky v Parker Center. Na seznamu informátorů není.“

Random se pochmurně usmál.

„Že vaší kamarádce děkuju, ale prověřím si to raději sám.“

Vytáhl mobil a přesunul se k oknu, aby si zavolal. Zatímco hovořil, vrátil se k Pollardové Vukovich.

„Dozvěděl jsem se něco o tom vašem Cheeovi. Zatkli ho oprávněně. Pyrotechnický tým dostal tip od FBI a udělali tam s městskou policií razii. V jeho dílně našli tři kila plastické trhaviny C-4 a nějaké detonační šňůry.“ Pollardová zírala na Vukoviche, pak se ohlédla po Randomovi, ale ten stále ještě mluvil do telefonu. „Dostali tu informaci od FBI?“

„Takhle mi to bylo řečeno. Součást vyšetřování nějakého spiknutí, takže tam zajeli, aby si to ověřili.“

„Kdy jim z FBI zavolali?“

„Dneska ráno. Brzo ráno. Je to důležité?“ Pollardová kroutila hlavou a cítila, jak jí dřevění nohy.

„Jste si jistý, že to byla FBI?“

„Takhle jsem to slyšel.“

Zmrtvění se jí šířilo do celého těla.

Random ukončil hovor, vytáhl z peněženky navštívenku a podal ji Pollardové.

„Holman bude chtít se mnou mluvit. Ať se ozve. Jakmile ho seženete, zavolejte mi, ale nejdřív ho přesvědčte, že s jeho pátráním je už konec. Je to rozkaz. Nesmíte nikomu prozradit, co jsem vám řekl, a Holman to nesmí říct ani své snaše. Chápete snad, proč je to nutné, či snad ne? Mohu jen doufat, že ještě není pozdě.“

Pollardová přikývla, aniž by o jeho slovech přemýšlela.

Když odcházeli, stála strnule u dveří a pak se otočila do prázdného bytu. Nevěřila na náhody. Naučili ji to v Quantiku a ověřila si to na stovkách případů – žádné náhody neexistují.

Tip od FBI.

Pollardová šla do ložnice a přitáhla si ke skříni židli. Z nejvyšší police, kam její kluci nedosáhli, vytáhla krabici, ve které přechovávala pistoli.

Věděla, že se mohla dopustit těžké a závažné chyby. Marki jim řekla, že je Whittová registrovaná informátorka a její polda se o ni postará, ale slovo „polda“ nemuselo nutně znamenat jen příslušníka policie a LAPD nebyla jedinou bezpečnostní organizací, která využívala registrované informátory. Měli je i šerifové, agenti tajné služby, U. S. Marshals a agenti ATF, a na všechny se vztahoval obecný výraz „polda“. A pokud…

Alison Whittová mohla být informátorkou FBI. A jestliže měla…

Pátý muž byl agentem FBI.

Pollardová vyběhla do vedra a odjela do Westwoodu.

47

Registrovaní informátoři mohli být, a často také byli, důležití při řešení zločinů a pochopitelně rovněž udávali. Informace, které poskytovali, a metody, kterými je získali, byly legální součástí zpráv vyšetřovatelů, předvolání či soudních příkazů, zatykačů, nálezů velké poroty, návrhů, instrukcí a nakonec i soudních procesů. Skutečná jména informátorů se nikdy nepoužívala, protože mnohé z těchto dokumentů byly veřejně dostupné. Ve všech takových dokumentech bylo jméno informátora nahrazováno číslem. Číslo bylo kódovým číslem informátora a kódy – společně se zprávami vyšetřovatelů o spolehlivosti informátorů a platebními stvrzenkami o tom, kolik dostávali informátoři za své informace zaplaceno – byly drženy pod zámkem, aby chránily anonymitu informátorů. Místo a způsob zabezpečení tohoto seznamu se u různých organizací lišily, ale nikdo je nechránil jako kódy od jaderných bomb a stačilo, aby agent požádal šéfa o klíč.

Pollardová využila za tři roky práce v bankovním týmu informátorů pouze třikrát. Při každé z těchto příležitostí požádala o seznam vedoucího bankovního týmu, Leedse, a dívala se, jak otvírá uzamčenou kartotéku, ve které skladoval dokumenty. Pokaždé použil mosazný klíč, který schovával v pravé horní zásuvce svého psacího stolu. Pollardová nevěděla, jestli ještě po osmi letech budou krabice, klíč a skříňka s kartotékou na stejných místech, ale Sandersová by to vědět mohla.

Když Pollardová zajížděla na parkoviště, byla obloha nad Westwoodem jasně modrá a bez mráčku. Bylo osm minut po druhé hodině. Černý věžák se chvěl proti obloze, optický klam způsobený sluncem.

Pollardová zkoumala věžák. Pokoušela si namluvit, že tohle může být jeden z milionu případů, kdy náhoda je jen náhodou, ale nedokázala tomu uvěřit. Jméno Alison Whittové by mělo být na formuláři v Leedsově kanceláři a mělo by tam být i jméno jejího kontaktního agenta. A ten téměř určitě zavraždil šest lidí. Mohl to být kdokoli.

Pollardová otevřela mobil, aby zavolala Sandersové. Potřebovala propustku do budovy, ale Sandersová to nebrala. Ozvala se její hlasová schránka, což naznačovalo, že Sandersová může být někde na místě činu a vyslýchá svědky nebo oběti.

Pollardová se zlobila, že nemá štěstí, ale nebyla ochotná čekat. Zavolala na číslo bankovního týmu a počkala, až to někdo zvedne. I když byl celý tým někde v terénu, některý z agentů měl vždycky službu v kanceláři, aby přepojoval příchozí hovory a staral se o papírování. Pokud ale měla službu Pollardová, telefon obvykle ignorovala.

„Bankovní tým. Agent Delaney.“

Pollardová si vzpomněla na mladého agenta, kterého viděla s Billem Cecilem.

„Tady Katherine Pollardová. Setkala jsem se s vámi v kanceláři, když jsem přinesla koblihy, vzpomínáte si na mě?“

„Ale jistě, zdravím vás.“

„Jsem tady dole. Je tam někde April?“

Pollardová věděla, že Sandersová v kanceláři není, ale tím, že se po ní poptala, si připravila půdu, aby se mohla zeptat na Leedse. Musí zjistit, jestli je ve své kanceláři, protože právě tam se nacházel seznam. Přála si, aby tam nebyl.

„Vůbec jsem ji neviděl,“ odpověděl Delaney. „Jsem tady úplně sám. Všichni jsou někde venku.“

„A co Leeds?“

„No, ten tady před chvílí byl… vlastně ne, taky ho tu nevidím. Máme dnes poměrně rušný den.“

Pollardové se ulevilo, ale chtěla zapůsobit zklamaně.

„To mám teda pech. Poslyšte, Keve, mám tady něco pro Leedse, co bych mu tam chtěla nechat, a taky krabici koblih pro všechny. Nebrnknul byste dolů, aby mě pustili?“

„Jistě. Žádný problém.“

„Výborně. V minutě jsem nahoře.“

Pollardová opravdu koupila krabici donutů, aby měla záminku k návštěvě. Pistoli zastrčila pod sedadlo, vzala krabici se sladkou nadílkou a svůj spis a vešla do budovy. Desky s papíry si vzala proto, aby měla záminku ke vstupu do Leedsovy kanceláře. Jako posledně počkala na svůj doprovod a vyjela do třináctého patra.

Vešla do kanceláře bankovního týmu a rozhlédla se. Delaney seděl sám v ohrazeném prostoru u dveří.

Pohárová věnovala Delaneyovi široký úsměv a šla k němu.

„Ani si neumíte představit, jak jsem tyhle služby nenáviděla. Myslím, že si zasloužíte koblihu.“

Delaney si jednu vylovil z krabice, ale nevěděl, kam by ji položil, a vzal si ji pravděpodobně jen ze zdvořilosti. Pracovní stůl měl zavalený papíry.

„Chcete, abych vám tu krabici nechala tady?“

Delaney se podíval na psací stůl a zjistil, že tam na ni není místo.

„Nechtěla byste ji radši nechat tam, co je automat na kafe?“

„Skvělý nápad. Nechám jen tohle Leedsovi v kanceláři a hned zase vypadnu.“

Ukázala mu desky a odešla. Snažila se pohybovat s nenucenou elegancí, jako kdyby prováděla cosi očekávaného a normálního. Krabici odložila v místnosti s automatem a při návratu se podívala na Delaneye. Měl hlavu skloněnou nad psacím stolem a nevěnoval jí pozornost.

Pollardová vykročila k Leedsově kanceláři. Bez váhání otevřela dveře a vstoupila do dračího doupěte. Nebyla tady ode dne, kdy tu skončila, ale byla stejně vyděšená jako tenkrát. Stěny zdobily fotografie Leedse s každým prezidentem, kterého zažil, počínaje Nixonem, a portrétem Edgara Hoovera, kterého Leeds obdivoval jako amerického hrdinu, s osobním věnováním. Mezi prezidenty visel plakát s informací o zatykači na Johna Dillingera. Leedsovi ho daroval prezident Reagan.

Pollardová se rozhlédla po kanceláři, aby se zorientovala, a s úlevou zaznamenala, že skříňka s kartotékou stále ještě stojí v koutě a ani na Leedsově psacím stole se nic nezměnilo. Spěšně k němu došla a otevřela pravou horní zásuvku. V krabici bylo teď několik klíčů, ale ten mosazný poznala. Rychle přešla ke skříňce s kartotékou, děsíc se okamžiku, kdy se Delaney začne divit, co tam tak dlouho dělá. Odemkla uzamčenou část, otevřela zásuvku a chvatně hledala mezi spisy, které byly seřazené podle abecedy. Když našla složky začínající písmenem W, vytáhla je a hledala mezi nimi. Na každém bylo jméno informátora a jeho kódové číslo.

Pořád ještě doufala, že to bude náhoda, jaké se stávají v jednom z milionu případů, když spatřila to jméno: Alison Carrie Whittová.

Otevřela spis a na první stránce spatřila její identifikační údaje. Prohlížela stránku odshora dolů a hledala jméno pátého muže…

„Co tady ks akru děláte?“

Pollardová sebou při zvuku toho hlasu škubla. Ve dveřích stál Leeds se zlostným výrazem na tváři.

„Vstaňte, Pollardová! Okamžitě vypadněte od té kartotéky. Delaneyi! Pojďte sem!“

Pollardová pomalu vstala, ale spis neodložila. Ve dveřích se za Leedsem objevil Delaney. Prohlížela si je. Mohlo tam být jméno některého z nich, ale nevěřila, že by to byl Delaney. Na to tady byl příliš krátce.

Vzpamatovala se. Narovnala se a pohlédla Leedsovi do očí.

„Jeden agent z téhle kanceláře má na svědomí vraždy čtyř policistů pod mostem na Čtvrté ulici.“

Když to říkala, napadlo ji, že by to klidně mohl být Leeds.

Opatrně se k ní přibližoval.

„Odložte ten spis, Katherine. To, co děláte, je federální zločin.“

„Zločinem je vražda čtyř policistů. Stejně tak vražda registrované federální informátorky, která se jmenovala Alison Whittová.“

Ukázala mu spis.

„Byla to vaše informátorka, Chrisi?“

Leeds pohlédl na Delaneye a váhal. Delaney byl její svědek. Pollardová pokračovala.

„Máte ji tady v tomhle spisu – Alison Whittovou. Byla to Marchenkova přítelkyně. Některý z agentů v téhle kanceláři to věděl, protože ji znal. Tentýž agent se domluvil s Mikem Fowlerem a dalšími policisty, že se pustí do hledání šestnácti milionů dolarů.“

Leeds znovu vrhl pohled na Delaneye, ale Pollardová nyní viděla jeho nerozhodnost v jiném světle. Nezdálo se, že by ji mínil napadnout. Začínalo ho to zajímat.

„Jaký pro to máte důkaz?“

Pokývnutím hlavy ukázala na svoje desky se všemi Holmanovými poznámkami, články a dokumenty.

„Všechno je to tady. Můžete zavolat detektivovi z LAPD jménem Random. Postaví se za mě. Alison Whittová byla zavražděna téže noci jako ti čtyři policisti. Zabil ji ten, kdo je uveden v jejím spisu.“

Leeds na ni jenom zíral.

„A vy si myslíte, že jsem to byl já, Katherine?“

„Myslím si, že to není vyloučeno.“

Leeds kývl hlavou a pak se pomalu usmál.

„Tak se tedy podívejte.“

Pollardová prolétla několik údajů na první stránce a nakonec to jméno našla.

Alison Whittovou naverboval zvláštní agent William J. Cecil. Bill Cecil.

Jeden z nejlaskavějších mužů, jakého kdy poznala.

48

Holman projel třemi menšími parkovišti, než našel červený Jeep Cherokee, podobný tomu, který ukradl. Výměna poznávacích značek u aut stejného výrobce, modelu a barvy byl trik, kterému se naučil, když kradl auta, aby měl z čeho žít – kdyby si nějaký policista ověřoval Holmanovu poznávací značku, ve zprávě o vozidle by se neobjevil údaj, že bylo ukradeno.

Holman vyměnil značky a rozjel se do Culver City. Myšlenka na návrat do motelu se mu nezamlouvala, ale potřeboval peníze a pistoli. Neměl dokonce ani drobné, aby zavolal Perrymu a zeptal se, jestli ho někdo nehledal. Holman litoval, že nepožádal Pollardovou, aby mu půjčila pár dolarů, ale napadlo ho to, až když už bylo pozdě. A v ukradeném džípu nebylo nic. Prohledal podlahu, sedadla, skříňku i polštářky, ale nenašel vůbec nic – dokonce ani smetí.

Polední zácpa už se v době, kdy se dostal k Pacific Gardens, začínala zmírňovat. Objel blok a rozhlížel se po postávajících chodcích a lidech čekajících v zaparkovaných autech. Pollardová měla pravdu, že povaha Randomových činů je rozporná, ale ať už byly jeho záměry jakékoli, Holman si byl jistý, že si pro něho přijdou znovu. Objel blok ještě dvakrát, než zaparkoval u chodníku kousek dál od motelu, a sledoval ho přes dvacet minut, než se rozhodl jít dovnitř.

Nechal auto v postranní ulici na boční straně motelu a vešel zadním vchodem vedle Perryho pokoje. Zastavil se u schodiště, ale neviděl ani neslyšel nic neobvyklého. Perry za svým stolem neseděl.

Holman se vrátil k Perryho pokoji a jemně zaklepal na dveře. Perry zevnitř zavolal:

„Kdo je?“

„To jsem já,“ odpověděl Holman tiše. „Otevřete.“

Zevnitř slyšel nějaké nadávání, ale hned nato se dveře otevřely a objevil se v nich Perry. Kalhoty měl stažené ke kolenům. Jedině Perry dokázal někomu takhle otevřít.

„Zrovna jsem seděl na záchodě. Co se děje?“

„Nehledal mě někdo?“

„Jako třeba kdo?“

„Jako třeba někdo. Napadlo mě, že mě třeba mohl někdo shánět.“

„Ta ženská?“

„Ne, ta ne.“

„Byl jsem celý dopoledne venku, dokud se mi nezačala hejbat střeva. Nikoho jsem neviděl.“

„Tak dobře, Perry. Díky.“

Holman se vrátil do haly a opatrně se vydal po schodech nahoru. Když se dostal do druhého patra, rozhlédl se oběma směry po chodbě, ale byla prázdná. U svého pokoje se nezastavil, ale šel přímo ke komoře a opatrně otevřel dveře. Přemístil mop a hmátl do otvoru pod ventilem. Zjistil, že balíček peněz a zbraň stále ještě leží za trubkou. Právě se je chystal vytáhnout, když za levým uchem ucítil hlaveň pistole.

„Ať už tam máte, cokoli, nechte to ležet. Lepší, když odsud odejdeme a vy budete mít prázdné ruce.“

Holman se ani nehnul. Dokonce se ani neohlédl, ale ruku nechal v otvoru.

„Pomalu tu ruku vytáhněte a koukejte, ať je prázdná.“

Holman roztáhl prsty a ukázal mu dlaň, aby bylo vidět, že v ní nic nemá.

„Dobře. A teď stůjte, ať si vás můžu zkontrolovat.“ Muž ho ohmatal v pase a v rozkroku zepředu i zezadu a nakonec mu přejel nohy až ke kotníkům.

„V pořádku. Vy i já máme drobný problém, ale společně ho vyřešíme. Pomalu se otočte.“

Muž ustoupil, aby měl prostor, kdyby snad Holman něco zkoušel, a Holman se otočil. Spatřil rozložitého černocha se světlejší kůží, vlasy jako sůl a unavenýma očima, navlečeného v modrém obleku. Zastrčil zbraň do kapsy saka, ale pořád na ní držel ruku. Gestem naznačil, že teď spolu odejdou. Holmanovi chvíli trvalo, než ho poznal.

„Já vás znám.“

„Správně. Pomáhal jsem vás zatknout.“

Holman si opravdu vzpomněl – zvláštní agent FBI Cecil, který byl onoho dne s Pollardovou v bance. Jenom by byl rád věděl, jestli ho poslala Pollardová, ale z toho, jak Cecil nespouštěl ruku ze své zbraně, mohl soudit, že sem nepřišel jako přítel.

„Jsem zatčen?“

„Teď vám řeknu, jak to provedeme. Sejdeme spolu dolů po schodech jako nejlepší kámoši na světě. Kdyby vám chtěl ten stařík dole něco vykládat nebo vás zdržet, řeknete mu, že se uvidíte pozdějc, a půjdete dál. Jakmile vyjdeme ven, uvidíte před vchodem stát tmavozelenýho forda. Nastoupíte do něho. Nebudete dělat nic jiného, než co vám říkám, protože jinak vás hned na ulici zabiju.“

Cecil mu ustoupil z cesty, Holman sešel po schodech, nastoupil do fordu a v duchu se ptal, co to má znamenat. Sledoval, jak Cecil obchází auto a usedá za volant. Vytáhl pistoli z kapsy, levou rukou ji držel v klíně a odlepil se od chodníku. Holman si ho prohlížel. Rychle a mělce dýchal a obličej se mu leskl potem. Měl velké oči, které rychle těkaly mezi silničním provozem a Holmanem, jako kdyby si musel dávat pozor na hady. Vypadal jako člověk, který ukradl auto, a teď se s ním snaží zmizet.

„Proč to, kurva, děláte?“

„Jedeme si pro šestnáct milionů dolarů.“

Holman se pokoušel o lhostejný výraz, ale pravé oko mu slzelo, jak se okolní kůže škubala. Cecil byl pátý muž. Ten, který zabil Richieho. Holman pohlédl na jeho zbraň. Když zvedl zrak, viděl, že ho Cecil pozoruje.

„Jo, je to tak. Jo, byl jsem s nima, ale s tím zabíjením nemám nic společnýho. To ten blbec Juarez. Byli jsme s vaším klukem parťáci, dokud Juarez nezačal šílet. Přišel o rozum a všechny je zabil; nejspíš si představoval, že bude mít všechny ty prachy jen pro sebe. Proto jsem ho sejmul. Za to, že zabil ty čtyři.“

Holman ale věděl, že Cecil lže. Poznal to z toho, jak vytáhl obočí a pokyvoval hlavou v předstírané upřímnosti. Přechovávači kradeného zboží a drogoví dealeři lhali Holmanovi úplně stejně nejméně stokrát. Ten bídák si s ním pohrával a Holman nevěděl proč. Něco Cecila nutilo, aby se před ním odhalil, a nepochybně měl plán, do kterého mu Holman zapadal.

Holmanovi bleskl v hlavě obraz Cecila ve tmě pod mostem s brokovnicí v rukou. Cecila střílejícího z bezprostřední blízkosti a padajícího Richieho…

Holman znovu vrhl rychlý pohled na pistoli a v duchu se ptal, zda by se mu podařilo ji vyrvat Cecilovi z ruky nebo alespoň odklonit. Chtěl toho mizeru dostat – všechno, co dělal od onoho rána, kdy mu Walter Figg řekl, že Richie je mrtvý, bylo ve snaze najít tohohle člověka. Kdyby se Holmanovi podařilo Cecilovi zabránit, aby na něho vystřelil, dokázal by ho vyřídit. Praštil by ho pořádně do hlavy, ale co potom? Musel by ho rovnou zastřelit, protože kdyby se ukázali poldové, vytáhl by Cecil svoji legitimaci a odznak – a komu by pak uvěřili? Zatímco by jim to Holman vysvětloval, Cecil by zmizel.

Holman si říkal, že by snad dokázal vyskočit z auta dřív, než by ho Cecil dokázal střelit. Odbočovali právě na Wilshire Boulevard, kde se provoz zpomalil.

„Nemusíte vyskakovat. Až dojedeme tam, kam jedeme, pustím vás ven sám.“

„Já ale nikam jet nechci.“

Cecil se zasmál.

„Holmane, zatýkal jsem chlapy, jako jste vy, skoro třicet let. Vím, co vás napadne ještě dřív, než na to pomyslíte.“

„Pak tedy víte, co si právě teď myslím?“

„Jo, chcete se na něco zeptat.“

„Myslím si, proč jste ksakru ještě tady, když máte šestnáct milionů dolarů.“

„Vím, kde jsou, ale ještě je nemám. Právě na to potřebuju vás.“

Cecil vytáhl mobilní telefon a hodil ho Holmanovi do klína.

„Zavolejte kámoši Cheeovi, abyste věděl, co se děje.“

Holman chytil telefon, ale nikam nevolal. Díval se na Cecila a cítil jiný druh strachu, který neměl nic společného s Richiem.

„Sebrali ho.“

„Tak vy už to víte? No dobře, ušetříme si řeč. Chee vlastnil dvě kila C-4 a laserové zaměřovači zařízení ukradené z Camp Pendletonu. Mezi důkazy zabavenými v tom bordelu, kterému říká opravna, jsou i dvě telefonní čísla na lidi podezřelé ze sympatií s al-Kajdou a plány na sestrojení jednoduchého výbušného zařízení spouštěného laserem, o kterém už jsem vám říkal. Chápete, kam tím mířím?“

„Nastrojil jste to na něho.“

„Jen tak ze zvyku. A jen já vím, kdo to do jeho dílny podstrčil, takže když mi nepomůžete dostat ty prachy, je váš kamarádíček v háji.“

Cecil bez varování dupl na brzdu. Auto se skřípěním zastavilo a Holman vletěl do přístrojové desky. Za nimi se ozývalo troubení a skřípot pneumatik, ale Cecil nereagoval. Jeho oči byly jako černé střepiny a zabodávaly se do Holmana.

„Už je vám to jasný?“

Troubení neustávalo a lidi nadávali, ale Cecilovy oči se ani nezachvěly. Holmana napadlo, že je šílený.

„Proč si ty prachy nevezmete a nezmizíte s nima? Co s tím mám, doprdele, společnýho já?“

„Už jsem vám řekl, že si je sám vzít nemůžu.“

„Proč, kurva? Kde jsou?“

„Přímo tady.“

Holman se podíval směrem, kam Cecil kývl hlavou. Spatřil pobočku Grand California Bank v Beverly Hills.

49

Cecil zajel autem k chodníku mimo proud vozidel a díval se na banku, jako by to byl osmý div světa.

„Marchenko s Parsonsem ukryli peníze v týhle zatracený bance.“

„Vy chcete, abych tu banku vyloupil?!?“

„Oni si ty peníze neuložili, vy pitomče. Jsou ve dvaadvaceti bezpečnostních schránkách, velkých, ne v těch obyčejných mrňavých.“

Cecil sáhl pod sedadlo a vytáhl měkký váček, ve kterém cosi zacinkalo. Pustil ho Holmanovi do klína a vzal si zpátky mobilní telefon.

„Tady máte klíče, všech dvaadvacet.“

Holman si vysypal klíče do dlaně. Na jedné straně byl vyrytý nápis MOSLER společně se sedmimístným číslem. Na druhé straně se nacházelo čtyřmístné číslo.

„Tohle si tedy schovali u toho nápisu.“

„Mysleli si, že kdyby je za něco sebrali, budou tam klíče v bezpečí. Není na nich uvedeno, z které jsou banky, ale výrobce si to zaznamenává. Stačil mi jeden telefon a dozvěděl jsem se to.“

Holman se díval na klíče, kterých měl plnou dlaň. Zatřásl jimi jako mincemi. Šestnáct milionů dolarů.

„Teď si nejspíš myslíte,“ ozval se Cecil, „když má ty klíče a ví, od čeho jsou, proč si sakra nejde ty prachy vzít sám.“

Jenže Holman věděl, proč to neudělá. Každý bankovní manažer v Los Angeles by Cecila a ostatní agenty z bankovního týmu poznal na první pohled. Do trezoru by s ním musel jít některý ze zaměstnanců s univerzálním klíčem, protože k bezpečnostním schránkám byly vždycky zapotřebí dva klíče, jeden zákazníkův a univerzální klíč banky, a navíc by se musel podepsat do jejich účetní knihy. Šestnáct milionů rozdělených do dvaadvaceti schránek, to byla spousta běhání z banky a zase zpátky, moc na to, že vás zaměstnanci znají a každý ví, že nejste jejich klient a žádné schránky nemáte pronajaté. Cecila by se vyptávali. Jeho cesty tam a zpátky by se natáčely bezpečnostními kamerami. Zničilo by ho to.

„Já vím, proč si ty peníze nemůžete vzít sám. Jen jsem uvažoval, kolik asi všechny ty prachy váží.“

„To vám můžu říct přesně. Banky nám po vyloupení sdělují, o kolik přišly. Spočítáte si, o kolik bankovek se jednalo. Každá bankovka váží nula celá čtyři sta padesát čtyři desetiny gramu. Pak už stačí jednoduchá matematika. Šestnáct milionů váží pět set čtyřicet dva kilo.“

Holman se podíval na budovu a pak zpátky na Cecila. Ten stále ještě zíral na banku. Holman by přísahal, že viděl v jeho očích zelené jiskry.

„Šel jste se na ně někdy podívat?“

„Jo, jednou. Otevřel jsem schránku 3701. Vzal jsem si z ní třináct tisíc a pak už jsem tam nikdy nešel. Bál jsem se.“ Cecil se na něho znechuceně zamračil. „Dokonce jsem byl v převleku.“

Cecil měl zlatou horečku. Muži jako on o tom často mluvili a snažili se vzbudit romantický dojem ze svých špatných rozhodnutí tím, že se přirovnávali ke starým západním prospektorům, mužům, kteří snili o hrnci zlata, který by je vytáhl z bryndy. Byli tím tak posedlí, že je to stravovalo, a neměli už v životě nic jiného, takže byli zoufalí a nakonec z toho zoufalství zblbli. Tohoto idiota čekalo obvinění ze šesti vražd prvního stupně, ale jediné, co měl v hlavě, byly peníze. Holman do něho viděl. Usmál se.

„Čemu se smějete?“ zeptal se Cecil.

„Tomu, jak jste řekl, že víte, na co myslím, ještě než jsem na to pomyslel.“

„Taky že to vím. Teď si říkáte, proč si ten kretén k tomu vybral zrovna mě.“

„Jo, něco takovýho.“

Cecilovy vlhké oči ztvrdly zlostí.

„Koho jinýho jsem si na to asi tak měl sehnat? Svoji ženu? Myslíte si snad, že je to plán, který jsem si vybral? Houby! Ale věřte mi, teď už se to udělat musí, ty prachy tam čekají! Měl jsem na to víc času, než jsem potřeboval, dokud jste mě vy a ta čubka nezahnali do kouta. Ještě před týdnem jsem na to měl celou věčnost, a teď mám už jen patnáct podělanejch minut. Koho jinýho jsem si měl na to vzít? Měl jsem snad zavolat bráchovi do Denveru nebo zverbovat kluka, kterej mi nosí hole, když hraju golf? A říct mu, víš co, pojď mi pomoct ukrást prachy. Do týhle situace jste mě dostali vy dva! Já tam těch šestnáct milionů dolarů nenechám. V žádným případě! Teď mám na to vás. Jste to vy, protože zkrátka nikoho jinýho nemám. Až na vašeho kamaráda Cheea. Patří mi. Podrazíte mě, a já přísahám Bohu všemohoucímu, že ten chlap za to zaplatí.“

Cecil se rozvalil na sedadle, jako by mu došla šťáva, ale pistole v jeho klíně se ani jednou nezachvěla.

Holman o ní přemýšlel.

„Vezmete prachy a zmizíte. Co potom dokážete udělat pro Cheea?“

„Přineste ty peníze a já vám vydám člověka, který mu tam ty věci podstrčil – řeknu vám, kdy je sehnal, kde a jak. Všechno, abyste z toho moh kámoše vysekat.“

Holman přikývl, jako by o tom přemýšlel, a pak pozoroval banku. Nepřál si, aby mu nepřítel četl z obličeje. Cecil ho mohl zastřelit hned, nebo počkat, až vynese z banky peníze, ale zastřelí ho tak jako tak, a všechno to dohadování o Cheeovi jsou jenom kecy. Holman to věděl a Cecil pravděpodobně věděl, že to ví, ale Cecil byl tak šíleně posedlý penězi, aby si dokázal namluvit, že tomu věří, stejně jako si namlouval, že se zabitím čtyř policistů nemá nic společného. Holman se rozhodl, že nejlepší bude předstírat, že s tím souhlasí, aby se dostal z auta, jenže Cecil by mohl mezitím zmizet. A Holman chtěl, aby se ten mizera zodpovídal ze zabití jeho syna.

V hlavě se mu začal rýsovat plán, jak by to mohl provést.

„Jak si představujete, že to mám udělat?“

„Půjdete za manažerem služeb pro zákazníky. Rovnou mu řeknete, že budete muset jít víckrát, protože si chcete odnést daňové podklady a soudní dokumenty, které jste si tam dal do úschovy. A řekněte něco vtipnýho, jako třeba, že doufáte, že si mezitím neudělají přestávku na kafe. Vy přece umíte lhát.“

„Jo, to umím.“

„Peníze v těch schránkách jsou v taškách. Otevřete vždycky čtyři schránky. Myslím, že taška v každý schránce váží tak dvaadvacet kilo, dáte si na každý rameno dvě, celkem devadesát kilo, s tím si tak velký chlap jako vy poradí.“

Holman ho neposlouchal. Přemýšlel o něčem, co mu řekla Pollardová, když ještě věřili, že tím pátým mužem je Random… Kdybychom dokázali spojit Randoma s Fowlerem, tak ho máme. Holman se rozhodl, že dá Cecila dohromady s penězi. Cecil to pak nebude schopen vysvětlit a nevyzuje se z toho.

„Dvaadvacet bezpečnostních schránek po čtyřech najednou,“ zopakoval Holman. „To znamená, že pokaždý odnesu devadesát kilo peněz. Vy si myslíte, že mě nezastaví?“

„Myslím si, že mít něco je lepší než nic. Jestli se něco zadrhne, tak jednoduše odejdete. Vy tam neloupíte, Holmane. Prostě odkráčíte.“

„Co když budou chtít vidět, co v těch taškách nesu?“

„Odejdete. Spokojíme se s tím, co se nám povede vynést ven.“

Holman dostal nápad. Říkal si, že takhle by to mohl provést, kdyby měl dostatek času. Všechno ale závisí na tom, kolik ho bude mít.

„Bude to trvat dlouho a to já nesnesu, být v bance takovou dobu. Mám na banky špatný vzpomínky.“

„Na vzpomínky se vyserte. Myslete na Cheea.“

Holman upřel na Cecila ten nejpitomější pohled, na jaký se zmohl. Chtěl Cecila opít pomyšlením na to, že peníze jsou už blízko. Chtěl ho tím doslova zfetovat.

„Vykašlu se na Cheea. Já riskuju krk. Chci vědět, co za to.“

Cecil na něho zíral a Holman tlačil dál.

„Chci polovinu.“

Cecil přivřel oči. Podíval se na banku, olízl si rty a pak znovu pohlédl na Holmana.

„To přece nemůžete myslet vážně.“

„Myslím to smrtelně vážně. Myslím, že mi to dlužíte, a vy dobře víte za co. Jestli se vám to nelíbí, přineste si ty podělaný prachy sám!“

Cecil si znovu navlhčil rty a Holman věděl, že souhlasí.

„První čtyři tašky jsou pro mě,“ řekl. „Pak dostanete z každých čtyř tašek, které vynesete dál, vždycky jednu.“

„Dvě.“

„Z první várky jednu, pak dvě.“

„Jo, s tím už se souhlasit dá. Budete tady čekat, než se s penězma vrátím, jinak vás udám policii.“

Holman vystoupil z auta a šel k bance. Zvedal se mu žaludek, jako kdyby měl začít zvracet, ale myslel si, že jeho plán by mohl vyjít, dá-li mu Cecil dostatek času. Všechno záleželo jen na tom, jestli mu ho tolik poskytne.

Přidržel dveře mladé ženě, která z banky odcházela. Příjemně se na ni usmál, pak vkročil dovnitř a rozhlédl se. V bankách bývá obvykle rušno v době oběda, ale teď už byly téměř čtyři hodiny. Ve frontě u dvou okének čekalo pět zákazníků. Za pracovníky u přepážek seděli za psacími stoly dva muži, kteří vypadali jako manažeři, a mladík, který měl pravděpodobně na starost služby pro zákazníky, stál za pultem v hale.

Holman věděl, že tahle banka je ideálním terčem pro lupiče. Neměla hlavní vchod s otáčecími dveřmi, žádné plexisklo na ochranu úředníků za přepážkami a žádné ozbrojené strážce. Čekala jen na to, až ji někdo vybere.

Holman předběhl frontu, pohlédl na zákazníky, pak se otočil k úředníkům za přepážkami a zřetelně prohlásil:

„Tohle je loupež. Vyprázdněte zásuvky a dejte mi peníze.“

Zkontroloval si čas. Do čtyř hodin scházely čtyři minuty.

Čas běžel.

50

Šestadvacetileté Laře Myerové začínala poslední hodina služby bezpečnostní dispečerky v agentuře New Guardian Technologies, když se počítač rozsvítil a signalizoval poplach. Kód dva-jedenáct čili loupež v pobočce Grand California Bank na Wilshire Boulevardu v Beverly Hills. Neměla z toho žádnou radost. Čas na monitoru ukazoval 3.56.27.

New Guardian poskytovaly elektronické bezpečnostní služby jedenácti místním pobočkám bankovních řetězců, dvěma stům šedesáti jednomu obchodu s potravinami, čtyřem řetězcům supermarketů a několika stovkám skladišť a podniků. Každého dne byla polovina přicházejících poplachů falešná, vyvolaná kolísáním napětí v síti, závadami počítačů, výpadky elektřiny, selháním elektroniky nebo omylem personálu. Dvakrát týdně nějaký úředník za přepážkou náhodně spustil nohou poplach. Lidé jsou jen lidé. Stává se to.

Lara se ale řídila předepsaným postupem.

Pustila si na monitoru webovou stránku téhle banky, pobočku na Wilshire Boulevardu v Beverly Hills. Byl na ní seznam manažerů a fyzické údaje o bance: počet zaměstnanců, počet okének s přepážkami, bezpečnostní zajištění, pokud nějaké měli, východy a podobně. Důležitější však bylo, že jí stránka umožňovala seznámit se s diagnostickými podrobnostmi téhle banky. Program zkontroloval systémové problémy, které mohly způsobit falešný poplach.

Lara otevřela diagnostické okénko a klikla na rámeček označený nápisem CONFIRM. Diagnostika automaticky znovu nastavila poplašné zařízení a hledala elektrické anomálie, špatně fungující hardware nebo závady softwaru, které by mohly problém způsobit. Když úředník nebo úřednice za přepážkou náhodně spustili alarm, někdy v bance poplašné zařízení znovu nastavili, což poplach automaticky zrušilo.

Diagnostika trvala asi deset sekund.

Lara sledovala, kdy se poplach potvrdí.

Ukázalo se, že v pobočce Grand California Bank v Beverly Hills spustili tichý poplach dva pracovníci za přepážkou.

Lara se otočila v křesle a zavolala na vedoucího své směny.

„Hej, Barry! Máme tady loupež.“

Vedoucí přišel a přečetl si potvrzení.

„Zavolej na policii.“

Lara stiskla na své klávesnici tlačítko, které automaticky vytočilo telefonní číslo operátora krizových služeb policejního oddělení v Beverly Hills.

Telefon čtyřikrát zazvonil a Lara trpělivě čekala.

„Beverly Hills, krizové služby.“

„Tady je operátorka čtyři-čtyři-jedna z New Guardian. Z pobočky Grand California Bank na Wilshire Boulevardu hlásí dva-jedenáct. Je to ve vašem rajónu.“

„Zůstaňte na lince.“

Lara věděla, že operátor krizových služeb si nyní musí ověřit, že Lara skutečně existuje a že nejde o zavolání nějakého cvoka. Dokud se toto neprovede a Lara neposkytne veškeré nutné informace o bance, nerozjedou se tam žádné policejní vozy.

Zkontrolovala čas.

3.58.05.

51

Holman si pomyslel, že zatím to probíhá docela dobře. Nikdo neječel ani se nerozběhl ke dveřím či nepadl s infarktem na podlahu jako posledně. Zákazníci zůstali stát ve frontě a dívali se na něho, jako by čekali, že jim řekne, co mají udělat. Dalo se říct, že to byly skvělé oběti.

„Všechno klape jako na drátkách,“ prohlásil Holman. „Za tři nebo čtyři minuty odsud vypadnu.“

Vytáhl z kapsy váček s klíči a vykročil s nimi k mladíkovi, který stál za pultem pro služby zákazníkům. Váček mu hodil.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ho.

„Neubližujte mi, prosím vás.“

„Neublížím vám. Chci slyšet vaše jméno.“

„David Furillo. Jsem ženatý. Máme dvouleté dítě.“

„Blahopřeju, Davide, tohle jsou klíče od bezpečnostních schránek, na každém je jako obvykle její číslo. Běžte pro svůj univerzální klíč a čtyři z těch schránek otevřte, nezaleží na tom, které to budou. Udělejte to hned teď.“

David pohlédl na ženy, stojícími za přepážkami. Jedna z nich byla pravděpodobně jeho nadřízená. Holman vzal Davida za bradu a obrátil ho od té ženy zase k sobě.

„Nečučte na ni, Davide, a koukejte udělat, co jsem vám řekl.“

David otevřel zásuvku, vytáhl z ní univerzální klíč a spěchal do místnosti se schránkami.

Holman odklusal přes halu k venkovním dveřím. Přistoupil opatrně k jejich okraji, aby ho nebylo vidět, a vykoukl ven. Cecil seděl v autě. Holman se obrátil k zákazníkům.

„Má někdo z vás mobil? Tak dělejte, potřebuju si zavolat. Je to důležitý.“

Nejistě se zavrtěli a pak jakási mladá žena vytáhla z kabelky mobilní telefon.

„Jestli chcete, vemte si můj.“

„Díky, zlato. Všichni zůstaňte v klidu. Můžete se uvolnit.“

Holman otevřel telefon a podíval se na čas. Byl v bance dvě a půl minuty. Už překročil bezpečnou hranici.

Odklusal znovu ke dveřím, aby si zkontroloval Cecila, a pak natáhl ruku, aby viděl číslo napsané na předloktí.

Zavolal Pollardové.

52

Leeds právě upozorňoval Pollardovou, že pouhé spojení s Alison Whittovou Cecila ještě neusvědčuje. Dohodli se tedy, že zjistí, zda si paní Marchenková z řady šesti fotografií vybere tu jeho. Zatímco Leeds volal Randomovi, zkusila Pollardová zavolat Holmanovi do jeho pokoje. Protože to nebral, zavolala do motelu Perrymu Wilkesovi. Ten jí řekl, že se tam Holman zastavil, ale už odešel. Nic jiného jí Wilkes říct nedokázal.

Registrační formulář Alison Whittové ukázal, že ji Cecil získal a začal využívat jako informátorku před třemi lety. Dozvěděl se o ní, když vyšetřoval případ bývalého zpěváka, z něhož se stala druhořadá filmová hvězda a který byl v podezření, že se zapojil do gangu středoamerických dealerů drog a pomáhal jim v jejich aktivitách. Pod hrozbou zatčení za prostituci a držení drog Whittová souhlasila, že bude dodávat informace o zpěvákových kontaktech s jistými členy gangu. Cecil do jejího registračního dokumentu napsal, že Whittová poskytuje pravidelné a přesné informace, které napomáhají trestnímu stíhání.

Pollardová právě seděla v ohrazeném prostoru před Leedsovou kanceláří, když jí začal zvonit telefon. V naději, že to je Holman nebo Sandersová, se podívala na číslo, ale protože ho neznala, chtěla hovor nechat spadnout do hlasové schránky. Pak se však přece jen zdráhavé rozhodla hovor přijmout.

„To jsem já,“ ozval se Holman.

„Díky Bohu! Kde jste?“

„Vylupuju jednu banku.“

„Počkejte chviličku…“

Pollardová křikla na Leedse: „To je Holman! Mám ho na telefonu…“

Leeds vstal od psacího stolu a Pollardová pokračovala v hovoru. Postavil se ve dveřích, něco tiše říkal do svého telefonu a pozoroval ji.

„Ten pátý muž je agent FBI jménem Bill Cecil,“ sdělila Holmanovi Pollardová. „Byl –“

Holman ji přerušil.

„Já to vím. Právě teď sedí v zeleném Fordu Taurus před tou bankou. Čeká, až já odtud –“

Teď zase Pollardová nenechala domluvit jeho. „Počkejte chvíli. Myslela jsem, že je to vtip.“

„Není. Jsem v bance Grand California na Wilshire Boulevardu v Beverly Hills. Marchenko si tady schoval ty peníze v bezpečnostních schránkách. Cecil má ty klíče, ty které našli u nápisu, a –“

„Proč jste tu banku přepadl?“

Leeds se zamračil.

„Cože udělal?“

Pollardová na něho mávla, aby byl zticha. Přišel k nim i Delaney.

„Znáte snad rychlejší způsob, jak sem dostat poldy?“ odpověděl jí Holman. „Máme ho, Katherine. Má ty klíče, ale bál se dojít si pro peníze sám. Už jsem uvnitř tři a půl minuty. Policie tady musí být každým okamžikem.“

Pollardová přikryla dlaní telefon a podívala se na Leedse a na Delaneye.

„Grand California na Wilshire v B. H. Zjistěte, jestli hlásili dva-jedenáct.“

Vrátila se k Holmanovi a Delaney se rozběhl k telefonu.

„Je někdo zraněn?“

„Nic takového. Chci, abyste poldům řekla, oč se tu jedná. Řek bych, že ode mě by to nevzali.“

„Maxi, to byl ale hodně pitomý nápad.“

„Chci, aby ho poldové chytli s těma prachama. Sám se pro ně bál jít, takže mu je musím vynosit ven já…“

„Kde je Cecil teď?“

„Venku v zaparkovaném autě. Čeká na peníze.“

„Zelený Taurus?“

„Jo –“

Pollardová znovu zakryla telefon dlaní a obrátila se na Leedse.

„Cecil sedí v zeleném Fordu Taurus před bankou.“

Leeds předal informaci Randomovi právě v okamžiku, kdy se vrátil rozrušený Delaney.

„Beverly Hills tam potvrzuje poplach dva-jedenáct. Policie už je na cestě.“

Pollardová znovu promluvila k Holmanovi.

„Poslyšte, Holmane, Cecil je nebezpečný. Už zabil šest lidí…“

„Udělal chybu, že mezi nimi byl můj syn.“

„Zůstaňte v bance, ano? NEVYCHÁZEJTE ven. Jste v nebezpečí, a teď nemluvím o Cecilovi. Zasahující policisté nevědí, že jste na správné straně barikády. Nebudou vědět –“

„Vy to víte.“

Holman to položil.

V okamžiku, kdy se v telefonu rozhostilo ticho, pocítila Pollardová, jak se jí v hrudi vzedmul obrovský tlak a hrozí ji rozdrtit. Násilím to však potlačila a vstala. „Jedu do banky.“

„Nechte to místní policii. Stejně už to nestihnete.“ Pollardová běžela ze všech sil.

53

Bill Cecil sledoval budovu banky a nervózně poklepával nohou. Auto stálo na parkovišti, motor běžel, z klimatizace foukal studený vzduch. Cecil se potil při představě, co se právě teď v bance odehrává.

Holman nejprve musel promluvit s manažerem zákaznických služeb. Pokud dotyčný úředník už jednal s jiným zákazníkem, musel zkrátka počkat. Cecila napadlo, že mu Holman mohl mazaně namluvit, že se jedná o důležitou záležitost, ale zřejmě nic takového neudělal. Cecil to pokládal za dobré znamení, ale jeho čekání mu to nijak neulehčilo.

Manažer služeb pro zákazníky pak sice Holmana musel odvést do trezoru se schránkami, ale mohl patřit k těm líným parchantům, kteří mají na všechno dost času a loudají se.

Jakmile byli uvnitř, musel se Holman zapsat do knihy a úředník odemknout univerzálním klíčem zámky u všech čtyř schránek. V malých bezpečnostních schránkách je vždycky vnitřní ocelová skříňka, v níž můžete mít smlouvy s pojišťovnami a poslední vůli pohromadě, ale u velkých schránek to bylo jinak. Velké schránky byly prostě jen velké prázdné schránky. Holman je mohl odemknout, aby si ověřil, že se k nim klíče hodí, ale nemohl je otevřít, dokud úředník neodejde.

Pak musel vytáhnout tašky s penězi, zavřít a uzamknout skříňky, a teprve pak se vydat k východu z banky. Pravděpodobně manažerovi něco chytrého namluvil, ale to už mu k opuštění banky zbývalo jen deset sekund.

Cecil si spočítal, za předpokladu, že Holman nemusel čekat, než úředník vyřídí jiného zákazníka, že celý proces by měl zabrat šest minut. Zatím byl Holman v bance teprve čtyři minuty, možná o půl minuty déle. Žádný důvod k obavám.

Cecil poklepával hlavní pistole na dolní část volantu a rozhodl se, že se za deset vteřin půjde podívat dovnitř.

54

Holman zaklapl telefon a pohlédl ke vchodu s obavami, zda policie přijede včas. Bylo pro ni téměř nemožné stihnout to do dvou minut, ale pak se pravděpodobnost jejího příjezdu každou vteřinou zvyšovala. Holman byl už v bance o dvě minuty déle než při jakékoli jiné bankovní loupeži s výjimkou té poslední, při níž ho dopadli. Přemýšlel. Pollardové bude trvat téměř šest minut, než se sem dostane, a vyjíždí teprve teď. Holman měl ještě trochu času.

Šel k zákazníkům a vrátil dívce telefon.

„Všechno v pořádku? Jste v pohodě?“

Asi pětačtyřicetiletý muž v brýlích s kovovými obroučkami se zeptal: „Jsme rukojmí?“

„Nikdo z vás není rukojmí. Jen zachovejte klid. V minutě budu pryč.“

Holman zavolal směrem k trezoru.

„Hej, Davide! Jak to tam pokračuje?“

Z trezoru se ozval Davidův hlas.

„Už jsou otevřené.“

„Vy zůstaňte, kde jste. Policie už je na cestě.“

Holman odklusal přes halu k trezoru. David otevřel čtyři velké bezpečnostní schránky a vytáhl z nich čtyři nylonové sportovní tašky, které postavil uprostřed na podlahu. Tři byly modré a jedna černá.

„Co je v těch taškách?“ zajímal se David.

„Něčí špatný sen. Vy tady zůstaňte. Tady budete v bezpečí.“

Holman zvedal postupně tašky a házel si jejich popruhy na ramena. Měl pocit, že váží víc než dvaadvacet kilo.

„Co mám dělat s těmi dalšími klíči?“ chtěl vědět David.

„Nechte si je.“

Holman se vypotácel z trezoru a okamžitě si všiml, že dva zákazníci zmizeli.

Dívka, která mu půjčila telefon, ukázala ke dveřím.

„Utekli.“

Do háje, pomyslel si Holman.

55

Cecil si řekl, že dá Holmanovi ještě dalších deset sekund. Hrozně moc ty peníze chtěl, ale nehodlal kvůli nim umřít nebo se nechat chytit, a pravděpodobnost obou možností rostla s každým okamžikem, který Holman strávil v bance. Nakonec se rozhodl, že zkusí zjistit, proč mu to tak dlouho trvá. Jestli se loudá schválně, pěkně mu to spočítá, jak jen mu to jeho tlustá zadnice dovolí.

Cecil právě vypnul motor, když z banky vyběhla nějaká žena a hned po ní jakýsi muž. Žena se přede dveřmi zapotácela a upadla a muž o ni málem zakopl. Pomohl jí vstát a oba se znovu rozběhli.

Cecil okamžitě nastartoval a chystal se ujet, ale nikdo jiný už nevyšel.

V bance byl klid.

Cecil znovu vypnul motor, zastrčil zbraň do pouzdra, vystoupil z auta a v duchu se ptal, proč ti lidi tak utíkali. Nikdo jiný už nevyběhl, takže co se tam uvnitř děje? Cecil se vydal k bance, pak ale zaváhal a pomyslel si, že nejlepší by bylo vrátit se do auta a vypadnout odsud.

Rozhlédl se nahoru a dolů po Wilshire, ale žádné majáčky ani policejní auta neviděl. Všechno se zdálo v pořádku. Podíval se znovu na banku a tam stál Holman s velkými nylonovými taškami na ramenou – jen tam stál. Cecil na něho zamával, aby si pospíšil, a v duchu se ptal, na co proboha čeká.

Holman postavil dvě tašky na chodník před bankou a gestem Cecilovi naznačil, že si pro ně má dojít.

To se Cecilovi nezamlouvalo. Stále ještě přemýšlel o těch dvou lidech, kteří před chvílí utekli z banky. Rychle vytáhl mobil a zmáčkl tlačítko, na kterém měl naprogramované číslo. Holman znovu zamával a Cecil zvedl prst, aby mu naznačil, že má počkat.

„Policejní oddělení Beverly Hills.“

„Tady zvláštní agent FBI Cecil, legitimace číslo šest-šest-sedm-čtyři. Hlásím podezřelou aktivitu v Grand California na Wilshire. Poraďte mi, co mám dělat.“

„Rozumím. Máme z té adresy poplašný signál. Policisté už jsou na cestě.“

Cecil pocítil pálivou bolest v hrudi. V očích mu zajiskřilo. To, co chtěl nejvíc na světě, je od něho jen padesát metrů, ale teď už to nedostane. Šestnáct milionů dolarů je v tahu.

„Potvrzuji dva-jedenáct. Podezřelý je běloch, vysoký přes sto osmdesát centimetrů. Ozbrojený. Opakuju, je ozbrojený. Zdá se, že zákazníci leží na podlaze.“

„Rozumím, jste agent FBI šest-šest-sedm-čtyři. Držte se dál od banky. Za okamžik jsme tam. Dík za upozornění.“

Cecil zíral na Holmana, ale pak koutkem oka zahlédl světla. Červené a modré záblesky zahýbaly na Wilshire o tři bloky dál.

Cecil se otočil a rozběhl se ke svému autu.

56

Holman sledoval Cecila a neměl z něho dobrý pocit, protože nechápal, proč by měl právě teď marnit čas telefonováním, když má tak blízko k vytouženým šestnácti milionům. Zamával na něho znovu, ať si jde pro peníze, ale Cecil nadále telefonoval. Holmanovi naskočila husí kůže, protože cítil, že něco není v pořádku. Cecil se náhle rozběhl k autu. Téměř současně se na prosklené budově na protější straně ulice začaly odrážet červené a modré záblesky a Holman věděl, že jeho čas vypršel.

Protlačil se dveřmi a zbývající tašky se rozhoupaly jako kyvadla. O dva bloky dál uhýbala auta, aby mohly policejní vozy projet. Budou tady v několika sekundách.

Holman se rozběhl ze všech sil za Cecilem a vrazil při tom do dvou chodců. Cecil se dostal k svému fordu, trhnutím otevřel dveře a začal se soukat dovnitř právě v okamžiku, kdy ho Holman zezadu popadl. Vytáhl ho ven a oba spadli na vozovku. Cecil se znovu pokusil vecpat do auta.

„Co to, doprdele, provádíte? Koukejte odprejsknout!“ zaječel na Holmana.

Holman neodpověděl a pravděpodobně ho ani neslyšel. Zapřel se Cecilovi o nohu, zvedl se a pak do něj začal bušit pěstmi.

„Nechte mě na pokoji a zmizte!“ řval Cecil.

Holman z něj měl mít větší respekt. Měl si rozmyslet, co udělá, a uvědomit si, že Cecil je protřelý agent FBI s třiceti roky výcviku a zkušeností. Ale všechno, co Holman v tomto okamžiku viděl, byl Richie, běžící podél jeho auta, s rudým obličejem a plačící, jak na něj křičí, že všechno prohrál. Vše, na co myslel, byl osmiletý kluk s kšiltovkou z fotografie, která bude dál blednout, a všechno, co cítil, byla oslepující touha se téhle zrůdě pomstít.

Holman si zbraně vůbec nepovšiml. Cecil ji musel vytáhnout ve chvíli, kdy ho mlátil pěstmi do zad a on se snažil nasoukat do auta. Holman ho zasypával údery a snažil se ho vyrvat z auta na ulici, když se Cecil náhle obrátil. Třikrát vyšlehlo bílé světlo a po Wilshire Boulevardu se ozvěnou šířilo hromové zahřmění.

Holmanův svět se zastavil. Slyšel pouze své bušící srdce.

Zíral na Cecila a čekal, až ucítí bolest. Cecil se díval na něho a ústa se mu pohybovala jako rybí tlama. Za nimi se skřípotem zastavovaly policejní vozy a jeden z policistů vykřikoval do tlampače slova, která Holman neslyšel.

„Svině zasraný,“ prohlásil Cecil.

Holman se na sebe podíval. Na hrudi mu visely tašky, propálené v místech, kde se do bankovek zavrtaly tři kulky.

Cecil procpal Holmanovi pistoli mezi taškami až na prsa, ale tentokrát už nevystřelil. Strčil zbraň Holmanovi do rukou, odkulil se od něho, vyškrábal se na kolena s průkazem FBI vysoko nad hlavou a zařval:

„FBI! Jsem agent FBI!“

Znovu se odvalil, zvedl ruce a pak s prstem namířeným na Holmana vykřikl:

„Bouchačka! Má zbraň! Postřelil mě!“

Holman se podíval na pistoli a pak na policejní vozy. Krčili se za nimi čtyři uniformovaní policisté. Mladíci v Richieho věku. Mířili na něho.

Wilshirským kaňonem se znovu rozlehl zesílený hlas, zároveň se zvukem blížících se sirén.

„Odložte zbraň! Odhoďte zbraň a nedělejte žádné nečekané pohyby!“

Holman zbraň nedržel. Ležela na tašce s penězi přímo pod jeho nosem. Ani se nehnul, bál se.

Z banky se vyhrnuli lidé. Ukazovali na Holmana a vykřikovali na policisty.

„To je on! Tenhle to byl!“

Cecil se vyškrábal na nohy, kradl se pryč a mával legitimací.

„Vidím mu na ruce. Pozor! Sahá po zbrani!“

Holman viděl, jak se střelci s prstem na spoušti pohnuli. Zavřel oči, zadržel dech a…

… a nic se nestalo.

Rozhlédl se a viděl, že čtyři mladí policisté drží zbraně hlavní vzhůru a jsou obklopeni jinými policisty. Speciální oddíl beverlyhillské policie s puškami a brokovnicemi už se hnal k Cecilovi a řvali na něho, aby si lehl na zem. Srazili ho tvrdě na vozovku a položili na břicho. Pak se dva z nich odlepili od ostatních a vykročili k Holmanovi.

Ten se zatím ještě nepohnul.

Jeden z místních policistů zůstal vzadu s namířenou brokovnicí, zatímco druhý došel až k němu.

„Já jsem ten hodný,“ prohlásil Holman.

„Ani se nehněte!“

Policista, který k němu přišel, sebral pistoli, ale nesrazil ho na zem a neobrátil ho na břicho. Jakmile měl zbraň u sebe, viditelně se uklidnil.

„Vy jste Holman?“ zeptal se ho.

„Támhleten mi zavraždil syna.“

„Jo, to už mi řekli, kámo. Dostal jste ho.“

Připojil se k nim i druhý policista.

„Svědci tvrdí, že tady došlo k nějaké střelbě. Nejste zraněný?“

„Myslím, že ne.“

„Posaďte se. Přivedeme doktora.“

Stále houstnoucím davem policistů se prodírala Pollardová s Leedsem. Jakmile ji Holman spatřil, chtěl vstát, ale naznačila mu, aby zůstal sedět. Holman poslechl.

Leeds se vydal za Billem Cecilem a Pollardová šla rovnou za Holmanem, ale nakonec se prostě rozběhla. Poprvé, co ji znal, měla na sobě modrou větrovku FBI. Jakmile k němu celá udýchaná, ale s úsměvem doběhla, podala mu ruku.

„Tak jsem tady. Už to máte za sebou.“

Holman shodil popruhy od tašek s penězi, přijal její ruku a nechal se od ní vytáhnout na nohy. Pohlédl na Cecila, který stále ještě ležel natažený na břiše na silnici. Díval se, jak mu policisté vytahují ruce za záda, aby mu mohli zaklapnout pouta. Pak spatřil Leedse, jak se zrudlým a zlostí zkřiveným obličejem nakopl Cecila do nohy a jak ho poldové z Beverly Hills od něho odtahují. Holman se otočil k Pollardové. Chtěl jí vysvětlit, že všechno, k čemu tady došlo a co tomu předcházelo, byla jeho chyba, ale měl sucho v ústech a přivíral oči před prudkým světlem.

Tiskla mu ruku.

„Klid, je to v pořádku.“

Holman zavrtěl hlavou a nohou ukázal na tašky. Nic nebylo v pořádku a už nikdy nebude.

„Marchenkovy peníze,“ prohlásil. „Ty, co chtěl Richie.“

„Kdepak, milý Maxi. Ani náhodou, všechno to bylo úplně jinak.“

Sevřela jeho tvář do dlaní.

„Richie nedělal to, co jsme si mysleli. Poslouchejte…“

A pak mu vysvětila, jak Richie zemřel, a nakonec i to, co bylo pro Holmana nejdůležitější – jak žil. Holmana to tak dojalo, že se namístě, uprostřed Wilshire Boulevardu, rozbrečel, ale Pollardová ho držela pevně a nechala ho vyplakat všechny slzy.

Část pátá

O 32 DNÍ POZDĚJI

57

Když Holman sešel dolů, seděl Perry za svým psacím stolem. V sedm večer obvykle odcházel do svého pokoje, aby se v televizi díval na Riskuj!, ale teď byl tady. Holman z toho usoudil, že čeká na něho. Perry pokrčil nos.

„Proboha, vy smrdíte, jako kdybyste přišel z bordelu. Co jste si to na sebe napadal?“

„Vůbec nic.“

„Heleďte, s ptákem už to není jako dřív, ale nos mám ještě dobrej. Jste navoněnej jako nějaká slečinka.“

Holman věděl, že Perry si ho nepřestane dobírat, takže se rozhodl přiznat.

„Koupil jsem si nový šampon. Měl vonět jako tropická zahrada.“

Perry se zaklonil a zahihňal se.

„Jo, řek bych, že tak voní. A co to jako má bejt za kytku – pro nějaký teplouše?“

Perry se mohl umlátit smíchy.

Holman se podíval dveřmi ven v naději, že tam bude stát Katherinino auto, ale místo u chodníku bylo prázdné.

Perry, který se výtečně bavil, pokračoval: „Podívejme se, jakej jste fešák. Řek bych, že máte rande.“

„Není to žádný rande, jsme jen kamarádi.“

„S tou ženskou?“

„Přestaňte jí říkat ‚ta ženská‘, nebo vás nakopu do zadnice.“

„Nic ve zlým, ale ona je fakticky pěkná. Být váma, tak naopak každýmu vykládám, že s ní randím.“

„No dobře, nemyslel jsem to tak. Řek jsem Cheeovi, ať sem pošle svý chlapy, aby vám dali do čajku ten váš módní auťák.“

Perry se přestal smát a zamračil se. Jakmile se záležitost kolem Cheeova úderného komanda vyřešila, jeho chlapi dali do kupy Perryho starou rachotinu, jak slíbili. Perry se v ní nyní s velkým potěšením hrabal. Jakýsi muž, který jel okolo s Range Roverem, mu za ni dokonce nabídl pět tisíc dolarů.

Perry se znovu naklonil kupředu a hrbil se nad svým psacím stolem.

„Chtěl bych se vás na něco zeptat, a teď to myslím vážně.“

„Nezmeškal jste svou oblíbenou soutěž?“

„Počkejte – plánujete, že to s ní dáte dohromady?“

Holman šel ke dveřím, ale Pollardová ještě nepřijela. Podíval se na hodinky po tátovi. Konečně je dal opravit a nyní šly úplně přesně. Pollardová má zpoždění.

„Podívejte se, Perry. Mám teď dost problémů sám se sebou. Katherine je agentka FBI. Má dva malý kluky. S chlapem, jako jsem já, nechce mít nic společnýho.“

Po Cecilovi zůstalo v bankovním týmu volné místo a Leeds ho nabídl Pollardové. Povolit bývalé agentce návrat na takový prestižní post bylo nanejvýš neobvyklé, ale Leeds věděl jak to zařídit. Pollardové se započítaly předchozí roky služby, a to se týkalo i eventuálního důchodu. Holman se domníval, že je to dobrá nabídka, a nabádal ji, aby to přijala.

„Prokristapána, vy jste snad po tom novým teploušským šamponu dočista zblbnul. Ta ženská by sem za váma nejezdila, kdyby s váma nechtěla nic mít.“

Holman se rozhodl, že počká na chodníku. Vyšel ven, ale Perry se po půl minutě přišoural za ním. Holman ho zarazil napřaženými dlaněmi.

„Prosím vás, koukejte už s tím přestat.“

„Chtěl jsem vám jenom něco říct. Víte o mně jen to, že jsem potrhlej starej chlap v tomhle mizerným motelu. Ale já jsem vždycky takovej nebyl. Taky jsem byl mladej a měl jsem v životě šance a příležitosti. Jenže jsem se rozhodoval tak blbě, že jsem skončil tady. A věřte mi, že kdyby bylo možný to vrátit, udělal bych to jinak. Přemýšlejte o tom.“

Perry se vrátil do prázdného motelu.

Holman se za ním díval a pak zaslechl zatroubení. Rozhlédl se. Pollardová byla teprve několik bloků odtud, ale už ho uviděla. Holman zvedl ruku a viděl, jak se usmála.

Přemýšlel o tom, co právě slyšel, ale Perry ho nepochopil – netušil, že se bojí. Katherine Pollardová si zasluhovala dobrého muže. Holman se sice tvrdě snažil, aby byl lepší než kdykoli předtím za celý svůj život, ale měl před sebou ještě dlouhou cestu. Chtěl si Katherine Pollardovou zasloužit. A věřil, že jednoho dne se to stane.

Robert Crais

PRAVIDLO DVOU MINUT

Z anglického originálu The Two Minuté Rule,

vydaného nakladatelstvím Simon 8c Schuster,

divize Pocket Books (Pocket star Book)

v New Yorku roku 2006,

přeložil Viktor Faktor

Vydala Metafora, s. r. o.,

v Praze roku 2008

Redakce Jana Moravcová

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba Těšínské papírny, s. r. o.,

Český Těšín

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz