Copyright © 2001 by Robert Crais

Translation © Viktor Faktor, 2004

All rights reserved

ISBN 80-86518-51-5

Frankovi, Toni, Gině, Chris a Normě.

Rovněž Jacku Hughesovi, jenž obohatil naše životy.

Za dvacet let přátelství a smíchu,

jakkoliv otřepaně to může znít.

Úvod

Ten chlap v domě měl v úmyslu spáchat sebevraždu. V okamžiku, kdy vyhodil na dvorek svůj telefon, si Talley uvědomil, že sebevrah se právě v duchu smířil se svou smrtí. Po těch šesti letech, co seržant Jeff Talley pracoval jako krizový vyjednavač u losangeleských zvláštních jednotek, SWAT (Special Weapons and Technics), dobře věděl, že lidé v mezních situacích často mluví v symbolech. Tenhle symbol byl jasný: řečičky skončily. Talley se obával, že muž se bud zabije vlastní rukou, nebo přinutí policii, aby to udělala za něj. Tomu se říkalo sebevražda rukou poldy. Talley to považoval za svoje vlastní selhání.

„Našli už jeho ženu!“

„Ještě ne. Pátrají po ní.“

„Pátrání nám teď nestačí, Murrayi. Já tomu chlapovi musím něco nabídnout. Po tom všem, co se stalo.“

„Není to vaše chyba.“

„Ale ano, je to moje chyba. Dal jsem tomu moc rychlý spád a toho chlapa jsme tím zahnali do kouta.“

Talley se krčil za obrněným velitelským vozem policie a rozmlouval s plukovníkem Murrayem Leifitzem – ten byl velitelem týmu SWAT a zároveň Talleyovým nadřízeným. Talley měl k dispozici speciální krizový telefon, který byl napojený na telefonní linku do domu a jehož prostřednictvím komunikoval s mužem v domě Georgem Donaldem Malikem. Avšak nyní, když Malik vyhodil telefon na dvůr, Talleymu nezbývalo než použít megafon nebo s ním mluvit tváří v tvář. Nenáviděl megafon – jeho hlas z něho zněl drsně a neosobně. Důležitá byla iluze osobního vztahu, iluze důvěry. Talley si navlékl neprůstřelnou kevlarovou vestu.

Z rozbitého okna se ozval vysoký a nervózní Malikův hlas.

„Já toho psa zabiju! Na mou duši, že ho zabiju!“ Leifitz se nahnul přes Talleyho, aby viděl, co se děje v domě. Bylo to poprvé, co se Malik zmínil o nějakém psovi.

„Cože! On tam má nějakýho psa?“

„Jak to mám sakra vědět? Poslyšte, pokusím se zabránit největším škodám, k jakým by tam mohlo dojít. Na toho psa se zeptejte u sousedů. Zjistěte, jak se jmenuje.“

„Ale jestli použije bouchačku, jdeme tam, Jeffe. Pak už se nic jinýho dělat nedá.“

„Uklidněte se a běžte zjistit jméno toho čokla, jo?“ Leifitz se odplížil zpátky a vyrazil k Malíkovým sousedům.

George Malik byl nezaměstnaný malíř pokojů s přečerpanou kreditní kartou, nevěrnou ženou, která se svými milostnými aférami ani netajila, a rakovinou prostaty. Přesně ve dvě dvacet ráno, tedy před čtrnácti hodinami, vypálil z domu nad hlavu policisty, který se dostavil na základě stížnosti sousedů na rušení nočního klidu. Malik se pak v domě zabarikádoval a začal vyhrožovat, že pokud s ním jeho žena nepromluví, tak se zabije. Policie od sousedů vyzvěděla, že Malikova žena Elena odešla i s jejich jediným dítětem, devítiletým synem Brandanem. V době, kdy po ní detektivové z rampartského oddělení usilovně pátrali, začal Malik tak naléhavě vyhrožovat sebevraždou, až Talley nabyl dojmu, že se opravdu blíží ke konečnému bodu. Když mu detektivové z Rampartu ohlásili, že znají místo, kde by se Malikova žena mohla nacházet – dostali ten tip od její sestry – Talley se rozhodl zariskovat. Řekl Malikovi, že jeho ženu našli. To byla jeho veliká chyba. Porušil jedno ze základních pravidel vyjednávání: zalhal a byl přistižen při lži. Slíbil něco, co nedokázal splnit, čímž narušil veškerou dosud vybudovanou důvěru. To se stalo před dvěma hodinami – a Malikova žena dosud nebyla nalezena.

„Já toho sviňskýho psa zabiju, na to vemte jed! Tohle je její pes, ne můj, a jestli se mnou ta kurva hned nezačne mluvit, vpálím tomu parchantovi kulku rovnou do palice!“

Talley vykročil zpoza vozu. Byl na místě činu už dobrých jedenáct hodin. Kůže se mu leskla potem, hlava třeštila a v žaludku ho pálilo z nadměrného množství kávy a stresu. Snažil se mluvit uvolněně a přitom projevovat zájem.

„Georgi, to jsem já, Jeff. Nikoho prosím vás nezabíjejte. Slyšíte? Nechceme tady slyšet žádný výstřely.“

„Jste lhář! Řek jste, že se mnou žena začne mluvit!“

Byl to takový malý štukovaný domek šedé barvy. Nevelká veranda, za ní přední dveře a dvě okna. Dveře byly zavřené a okna zatažená záclonou. Okno nalevo bylo rozbité od telefonu, který skončil na dvorku. Necelé tři metry vpravo od verandy se ke zdi tisklo pět mužů, členů SWAT – taktického týmu zvláštních jednotek. Čekali na povel, aby se vrhli ke dveřím a vnikli dovnitř. Malika ovšem nikdo neviděl.

„Georgi, poslouchejte mě. Ano, řekl jsem, že jsme ji našli, a rád bych vám to vysvětlil. Mýlil jsem se. Dali mi špatnou informaci. Ale hledáme ji dál, a jakmile ji najdeme, budete s ní moct mluvit.“

„Lhal jste předtím a lžete taky teď. Kecáte, abyste tu běhnu ochránil, že jo? Abych jí to nemohl všecko vytmavit, co? Ale jen se nebojte, já toho její hnusnýho psa voddělám a pak si sám ustřelím hlavu.“

Talley vyčkával. Bylo důležité, aby se choval klidně a aby dal Malikovi čas se vyřádit. Jestliže lidé mluví, zbavují se stresu. Podaří-li se mu Malika trošku uklidnit, mají šanci se z toho dostat.

„Nezabíjejte toho psa, Georgi. Ať je mezi vámi a vaší ženou cokoli, nedopusťte, aby to odneslo to zvíře. Není to snad taky váš pes?“

„Nevím, čí ten zasranej bastard je. Lhala mi ve všem, v čem se dalo, takže nejspíš kecala i o něm. Ona je lhářka od přírody, víte? Stejně jako vy.“

„No tak, Georgi. Zmýlil jsem se, ale nelhal jsem vám. Udělal jsem chybu. To by vám lhář přece nepřiznal, co říkáte? Chci s váma mluvit na rovinu. Co to tam vlastně máte za psa?“

„Já vám nevěřím ani slovo. Vy víte, kde je moje žena, a pokud ji hezky rychle nepřimějete, aby si se mnou promluvila, toho psa prostě vodprásknu.“

Hlubina, do níž lidé klesají pod břemenem zoufalství, dokáže člověka rozdrtit stejně snadno, jako ho tíha vody stlačí na hluboké dno oceánu. Talley se naučil rozeznávat narůstající míru napětí v lidských hlasech – a nyní jasně slyšel, že napětí v Malíkově hlase stoupá k vrcholu. Ten člověk už byl na dně.

„Nevzdávejte to, Georgi. Jsem si jistý, že s váma promluví.“

„Tak proč proboha neotevře hubu? Proč ta děvka něco neřekne? To je všechno, co po ní chci.“

„Však my to zařídíme, nebojte se.“

„Ať něco řekne, do prdele!“

„Povídám, že to zařídíme.“

„Řekni mi něco pořádnýho, nebo toho podělanýho psa fakt zabiju!“

Talley se zhluboka nadechl a přemýšlel. Malikova slova ho zmátla. Choval se, jako by mluvil k někomu jinému. Talley se obával, že Malik se psychicky zcela zhroutil nebo se k tomu alespoň nezadržitelně blíží.

„Georgi, nevidím vás. Přistupte k oknu, abych na vás trochu viděl.“

„PŘESTAŇ SE NA MĚ TAKHLE KOUKAT!“

„Georgi, prosím, pojďte k tomu oknu!“

Talley viděl, že mezitím se k vozu vrátil Leifitz. Byli u sebe blízko, necelý metr. Leifitz byl ale, na rozdíl od Talleyho, schovaný.

„Tak co, jak se jmenuje ten pes?“

Lefitz zavrtěl hlavou.

„Oni tvrdí, že žádnýho psa nemá.“

„OTEVŘI TU SVOU ZATRACENOU HUBU, NEBO TOHO PSA ZASTŘELÍM HNED TEĎ!“

Najednou jako by se Talleymu rozsvítilo v hlavě, až mu z toho začal téct pot po zádech. Konečně si uvědomil, že iluze panovala na obou stranách. Detektivové z Rampartu nenašli Malikovu ženu, protože ji ani najít nemohli – byla totiž uvnitř, v domě. Sousedé se zmýlili. Byla tam celou dobu. Ona i její chlapec.

„Murrayi, rozjeďte akci!“

Talley zařval na Murraye přesně ve chvíli, kdy se z domu ozval výstřel. Když zásahová jednotka vykopávala dveře, třeskla další rána.

Talley se rozběhl k domu. Zdálo se mu, že běží ve stavu beztíže. Později si ani nemohl vzpomenout, jak vyskočil na verandu a vrazil dovnitř. Na podlaze leželo Malikovo tělo bez známek života, ruce spoutané za zády, přestože už byl mrtvý. Malikova žena spočívala natažená na pohovce v obývacím pokoji a její srdce netepalo už víc než čtrnáct hodin. Dva členové taktického týmu se pokoušeli zastavit proud krve valící se z krční tepny Malikova devítiletého syna. Jeden z policistů přivolával záchranku. Chlapec měl oči široce rozevřené a pátral jimi po místnosti, jako by se snažil najít důvod toho všeho, co se stalo. Pootevřel ústa – a zase je zavřel. Podíval se na Talleyho, který nad ním klečel s rukou konejšivě položenou na jeho noze. Talley od něho ani na chvíli neodvrátil zrak. Usmyslel si, že ani nemrkne. Dopřál tomu chlapci útěchu, že se mu díval do očí, dokud nezemřel.

Po nějaké době vyšel Talley ven a sedl si na verandě.

V hlavě mu bzučelo, jako kdyby byl opilý. Naproti v ulici se to hemžilo policisty. Zapálil si cigaretu a v duchu si začal přehrávat těch uplynulých jedenáct hodin, které uběhly od okamžiku, kdy sem dorazil. Snažil se zjistit, co se doopravdy stalo. Podle čeho se to měl dovtípit? Jak to měl prohlédnout? Neobjevil nic, co by mohl považovat za příčinu selhání. Přesto tomu sám nedokázal věřit.

V hloubi duše věděl, že se dopustil chyby. Vždyť ten chlapec tu byl po celou tu dobu a svíjel se u nohou své zavražděné matky jako oddaný, věrný pes.

„Běžte domů,“ řekl mu o chvíli později Murray Leifitz a položil mu ruku na rameno.

Jeff Talley pracoval jako policejní krizový vyjednávač u losangeleského útvaru SWAT už celých třináct let. Za posledních pět dnů byl tenhle zásah už třetí.

Snažil se vybavit si chlapcovy oči, ale už si nemohl vzpomenout, zda byly hnědé nebo modré.

Típnul cigaretu, nastoupil do auta a jel domů. Tam na něj čekala jeho jedenáctiletá dcera Amanda. Chtěl se jí podívat na oči. Nemohl si vzpomenout na jejich barvu. A měl z toho, že si nevzpomíná, špatný pocit.

Část první

AVOKÁDOVÝ

SAD

1

Bristo Camino, Kalifornie

pátek 14.47

DENNIS ROONEY

Byl to jeden z těch horkých dnů na losangeleském předměstí, kdy vzduch bývá tak suchý, že dýchat ho člověku připadá jako vdechovat horký písek, a slunce jim olizovalo pokožku jako oheň. Seděli v Dennisově autě a cpali se hamburgery. Byla to červená dodávka značky Nissan, kterou Dennis koupil za šest set babek od jednoho Bolivijce, se kterým pracoval na stavbě dva týdny předtím, než ho zavřeli. Za volantem seděl Dennis. Bylo mu dvaadvacet a od chvíle, kdy ho propustili z nápravného zařízení v Údolí antilop, kterému chovanci neřekli jinak než Mravenčí farma, ho dělilo jedenáct dnů. Uprostřed byl vklíněn jeho mladší bratr Kevin a místo u druhého okénka okupoval chlapík jménem Mars. Dennis ho znal pouhé čtyři dny.

Později, když Dennis zoufale přemýšlel o svém počínání, dospěl k názoru, že to nebylo to děsné vedro, co mu přivodilo onu podivnou chuť spáchat nějaký zločin.

Byl to strach. Strach, že by mu unikla neopakovatelná šance, že na něj čeká něco, co by jinak nikdy nenašel a co by mu o chvíli později mohlo nenávratně zmizet z dosahu. Strach, že by přišel o příležitost stát se někým jiným a nezůstat naprostou nulou.

Dennis si vzal do hlavy, že vyloupí jistý obchod na Flanders Road.

„Mám to, chlapi! Teď sem na to káp. Co kdybysme vyčórovali ten posranej krám na vopačný straně Brista? Tam, kde se hlavní stáčí nahoru na Santa Claritu?“

„Myslel sem, že jdem do bijáku.“

To promluvil Kevin – ten Kevin, v jehož obličeji neustále seděl ustrašený výraz: obočí se mu zvedalo až na samý vrcholek čela, oči měl vytřeštěné a teploušské rty se mu připitoměle třepotaly. V příběhu svého života viděl Dennis sám sebe jako přemýšlivého outsidera, se kterým každý šéf party vytírá podlahu. Svého bratra si představoval jako přitroublého poseru, který mu soustavně brání v rozletu.

„Tohle je mnohem lepší nápad, blbečku. Do bijáku pudem až potom.“

„Proboha, Dennisi! Vždyť ses teprvá vrátil z Farmy. To se tam chceš hnedka zaseje vrátit?“

Dennis vyhodil cigaretu z okna, přičemž úplně ignoroval protivítr, který foukl jiskry a popel zpátky do auta, a prohlížel se ve zpětném zrcátku Nissanu. Podle vlastního soudu měl hluboké melancholické oči barvy divoké bouře, výrazné lícní kosti a smyslné rty. Když se na sebe díval, což se stávalo dost často, zřetelně viděl, že je jen otázka času, než se naplní jeho osud, než přijde jeho čas, čas velkolepých možností, jak si to sám pro sebe maloval. Až se to stane, dá sbohem všem těm džobům s minimální mzdou a tý odporný krysí díře, kterou sdílí se svým podělaným bráchou.

Vytáhl svůj automatický revolver .32 zastrčený za opaskem kalhot a podíval se za Kevina, směrem k Marsovi.

„Co říkáš ty, kámo?“

Mars byl velký chlap. Měl široká ramena a pevný zadek. Na zadní straně jeho vyholené hlavy se rýsovalo tetování s nápisem SPAL TO. Dennis ho potkal na stavbě, kde spolu s Kevinem pracovali pro jednoho dodavatele cementu. Marsovo příjmení neznal. A ani se na ně nikdy neptal.

„Tak co myslíš, kámo?“

„Myslím, že bysme to měli vočíhnout.“

A bylo to.

Obchod se nacházel na Flanders Road, nezastavěné třídě, která spojovala několik bohatých obytných čtvrtí. Prodávaly se tu toaletní potřeby, nápoje, alkohol a všelijaké praktické zboží a vedle stály čtyři benzinové pumpy. Dennis zaparkoval za budovou, aby je nikdo zevnitř nemohl vidět. Nissan při parkování hrozivě zakvílel – převodovka už stála za houby.

„Koukněte, lidi! Tohle místo je totálně mrtvý. Není to dokonalý?“

„Nech toho, Dennisi. Vždyť je to ptákovina. Zabásnou nás.“

„Jen to tu kapánek vobhlídnem, nic víc. Z toho se snad neposereš, ne?“

Parkoviště bylo prázdné, až na jednoho beemera stojícího u pumpy a dvě jízdní kola u předních dveří. Dennis byl nervózní. Nikdy by to nepřiznal, ale bylo to tak. Srdce mu prudce bušilo a v podpaží měl vlhko, navzdory odporně suchému vedru, které mu odsávalo veškeré sliny. Bylo to jen pár dní, co vyšel z Farmy, a rozhodně se mu nechtělo zpátky. Ale neviděl jediný způsob, jak by ho mohli chytit nebo jak by to mohlo nevyjít. Jako kdyby podlehl nějakému nezvladatelnému nutkání. Bránit se mu by bylo marné.

Když vešel do obchodu, osvěžil ho studený vzduch. U stojanu s časopisy a novinami hned u dveří stály dvě děti. Za přepážkou se krčil tlustý Číňan. Byl tak shrbený, že Dennis viděl za pultem jen jeho hlavu, jako by to byla nějaká žába hrající si v louži na ponorku.

Krámek měl dvě uličky a chladicí box narvaný pivem, jogurty a colou. Dennise najednou ovládl podivný pocit nejistoty a dokonce chvilku uvažoval o tom, že by Kevinovi a Marsovi mohl říct, že za pultem sedí hromada šikmookých, aby z té záležitosti mohl se ctí vycouvat. Ale neudělal to. Přistoupil k chladicímu boxu a pak prošel kolem zadní stěny, aby se ujistil, že v uličkách opravdu nikdo není. Srdce se mu prudce vzdouvalo, ale on věděl, že to udělá. Byl rozhodnutý, že tohle zkurvený místo vykrade. Když se vracel k vozu, beemer právě odjížděl. Dennis zamířil rovnou k oknu. K Marsovi.

„Jsou tam jenom dvě děcka a jeden Číňan. Pěkně naducanej tlusťoch. Stojí za pultem.“

„Je to Korejec,“ poznamenal Kevin.

„Cože?“

„Nad obchodem je cedule KIM. A to je korejský jméno.“

Takový už byl Kevin. Věčně musel do něčeho rejpat. Dennis měl nejdřív v úmyslu natáhnout se přes Marse a popadnout bráchu za krk. Místo toho si povytáhl tričko, aby odkryl rukojeť revolveru.

„Koho to zajímá, Kevine? Ať je ten šikmoočko kdo chce, až uvidí tuhle hračičku, potečou mu z nohavic sračky. Ani tu bouchačku nebudu muset vyplazovat, na to vem jed. Třicet vteřin a uvidíš, že budeme uhánět pryč. Než ten tlusťoch zavolá poldy, bude si muset vyprat gatě.“

Kevinovy oči začaly tancovat sem a tam jako fazole v rozpáleném tuku.

„Dennisi, prosím tě. Co myslíš, že v tom krámě bude? Pár set doláčů? Proboha, pojeďme radši do bijáku.“ Dennise napadlo, že kdyby Kevin nebyl takový kňoural, klidně by se na to mohl vykašlat a odjet, ale to on ne. On vždycky musí nasadit ten svůj odporný vyděšený ksicht! A to Dennise hnalo dál.

Mars se jen díval. Dennis byl přesvědčený, že mu rudne obličej. Rád by byl věděl, zda ho Mars pozoruje. Mars byl tedy úžasný chlap. Obrovský, klidný a zadumaný, a taky trpělivý jako skála. Toho si Dennis u něj povšiml už na stavbě: Mars prostě lidi zkoumal. Díval se třeba, jak se někdo s někým vybavuje, jako ti dva Mexikáni, co se pustili do třetího za to, že se s nimi nechtěl složit na tamales. Mars se díval, pozoroval je, ale jako by nad nimi čněl, jako by ani nebyl součástí toho všeho. Jako kdyby viděl celou jejich prašivou minulost, jak se narodili, jak se potili horečkou v posteli, když jim bylo pět, jak onanovali, když si mysleli, že je nikdo nevidí. Pak se vždycky usmál takovým prázdným úsměvem, naznačujícím, že moc dobře ví, co udělají v příští minutě nebo v příštím roce, co se jim zase vyloupne v hlavě – ať se to třeba týkalo těch jejich zpropadených tamales. Marsův výraz byl někdy děsivý. Ale Dennisovy nápady se mu líbily. Většinou se připojil. Když se ti dva před čtyřmi dny poprvé setkali, Dennis měl pocit, že mu jeho osud konečně leží na dlani. Tady je chlápek jménem Mars, kterému zpod kůže vystřeluje nebezpečné elektrické napětí. A který je navíc pro každou ptákovinu, která Dennise napadne.

„Jdem do toho, Marsi. Sfouknem to. Tenhle zkurvenej krám bude náš!“

Mars vylezl z dodávky a vyzařoval z něj chlad a klid. Jako by venku ani nebylo vedro.

„Tak jdem na to!“

Kevin se ani nehnul. Zíral, jak se oba jeho kumpáni vzdalují.

„Nikdo tu není, Kevine! Stačí, když se postavíš ke dveřím a budeš dávat bacha. Ten sulc tam uvnitř bude jenom solit, uvidíš. Stejně jsou pojištěný. Proč by nám ty prachy nedal, když je pojištěnej? Když to neudělá, dostane padáka.“

Dennis popadl Kevina za triko. Nula, naprostá nula. Jeho bratr je nýmand. Mars byl už v půli cesty ke dveřím.

„Vylez z tý dodávky, ty smrade! Kvůli tobě budem vypadat jako nějaký chcípáci.“

Kevin zvadnul a provinile se vyplazil z vozu. Jako malý kluk.

KIM JUNIOR

SAMOOBSLUHA U KIMA

Kim junior měl dobré instinkty a věděl předem, že dojde k přepadení.

Byl to korejský Američan druhé generace. Měl za sebou šestnáct let práce v obchodě v losangeleské čtvrti Newton. Střelnice Newton, jak se jí říkalo u místní policie. Za tu dobu ho třiačtyřicetkrát zmlátili, přepadli, pobodali, oloupili a stříleli na něj. Už toho měl dost. Po šestnácti letech života v losangeleském multikulturním termitišti se Kim junior, jeho žena, šest jejich dětí a dvoje rodiče jednoho dne odstěhovali do méně rušné a mnohem bezpečnější oblasti na severním okraji Los Angeles.

Kim nebyl naivní. Samoobsluhy odjakživa přitahují zloděje, stejně jako shnilé maso přitahuje mouchy. Dokonce i tady, v Bristo Caminu, existují zloději, co přepadají krámy (většinou teenageři, ale kolikrát i chlapíci v kravatách a obleku), chmatáci, děvky s falešnými bankovkami, které dostávají od svých pasáků, nebo notorici, hlavně agresivní běloši holdující ginu. Pravda, proti Los Angeles to byl jen slabý čajíček, ale Kim patřil k mužům, kteří chtějí být připravení vždy a na všechno. Zkušeností na to měl dost. A proto si pod přepážkou schovával malý dáreček pro každého, kdo by náhodou nalezl až příliš neodolatelné zalíbení v jeho kase.

A tak, když toho pátečního odpoledne vpluli do jeho krámu tihle tři chlápci, junior se nahnul, až se hrudí dotýkal pultu, a schoval ruce dolů.

„Co pro vás můžu udělat, pánové?“

U dveří stál hubený kluk v tričku a k pultu se blížili další dva, jeden, ten starší, ve vybledlém černém tričku, a ten větší s vyholenou hlavou. Starší si trochu povytáhl triko, aby mu za pasem byla vidět pažba revolveru. „Dvě krabičky marlborek tady pro mýho kámoše a celou hotovost tady z týhle krabice, ty šikmookej parchante.“

Výraz v Kimově obličeji se nezměnil. Nepozorovatelně hmatal po svém glocku ráže 9 mm. Našel ho přesně ve chvíli, kdy se jeden z lupičů naklonil přes přepážku. Junior prudce vyskočil a snažil se revolver rychle vytáhnout, ale nepovedlo se mu to. Chlap v černém triku na něho prudce dopadl. Tohle Kim rozhodně nečekal. Nenapadlo ho, že lupič bude skákat přes pult a nedokázal včas odjistit zbraň.

„Bacha! Má bouchačku!“ vykřikl ten větší.

Všechno se seběhlo tak rychle, že Kim nevěděl, čí ruce byly čí. Chlap v černém tričku úplně zapomněl na vlastní zbraň a snažil se vyrvat Kimovi z ruky tu jeho. Veliký chlap se naklonil přes pult a taky se mu sápal po revolveru. Kim měl nahnáno víc než kdykoliv předtím, kdy vytáhl zbraň. Nedokáže ji odjistit dříve, než jeho protivník vytasí svoji bouchačku, anebo než se tomu druhému podaří zmocnit se jeho vlastní. Věděl, že v obou těchto případech bude vyřízený. Byl to boj o život.

Najednou cvakla pojistka a Kim mladší věděl, že má vyhráno.

„A mám vás, frajeři!“ oznámil jim.

Z glocku vyšel výstřel, který naplnil oči zlodějů ohromením.

Kim se rozesmál. Byl vítěz.

„K čertu s vámi!“

Pak ucítil v hrudníku prudkou bolest. Ta bolest ho celého ochromila. Napadlo ho, že dostal infarkt. Zavrávoral a krev se mu přitom řinula z prsou a stékala po tričku. Pak upadl na zem.

Poslední věc, kterou uslyšel, byl výkřik jednoho z lupičů: „Dennisi! Padáme odsud! Někdo je venku!“

MARGARET HAMMONDOVÁ,

SVĚDKYNĚ

Margaret Hammondová právě vystupovala ze svého lexusu u druhého benzinového čerpadla, když uslyšela startovat auto.

Margaret žila naproti přes ulici v jednom z těch typických baráků, které mají na střeše tašky a vypadají jako stovky jiných v tomhle koutě světa. Když vystoupila z auta, spatřila tři mladé bělochy, jak vybíhají z krámu a naskakují do červeného nissanu. Auto sebou škublo způsobem, který naznačoval, že převodovka není v nejlepší kondici, a rozjelo se západním směrem k výpadovce.

Naplnila nádrž a vykročila k obchůdku s úmyslem koupit si čokoládovou tyčinku Nestlé, kterou hodlala sníst ještě dřív, než vyrazí zpátky domů.

O deset vteřin později – to byl její vlastní odhad – vybíhala Margaret Hammondová zpátky na parkoviště. Červený nissan byl pryč. Margaret vyťukala na svém mobilu číslo 911 a o chvíli později se spojila s policejním oddělením Bristo Camina.

DENNIS

Překřikovali jeden druhého, Kevin tahal Dennise za rameno, až se dodávka kymácela z jedné strany na druhou, a Dennis ho zase srážel zpátky.

„Tys toho chlapa zabil! Ty vole! Tys ho normálně vodprásk!“

„Hele, není přece jistý, jestli je mrtvej. A vůbec!“

„Dyť to tam bylo celý vod krve! Dyť jsi sám celej vod krve!“

„Přestaň s tím, Kevine! Ten chlap měl bouchačku! Jak jsem moh vědět, že bude mít bouchačku? Prostě ji najednou vytáh.“

Kevin se nasupeně kymácel mezi Dennisem a Marsem a tvářil se tak nasupeně, až to vypadalo, že každou chvíli prorazí střechu a vystartuje do nebe.

„Jsme v prdeli, Dennisi! Jsme v naprostý prdeli! Co když je ten chlap mrtvej?!“

„DRŽ HUBU!“

Dennis si olízl rty a ucítil měd a sůl. Podíval se do zpětného zrcátka. Obličej měl rudý od krve. Tohle nečekal. Děsilo ho, že spolkl opravdovou lidskou krev. Krev jiného člověka. Raději si ji rychle rukou setřel a dlaň otřel o džíny.

Mars mu položil ruku na rameno.

„Jen klid, kámo. Jen klid.“

„Musíme vodsud zmizet.“

„Dyť mizíme. Nikdo nás nezmerčil. Nikdo nás nechytil. Jsme v pohodě.“

Mars klidně seděl na sedadle vedle řidiče a tvářil se zadumaně. Kevin s Dennisem byli vzrušením bez sebe, ale Mars zůstával klidný jako kus ledu, jako kdyby se zrovna probudil z nějakého tranzu. V ruce třímal obchodníkův revolver.

„Do prdele! Výhod to, kámo! Co kdyby nás zastavili?“

Mars si zbraň zasunul do kalhot a držel na ní levou ruku způsobem, jakým si někteří muži sahají do rozkroku.

„Mohla by se nám hodit.“

Dennis nešetrně sešlápl spojku a zařadil vyšší rychlost. Skřípot, který se ozval z převodovky, naprosto ignoroval. K dálnici to měli asi tři kilometry. Jejich dodávku viděli minimálně čtyři lidi. Dokonce i ti troubové z policejní stanice v Bristu si dovedou spočítat, kolik jsou dvě a dvě, když existují svědci, kteří je mohou dát do souvislosti s červeným nissanem.

„Poslyšte, teď musíme přemejšlet. Musíme vymyslet, co uděláme.“

Kevinovy oči se rozšířily do velikosti servírovacích talířů.

„Proboha, Dennisi. Musíme se jet udat policajtům.“

Dennis pocítil v hlavě takový tlak, až měl pocit, že mu oči vylézají z důlků.

„Tady se nikdo udávat nebude! Dostanem se z toho! Jen si musíme rozmyslet, co uděláme.“

Mars se ho znovu dotkl.

„Poslouchejte!“

Mars se usmíval, ačkoliv neměl čemu. Ani se na ně nepodíval.

„Jsme jenom tři chlápci, co jedou v červený dodávce. Na světě jsou mraky červenejch dodávek. Miliony.“

Dennis si zoufale přál tomu uvěřit.

„Fakt?“

„Nejdřív musej najít svědky. Až najdou ty dva fakany nebo tu ženskou, musej z nich dostat náš popis. Možná budou schopný jim ho dát, možná taky ne. Teprve až si to poldové všechno srovnaj v hlavě, začnou pátrat po třech bílejch chlápcích, co se vezou v červený dodávce. A víš ty vůbec, kolik takovejch červenejch dodávek je?“

„Miliony.“

„Přesně tak. A jak dlouho to všechno potrvá? Do noci? Do zejtřka? Za pouhý čtyři hodinky můžeme bejt klidně za čárou. Radím vám, abysme jeli do Mexika.“

Ten jeho prázdný úsměv svědčil o absolutní sebejistotě. Byl tak klidný, že to Dennise přesvědčilo. Bylo to, jako kdyby Mars po téhle cestě už kdysi šel a znal všechny její zatáčky.

„Jo! To je dobrej plán, Marsi! Zatraceně dobrej. Na pár dní se zdejchnem a počkáme, než to všechno vyšumí. A vono to dycky nakonec vyšumí.“

„Přesně tak.“

Dennis pořádně přišlápl plyn, až motor zalapal po dechu a vzápětí se ozvala hlasitá rána. Převodovka byla v tahu. Šest set babek. Na dřevo. Ale co mohl čekat?

„Do prdele!“

Dodávka začínala zpomalovat, a jak se ji Dennis snažil stočit na krajnici, ještě chvíli vzdorovitě poskakovala sem a tam. Ještě ani nezastavila, a Dennis už rozrazil dveře, aby se rozběhl pryč. Kevin ho zadržel.

„Nedá se nic dělat, Dennisi. Takhle to bude ještě horší.“

„Drž hubu!“

Dennis setřásl bratrovu ruku a vyskočil z auta. Rozhlédl se kolem dokola, jako by očekával, že se na silnici objeví hlídka, ale aut tady naštěstí jezdilo pomálu a většinu z nich řídily neškodné paničky. Flanders Road si tu razila cestu čtvrtí s domy bohatých lidí. Některé z nich měly bránu a vysoký plot, ale k většině z nich byl volný přístup. Od silnice je dělil jen pás živých plotů, zasazených proto, aby zakryly pohled na masivní kamennou zeď. Dennis se na ni se zájmem podíval. Co kdyby ujeli v jiném autě? Mars jako by mu četl myšlenky.

„Hele, co kdybysme šlohli nějakej bourák?“

Dennis se znovu podíval na tu zeď. Za nimi budou určitě vily zazobanců, se spoustou drahých vozů. Stačí svázat paničku, aby získali nějaký náskok, a uhánět pryč. Víc o tom Dennis nepotřeboval přemýšlet.

„Jdem na to.“

„Dennisi, prosím tě…“

Dennis vytáhl bráchu z auta.

Společně se vnořili do živého plotu a vyškrábali se na zeď.

POLICISTA MIKE WELCH

POLICEJNÍ STANICE V BRISTO CAMINU

Policista Mike Welch, třiatřicet let, ženatý, jedno dítě, právě jel k obchodu s koblihami Krispy Kreme na západním okraji Bristo Camina, když se ozvala jeho vysílačka.

„Jednotko čtyři, tady základna.“

„Tady čtyřka.“

„Ozbrojená loupež, Kimův obchod na Flanders Road. Střílelo se.“

Welchovi se to zdálo absurdní.

„Cože? Opakujte to, prosím. Že se tam střílelo? Nestřílíte si vy ze mě?“

„Tři běloši, zhruba ve věku dvaceti let, džíny a trička, jeli v červeným nissanu, který byl naposledy viděn na západním úseku Flanders Road. Jed tam a zjisti, co je s mladým Kimem.“

Mike Welch se rozjel na západ směrem k Flanders Road. Ke Kimovu obchodu to měl asi pět kilometrů. Zapnul kód tři: majáček a houkačku. Kód tři použil za své tříleté působení u policie jen jednou, když stíhal řidiče jedoucího nepovolenou rychlostí.

„Jsem na Flanders. Co Kim? Zastřelili ho?“

„Tak to hlásili. Jede tam sanitka.“

Welch na to pořádně šlápl. Byl natolik pohlcený touhou dostat se ke Kimovi dřív než doktoři, že si málem nevšiml červené dodávky zaparkované na protější krajnici. Odpovídala přesně popisu vozu ujíždějícího z Kimova obchodu.

Welch vypnul houkačku a ohlédl se k dodávce. Uvnitř nikdo nebyl. Ani venku. Počkal si, až se uvolní v provozu díra, a zaparkoval hned za nissanem. Zapnul vysílačku.

„Základno, tady čtyřka. Jsem tři kilometry východně od Kima. Mám tady toho červenýho nissana. Poznávací značka tři-Karen-Lucie-Martin-čtyři-dva-devět. Vypadá opuštěně. Mohli byste ke Kimovi poslat někoho místo mě?“

„Pošlem.“

„Trochu se tu porozhlídnu.“

„Tři-Karen-Lucie-Marta-čtyři-dva-devět. Rozumím.“

Welch vystoupil z vozu a položil dlaň na rukojeť svého browningu. Nevytáhl ho, ale chtěl být připravený. Sehnul se a podíval se na podvozek přední části. Motor běžel naprázdno a kapota byla teplá. Sakra, to je ona, pomyslel si Welch. To je ta dodávka.

„Základno, tady čtyřka. Vozidlo je opuštěný.“

„Rozumím.“

Podíval se dovnitř. Nemohl si být úplně jistý, že je to hledaná dodávka, přesto mu srdce vzrušením bušilo ostošest. Mike Welch přišel k policii v Bristu po sedmi letech podnikání se střešními krytinami. Měl pocit, že policejní práce bude víc než jen vypisování pokut a urovnávání drobných incidentů. Ale realita byla jiná. Teď stál poprvé ve své kariéře tváří v tvář skutečným zločincům. Rozhlédl se kolem a přemýšlel, co je přimělo opustit vůz. Kam mohli zmizet? Najednou pocítil strach. Podíval se na živý plot za vozovkou. Sedl si na bobek, pohlédl dolů pod nízké větve, ale neviděl nic než zeď. Vytáhl zbraň a začal plot zkoumat zblízka. Pak si všiml, že několik větviček je polámaných. Ohlédl se k dodávce. Přemýšlel a představoval si, jak se lupiči protahují živým plotem. Ti tři kluci na útěku, kteří mají naděláno v kalhotách, zřejmě přelezli zeď. Za zdí byl komplex luxusních domů zvaný York Estates. Díky předchozímu hlídkování věděl, že má jenom dvě ulice. Takže se bud schovávají v nějaké garáži, anebo odtamtud upalujou zadem, až se za nimi práší.

Zaposlouchal se do zvuků motoru dodávky. Nemohli být pryč déle než pár minut. Cítil, jak se mu zrychluje tep. Rozhodl se. Pneumatiky zakvílely, když se vyřítil na silnici. Měl v úmyslu odříznout jim cestu. Překazit jim útěk dřív, než se jim podaří zdrhnout odtud.

DENNIS

Když Dennis seskočil ze zdi, ocitl se v úplně jiném světě. Světě skrytém za kapradím, rostlinami s kožnatými zelenými listy a pomerančovníky. Něco ho nutilo běžet stále dál a dál, přes dvůr a přes další zeď, přímo za nimi řvala houkačka, řvala a řvala, až nakonec stop, jako když utne.

„Dennisi, prosím tě, poldové najdou náš auťák. Budou vědět, kdo jsme,“ řval Kevin.

„Drž hubu, Kevine. Já to vím. Nech mě, proboha, přemejšlet!“

Ocitli se v hustě zarostlé zahradě, v jejímž středu byl tenisový kurt. Za ním stála honosná vila. Přímo před nimi se leskl bazén. Vila byla patrová, měla spoustu oken a dveří; jedny z nich byly otevřené. Prostě jen tak. Otevřené. Jestli jsou uvnitř lidé, musí tam být i nějaké auto. U bazénu vyřvávala výkonná souprava Sony. Kdyby nikdo nebyl doma, nehrála by hudba.

Dennis se podíval na Marse. A Mars, aniž by mu pohled vrátil, jako kdyby četl jeho myšlenky, přikývl.

JENNIFER SMITHOVÁ

Stála dvacet metrů od otevřených dveří a uvažovala o tom, jak hloupě se odvíjí její život. Otec právě pracuje za zavřenými dveřmi v průčelí vily. Byl účetní a často si bral práci domů. Matka jela navštívit tetu Kateřinu na Floridu, takže Jennifer byla nucena starat se o svého desetiletého bratra Thomase. Kdyby chtěla jít s kamarádkami do Multiplexu, musela by ho vzít s sebou. Kdyby ji napadlo, že pojede do Palmdale, aby se dostala do L. A., Tomíček by na ni žaloval. Jennifer bylo šestnáct. Mít na krku toho blbouna Thomase pro ni znamenalo ztracené léto.

Od bazénu, kde ležela, se zvedla jen proto, aby připravila tuňákové sendviče. Ne že by se snad obtěžovala kvůli Thomasovi – kdyby šlo jenom o něho, nechala by ho klidně hladem. Ale neměla nic proti tomu, aby se najedl její otec.

„Thomasi?“

Nesnášel, když se mu říkalo Tomík. Neměl rád ani Toma. Muselo se mu říkat Thomas.

„Thomasi, běž říct tátovi, že oběd je hotov.“

„Trhni si.“

Thomas zrovna hrál v obývacím pokoji nintendo. „Udělej, co ti říkám!“

„Tak zařvi. On tě uslyší.“

„Koukej mazat, nebo ti plivnu do jídla.“

„Plivej si, jak chceš. Třeba se mi to bude líbit.“

„Ty seš ale drzoun.“

Thomas zmáčkl pauzu a rozhlédl se. „Tak dobře. Půjdu, ale jenom když řekneš Elyse a Tris, aby přišly a opalovaly se.“

Elyse a Tris byly její nejlepší kamarádky. Přestaly za Jennifer chodit, protože je Thomas úplně vytočil. Počkal si v domě, až se budou všechny válet okolo bazénu, pak přišel a nabízel jim, že je namaže olejem. Přestože mu všechny říkaly, aby vypadl, usadil se a šmíroval jejich těla. „Stejně nepřijdou, Thomasi. Vědí, že na ně čumíš.“

„Jen nekecej. Vždyť se jim to líbí.“

„Už zase seš sprostej.“

Když se na jejich pozemku objevili tři kluci, Jennifer si zprvu myslela, že jsou to zahradníci. Ale všichni zahradníci, které znala, byli tmaví a odněkud ze Střední Ameriky. Pak ji napadlo, že by to mohli být starší kluci ze školy, ale ani to se jí moc nezdálo.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zavolala na ně.

První z těch kluků ukázal na Thomase.

„Marsi, postarej se o toho skřeta.“

Ten největší z nich se rozběhl k Thomasovi, zatímco ten první vrazil do kuchyně.

Jennifer vykřikla právě v okamžiku, kdy jí zacpal ústa s takovou silou, až měla pocit, že se jí rozmáčkne obličej. Také Thomas se snažil křičet, ale ten dlouhán mu nacpal tvář přímo do koberce.

Ten třetí byl o něco mladší. Držel se u dveří a pofňukával, snažil se tlumit hlas, skoro šeptal.

„Dennisi, vykašlem se na to! Pojď! Tohle je šílený!“

„Drž hubu, Kevine! Už jsme tady. Tak si s tím nějak poradíme.“

Kluk, o němž teď věděla, že se jmenuje Dennis, ji ohnul přes pult a přitlačil ji k němu tak prudce, až se pod ní rozplácly sendviče. Jeho boky tlačily na její, nemohla se ani hnout. Dech mu smrděl hamburgery a cigaretami. „Přestaň kopat! Nic ti neudělám!“

Pokusila se ho kousnout do ruky, ale on jí zvrátil hlavu, až měla pocit, že se jí každou chvíli zlomí krk. „Řek sem dost! Nech toho! Uklidni se, a já tě pustím.“ Jennifer bojovala až do okamžiku, kdy spatřila revolver. Měl ho v ruce ten velký chlap a mířil jím na Thomasovu hlavu.

Jennifer se přestala zmítat.

„Hele, já teď dám ruku pryč, ale nesmíš řvát. Rozumíš?“

Nemohla spustit oči z revolveru „Zavři dveře, Kevine!“

Uslyšela klapnutí dveří.

Dennis jí uvolnil ústa, ale držel ruku hodně blízko, aby byl připravený zakročit, kdyby zase spustila. Mluvil skoro šeptem.

„Kdo ještě je tady kromě vás dvou?“

„Můj táta.“

„Nikdo jinej?“

„Ne.“

„Kde je ten tvůj fotr?“

„Ve svý pracovně.“

„Máte tu někde auto?“

Hlas jí selhal. Jediné, čeho byla schopná, bylo přikývnout.

„Neřvi. Jestli zaječíš, zabiju tě. Rozumíš? Chápeš to?“ Zase přikývla.

„Kde je ta jeho pracovna?“

Ukázala směrem ke vchodu.

Dennis ji popadl za vlasy a táhl ji do haly. Byl tak blízko, až se jejich těla dotýkala, což jí připomnělo, že má na sobě jen kraťasy a horní díl plavek. Cítila se obnažená a vydaná napospas.

Pracovna jejího otce navazovala na vstupní halu, od níž ji dělily dvojité dveře. S nějakým klepáním nebo ohlašováním se Dennis samozřejmě neobtěžoval. Rozrazil dveře a ten čahoun, co mu říkali Mars, vtáhl dovnitř Thomase, revolver pořád u jeho hlavy. Pak ji Dennis srazil na podlahu, pustil ji a s namířenou pistolí se vyřítil proti jejímu otci.

„Ani slovo, parchante! Nechte hubu pěkně zavřenou. Ani se nehněte!“

Otec pracoval u počítače a kolem něho se kupila halda papírů. Byl to nepříliš silný muž s mizejícími vlasy a brýlemi na nose. Podíval se přes brýle a jeho pohled říkal, že ani za mák nechápe, oč se jedná. Nejspíš si myslel, že jsou to nějací její kamarádi a že to má být nepodařený vtip. Teprve po chvíli si uvědomil, že to není žádná hra.

„Co to děláte?“ zmohl se na protest.

Dennis na něj oběma rukama namířil revolver a zařval z plných plic:

„Řek jsem vám, do prdele, abyste se ani nehnul, nebo z vás nadělám řešeto. Seďte na prdeli a zvedněte ruce. Ukažte mi, co v nich máte!“

Tátova odpověď jí nedávala smysl.

„Kdo vás poslal?“

Dennis strčil volnou rukou do Kevina.

„Kevine, zavři ty vokna! A přestaň se chovat jako debílek.“

Kevin přistoupil k oknu a zavřel je na západku. Fňukal víc než Thomas.

Dennis zamával pistolí na Marse.

„Přeber si ho, kámo. A hlídej tu holku.“

Mars srazil Thomase na podlahu k Jennifer a namířil na otce. Dennis si zastrčil zbraň za kalhoty, popadl lampu na otcově stole a ze zásuvky ve zdi vyškubl zástrčku.

„Když nebudete panikařit, všechno bude dobrý. Slyšíte? Teď si vemu váš bourák. Svážu vás, abyste nemoh zavolat poldy, a seberu vám auto. Nebojte se, nechci vám nic udělat, potřebuju jen to auto. Navalte klíčky.“

Otec vypadal zmateně.

„O čem to mluvíte? Proč jste sem přišli?“

„Chci to posraný auto, vy tupce! Právě vám kradu auto! Tak kde jsou ty klíčky?“

„Takže vy chcete auto… jen auto?“

„Copak, kurva, mluvím ruský nebo co? COPAK NEMÁTE ŽÁDNÝ AUTO?“

Otec odevzdaně zdvihl ruce.

„V garáži. Vezměte si ho a jeďte. Klíče jsou na stěně u dveří do garáže. U kuchyně. Vezměte si je.“

„Kevine, běž a přines ty klíče. Pak nám pomoz svázat ty parchanty, ať mužem co nejrychlejc vypadnout.“

Kevin se pořád ještě díval z okna. „Bacha, jede sem nějakej polda,“ oznámil jim.

Štěrbinami v žaluziích zahlédla Jennifer policejní vůz. Vystoupil z něho policista. Rozhlédl se kolem a namířil si to k jejich domu.

Dennis ji znovu popadl za vlasy.

„Ani slovo, to ti povídám! Cekneš, a je po tobě.“

„Prosím, neubližujte mým dětem.“

„Držte hubu, pitomče! Marsi, připrav se. Marsi!“

Jennifer sledovala, jak policista kráčí po cestičce. Potom jí zmizel z dohledu a ozval se domovní zvonek.

Kevin se přišoural k staršímu bratrovi a stiskl mu rameno.

„Von ví, že sme tady, Dennisi! Asi mě viděl, jak zavírám to vokno.“

„Drž hubu!“

Zvonek se ozval znovu.

Jennifer ucítila na rameni Dennisův pot a chtělo se jí vykřiknout. Její otec na ni civěl, jako by se jí zabodával do očí, a přitom pomalu vrtěl hlavou. Nevěděla, jestli jí tím chce říci, aby nekřičela nebo aby se nehýbala. Dost možná si ale vůbec neuvědomoval, co vlastně dělá.

Policista prošel kolem oken k boční straně domu.

„Von ví, že jsme tady, Dennisi! Jenom kouká, jak by se dostal dovnitř.“

„Blbost! Ví hovno. Je jenom na vobchůzce.“

Kevin byl strachy bez sebe. Což byl ostatně už předtím, ale teď Jennifer vycítila strach i v Dennisově hlase.

„Držte huby!“

Dennis přistoupil k oknu. Podíval se mezerami v žaluziích, přiskočil zpátky k Jennifer a popadl ji znovu za vlasy.

„Vstávej!“

MIKE WELCH

Policista Mike Welch nevěděl, jestli je někdo v domě. Nevěděl, že necelých sedm metrů od něho jsou ti, které hledá, a že ho pozorují. Když zastavil, nezahlédl ani Kevina Rooneyho, ani nikoho jiného. Plně ho zaměstnalo parkování.

Pokud byla jeho hypotéza správná, přelezli ti kluci z červené dodávky zeď právě v tomto místě. Museli se dostat na dvůr téhle rodiny. Měl ale za to, že už jsou několik bloků odsud. Přesto doufal, že je někdo z této nebo jiné vily zahlédl a že se mu podaří zjistit směr, kterým utíkali.

Na zvonek nereagoval nikdo. Welch přešel k postrannímu vchodu a zavolal. Když nikdo neodpověděl, vrátil se k hlavnímu vchodu a potřetí, naposledy, zazvonil. Už se obracel, že půjde k sousedům, když se masivní přední dveře otevřely a v nich se objevila pohledná dívka. Byla celá bledá a oči měla zarudlé.

Welch vykouzlil ten nejprofesionálnější úsměv, jakého byl schopen.

„Slečno, jsem policista Mike Welch. Neviděla jste tudy náhodou běžet tři mladé muže?“

„Ne.“

Mluvila tak slabým hláskem, že ji sotva slyšel. Welch zaregistroval její rozrušení a rád by se byl dozvěděl, co je jeho příčinou.

„Muselo to být tak před pěti deseti minutami. Nebo tak nějak. Mám důvod se domnívat, že přelezli přes zeď právě na váš pozemek.“

„Ne.“

Zarudlé oči se zaplnily po okraj. Welch dobře viděl, jak jsou zamlžené a jak jí po lících stékají dvě slzy. Věděl, že jsou uvnitř. Nejspíš hned za dveřmi. Srdce mu začalo prudce bít. Prsty se mu chvěly.

„Dobrá, dobrá. Jak už jsem řek, slečno, jen to tady kontroluju. Přeju vám hezký den.“

Potichu otevřel pouzdro s pistolí a položil ruku na zbraň. Očima pátravě sjel ke dveřím a ústy naznačil nevyslovenou otázku: Je tam někdo? Neměla čas odpovědět.

Někdo tam uvnitř, koho Mike Welch neviděl, vykřikl: „Bacha! Sahá po bouchačce!“

Pak třesklo pár hlasitých výstřelů. Šly od dveří i od oken. Něco ho zasáhlo do hrudníku a odhodilo dozadu. Jeho neprůstřelná vesta sice první kulku zastavila, ale druhá už ho trefila do břicha pod vestou. Třetí proklouzla nad ní hluboko do horní části plic. Snažil se udržet rovnováhu, ale nohy mu vypověděly službu. Děvče u dveří zaječelo a výkřik se ozval i z domu.

Mike Welch ležel na zádech na předním dvoře. Na chvíli se mu podařilo se posadit, pak si ale uvědomil, že ho postřelili, a hned se zase složil. Slyšel další výstřely, ale nemohl se ani zvednout, ani si chránit hlavu, natož utéct do bezpečí. Vytáhl revolver a vystřelil směrem k domu, aniž by přemýšlel, koho by mohl náhodou trefit. Nemyslel na nic jiného než na přežití.

Slyšel další střelbu a výkřiky, ale pak už nedokázal udržet zbraň, a jediné, co stačil udělat, bylo to, že zapnul vysílačku a vydechl: „Napadení policisty. Hlásím napadení policisty. Zasáhli mě!“

„Cože? Miku! Miku, zopakuj to! Co se děje?“

Mike Welch ale jen zíral na oblohu. K odpovědi už neměl sil.

2

pátek 15.24

JEFF TALLEY

Bylo to v avokádovém sadu, přesně tři a půl kilometru od York Estates. Jeff Talley hovořil přes mobil se svou dcerou a u zapnuté vysílačky měl stažený zvuk. Mockrát během odpolední přerušoval práci v kanceláři, aby si zajel do tohoto krásného sadu, který objevil nedlouho poté, co přijal práci náčelníka čtrnáctičlenného policejního oddělení v Bristo Caminu. Rady stromů, naprosto stejných, všechny ve stejné vzdálenosti od sebe, stojících bez hnutí v čistém vzduchu jako sbor tichých svědků. Viděl v té jednotě velký klid a mír.

Vyrušila ho až jeho čtrnáctiletá dcera Amanda. „Proč s sebou nemůžu vzít Dereka? Aspoň bych měla někoho, kdo by se mi věnoval.“

Z jejího hlasu byl cítit chlad. Volal Amandě proto, že byl pátek. Scházeli se každý víkend.

„Myslel jsem, že bychom spolu mohli jít do kina.“

„Do kina chodíme pokaždý, když za tebou přijdu. Klidně půjdu zas. Ale proč by nemoh jít i Derek?“

„Snad někdy příště.“

„Kdy teda?“

„Prostě jindy. Nevím.“

Povzdychla si a dala si záležet, aby to nepřeslechl. Cítil se trochu provinile.

„Hele, Mandy. Je úplně v pořádku, když si zveš přátele. Ale co se týče nás dvou, jsem radši, když jsme spolu sami. Chtěl bych si s tebou o něčem promluvit.“

„S tebou by si zas chtěla promluvit máma.“

„Mám tě rád, Amando.“

Trvalo chvíli, než odpověděla.

„To říkáš vždycky, že se mnou chceš mluvit, a pak jenom sedíš a civíš na plátno. V kině se mluvit nedá. Hele, dám ti mámu.“

Sluchátko vzala Jane Talleyová. Už spolu dva roky nežili. Stalo se to pět měsíců poté, co odešel od losangeleské policie. Válel se na gauči, nebyl schopen nic dělat kromě toho, že dvacet hodin denně čuměl na bednu, až to neunesl ani jeden z nich. Nedalo se tam zůstat. Musel odejít.

„Nazdar náčelníku. Mandy dneska nemá nejlepší náladu, co?“

„To tedy ne.“

„Jak se máš?“

Talley o tom chvíli přemýšlel.

„Asi mě nemá moc ráda.“

„Víš, teď je to pro ni moc těžký. Je jí čtrnáct.“

„Já vím.“

„Přesto se to snaží pochopit. Někdy se s tím docela dobře vyrovnává, ale jindy ji to zase zavalí.“ „Pokusím se s ní promluvit.“

Dobře slyšel v jejím hlase zklamání. A ve svém taky. „Jeffrey, pokoušíš se o to už dva roky, ale pořád z tebe nic neleze. Prostě jsi začal nový život a my jsme už nebyly jeho součástí. Máš teď svůj život a ona má taky svůj. Rozumíš?“

Talley na to neřekl ani slovo. Stejně by nevěděl co říci. Každý den od chvíle, co se odstěhoval do Bristo Camina, si říkal, že se jich zeptá, jestli by se k němu nechtěly vrátit. Ale dosud nebyl schopen jim to říci. Věděl, že Jane na něho celé ty dva roky čeká. Říkal si, že kdyby ji teď hned požádal, aby se k němu vrátila, udělala by to bez váhání. Přesto to nedokázal udělat. Jenom tam stál a mlčel a zíral do tichých, nehybných stromů.

Ticho nakonec prolomila Jane.

„Já už nechci, aby to takhle pokračovalo dál. Být věčně rozdělení. Ty a Mandy nejste jediní, kdo potřebuje začít nový život.“

„Já vím. Já to chápu.“

„Ale já nechci, abys to chápal! Nechci! Nezajímá mě, jestli to chápeš.“

Její hlas byl vyčítavý a smutný. Chvíli oba mlčeli. Talley si vzpomněl na jejich svatební den. Její pleť se zlatě třpytila v kontrastu s bělostnými šaty.

Pak znovu promluvila Jane. Tentokrát zněl její hlas rezignovaně. Usoudila, že se od Talleyho nedozví víc, než se dozvěděla včera nebo kdykoliv jindy. Prostě nic nového pod sluncem. A Talley se cítil zahanbeně a provinile.

„Chceš, abych ti ji pak přivezl domů nebo do kanceláře?“

„Raději domů.“

„V šest?“

„V šest. Možná bychom spolu mohli povečeřet.“

„Já se nezdržím.“

Když ukončili hovor, Talley si vzpomněl na svůj sen. Byl vždycky stejný, domek z prken, obklíčený taktickým týmem zvláštních jednotek, na obloze vrtulníky, všude plno novinářů. Talley byl hlavním vyjednávačem. Ač bylo všude plno lidí, krutá realita snu ho vrhala do akce samotného, bez krytí a jakékoliv ochrany. Byl v tom sám a věděl to. Jane a Amanda ho pozorovaly z kordonu. Bylo to vyjednávání „na život a na smrt“ s neznámým mužem, co se zabarikádoval v domě a vyhrožoval sebevraždou. Pořád dokola vykřikoval: „Já to udělám! Já to udělám!“ A Talley mu pokaždé odpovídal, ale přitom věděl, že po každém výkřiku se ten muž o krok přiblížil k okraji propasti. Byla to jenom otázka času. Nikdo toho muže vlastně neviděl. Nebyli tu sousedé ani rodina, nikdo, kdo by mohl potvrdit jeho totožnost. Byl to jen hlas, zoufalý hlas tam někde za zdmi, a nikdo neměl nejmenší tušení, kdo to je – nikdo kromě Talleyho. Protože Talley jako jediný věděl, a to s naprostou jistotou, že ten muž v domě je on sám. Stal se mužem uvězněným v domě a zmrazeném v čase. Vyjednával sám se sebou a šlo mu o život.

Během prvních týdnů po oné události ho z každého stínu pozorovaly oči Brendana Malika. Viděl jasně skomírající světýlko v jeho očích, jako když vytáhnete zástrčku televizoru ze zdi a pak pozorujete zhasínající obrazovku. Jiskra v očích uvadala, až nakonec zmizela úplně. Bylo po všem. Po čase už Talley necítil vůbec nic: pozorovat ty oči bylo pro něj stejné jako dívat se na kolo rulety. Prostě tam byly a on s tím nemohl nic udělat.

Talley pak od losangeleské policie odešel, skoro rok se válel na gauči, nejdřív doma a pak v laciném bytě, který si pronajal v Silver Lake, když ho Jane vyhodila. Vždycky si říkával, že své práce nechal proto, aby se jeho rodina nemohla stát svědkem toho, jak ho ničí. Ale po čase si začal uvědomovat, že jeho důvody byly o hodně prostší a o moc méně ušlechtilé: najednou zjišťoval, že ho předchozí zaměstnání pomalu zabíjelo, a on měl strach. Do Los Angeles nově začleněná obec Bristo Camino hledala policejního náčelníka pro svůj čtrnáctičlenný tým a nakonec byli radní spokojení, že našli Talleyho. Zamlouvalo se jim, že předtím pracoval pro SWAT, třebaže samotná práce v Bristu si vyžadovala jen málo náročnějších úkolů, než bylo vypisování dopravních pokut a přednášek na místních základních školách. Říkal si, že tohle musí být dobré místo, kde by se člověk mohl vyléčit. A Jane byla ochotná počkat, až se uzdraví, i když se vlastně ani nezdálo, že by nějakou léčbu podstupoval. Navíc měl Talley pocit, že se ani vyléčit nedokáže.

Nastartoval auto a vycouval z hliněného plácku v sadu na štěrkovou silničku, která vedla na státní dálnici, vedoucí údolím Santa Clarita. Právě když vjížděl na dálnici, zapnul vysílačku a slyšel Sarah Weinmanovou, policejní dispečerku, jak freneticky křičí.

„…zabili Welche! Máme tu úmrtí jednoho z našich hochů v York Estates…“

V šíleném zmatku jí odpovídaly další hlasy, policisté Larry Anders a Kenn Jorgenson. Navzájem se překřikovali.

Talley přepnul vysílačku na frekvenci dispečinku. „Sarah, tady jednička. Co tím myslíte? Ze je Mike mrtvej?“

„Náčelníku?“

„Co je s Mikem?“

„Zastřelili ho. Už tam jede záchranka ze Sierra Rock Fire. Od východu tam míří Jorgy a Larry.“

Za těch devět měsíců, co Talley pracoval v Bristu, zažil jenom tři těžší případy: dvě nenásilné vloupačky a jeden případ, kdy se nějaká ženská pokusila přejet svého manžela rodinným autem.

„Chcete říct, že ho někdo schválně zastřelil?“

„Zastřelili i Kima! Tři běloši v červeným nissanu. Mike na to auto kápl a pak zavolal čtyřicet jedna čtrnáct z jedna osm Castle Way v York Estates. Pokud vím, řek jen jedinou větu – že je postřelený. Pak jsem s ním ztratila kontakt.“

Čtyřicet jedna čtrnáct. Welch zamířil k York Estates. Stiskl přepínač sirény. Obytná čtvrť York Estates byla odsud jen šest minut jízdy.

„Jak je na tom pan Kim?“

„To zatím nevíme.“

„Známe totožnost pachatelů?“

„Zatím ne.“

„Jsem šest minut cesty odtamtud, jedu tam. Informujte mě cestou.“

Talley už notnou řádku let věřil, že den, kdy začal pracovat jako vyjednávač pro losangeleskou policii, změnil celý jeho dosavadní život, a to výrazně k horšímu.

A teď to mělo být ještě horší.

JENNIFER

Jennifer nikdy v životě neslyšela nic tak hlasitého jako randál, jaký vydávaly ty jejich příšerné revolvery. To neznělo jako petardy, které házel Thomas na zadní dvůr, ani jako když dav na stadionu šílel potom, co Lakeři předvedli vítězný homerun. Střelba ve filmech není tak skutečná jako tahle. Když Mars a Dennis začali pálit, spustil se takový bengál, že jí zněl v celé hlavě a měla pocit, že ohluchne.

Začala křičet. Dennis zabouchl přední dveře, zatáhl ji zpátky do pracovny a přitlačil k zemi. Rukou zašátrala po Thomasovi a pevně se ho držela. Otec je oba objal.

Světlo pronikající žaluziemi bylo zamžené kouřem ze střelných zbraní a jeho zápach jí vnikal do nosu.

Když střelba konečně ustala, Dennis se snažil zhluboka nadechnout a celý bledý začal pobíhat sem a tam, mezi vchodem a pracovnou.

„Jsme v hajzlu! Ten fízl je vyřízenej!“

Ve dveřích se objevil Mars. Nezdálo se, že by spěchal nebo měl strach. Jen se tak procházel.

„Musíme odjet dřív, než přijedou další chlupatý.“

Kevin ležel na podlaze vedle otcova psacího stolu a třásl se. V obličeji byl bílý jako křída.

„Tys vodprásk policajta! Dennisi, chápeš to? Tys vodprásk poldu!“

Dennis popadl bratra za tričko.

„Copak jsi neslyšel Marse? Ten mizera šahal po bouchačce!“

Jennifer zaslechla zvenčí sirénu. Pak ji zaregistroval i Dennis a rozběhl se k oknu.

„Bacha! Už jedou!“

Otec ji k sobě přimkl ještě pevněji, jako by ji chtěl vtáhnout do sebe.

„Vezměte si klíčky a jeďte. Visí na stěně u garáže. Jsou od jaguára. Zmizte, dokud ještě můžete.“

Dennis stál u okna a díval se skrze žaluzie, jako by to byly mříže vězení. Hleděl na ulici a v očích mu doutnalo úzkostlivé očekávání. Jennifer si strašně přála, aby už konečně vypadli, aby jednou provždy zmizeli z jejího života. Ale Dennis tam stál jako solný sloup, jako kdyby na něco čekal.

Od vchodu zazněl Marsův hlas, tichý jako klidná voda v bezvětří.

„Pojď, Dennisi. Vemem to fáro a zmizíme vodsud.“

Najednou se zdálo, že siréna ječí hlasitě někde uvnitř v domě. Na všechno bylo pozdě. Pneumatiky zahvízdaly. Dennis se skokem vrhl k předním dveřím. A znovu třeskly výstřely.

TALLEY

York Estates se říkalo zdí obklopené čtvrti, která dostala jméno po hradbami obehnaném anglickém Yorku. Byla to ves, chráněná před zbytkem světa velkou kamennou zdí. Stavaři tu postavili celkem dvacet osm domů na pozemcích od jednoho do třech akrů, se strukturou křivolakých a místy slepých uliček, které se honosily názvy jako ulice Rytíře Lancelota, cesta Královny Anny nebo náměstí Krále Jana a tak podobně. Pak to všechno obstavěli kamennou zdí, která měla spíš dekorativní než obranný účel. Talley vypnul houkačku ve chvíli, kdy se ze severní strany blížil k domu, světla ale nechal zapnutá. Jorgenson a Anders křičeli, že jsou pod palbou. Talley zřetelně slyšel jednotlivé výstřely ve vysílačce.

Když zabočil na Hradní ulici, spatřil Jorgensona a Anderse, jak se krčí za autem a v ruce třímají revolvery. V otevřených dveřích domu za nimi stály dvě ženy a na začátku slepé ulice zvědavý mladík. Talley zapnul megafon.

„Občané, okamžitě vyhledejte úkryt. Vraťte se zpátky domů!“

Jorgenson a Anders se otočili. Obě ženy vypadaly nanejvýš zmateně a kluk se ani nehnul. Talley spustil houkačku a znovu na ně zařval.

„Okamžitě zmizte! Ihned se zavřete doma!“

Sešlápl prudce brzdu a zastavil těsně za Jorgensonovým autem. Z domu vyšly dva výstřely, jedna kulka mu prolétla nad hlavou, druhá tupě narazila do předního skla jeho vozu. Otevřel dvířka, vykutálel se ven a schoval se za přední kolo, které mu poskytovalo slušný kryt. Bezvládné tělo Mika Welche leželo trávníku před domem, asi dvanáct metrů od něho.

„Zabili Welche!“ vykřikl Anders. „Zastřelili ho!“

„A kde jsou? Uvnitř? Všichni tři?“

„Nevíme. Nikoho jsme neviděli.“

„Jsou v domě nějaký civilisti?“

„Netuším.“

Od východu se blížil zvuk dalších sirén. Talley věděl, že to je Dreyer s Mikkelsonovou a sanitka. Střelba ustala, ale z domu bylo slyšet výkřiky. Lehl si na zem a zpod auta zavolal na Welche.

„Miku! Slyšíš mě?“

Welch nereagoval.

„Myslím, že je mrtvej!“ vyjekl Anders zděšeným hlasem.

„Uklidni se, Larry. Slyším tě dobře.“

Talleymu teď nezbývalo než zvládnout situaci a učinit rychlé rozhodnutí, aniž by věděl, s čím se to vlastně potýká. Welch ležel bezvládně na trávníku, bez hnutí a naprosto nechráněný. Bylo nutné okamžitě něco udělat.

„Flanders Road je hned za tím domem?“

„Ano, pane. Ta dodávka stojí hned za zdí, co se táhne za domem. Ten červený nissan. Jde o ty, co mají na svědomí Kima.“

Sirény se blížily. Talleymu nezbývalo než předpokládat, že v domě jsou i civilisté. A musel rovněž usoudit, že Welch dosud žije. Zapnul vysílačku.

„Jednička šestce. Kdo je na příjmu?“

Ozval se Dreyerův hlas.

„Tady Dreyer, náčelníku. Do minuty jsme tam.“

„Kde je sanitka?“

„Hned za námi.“

„Fajn. Jedte na Flanders a zůstaňte u té dodávky. Pro případ, že by pachatelé znovu přelezli zeď. Sanitku pošlete sem, ale ať zastaví na rohu Hradní a Věžní. Já jim Welche přitáhnu.“

Talley přerušil spojení a skrčil se.

„Larry, střílel někdo z vás na dům?“

„Ne, pane.“

„Tak to ani nedělejte.“

„Co máte v úmyslu?“

„Zůstaňte tam, kde jste. A nestřílejte na dům.“

Talley vlezl zpátky do svého auta, zůstal u podlahy a dveře nechal otevřené. Zařadil zpátečku, rozjel se a zaparkoval kousek před domem, tak aby auto stálo mezi ním a Welchem. Další kulka rozbila boční okno. Vykutálel se z vozu skoro přímo na Welche. Otevřel zadní dvířka a vtáhl tělo dovnitř. Byl to zápas se stokilovým kusem nehybného masa, ale Welch přitom přece jen zasténal. Byl živý. Talley zabouchl dveře a pak si na zemi v trávě povšiml Welchovy zbraně. Rozhodl se vrátit se pro ni, pak nastoupil do auta, sešlápl plyn a vyjel z dokonale stříhané trávy na roh ulice, kde už čekala sanitka. Dva lékaři vytáhli Welche z auta a obvázali mu hruď. Talley se jich ani neptal, jestli přežije. Ze zkušenosti mu bylo jasné, že to v této chvíli stejně nemůžou vědět.

Místo toho se raději rozhlédl kolem sebe, prohlédl si ulici po celé délce a uvědomil si, že se třese. První vlna paniky už pominula a teď měl konečně příležitost přemýšlet. Uvědomil si, že tohle je přesně ta situace, za jakou v Los Angeles zaplatil takovou cenu. Rukojmí. V ústech mu vyschlo a v hrdle cítil cosi odporně kyselého, z čeho se mu zvedal žaludek. Znovu zapnul mikrofon a zavolal dispečerku. Ve službě měl čtyři hlídkové vozy a mimo službu dalších pět policistů. Potřeboval je všechny.

„Náčelníku, odvolala jsem Dreyera s Mikkelsonovou z toho krámu. Na místě teď nemáme nikoho. Je to tam naprosto nezabezpečené.“

„Zavolejte dálniční hlídku a šerify. Vysvětlete jim, o co jde, a požadujte krizový tým v plné síle. Řekněte jim, že jsme přišli o dva muže a že jsou možná v domě i rukojmí.“

Talleymu se rozšířily oči, když to slovo vyslovil. Rukojmí.

Vzpomněl si na Welchův revolver. Přičichl k hlavni a zkontroloval zásobník. Bylo jasné, že Welch palbu opětoval, což znamenalo, že mohl zranit někoho v domě. Možná dokonce někoho nevinného.

Zavřel oči a znovu zapnul mikrofonu.

„Řekněte jim, ať si pospíší.“

JENNIFER

„Tati,“ zašeptala Jennifer.

Otec vzal její hlavu do dlaní.

„Pst!“

Přitulili se k sobě. Jennifer napadlo, že by se táta mohl pokusit proplout s ní i s bratříčkem podlahou, že by se všichni tři mohli zmenšit tak, že by dočista zmizeli. Dívala se, jak Mars sleduje situaci škvírami v žaluziích a jeho mohutná záda ho mění v obrovskou ropuchu. Když se o chvíli později otočil, zdálo se, že je hrozně vysoký.

Kevin po něm hodil televizním programem.

„Proč jsi to udělal? Proč jsi začal střílet?“

„Abych je vodrazil, ne?“

„Mohli jsme proklouznout zadem.“

Dennis tlačil Kevina ke vchodu.

„Mysli trochu, Kevine. Našli tu dodávku. Už po nás jdou.“

„Tohle je nesmysl, Dennisi! Měli bysme se vzdát!“

Jennifer si strašně přála, aby odsud utekli. Chtěla, aby zmizeli, aby o nich už nikdy neslyšela. Chtěla, aby vůbec nikdy neexistovali.

Slova jí vylétla z úst dřív, než je mohla zarazit.

„My vás tady nechcem!“

Otec ji sevřel ještě silněji.

„Buď zticha!“ zašeptal.

Ale Jennifer nemohla mlčet.

„Nemáte právo tady být! Nikdo vás nezval!“

Otec ji přitáhl k sobě.

Dennis na ni namířil prstem.

„Drž hubu, děvko!“

Otočil se a přitlačil svého bratra ke zdi tak tvrdě, až sebou Jennifer škubla.

„Nech toho, Kevine! Projdi dům a zavři všechny vokna. Zamkni dveře a dávej pořádně bacha na dvůr. Určitě se pokusej přelízt tu zeď, stejně jako jsme to udělali my.“

Kevin vypadal zmateně.

„Proč se prostě nevzdáme, Dennisi? Stejně se vodsud nedostanem.“

„Za pár hodin bude tma. Za tmy bude všechno jiný. Udělej, co jsem ti řek, Kevine. Dostanem se z toho. Vím to.“

Jennifer slyšela, jak si její táta, předtím než promluvil, povzdychl. Pomalu se zdvihl na kolena.

„Nikdo z vás se z toho nedostane.“

„Držte hubu! A ty běž, Kevine. Sleduj, co se děje na dvoře.“

Kevin odešel.

Jennifeřin otec se postavil. Dennis a Mars na něho namířili revolvery.

„Tati! Nedělej to!“

Otec zvedl ruce.

„To je v pořádku, drahoušku. Nemám v úmyslu něco dělat. Chci jen ke svému psacímu stolu.“

Dennis natáhl paži s revolverem v ruce.

„Zbláznil jste se? Nikam nepůjdete!“

„Uklidni se, mládenče.“

„Tati, ne!“

Vypadalo to, jako by se její táta pohyboval v nějakém snu. Chtěla ho zarazit, ale nešlo to. Chtěla něco říci, ale nic ze sebe nevypravila. Dal se do toporné chůze, jako by byl připravený přijmout úder odkudkoliv. To snad ani není můj táta, řekla si v duchu. Je to někdo úplně jiný, koho nikdy v životě neviděla.

Sedl si za stůl a do černého koženého pouzdra zastrčil dva disky do počítače. Dennis stál vedle něho a křičel, ať toho nechá, nebo ho odpráskne, a přitom mu revolverem mířil na hlavu. Dennis měl stejný strach jako Jennifer.

„Kurva, varuju vás, přestaňte s tím!“

„Já teď otevřu šuplík, ano?“

„Nechte toho, do prdele! Zabiju vás! Já vás fakticky odprásknu!“

„Tati, prosím tě!“

Otec vztyčil prst, jako by chtěl naznačit, že jeden prst jim přece nemůže ublížit, že se nemají čeho bát, a pak tím prstem otevřel zásuvku. Pokynul hlavou, jako by Dennise vyzýval, aby se podíval, že tam není nic, čeho by se měl obávat. Pak ze zásuvky opatrně vytáhl tlustou brožuru.

„Tohle je seznam všech právníků, co se zabývají trestním právem. Jestli se namístě vzdáte, pomůžu vám dostat toho nejlepšího právníka v zemi.“

Dennis brožuru vzal a mrštil jí stranou.

„S tím běžte do hajzlu! Právě jsme zabili poldu! A vodkrouhli jsme i toho Číňana! Z toho nekouká nic jinýho než smrťák!“

„A já vám říkám, že se z toho dostanete – když mi dovolíte, abych vám pomohl. Ale pokud zůstanete v tomhle domě, můžu vám slíbit jen jedno: zemřete!“

„Držte hubu!“

Dennis se prudce rozmáchl revolverem a udeřil otce do spánku. Byl to ošklivý tupý úder. Skácel se na zem jako pytel brambor.

„Ne! Proboha ne!“

Jennifer vyrazila kupředu. Dřív, než si sama uvědomila, co dělá, vrazila do Dennise.

„Nechte ho být!“

Odtlačila ho stranou a poklekla u otce. Revolver mu za pravým okem způsobil ošklivou ránu. Pulzovala v ní krev a už teď otékala.

„Tati? Tati, vstaň, prosím tě!“

Neodpověděl.

„Tati, prosím!“

Jeho oči nepříčetně zatancovaly pod víčky a tělo se otřáslo.

„Tati!“

Pak ji zezadu uchopily čísi ruce, a když ji odtahovaly od otce, oči jí zvlhly slzami.

Začala pro ni děsivá noční můra.

3

pátek 15.51

TALLEY

Talley by byl rád zůstal s Welchem, ale neměl na to čas. Musel na místě stabilizovat situaci a zjistit, co se děje v domě. Zavolal vysílačkou druhou sanitku pro případ, že by došlo k dalším zraněním, pak se vrátil do auta a znovu se rozjel k začátku slepé ulice. Zaparkoval tak blízko u Andersova vozu, že se ozvalo zaskřípění nárazníků. Vyklouzl ven a skryl se za kolama aut.

„Larry, Jorgy!“ zavolal. „Teď mě poslouchejte!“ Oba to byli mladíci. Kluci, kteří mohli klidně pracovat jako tesaři nebo obchodní cestující, kdyby se byli nedali k policii. Nikdy v životě nezažili nic podobného tomu, co se teď dělo v Hradní ulici, stejně jako to nezažil nikdo z jeho mužů. Nikdy nemuseli vytáhnout revolver. Nikdy nemuseli zatýkat skutečné zločince.

„Musíme teď evakuovat okolní domy a zapečetit je. Chci, aby všechny ulice, které vedou k tomuhle místu, byly zablokované.“

Andy rázně přikývl, snažil se tím skrýt strach.

„Vytvořit kordon?“

„Uzavřít všechny přilehlé ulice. Vyjeďte s Welchovým vozem na roh a pak jděte tou slepou ulicí od domu k domu – dovnitř ale vcházejte ze zadních dvorů. Bude-li to nutné, přelezte zeď a evakuujte lidi zadem, v žádném případě předními dveřmi. K tomuhle domu se nikdo nesmí přiblížit.“

„Co když nebudou chtít odejít?“

„Udělají, co jim řeknete. Ale hlavně nedovolte, aby někdo z nich lezl před tenhle dům. Začněte v těch domech za námi. Třeba tam někoho poranili.“

„Rozkaz, náčelníku.“

„Zjistěte, kdo tam bydlí. Tuhle informaci musíme mít.“

„Dobře.“

„A ještě něco. Je možné, že jeden nebo víc pachatelů je mimo dům. Takže řekněte ostatním, aby začali pročesávat okolí. Varujte sousedy a řekněte jim, aby si všímali cizích lidí.“

Anders se v dřepu dokolébal k Welchovu vozu, prudkým smykem ho otočil a vyjel z kordonu.

Prvních pár minut jakékoliv krizové situace je vždycky nejhorších. Na začátku si člověk sotva uvědomuje, do čeho vlastně jde, a ta neznalost ho může zabít. Talley zoufale potřeboval vědět, co se děje a kdo je v tom domě ohrožený. Třeba tam jsou všichni tři pachatelé. Možná ano, možná ne. Také se mohli rozdělit. Mohli tam uvnitř někoho zabít. Pozabíjeli obyvatele, stříleli do ulice a pak spáchali sebevraždu. Možná se teď Jeff Talley dívá na dům, ve kterém už není živáčka.

Zapnul vysílačku a promluvil ke svým lidem.

„Tady Talley. Uvolněte frekvenci a poslouchejte. Jorgenson a já jsme právě před domem v Hradní ulici v York Estates. Anders evakuuje obyvatele okolních domů. Dreyer a Mikkelsonová jsou u té červené dodávky.

Myslíme si, že v tom domě je jeden, dva nebo možná všichni tři pachatelé, kteří zastřelili Kima a postřelili Welche. Jsou ozbrojení. Potřebujeme znát jejich totožnost. Hlásil Welch poznávací značku toho auta?“ Ozvala se Mikkelsonová.

„Tady dvojka, šéfe.“

„Mluvte, dvojko.“

„Dodávka je registrovaná na jméno Dennis James Rooney. Běloch, věk dvaadvacet. Bydlí na Agua Dulce.“ Talley vytáhl zápisník a poznamenal si to. V předešlém životě by byl poslal na Rooneyovu adresu hlídkový vůz. Teď na to neměl lidi.

Ve vysílačce znovu zašumělo.

„Tady Anders, šéfe.“

„Povídej, Larry.“

„Jsem u jedné sousedky. Ta paní říká, že ti lidi v domě se jmenují Smithovi, Walter a Pamela Smithovi. Mají prý dvě děti. Holku a kluka. Počkejte. Aha, tady to mám, jmenujou se Jennifer a Thomas. Tvrdí, že děvčeti je asi patnáct a kluk je o něco mladší.“

„Ví ta žena, jestli jsou teď v domě?“

Talley zřetelně slyšel, jak Anders mluví se sousedkou. Byl tak horlivý, že vysílačku vždycky zapínal dřív, než byl připravený mluvit. Talley mu řekl, aby trochu ubral plyn.

„Říká, že jejich matka je na Floridě. Jela tam navštívit sestru, ale je si prý jistá, že zbytek rodiny je v domě. Ten Smith prý obvykle pracuje doma.“

Talley zaklel. Situace se začínala rýsovat. V domě jsou možná tři rukojmí. Tři zabijáci, tři rukojmí. Teď bylo třeba zjistit, co se tam uvnitř děje, a uklidnit útočníky. Říká se tomu „stabilizovat situaci“. To bylo přesně to, co teď musí udělat. V duchu si to opakoval neustále dokola jako mantru: To je přesně to, co teď musím udělat.

Potom se zhluboka nadechl. Zapnul megafon s úmyslem promluvit k lidem v domě. Za chvíli naváže kontakt s pachateli. Tím začne vyjednávání. Talley si přísahal, že tuhle práci už nikdy nebude dělat. Byl ochoten z gruntu převrátit svůj život, jen aby se vyhnul téhle noční můře. Přesto se to všechno vrátilo.

„Jmenuju se Jeff Talley. Je někdo v domě zraněn?“ Ozvěna jeho hlasu se šířila okolím. Slyšel policejní auto někde u vjezdu do slepé ulice, ale neotočil se. Soustředil se jenom na dům.

„Ať je tam uvnitř kdokoli, zůstaňte v klidu. Není důvod pospíchat. Jestli je někdo raněný, umožněte mu ošetření. Nebojte se, zvládneme to.“

Žádná odpověď. Talley dobře věděl, že pachatelé jsou momentálně pod velkým tlakem a že je nesmí vyplašit. Dvakrát stříleli a teď jsou v pasti. Mají strach – a čím víc se bojí, tím horší hrozbou jsou pro civilisty. Jeho úkolem teď bylo zmírnit ten stres. Když se podaří uklidnit pachatele a přimět je k tomu, aby o situaci přemýšleli, někdy si sami uvědomí, že jediná možnost je vzdát se. V tom případě je třeba jim poskytnout záminku, která by jim to umožnila. Tak to funguje. Talleyho to učili ve škole FBI se zaměřením na řešení krizových situací. Tedy alespoň to fungovalo pokaždé až do doby, kdy George Malik prostřelil svému synovi krk.

Talley zapnul mikrofon. Snažil se, aby jeho hlas zněl co nejklidněji a nejpřesvědčivěji.

„Stejně spolu budeme muset dříve nebo později mluvit. Proč nezačít rovnou? Je tam uvnitř všechno v pořádku? Nepotřebuje někdo z vás lékaře?“

Konečně se z domu ozval hlas.

„Vyližte si prdel!“

JENNIFER

Od jejího otce jezdily pod víčky, jako kdyby se propadal do snu: nahoru dolů, sem a tam. Cosi zamumlal, ale oči neotevřel. Thomas se krčil vedle sestry.

„Co se děje?“ zašeptal.

„Je v bezvědomí. Proboha, proč se neprobouzí?“

Tohle se nemělo stát. Ne v jejich domě, ne v Bristo Caminu, ne v tenhle nádherný letní den.

„Tati, prosím!“

Mars si klekl vedle ní, aby tátovi změřil tep na krku. Byl tak strašně mohutný a hrubý. Na dálku z něho cítila pot a zeleninu.

„Vypadá to na poškození mozku.“

Jennifer pocítila nával strachu a nevolnosti. Pak si ale uvědomila, že si s ní Mars pohrává.

„Jděte do hajzlu!“

Mars překvapením zamžikal, jako kdyby ho ta slova překvapila a urazila.

„Takový ošklivý věci já nedělám.“

Odešel.

Otcova rána vytrvale cukala, ale krvácení téměř ustalo. Sražená krev a zasažené maso otékaly v odporně fialový vulkán. Jennifer se postavila a pohlédla Dennisovi přímo do obličeje.

„Potřebuju led.“

„Sklapni a sedni na zadek.“

„Jdu si pro led. Teď hned. Bolí ho to.“

Dennis na ni civěl. Zrudl vzteky. Podíval se nejdřív na Marse, pak na jejího otce. Nakonec se vrátil k žaluziím.

„Marsi, vem ji do kuchyně. A zkontroluj, jestli se Kevin tam vzadu nefláká.“

Jennifer na něj nečekala a odešla. Viděla Kevina, jak se v obýváku schovává za pohovkou. Krčil se tak, aby odtamtud viděl na francouzské dveře. Hrozně si přála, aby se na dvoře rojily mraky policistů a zuřivých policejních psů, ale nikdo tam nebyl. Bazén byl čistý a opuštěný, plovoucí dřevěná plošina, na níž si ještě před třiceti minutami užívala, nehybně spočívala na hladině a voda byla tak čistá, že se zdálo, jako by se vznášela ve vzduchu. Její zapnuté rádio stálo u bazénu, ale bylo příliš daleko, a tak ho neslyšela. Všechno se to seběhlo tak rychle.

Jennifer se sklonila a otevřela skříňku pod dřezem, ale Mars ji okamžitě kopnutím zabouchl.

„Co to děláš?“

Vztyčil se nad ní, bedra jen pár centimetrů od její tváře. Vstala. I tak byl o dobrých třicet centimetrů vyšší. Stál tak blízko, že se bála podívat nahoru. A znovu ucítila nakyslý pach zeleniny. Musela vynaložit veškerou energii na to, aby se nedala na útěk.

„Chci si vzít utěrku. Pak otevřu mrazák a vyndám z něj led. To mi snad dovolíte, ne?“

Mars přistoupil ještě blíž. Jeho hruď se dotkla hrotů jejích prsou. Zakázala si uhnout pohledem nebo ustoupit. Chraptivým hlasem pronesla:

„Nechte mě na pokoji!“

Mars na ni shlížel rozostřeným zrakem, jako by ji ani neviděl. Na rtech mu hrál prázdný úsměv. Rozhoupal tělo, takže jeho hruď jemně masírovala její prsa.

Ani teď neustoupila. Sebrala veškerou zbývající sílu a rázně mu řekla:

„Nechte mě být!“

Nepřítomný úsměv zmizel, zrak se zaostřil, takže se zdálo, že ji konečně vidí.

Nečekala na odpověď, otevřela skřínku, vytáhla utěrku, otevřela mrazák, velký, černý, se zásuvkou dole, a vybrala z ní do utěrky led. Většina kostek se vysypala na podlahu.

„Potřebuju misku.“

„Tak si ji vem.“.

Jakmile jednu našla, Mars odešel. Zamířil do obýváku, kde se zeptal Kevina, jestli něco neviděl. Kevinovu odpověď na tu dálku nezaslechla.

Když brala do ruky zelenou umělohmotnou misku, spatřila na lince nůž na škrábání zeleniny, kterým ještě před chvílí krájela cibuli na tuňákové sendviče. Ohlédla se. Mars byl pořád ještě u Kevina. Měla strach, že kdyby po tom noži hmátla, uvidí ji. Navíc se ptala sama sebe, k čemu by jí vlastně byl. Co by s ním asi tak svedla? Jsou starší a silnější než ona. Znovu se ohlédla. Mars na ni civěl. Okamžitě odvrátila pohled, ale ještě stačila zahlédnout, že nadále zůstává v obýváku. Její šortky neměly kapsy a na horní polovině těla neměla tolik látky, aby do ní mohla schovat takovou věc, jako je nůž. A i kdyby ten nůž nakrásně schovala, co by s ním potom udělala? Zaútočila by na ně? Blbost. Mars se vrátil do kuchyně. Aniž by o tom přemýšlela, instinktivně zastrčila nůž za kuchyňský robot, který máma nechávala na lince.

„Proč ti to tak trvá?“ chtěl vědět Mars.

„Jsem hotová.“

„Počkej ještě.“

Mars otevřel lednici. Vytáhl z ní láhev piva, otevřel ji a napil se. Pak otevřel další a nabídl jí.

„Chceš taky?“

„Nepiju pivo.“

„Hele, máti se to nedozví. Teď si můžeš dělat co chceš.“

„Chci se vrátit k tátovi.“

Následovala ho do kanceláře. Mars podal druhé pivo Dennisovi, který stále ještě vyhlížel skrze žaluzie. Jennifer se připojila k Thomasovi, který seděl u táty vedle psacího stolu v pracovně. Lžičkou nabrala několik kostek ledu z misky a zabalila je do utěrky. Tu pak přiložila otci na ránu. Vyděsilo ji, když zaúpěl.

Thomas se k němu sklonil a zašeptal jí tak tiše, že ho Jennifer sotva slyšela.

„Co s náma bude?“

Z druhé strany místnosti Mars zařval:

„Sklapni!“

Pozoroval ji. Jeho zrak kopíroval křivky jejího těla. Začervenala se, ale přitom se snažila plně se soustředit na tátu. Dobře věděla, že si s ní hraje, tak jako si s ní pohrával už předtím.

Náhle zazvonil telefon. Každý, kdo byl v tu chvíli v místnosti, strnule zíral na přístroj, který vyzváněl čím dál hlasitěji. Nikdo se ani nehnul.

„Proboha!“ houkl Dennis.

Přistoupil ke stolu a vytrhl telefonní zástrčku ze zdi. Kupodivu se nic nestalo. Telefon vyzváněl dál.

„Co to má, kurva, znamenat? Proč to zvoní dál?“

„V domě je víc linek,“ odpověděl Thomas. „Zmáčkněte tu blikající kontrolku.“

Dennis ji stiskl a hned nato praštil s telefonem. Zvonění ustalo.

Pak se vrátil k žaluziím a zamumlal cosi o boháčích, co mají zbytečně moc linek.

Telefon se znovu rozezněl.

„Do prdele!“

V domě se rozlehl hlas z megafonu z ulice.

„Zvedněte telefon, Dennisi Rooney. Tady policie.“

TALLEY

Talley seděl na bobku krytý kolem svého auta a naslouchal zvonění ve vlastním uchu. Náhle spatřil v dálce přilétající vrtulník. Klesal v kruzích a přibližoval se k domu se zjevným úmyslem získat lepší pozici pro pozorování. Talley jasně viděl, že je to jeden z vrtulníků patřících televizním stanicím z L. A. Zřejmě se o incidentu dozvěděli monitorováním policejních frekvencí. Jestli se sem dostal vrtulník, budou tu za chvíli i novináři. Talley vypnul mobilní telefon a ohlédl se po Jorgensonovi.

„Kde jsou šerifové?“

„Jsou na cestě, náčelníku.“

„Zavolejte jim a požadujte vzdušnou podporu. Řekněte jim, že tu máme vrtulníky televize.“

Telefon v domě pořád vyzváněl. Zvedni to, ty hajzle, pomyslel si Talley.

„Řekni Sarah, aby zavolala na telekomunikace. Ať nám poskytnou seznam všech linek v domě a zablokujou všechna čísla kromě mého mobilu. Nechci, aby únosci mluvili s někým zvenčí.“

„Dobře.“

Talley ještě vydával příkazy, když se na druhém konci ozval mužský hlas.

„Haló?“

Rychle naznačil rukou Jorgensonovi, aby zmlkl, a zhluboka se nadechl. Nechtěl, aby v jeho hlase zůstal sebemenší náznak strachu.

„Dennis Rooney?“

„Kdo jste vy?“

„Jmenuju se Jeff Talley. Jsem z policejního oddělení Brista. Stojím za tím autem hned před domem. Mluvím s Dennisem Rooneym?“

Talley se nepředstavil jako policejní náčelník. Chtěl, aby ti v domě věděli, že má určitou moc, ale zároveň nechtěl vypadat jako konečná autorita. Vyjednávač musel vždy zůstat jen prostředníkem. Bude-li mít Rooney nějaké požadavky, Talley bude potřebovat čas. A ten získá, když mu řekne, že se nejdřív musí spojit se svým nadřízeným a promluvit s ním o tom. To byl zároveň způsob, jak si zachovat zdání „chlápka, co to myslí dobře“. Vyjednávač tak navazuje s pachatelem pouto na základě společně sdílené antipatie k někomu nadřízenému.

„Ten polda sahal po zbrani. A ten Číňan na nás taky vytáhnul bouchačku. My na ně nechtěli střílet. Byla to nehoda.“

„Mluvím s Dennisem Rooneym? Chci vědět, s kým mluvím.“

„Jo. Jsem Rooney.“

Talley si oddychl. Teď bylo jasné, že Rooney není šílenec; nezačal hystericky řvát, že zabije každého v domě.

Talley mluvil pevným, ale klidným hlasem.

„Dobrá Dennisi. Teď chci vědět, jestli někdo v domě nepotřebuje lékaře. Hodně se tu střílelo.“

„Jsme v pohodě.“

„Jestli je to třeba, pošleme vám tam doktora.“

„Řek jsem, že jsme v pohodě. Jste hluchej?“

Rooneyho hlas byl plný napětí a emocí. To ostatně Talley očekával.

„Všichni si tu děláme starosti s tím, kdo všechno je v domě a jak se jim daří. Máte tam uvnitř nějaký lidi?“

Rooney neodpověděl.

Talley slyšel na druhé straně dech a funění a pak divný tlumený zvuk, jako kdyby Rooney něčím přikryl telefon. Bylo zřejmé, že si to chce promyslet. Jeff věděl, že logické myšlení bude příštích pár okamžiků pro Rooneyho nesmírně těžké. Byl plný adrenalinu, což vyvře v podobě strachu a zuřivosti.

Po chvíli se jeho hlas vrátil.

„Máme tady tu rodinu. Ale to není únos, že ne? Tohle nemůže bejt únos. Víte, voni už tady byli… Jo, jasně že jo. My jsme je vodnikad nepřitáhli.“

Rooneyho odpověď byla dobrým znamením. Tím, že projevil zájem o budoucnost, prokázal i svou touhu zůstat naživu. Prokázal tím, že má strach z důsledků svých činů.

„Můžete mi je identifikovat, Dennisi?“

„Po tom vám nic není. Už jsem vám řek dost.“

Talley na něho dál netlačil. Vyjednávač šerifů z něho ta jména vymáčkne později.

„Dobrá, beru na vědomí, že nám ta jména zatím neřeknete. Povíte nám alespoň, jak se jim daří?“

„Jsou v pohodě.“

„A co vaši dva přátelé? Doufám, že tam někdo z vás neumírá.“

„Ty sou taky dobrý.“

Teď se Talleymu podařilo z Rooneyho vytáhnout, že uvnitř jsou všichni tři útočníci. Zakryl telefon dlaní a obrátil se na Jorgensona.

„Všichni tři pachatelé jsou v domě. Řekni Larrymu, ať odvolá domovní obchůzky.“

„Provedu.“

Jorgenson předal rozkaz dál a Talley se znovu spojil s Rooneym. Nad hlavou se jim vznášel další vrtulník s reportéry.

„Dobrá, Dennisi,“ pokračoval, „teď vám vysvětlím vaši situaci.“

Rooney ho přerušil.

„Zatím jste mluvil jen vy, teď budu chvíli mluvit zas já. Já toho Číňana nevodpráskl. Von na nás vytáh bouchačku, chvíli jsme se o ni prali a pak ta jeho bouchačka vystřelila. Ten Číňan se zabil sám.“

„Rozumím, Dennisi. Byla tam nejspíš bezpečnostní kamera. Určitě se dozvíme, jak to bylo.“

„Ta bouchačka prostě vystřelila, vždyť vám to povídám. Vypálila, a pak jsme utekli.“

„Dobrá.“

„Jo, a teď bych rád věděl, co je s tím Číňanem. Žije?“

„Ne, pan Kim to nepřežil, Dennisi. Je mrtvý.“

Rooney neodpovídal. Ale Talley věděl, co se mu asi honí hlavou. Prostřílet si cestu ven nebo dokonce spáchat sebevraždu. Talley mu nutně musí nabídnout ventil, kterým by přetlak trochu vypustil.

„Nebudu vám lhát, Dennisi. Jste v pěkný bryndě. Ale jestli je pravda, co jste řek o tom zápasení o revolver, tak se to bude brát jako polehčující okolnost. Nedělejte věci horší, než jsou. Ještě pořád se z toho můžete dostat.“

I kdyby Kim vytáhl revolver jako první, nebyla by to vůbec žádná polehčující okolnost. Podle kalifornských zákonů se jakékoliv zabití při páchání zločinu automaticky považuje za vraždu. Talley ale potřeboval dát Rooneymu alespoň nějakou naději.

„Co ten policajt? Ten na nás taky vytáh bouchačku.“

„Je pořád naživu. Tady to vypadá líp, Dennisi.“

„Hele, nezapomeňte, že mám v domě lidi. Ne abyste se sem pokusili vtrhnout.“

Část napětí se z Rooneyova hlasu vytratila.

„Dennisi, chci vás požádat, abyste ty lidi okamžitě nechal odejít.“

„To v žádným případě.“

„Dokud těm lidem neublížíte, máte hru pod kontrolou. Ten policajt žije. Říkáte, že pan Kim na vás vytáhl zbraň. Tak vidíte. Stačí jen propustit ty lidi.“

„Na to vám seru. Ty lidi jsou jediná věc, která vám brání ustřelit nám kebule. Zabijete nás za to, že jsme pálili na toho poldu.“

„Je mi jasné, proč si to myslíte. Ale poslouchejte, Dennisi, dávám vám svoje slovo… jednu věc vám můžu slíbit. Nevezmeme ten dům útokem. Nevrazíme tam silou. Rozumíte?“

„To bych vám ani neradil.“

„Neuděláme to. Ale na druhou stranu chci, abyste věděli, jak se věci mají. Ne, abych vám vyhrožoval nebo se vás snažil zastrašit, ale proto, abych k vám byl upřímný. Ten dům je obklíčený, okolí široko daleko je uzavřené, všude kolem jsou policisti. Nemůžete utéct, Dennisi. To se prostě nemůže stát. Jsem tady proto, aby se ani vám, ani těm lidem v domě nestalo nic zlýho. To je mým úkolem. Rozumíte tomu?“

„Jo, rozumím.“

„To nejlepší, co můžete udělat, je propustit ty lidi, Dennisi. Nechte je jít, pak se vzdejte, hezky podle pravidel, jak to má být. Pokud teď budete spolupracovat, před soudem to potom bude vypadat dobře. Uvidíte.“

Rooney nereagoval. Talley to považoval za dobré znamení. Dennis se nechtěl hádat. Nechtěl hystericky odporovat. Chtěl přemýšlet. Srovnat si v hlavě všechny možnosti. A to bylo dobře, moc dobře. Talley se rozhodl, že mu na to poskytne víc času.

„Nevím jak vy, Dennisi, ale já bych teď navrhoval dát si přestávku. Vy si mezitím promyslíte, co jsem vám řekl, a já vám asi za dvacet minut zase zavolám. Kdybyste se mnou chtěli mluvit dřív, stačí zakřičet, a já se ozvu.“

Talley položil telefon. Ruce měl tak roztřesené, že mu z nich mobil vypadl. Zhluboka se nadechl a pak ještě jednou, ale nezdálo se, že by mu to bůhvíjak pomohlo.

„Jste v pořádku, náčelníku?“ chtěl vědět Jorgenson.

Talley gestem naznačil, že ano.

Vrtulníky nad nimi zaujaly ve vzduchu stabilní pozice. To znamenalo, že posádka spustila kamery a natáčí.

Talley zastrčil mobilní telefon do kapsy, řekl Jorgensonovi, aby mu zavolal, kdyby se cokoliv změnilo, a nasedl do auta a vycouval ze slepé ulice. Jediný hovor s vystrašeným dvaadvacetiletým klukem a Talleymu se hned chtělo zvracet. Na křižovatce na něj čekal Larry Anders společně s dvěma dalšími policisty: Scottem Campbellem a Leigh Metzgerovou. Campbell byl bakersfieldský bezpečnostní specialista v důchodu, který si chtěl u bristoské policie trochu přivydělat. Metzgerová byla svobodná matka, která osm let působila na policejním oddělení v San Bernardinu jako instruktorka. S prací na ulici v podstatě neměla žádné zkušenosti. A to Talleymu mnoho důvodů ke spokojenosti nedávalo.

„Proboha, Larry, to sem ti zatracení šerifové jdou pěšky? Kde sakra vězí?“

„Sarah s nima mluvila po telefonu, náčelníku. Říká, že byste jim měl zavolat sám.“

Talley cítil, jak se mu stáhl žaludek.

„Co se děje?“

„Nevím. Taky povídala, že lidi z médií chtěj vědět, co se tu děje. Mají svoje lidi v tý sámošce a teď jsou na cestě sem.“

Talley si otřel tvář a podíval se na hodinky. Od chvíle, kdy zastřelili Kima, uplynulo třiapadesát minut. Padesát tři minuty a za tu dobu se jeho dosavadní svět rozpadl na kusy.

„Až dorazí novináři, pusťte je do hlídané zóny, ale nedovolte, aby se dostali do téhle slepé ulice.“

„Volno je v ulici Krále a královny. Mám je poslat tam?“

„Výborně. Ale ať se mi tady moc necourají. Za pár minut tam přijdu a promluvím s nima.“

Když Talley mířil k autu, opakoval si, že všechno je v nejlepším pořádku. Navázal kontakt, zjistil, že v domě jsou tři pachatelé, a zatím se to obešlo bez střelby. Otevřel auto, z něhož se vzápětí vyvalil žár jako z rozpálené trouby. Byl ale tak vyčerpaný, že mu to ani nevadilo. Zavolal vysílačkou do své kanceláře.

„Řekněte mi nějakou dobrou zprávu, Sarah. Potřebuju to jako sůl.“

„Dálniční hlídka posílá šest vozů ze Santa Clarity a Palmdale. Měly by teď být asi deset minut od vás.“ Takže dálniční hlídky.

„Co taktický a vyjednávači tým? Potřebujem je tady.“ Talley mluvil ostrým tónem, ale vlastně už mu na tom ani nezáleželo.

„Je mi to líto, náčelníku, ale jejich tým má nějakou práci v Pico Riveře. Říkaj, že tam přijedou, jak nejdřív to půjde.“

„No, to je fakt skvělý! A co tady máme do tý doby dělat my?“

„Říkají, že si musíte poradit sám.“

Talley položil mikrofon do klína. Neměl sílu ho zvednout.

„Náčelníku? Jste tam ještě?“

Zabouchl dveře, nastartoval motor a pustil klimatizaci. Anders a Campbell viděli, jak Talley startuje, ale vypadali překvapeně, když se auto ani nepohnulo. Talley zapnul ventilátory a pustil si do obličeje proud studeného vzduchu. Třásl se po celém těle tak, že si musel sevřít ruce koleny. Měl strach a styděl se. Strčil si dlaně mezi stehna a ujišťoval se, že tohle není Los Angeles, že on už není vyjednávač a nemá za životy lidí v tom domě žádnou odpovědnost. Stačí jen udržet dosavadní situaci do chvíle, než dorazí šerifové, a pak se klidně může vrátit do svého světa klidu a míru. Je to jenom otázka několika minut. Nebo dokonce vteřin. Říkal si, že každý vydrží dělat cokoliv po dobu několika vteřin. Říkal si to pořád dokola, ale to ještě neznamenalo, že tomu taky věří.

4

pátek 16.22

DENNIS

Dennis praštil s telefonem. Měl takový vztek, že už se to nedalo vydržet. Zařval jen: „Do prdele!“

Talley si o něm myslí, že je pitomec. Proč by ho jinak krmil všemi těmi sračičkami o smírném řešení a sliboval, že poldové nevrazí do domu? Dennis věděl, jak to při takových akcích chodí: zabili poldu a někdo za to musí zaplatit. Ti parchanti ho při nejbližší vhodný příležitosti nabeton odstřelí. Nedají mu žádnou šanci na soud. Ten bastard Talley by nejspíš sám chtěl stisknout spoušť. Dennis měl takový vztek, až se mu dělalo špatně od žaludku.

„Co chtěli?“ zeptal se ho Mars.

„Co bys řek, že by tak mohli chtít, Marsi? Chtěj, abysme se vzdali.“

Mars pokrčil rameny.

„Já se teda nevzdám.“

Dennis pohlédl na děti, sedící u otce, a vyšel z kanceláře. Je třeba něco vymyslet, aby odtud mohli vypadnout. Pryč z tohohle posranýho domu, daleko od poldů. Chtělo to nějaký plán. Chůze mu pomáhala; díky ní se mohl na chvíli zbavit pocitu ohrožení. Byl to ale velký dům, a on měl pocit, že mu jeho hmotnost bere dech. Kdyby už musel zvracet, rozhodně by nestál o to, aby to viděl Mars.

Prošel kuchyní a vydal se hledat garáž. Klíčky od auta našel na místě, které ten chlápek popsal, a otevřel dveře od garáže. Stály tam dva vozy – naleštěný jaguár a rangerover. Nebyly starší než pár let. Dennis zkontroloval nádrže – obě plné. Kdyby se jim dodávka podělala jen o pět minut dřív, kdyby se do domu dostali jen o těch pět minut dřív a hned vyjeli v tomhletom parádním jaguáru, nemuseli by se třást o život. Nebyli by teď v pasti.

Dennis vztekle praštil pěstí do volantu a vykřikl: „Do prdele!“

Zavřel oči.

Uklidni se, frajírku.

Nevzdávej to.

Musí přece existovat cesta ven.

„Dennisi?“

Dennis otevřel oči a uviděl ve dveřích Kevina. Kroutil se, jako kdyby se měl každým okamžikem pochcat.

„Co tady sakra děláš? Máš hlídat poldy.“

„Musím s tebou mluvit. Kde je Mars?“

„Hlídá přední kus domu – ten si svou povinnost plní. Na rozdíl od tebe. Koukej vodprejsknout!“

Dennis zavřel oči. Poldové hlídaj zadní i přední část domu. Ale tohle je přece veliký barák. Určitě je tu nějaké okno, o kterém dosud nevědí. Kolem domu rostou stromy a keře a za nimi je zeď, oddělující pozemek od bludiště dalších domů. To všechno může být dokonalou schovávačkou. Až padne noc, stíny pokryjí prostory mezi domy jako černý a těžký závoj. Kdyby se mu podařilo odvrátit jejich pozornost – třeba kdyby rukojmím navlékli jeho, Marsový a Kevinovy šaty, svázali je, nacpali do toho jaguára a potom dálkovým ovladačem otevřeli vrata garáže, poldové by z nich nespustili oči, a oni tři by mezitím utekli krytí stíny stromů a okolních vil.

„Dennisi?“

„Uvědomuješ si, Kevine, že máme na krku vraždu? Tak mě laskavě nech přemejšlet.“

„Já jen kvůli Marsovi. Musíme si promluvit o tom, co se stalo.“

Kevin nasadil zase ten svatouškovský výraz. Trhavě poskakující obočí a ufňukaný pohled, takže Dennis měl nesmírnou chuť mu jednu vrazit. Nenáviděl bratra a nesnášel pocit, že ho musí vláčet životem jako nějaký posraný závaží. Nepotřeboval žádného vězeňského psychiatra, aby mu vysvětlil proč: Kevin byl jejich společná minulost, jejich lhostejná matka, která je opustila, surový fotr s vysmaženou palicí, který je neustále tloukl, jejich žalostné a trapné místo v životě… Kevin byl předobrazem jejich příštího selhání, a Dennis ho za to nenáviděl.

Vystoupil z jaguáru a zabouchl dveře.

„Musíme se vodsud dostat, Kevine. Musíme najít nějakou cestu ven. Je to jednoduchý jako facka. A taky že se ven dostaneme, protože já zpátky do kriminálu nepudu, na to vem jed.“

Dennis se protlačil kolem bratra a Kevin ho následoval. Oba prošli kuchyní, pak širokou halou za jídelnou až do kuřáckého salonku s luxusními koženými pohovkami a nádherným červenohnědým barem. Dennis si představil sám sebe, jak obsluhuje krásné ženy z televizních reklam a pornofilmů. Kdyby tady žil, uměl by se pobavit. Stal by se pánem svého osudu.

Vešli do manželské ložnice v zadním traktu. Byla to obrovská místnost s posuvnými skleněnými dveřmi a s výhledem na bazén. Byla větší než pokoj, který Kevin s Dennisem sdíleli dohromady. Dennis se rozhlížel, jestli někde neobjeví okno koupelny nebo nějakou jinou únikovou cestu.

Kevin ho najednou popadl za rameno.

„Dennisi, poslouchej.“

„Nech toho a radši hledej, kudy bysme mohli vzít roha.“

„Vo tom poldovi, co zvonil u dveří, Mars kecal. Vůbec revolver nevytáh. Nebylo nutný ho sejmout.“

Dennis popadl Kevina za triko.

„Nech toho! Žádnou jinou možnost jsme neměli.“

„Hele, já tam stál. Já ho viděl, Dennisi! Sáh na bouchačku, to jo, ale nevytáh ji. Říkám ti, že ji vůbec neměl z pouzdra.“

Dennis Kevina pustil. Nevěděl, co na to říct.

„Neviděls to celý, Kevine. To je všecko.“

„Viděl. Byl jsem tam. Mars kecá.“

„Proč by to dělal?“

„S tím chlapem je něco divnýho. Von toho poldu prostě chtěl sejmout.“

Dennisovi se stáhlo hrdlo. Cítil se podvedený a stejně posraný strachy jako jeho zbabělý bratr. Bylo to jen další hovno do nočníku, který už přetékal.

„Nevíš, o čem mluvíš. Jsme teď obklíčený poldama a máme na krku vraždu. Nezbejvá nám nic jinýho, než vzít roha. Rozumíš tomu? Tak s tím přestaň.“

Za koupelnou byly ještě troje dveře. Dennis si myslel, že by tam mohly být záchody nebo koupelny s oknem ven, ale nic takového nenašel.

V jedné místnosti visely ve velké skříni na ramínkách šaty a pod nimi stála police s botami, nic zvláštního – až na jedinou věc. Celou jednu stěnu pokrývaly černobílé monitory. Na jednom z nich viděli Marse a obě děcka, na druhé policejní vůz na konci slepé ulice, na další auta v garáži. Každá místnost, koupelna a chodba, dokonce i okolí domu, bazén a taky prostor za bazénem tu byla vidět jako na dlani. Vypadalo to, že každá píď pozemku je pod dohledem.

„Kevine?“

Kevin se mu objevil za zády a překvapením zasykl.

„Co to je?“

„To je bezpečnostní systém. Proboha, koukni na tohle! To je ale bomba!“

Dennis se díval na manželskou ložnici. Zdálo se, že kamera je umístěná v levém rohu u stropu, hned nade dveřmi, kterými vešel. Dennis vyběhl ven a podíval se vzhůru. Neviděl vůbec nic.

„Hele, já tě vidím,“ volal Kevin z místnosti s monitory.

Dennis se vrátil k bratrovi. Pod obrazovkami byl podlouhlý panel s klávesami, diodami a červenými a zelenými kontrolkami. Právě teď svítily všechny zeleně. Napravo od hlavní klávesnice byla tlačítka s popisky. Stálo na nich: POHYBOVÉ SENZORY, INFRAČERVENÉ SPEKTRUM, ZÁMKY V POSCHODÍ, ZÁMKY V PŘÍZEMÍ a ALARMY. Dennis se ocitl v jiném světě. Otočil se ke dveřím a pomalu je zavřel. Byly to masivní dveře, těžké a tlusté, ale zavíraly se snadno. Z vnitřní strany byla mohutná ocelová závora, kterou se daly uzavřít. Dennis na ně zaťukal prstem. Ocel.

Obrátil se k bratrovi.

„Tohle není normální! Je to tady hlídaný jako v nějaký bance.“

Kevin byl v pokleku zalezlý ve skříni a tělo mu částečně zakrývala hradba visícího šatstva. Pak se pomalu vysunul a v rukou držel bílou krabici od bot. Dennis si všiml, že stěna za hradbou hadrů vypadá jako malá plechová vrata od garáže, která se dají vytáhnout a zase stáhnout. Když je společně vytáhli, spatřili spoustu dalších stejných krabic.

Kevin jednu z nich otevřel.

„Koukni se!“

Krabice byla napěchovaná stodolarovými bankovkami. Kevin otevřel druhou krabici, pak třetí a čtvrtou. Všechny byly narvané stovkami. Dennis nahlédl do páté. Samé prachy.

Podívali se po sobě.

„Pojď. Tohle musíme ukázat Marsovi.“

JENNIFER

Jennifer měla strach. Otec dýchal s podivným chrapotem. Oči pod víčky se mu křečovitě škubaly sem a tam, jako u lidí, kteří mají děsivé sny. Podepřela mu hlavu polštářem z pohovky a posadila se vedle něj. Rukou mu přidržovala u spánku led. Krvácení ustalo, ale rána byla ošklivě rudá, zanícená a po celé tváři se mu táhla obrovská modřina.

Thomas ji šťouchl do kolena a zašeptal:

„Proč se nevzbudí?“

Než odpověděla, letmo pohlédla na Marse. Seděl v tátově křesle. Odtáhl si ho na druhý konec místnosti, tak aby viděl na policisty.

„Nevím.“

„Neumře, že ne?“

Jennifer se toho také bála. Ale za nic na světě by to nepřiznala. Měla za to, že otec utrpěl otřes mozku. Přitom jediná vědomost, kterou o tomhle úrazu měla, pocházela od jistého zadáka z baseballového týmu její střední školy, který utrpěl otřes mozku během hry. Stalo se mu to, když se snažil blokovat domácí metu a padl na něho jeden ze silnějších hráčů soupeře. Tima toho večera odvezli do nemocnice a zameškal dva dny vyučování. Ale tím její znalosti končily. Jennifer měla strach, že táta potřebuje doktora a že by se jeho stav mohl bez lékařské pomoci ještě zhoršit.

„Jennifer?“ špitl Thomas a znovu ji dloubl.

Nakonec mu odpověděla. Snažila se mluvit co nejoptimističtěji:

„Asi to bude otřes mozku. Nejspíš ano.“

Na otcově stole zazvonil telefon. Mars se po něm podíval, ale ani se nehnul. Telefon přestal vyzvánět ve chvíli, kdy vešel Dennis s Kevinem. Dennis chvíli zíral na tátu a pak na ni. Z jeho výrazu jí naskakovala husí kůže.

Posadil se vedle ní.

„Čím vlastně je ten tvůj fotr?“

„Je účetní.“

„Jo tak. Dělá daně stejně zazobanejm lidem, jako je von sám, co? Stará se vo jejich prachy, že jo?“

„A co by měl dělat? Dělá to, co všichni účetní.“

Jennifer věděla, že se jí chce vysmívat, a taky byla připravená na jeho hněv, ale Dennis ji tentokrát bral vážně. Podíval se na Thomase a zazubil se.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se jí.

„Jennifer.“

„A příjmením?“

„Smithová.“

„Fajn. Jennifer Smithová. A co tatíček?“

„Walter Smith.“

Dennis loupnul očima po Thomasovi.

„A ty, tlusťochu?“

„Trhni si.“

Dennis popadl Thomase za ucho.

Thomas zaječel své jméno.

„Takže tlustoprd Thomas. Hele, špekoune, jestli mě budeš srát, nakopu ti prdel. Je ti to jasný?“

„Ano, pane.“

Dennis ho pustil.

„Dobrá. Tak se mi to líbí.“

Jennifer si strašně přála, aby je nechal na pokoji a odešel. Ale nestalo se. Místo toho se na ni usmál a ztlumil hlas.

„Víš co, Jennifer? Nějakou dobu tu pobudeme. Kdepak máš ložnici?“

Jennifer se začervenala, ale Dennis rozesmál.

„Hele, nemusej tě napadat žádný vošklivý myšlenky. Já to tak nemyslel. Není ti zima? Vypadáš tak. No, aby ne, když máš nahoře jen kus plavek. Počkej, skočím ti pro nějaký tričko. Jen si to svoje pěkný tělíčko zahal.“

Sjela očima stranou a ruměnec na tvářích se jí zvětšil.

„Ložnice je nahoře. Po schodech.“

„Fajn. Něco ti přinesu.“

Dennis vyzval Marse, aby šel s ním, a pak ti dva zmizeli. Kevin přistoupil k oknu.

Telefon se znovu rozezněl, ale Kevin ho ignoroval. Vyzvánění nebralo konce.

Thomas znovu dloubl Jennifer do kolena.

Když na něho pohlédla, měl mrtvolně bledý obličej a v koutcích úst růžové skvrny. Přesně takový výraz nasazoval, když ho něco dopálilo. Dobře věděla, že nesnáší, když se mu říká tlusťochu.

Znovu dloubnutí… asi ji chce něco říct. Dala si pozor, aby je Kevin nezpozoroval, a pak promluvila… nebo spíš nehlasně naznačovala:

„Co?“

Thomas se k ní naklonil a zašeptal ještě tišeji. Koutky mu znovu zářily rudě.

„Já vím, kde má táta revolver.“

5

pátek 17.10

GLEN HOWELL

Glen Howell vypnul mobil po patnácti zazvoněních. Vůbec se mu to nelíbilo. Vždyť ten chlap má na ten hovor čekat, moc dobře o něm ví. Navíc to vždycky přece zvedal. Byl vzteky bez sebe, že zrovna teď, když na tom záleží a když má zpoždění, to nebere. Ve světě Glena Howella se zpoždění netoleruje. Jakékoliv výmluvy jsou k ničemu. Za takové věci se tvrdě trestá.

Howell neměl potuchy, proč jsou ulice vedoucí k York Estates ucpané a doprava nefunguje. Došel k přesvědčení, že za to může prasklé plynové potrubí nebo něco podobného. Kvůli takovým věcem jsou vždycky ochotní zablokovat dopravu a okrádat lidi o čas. Ale bohatí chlápci nemají rádi, když je někdo zbytečně zdržuje.

Okno jeho mohutného Mercedesu třídy S sjelo dolů bez jediného zvuku. Vyklonil se ven, aby viděl, co se děje. Na křižovatce stál policista a odkláněl dopravu. Howell si zapnul televizní zprávy. Zavřel okno a kouřové sklo odstřihlo příval oslnivého světla zvenčí. Přemístil z kapsy do přihrádky na rukavice svůj Smith & Wesson ráže .40. Měl sice platný kalifornský zbrojní pas, ale bude lepší neupoutávat na sebe pozornost, kdyby ho náhodou zastavili.

Podíval se na hodinky – za posledních pět minut počtvrté. Už má deset minut zpoždění. Jestli to půjde tímhle tempem, nabere ještě větší. Tři auta, která jela před ním, poslali policisté zpátky, jeden vůz propustili. Pak přišla řada na něj. Policista byl mladý kluk, vysoký a hranatý, s vyčnívajícím ohryzkem.

Glen znovu stáhl okénko. Dovnitř vnikl závan horka, což v něm vzbudilo touhu být zpátky v Palm Springs. Snažil se vypadat profesionálně a nadřazeně, dávat najevo třídní rozdíl, který je mezi nimi: úspěšný obchodník a policajt, nevzdělaný veřejný slouha.

„Copak se děje, strážníku? Nač ty zátarasy?“

„Bydlíte tady v sousedství, pane?“

Glen si spočítal, že kdyby zalhal, chtěl by po něm policista řidičák, aby si ověřil adresu. A Glen si rozhodně nepřál být přistižen při lži.

„Mám tady obchodní schůzku. Můj partner už na mě čeká.“

„Vyskytl se nám tady v sousedství problém, takže vás bohužel nemůžu pustit. Dovnitř pouštíme jenom lidi s trvalým pobytem.“

„O jaký problém se jedná?“

Policista očividně znejistěl.

„Máte v téhle čtvrti nějaké příbuzné, pane?“

„Jak jsem řekl, mám tam přátele. A po vašich slovech si o ně začínám dělat starosti.“

Policista se zatvářil zkroušeně a ohlédl se na řadu aut za Glenem.

„No, vypadá to, že se v jednom ze zdejších domů zabarikádovali nějací zloději. Museli jsme evakuovat pár domů a celou oblast uzavřít. Nějakou dobu to potrvá.“

Glen přikývl a snažil se vypadat rozumně. Stačilo mu jen deset vteřin, aby odhadl, že tenhle chlápek nezabere na stovku, za niž by si koupil cestu dovnitř. Na to by nikdy nepřistoupil.

„Víte, čeká na mě zákazník. Nebude to trvat dlouho. Opravdu. Stačí mi jen pár minut. Hned potom odjedu.“

„Bohužel, nemůžu vás tam pustit. Mrzí mě to, pane. Možná byste mohl tomu svému zákazníkovi zavolat, aby se s vámi sešel jinde. Jestli tady ovšem vůbec je. Poslali jsme totiž lidi, aby obcházeli baráky a nabízeli, že místní z uzavřené oblasti odvezou. Ale dovnitř vás pustit nemůžu.“

Glen se snažil zůstat v klidu. Usmíval se, nahlížel za policejní zátarasy a přemýšlel. Prvním impulzem při jakékoliv konfrontaci bylo vždy použití zbraně, zkrátka provrtat protivníkovi do čela dvě díry. Ale už to nutkání dokázal ovládnout. Naučila ho to léta terapie. Zvládal to i navzdory své vznětlivé povaze.

„Tak tedy dobrá. Snad to půjde. Mohl bych tamhle zaparkovat a zavolat si?“

„Jistě.“

Glen zaparkoval na kraji vozovky a znovu vyťukal číslo. Tentokrát nechal telefon zazvonit patnáctkrát. Nikdo to nevzal. Tohle už se mu vážně nelíbilo. Třeba Smithe znervóznily ty mraky poldů kolem a raději teď dělá mrtvého brouka. Anebo ho přinutili, aby odešel z domova. Dokonce je možné, že mu ty svině chlupatý vrazily do baráku a udělaly si tam nějaký velitelský stanoviště či co. Tomuhle se už Glen musel zasmát. Ne, tak tohle, kurva, ne! Došel k názoru, že toho chlapa prostě evakuovali. V tom případě se nejspíš pokusí kontaktovat Palm Springs, a Palm Springs zase jeho, Glena. Ten policajt by možná věděl, které rodiny odsud odvezli, ale Glen na sebe nechtěl zbytečně upozorňovat.

Otočil auto a ujížděl zpátky, když si všiml, že se do fronty zařadil další televizní přenosový vůz. Rozhodl, že to zkusí. Když se k vozu přiblížil, stáhl okno a podíval se dovnitř. Řidič byl skoro plešatý chlápek s trochou vlasů za ušima. Vedle něho seděla pečlivě upravená Asiatka s našpulenými ústy. Glen odhadl, že je to talentovaná reportérka a byl by rád věděl, jestli je ta vyšpulenost pravá nebo umělá. Ženský, co si vstřikujou chemický sračky do rtů, ho vždycky dovedly vytočit.

„Promiňte,“ oslovil je. „Oni mi vůbec neřekli, o co tady vlastně kráčí. Jen něco o tom, že evakuovali nějaký lidi z okolí. Nevíte o tom něco?“

Asiatka se zavrtěla a vyklonila se přes řidiče. „Nemáme nic potvrzeného, ale vypadá to, že nějací tři zloději drží jednu rodinu jako rukojmí.“

„A doprdele práce! To je fakt hrozný.“

Jediné, co na tom Glena štvalo, byl fakt, že mu to zkazilo celý den. Rád by zjistil, zda by dokázal přemluvit reportérku, aby ho vzala s sebou.

„Bydlíte tady v sousedství?“ chtěla vědět.

Glenovi bylo jasné, že z něj chce jen vymámit nějaké informace, což ho uklidnilo. Když si bude myslet, že jí může poskytnout něco, po čem touží, tak ho možná proveze.

„Nebydlím tam, ale mám tam přátele. Proč?“

Řada aut se trochu pohnula dopředu, ale přenosový vůz zůstal stát. Asiatka narychlo prolistovala zápisník.

„Máme nepotvrzené zprávy, že mezi rukojmími jsou i děti. Zatím se nám ale nepodařilo sehnat nikoho, kdo by nám byl o té rodině schopen něco říci. Jedná se o nějaké Smithovy.“

Velkým mercedesem se přelila nová vlna horka. Klimatizace jela na plné obrátky, ale Glen to necítil. „Jakže se jmenují?“

„Smithovi. Pan Walter Smith. Slyšeli jsme, že mají dvě děti, chlapce a děvče.“

„Cože? Drží je jako rukojmí? Ti tři zloději mají Smithe?!“

„Vypadá to tak. Vy o nich něco víte? Snažíme se získat informace o těch dětech.“

„Promiňte. Ne, neznám je.“

Glen vytáhl okno a vyrazil. Jel pomalu, aby neupoutal pozornost. Měl divný pocit, že opouští své tělo, jako by se svět pozvolna vytrácel a on už nebyl jeho součástí. Klimatizace pracovala naplno. Walter Smith! Nějací tři hajzlové se vloupali do domu Waltera Smithe, a teď je jeho dům obklíčený poldama a kamerama a celé okolí uzavřené.

O tři bloky dál zaparkoval. Ze schránky na rukavice vytáhl revolver a zastrčil ho do kapsy. Hned se cítil bezpečněji. Zapnul mobil a vymačkal další číslo. Tentokrát se dovolal hned po prvním zazvonění.

Vyslovil jen dvě slova.

„Máme problém.“

Palm Springs, Kalifornie

17.26

SONNY BENZA

Životně důležitý byl kyslík. Sonny se zhluboka nadechl ve snaze nakrmit jím své srdce. Bylo mu čtyřicet sedm, měl vysoký krevní tlak a žil v neustálém strachu z infarktu, na který v pětapadesáti doplatil jeho otec.

Benza postával v karetním salonu svého domu, postaveného na hřebeni nad Palm Springs. Venku viděl své dvě děti, Chrise a Ginu, jak si hrají v bazénu, a uvnitř zase Phila Tuzeeho a Charlese „Sallyho“ Salvettiho, kteří právě vlekli do pokoje, kde už jedna televize s obrovskou obrazovkou byla, další televizor značky Sony. Z obou mužů lil pot. Nemohli se dočkat, až zapnou i druhý přijímač. Na velké obrazovce, která se dala rozdělit, aby na ní bylo vidět víc programů, běžely všechny tři hlavní losangeleské kanály. Dva z nich nabízely pohled na dům Waltera Smithe z ptačí perspektivy, na třetím mluvil před benzinovým čerpadlem jakýsi pohledný mladík.

Sonny Benza tomu stále ještě nemohl uvěřit.

„Co o tom vůbec víme kromě těch televizních nesmyslů? Víme vůbec něco jistě? Třeba se jedná o jinýho Waltera Smithe.“

Salvetti si setřel pot z čela. Na to, že žil v Palm Springs, byl málo opálený.

„Volal Glen Howell. Je u domu, Sonny. Je to náš Walter Smith.“

Tuzee pohybem ruky naznačil, že by se všichni měli uklidnit.

„Nedělejme z toho zatím žádnou katastrofu. Pojďme to probrat krok za krokem. Vždyť nám federálové ještě neklepou na dveře.“

„Ještě ne.“

Tuzee začínal být naštvaný. Sony ho objal kolem ramen a přitiskl ho k sobě, aby ukázal, že tady má hlavní slovo on.

„Máme ještě deset nebo patnáct minut, než k tomu dojde, co Phile?“

Tuzee se zasmál. Všichni se trochu zklidnili. Stále ještě byli plní obav, věděli, že se dostali do maléru, ale první bublina paniky již praskla. Teď je třeba ten malér vyřešit.

„Tak dobře. O co tady vlastně jde? Co přesně má Smith u sebe?“ zeptal se Benza.

„Je čas na daňový přiznání, Sonny. Musíme podat čtvrtletní zprávu o hospodaření našich společností. Má všechny naše podklady.“

Benzovi vstaly hrůzou štětinaté vlasy v zátylku.

„Víš to jistě? Copak je Glen ještě nevyzvedl?“

„Právě tam jel, když to začalo. Dojel tam a zjistil, že je celý okolí domu zablokovaný. Říká, že Smith nebere telefon, což by, jak jistě víš, udělal, kdyby mohl. Od reportérů se Glen dozvěděl, že nějaký tři pitomci se schovali v Smithovým domě před poldy, a teď ho drží i s rodinou jako rukojmí. Je to náš Walter Smith.“

„Všechny naše podklady k daňovýmu přiznání jsou teda pořád v jeho domě?“

„Jo, všechny.“

Benza se díval na obrazovku. Byl na ní Smithův dům. Za křovím a auty se všude krčili policajti.

Legitimní obchodní podnikání Sonnyho Benzy sestávalo ze šestnácti barů, osmi restaurací, jedné firmy dodávající vybavení pro studia a dvaatřiceti tisíc akrů vinic ve střední Kalifornii. Všechny ty podniky byly sice samy o sobě ziskové, ale sloužily především k praní devadesáti milionů dolarů vydělaných každý rok na dovozu drog, únosech a vývozu ukradených automobilů a stavebních strojů ze země. Úkolem Walter a Smithe bylo vytvářet falešné, ale zároveň věrohodně vypadající účetnictví, které potom Benza předával „skutečným“ účetním. Ti pak za něho odváděli daně, jak se sluší a patří, aniž by tušili, že dostali zfalšované podklady. Proto mohl Benza (samozřejmě až po odvodu řádných daní) otevírat nové bankovní účty, utrácet nebo libovolně investovat. Aby to všechno ale mohl dělat, musel Walter Smith vést záznamy o všech Benzových aktivitách, jak zákonných, tak nezákonných. Všechny ty záznamy byly v jeho počítači.

V jeho domě.

Obklíčeném policií.

Sonny přistoupil k velké prosklené stěně, která skýtaly výhled na celé Palm Springs dole. Byl to nádherný pohled.

Phil Tuzee ho následoval a snažil se přitom udržet optimistický výraz.

„Poslyš, Sonny, když to vezmeš kolem a kolem, vždyť se vlastně jedná jen o tři posraný kluky. Nakonec toho budou mít plný kecky a sami odtamtud vylezou. Smith ví, co má dělat. On ty materiály schová. Žádný strach. Zloději se vzdají, poldové je zabásnou a tím to skončí. Nebude jediný důvod, proč by v tom domě měli slídit.“

Sonny ho neposlouchal. Přemýšlel o tátovi. O kus dál v ulici kdysi žil Frank Sinatra. Byl to ten dům, který Sinatra nechal přestavět tak, aby v něm mohl pohostit Kennedyho. Utratil několik set tisíc jenom za to, aby to tam trochu vypadalo, až budou u bazénu probírat světové problémy. Když nakonec podepsal všechny šeky a práce byla hotová, JFK Sinatrovi vypálil rybník: řekl, že nepřijde. Povídá se, že to Sinatru tak rozlítilo, že začal střílet do zdí, házet nábytek do bazénu a vykřikovat, že si na toho posranýho prezidentíka Spojenejch států někde počká a pěkně mu to vytmaví. Co ale čekal? Že se bude Kennedy přátelit s gangsterským slavíkem? Sonny Benza bydlel výš ve svahu než kdysi Frank a jeho dům byl větší. Ale na Sonnyho otce udělal kdysi Sinatrův dům obrovský dojem. Když k němu šel poprvé na návštěvu, postavil se před barák a dlouho na něj zíral jako by to byl duch římské říše. Jednou Sonnymu řekl: „Nejlepší tah, jakej jsem kdy udělal, bylo to, že jsem ti předal veslo. Vedeš si dobře, synu. A jak by ne, když máš za souseda Francise Alberta.“ Peršani, kteří tam teď žili, měli z otce tak nahnáno, že na něho zavolali policii.

„Sonny?“

Benza se podíval na přítele. S Tuzeem měl vždycky ty nejlepší vztahy. Byli kamarádi už od dětství.

„V těch podkladech není jen naše podnikání, Phile. Jsou tam i zdroje našich peněz, ukazujou, jak probíhá jejich praní a jaký vazby máme na rodinný klany na východě. Jestli se ty věci dostanou do ruky poldům, nebudeme jediný, kdo to odskáče. Bude to rána i pro východní pobřeží.“

Z plic Phila Tuzeeho vyšel hluboký vzdech, jako by měl v příštích vteřinách zkolabovat.

Sonny se otočil k ostatním. Pozorovali ho. Čekali na příkazy.

„Tak dobrá. V domě jsou tři usmrkanci. Policajti jim dají nějaký čas na vychladnutí. Ti tři pak uviděj, že nic jinýho než se vzdát jim nezbývá. Za dvě hodinky vyjdou ven s rukama nad hlavou. Nakonec všichni odjedou na stanici, aby to sepsali. A bude to.“

Jistou logiku to nepochybně mělo.

„Jenže tohle je ten optimistický scénář. V horším případě z toho budou krvavý jatka. Až bude po všem, vlítnou tam detektivové a začnou prohledávat místo činu. A najdou Smithův počítač. A my půjdem na zbytek života do lochu.“

Podívali se na sebe.

„Jestli nenatáhnem bačkory dřív, než dojde k soudu.“

Salvetti s Tuzeem si vyměnili kratičké pohledy. Nebylo třeba nic dodávat. Oba věděli, že je to pravda. Rodiny z východního pobřeží by se s nimi rozhodně nemazlily.

Tuzee se ozval: „Asi bychom je měli varovat. Zavolejte starýmu Castellanovi a nějak mu to vysvětlete. Potom by to možná nebylo tak ostrý.“

Salvetti zdvihl ruce.

„Proboha, jen to ne! Jak se to dozvědí, naserou se a vlítnou sem.“

S tím musel Sonny souhlasit.

„Sally má pravdu. Tenhle problém se Smithem budem muset vyřešit sami. A hezky rychle. Dřív než se o tom dozvědí ti parchanti z Manhattanu.“

Sonny pohlédl na televizní obrazovky a promýšlel to. Chce to udržet nervy na uzdě. A taky pořádný kus sebeovládání.

„Kdo má ten průšvih na starosti? Losangeleská policie?“

Salvetti něco zabručel. Podobně jako Tuzee vystudoval práva na Jihokalifornské univerzitě. Aby mohl dostudovat, musel při studiu krást auta a prodávat kokain. Trestní právo znal dokonale.

„Bristo je samostatný okrsek. Mají vlastní policejní ústředí, asi tak deset patnáct chlapů. Máme co dělat s beďarem na losangeleský prdeli.“

Tuzee zavrtěl hlavou.

„To nám moc nepomůže. Jestli na to místní nebudou stačit, zavolaj šerify nebo dokonce federály. A o federály rozhodně nestojíme. Na každej pád si ta situace vyžádá víc než jen pár policajtskejch křupanů.“

„Má pravdu, Phile. Patří to ale do pravomoci policie v Bristo Caminu. Úředně to budou zpracovávat tam. Mají svýho náčelníka. Patří to do jeho okrsku, i když nakonec asi předá velení někomu jinýmu.“

Sonny se znovu otočil k obrazovkám. Na jedné z nich bylo vidět prostranství před domem. Na chvíli měl pocit, že zahlédl někoho v okně, ale nebyl si tím jistý.

„A co ten náčelník? Jak se jmenuje?“

Salvetti se podíval do svého zápisníku.

„Talley. Viděl jsem, jak s ním dělali rozhovor.“

Kamera zašvenkovala na tři muže zákona skrývající se za policejním autem. Jeden z nich ukazoval prstem k boční straně domu. Vypadalo to, jako kdyby vydával rozkazy. Sonny by byl rád věděl, jestli to je Talley.

„Dostaňte tam naše lidi. Chci vědět, kdo bude velet, až dorážej federálové s šerifama. A jestli ten dotyčný má nějaký zkušenosti s organizovaným zločinem.“

Kdyby s ním totiž zásahová jednotka nějaké zkušenosti měla, musel by si dobře rozmyslet, koho ze svých lidí tam pošle.

„Už se na tom pracuje, Sonny. Jedou tam mí lidi. Jsou to hoši s čistým rejstříkem, žádnej strach. Nikdo nic nepozná.“

Benza přikývl.

„Chci vědět o všem, co se z toho domu dostane ven. Zjistěte všechno o těch spratcích, co to celý odstartovali. Ten kretén Smith by moh začít zpívat jen proto, aby zachránil krk sobě a svý famílii. Moh by je navést na stopu.“

„Jen klid, věřím, že si s tím bude umět poradit.“

„Chci mít informace, Phile.“

„Jasně, že jo. Dozvíme se všechno.“

Sonny Benza se díval na tři policisty, kteří se schovávali za autem. Hlavně na toho, kterého pokládal za Talleyho. Teď zrovna mluvil do mobilu. Ještě nikdy nedal zavraždit policistu, protože to neprospívalo obchodu. Ale teď by neváhal. Za těchto okolností ne. Aby přežil, udělal by cokoliv. I kdyby měl oddělat policajta.

„Chci vědět všecko o tom Talleym. Zkuste na něho vyšťourat, co se dá. Soustřeďte se na to, jak by se mu dalo uškodit. Do večera ho chci mít v hrsti. Je vám to jasný?“

„Jasně, Sonny. Do večera bude zpívat po našem.“

„To by teda zatraceně měl.“

Část druhá

MOUCHA

6

pátek 18.17

TALLEY

Dva Talleyovi policisté, kteří měli noční službu, Fred Cooper a Joycelyn Frostová, nastoupili do svých civilních automobilů. Cooper byl bez dechu, jako by celou cestu z domova z Lancasteru běžel, a Frostová neměla čas ani na to, aby se převlékla do uniformy. Přes bavlněnou blůzu bez rukávů si natáhla neprůstřelnou vestu, a měla kraťasy, které dávaly vyniknout jejím nohám, bílým jako chlebové těsto. Oba se připojili ke Campbellovi a Andersovi.

Talley seděl v autě bez hnutí.

Když ještě sloužil u zvláštních jednotek a únosci se zabarikádovali v nějakém domě s rukojmími, patřil do krizového týmu taktický tým, vyjednávači tým, tým pro řízení dopravy, komunikační tým a policisté, kteří zajišťovali vzájemné spojení. Jenom vyjednávači tým měl svého koordinátora, zpravodaje shromažďujícího informace, hlavního vyjednávače, který jednal s únosci, pomocného vyjednávače, který mu asistoval a prováděl zápisy, a dokonce i týmového psychologa, který vyhodnocoval povahové rysy únosce a navrhoval vyjednávači techniky. Teď měl Talley jenom sám sebe a hrstku špatně vycvičených policistů.

Zavřel oči.

Věděl, že takhle začíná panika. Přinutil se k soustředění na základní věci, které musí provést: zabezpečit okolí, získat informace a uklidnit Rooneyho. Tohle všechno musí udělat dřív, než kontrolu převezmou šerifové. Talley si v duchu udělal seznam; byl to jediný způsob, jak zabránit tomu, aby mu neexplodovala hlava.

Ve vysílačce se ozvala Sarah.

„Náčelníku?“

„Mluvte, Sarah.“

„Mikkelsonová a Dreyer mají kazetu z bezpečnostní kamery z toho obchodu. Říkají, že jsou na ní vidět všichni tři jako na dlani.“

„Jsou na cestě sem?“

„Za chvíli tam budou.“

Tahle informace Talleyho trochu uklidnila. Bylo to něco konkrétního a hmatatelného. To, že uvidí Dennise Rooneyho a další pachatele na záznamu, mu usnadní čtení emotivního obsahu Rooneyova hlasu. Talley by nikdy nevsadil výsledek krizové situace jen na intuici, ale přitom věřil, že existují určité vazby na citovou slabost – nebo sílu. A tu může citlivý vyjednávač identifikovat. Bylo to něco, co znal. Cosi důvěrně známého.

Jeho čtyři podřízení se na něj dívali. Dívali se a čekali.

Talley vystoupil z auta a vykročil do ulice. Metzgerová měla v obličeji výraz vyjadřující přesvědčení, že už bylo načase.

Teď bylo třeba najít dům, kde by si mohli pustit kazetu. Talley tím pověřil Metzgerovou a dalším přidělil zase jiné úkoly: Někdo by měl zjistit, jestli Smithovi tady v okolí nemají příbuzné, a pokud ano, měl by jim sdělit, k čemu došlo. Kromě toho je třeba zjistit floridskou adresu paní Smithové. Šerifové budou potřebovat plán přízemí a patra Smithova domu, a také informace o bezpečnostním systému, pokud v domě nějaký je. Jestli ty plány nebude mít odbor stavebních povolení, snad ho některý soused dokáže nakreslit popaměti. Sousedi by také mohli vědět, zda někdo ze Smithovy rodiny neužívá pravidelně léky.

Talley byl rád, že se mu to tak pěkně vrací. Nezapomněl dosud všechno, co se kdysi naučil. Bylo to něco, co dělal už předtím mnohokrát a co dělal dobře, dokud se mu to neznechutilo.

Než stačil všem rozdělit úkoly, přijela Mikkelsonová s Dreyerem. Potkal je u velkého domu středozemského typu, který patřil inteligentní robustní ženě brazilského původu, paní Peňové. Talley se jí představil jako policejní náčelník a poděkoval jí za spolupráci. Zavedla je do prostorného obývacího pokoje s televizí a ukázala jim, jak se obsluhuje video. Mikkelsonová do něho vsunula kazetu.

„Přehráli jsme si ji už u Kima, abychom se ubezpečili, že tam něco je. Nechala jsem ji nepřetočenou.“

„Vyhrabali jste něco na Rooneyho? Myslím z dopravních přestupků nebo obsílek?“

„Ano, pane.“

Dreyer otevřel zápisník. Talley viděl, že si zřejmě za jízdy dělal poznámky na rub nějakého předvolání.

„Dennis James Rooney má mladšího bratra Kevina Paula, stáří devatenáct let. Bydlí společně v Agua Dulce. Dennis byl nedávno propuštěn z třicetidenního trestu za přestupek vloupání a krádeže, překvalifikovaný z původního zločinu třetí kategorie. Má toho na triku víc, včetně zcizení auta, krádeží v obchodech, držení drog, přechovávání kradených předmětů a další přestupky. Bratr Kevin byl jako mladistvý trestán za krádež hovězího masa. Občas byli v pěstounské péči nebo ve státních ústavech. Ani jeden nedokončil střední školu.“

„Nějaké násilné zločiny?“

„Ne, nic takového v rejstříku nemají, jen to, co jsem říkal.“

„Až tady skončíte, chci, abyste si jeli promluvit s jejich domácím. Tenhle typ lidí obvykle vždycky dluží nájemné nebo dělají v bytě kravál, takže je domácí musí napomínat. Chci vědět, jak na takové věci reagují. Zjistěte, jestli mu v takovém případě vyhrožovali nebo mávali před nosem pistolí či to přijali s klidem.“

Talley věděl, že předchozí chování únosce může hodně napovědět o tom, jak se bude chovat teď: u lidí libujících si v minulosti v násilí a zastrašování lze očekávat, že se budou stejně chovat i nadále. Je to jejich způsob reakce na stresové situace.

„Zjistěte od domácího, zda někde pracovali. Pokud ano, požádejte jejich zaměstnavatele, aby si se mnou přijeli popovídat.“

„Ano, náčelníku.“

Mikkelsonová odstoupila od videopřehrávače.

„Můžeme začít.“

„Pusťte to.“

Na obrazovce to začalo jiskřit. Pestrobarevný obraz milostného seriálu ve španělštině nahradily černobílé záběry bezpečnostní kamery z Kimovy samoobsluhy. Uhel kamery naznačoval, že je umístěna napravo nad pokladnou. Ukazovala Kima juniora a část obchodu za pultem. Pult byl na levé straně, vpravo první ulička mezi policemi se zbožím. Kamera tedy zabírala jen část obchodu. Na obrazovce vpravo dole blikala malá bílá čísla, odpočítávající čas.

Mikkelsonová komentovala děj. „Tady jsou. Jeden muž, což byl zřejmě Rooney, přišel před několika minutami a hned zase odešel. Záznam začíná asi po pěti minutách.“

„Jasně.“

Běloch s ostrými rysy, které odpovídaly Rooneyovu popisu otevřel dveře a šel přímo ke Kimovi. Za ním vstoupil do obchodu větší, rozložitý běloch se širokým obličejem. Měl nakrátko ostříhané vlasy.

„To je Rooneyův bratr?“

„Teď přijde ten třetí. Ten na to podle mě vypadá víc.“

Než to Mikkelsonová stačila dopovědět, vešel do obchodu třetí běloch. Podle podoby Talley usoudil, že to opravdu bude Rooney mladší, i když Kevin byl menší a hubenější. Měl na sobě tričko s Lemonheads. Zastavil se a čekal u dveří.

Talley sledoval jejich výrazy a způsob chování. Rooney vypadal jako slušný chlapec s tvrdým, ale nejistým pohledem. Měl arogantní, pyšnou chůzi. Talley si pomyslel, že to není jeho přirozený projev, ale nedokázal posoudit, zda něco předstírá sám před sebou anebo hraje pro jiné. Kevin Rooney se pomalu šoural a střídavě se díval na Dennise a na benzinová čerpadla před obchodem. Bylo zřejmé, že má strach. Větší muž měl široký, plochý obličej a bezvýrazný pohled.

„Máme údaje z jejich identifikačních průkazů?“

„Ne, pane.“

„Kamera je skrytá?“

„Visí ze stropu a je stejně nenápadná jako bradavice v ksichtě, a přesto se ti kluci ani nenamáhali vzít si masky.“

Talley sledoval záznam, aniž by cítil nějakou spojitost s domem, v němž se později ukryli. V době, kdy pracoval pro losangeleskou policii, zhlédl tři nebo čtyři stovky podobných kazet, a na všech byly loupeže, které dopadly stejně špatně jako tahle, a pouze jeden z dvacítky pachatelů měl masku. Většině to prostě bylo jedno nebo je to ani nenapadlo. Géniové se nedávají na zločineckou dráhu. Pamatoval si, že ho šokovala jen první kazeta. Byl tenkrát ještě ve zkušební době, bylo mu dvaadvacet a právě vyšel z akademie. Díval se, jak třináctiletá Vietnamka vchází do drogerie, podobně jako tihle kluci vešli do samoobsluhy, střílí postaršího černošského prodavače do obličeje, pak obrací zbraň proti jediné osobě, která v krámě zbyla, Latinoameričance Muriel Gonzálesové. Gonzálesová byla těhotná. Padla na zem jako podťatá a na kolenou ji prosila, ať ji nechá žít. Vietnamka jí přiložila hlaveň revolveru doprostřed čela a bez váhání stiskla spoušť. S děsivým klidem obešla přepážku a sebrala z pokladny svazek bankovek. U dveří se ještě zastavila a vzala si krabičku kondomů. Při odchodu šlápla na tělo Muriel Gonzálesové. Tyhle záběry s Talleym pořádně zamávaly. Dokonce tak, že strávil další dva měsíce přemýšlením o tom, že s takovou prací sekne.

Události v Kimově samoobsluze měly rychlý průběh: Rooney si povytáhl triko, aby vytasil revolver. Kim mezitím popadl vlastní zbraň. Talley byl rád, že aspoň v tomhle mu Rooney nelhal. Kim měl skutečně revolver. Rooneymu by to u soudu sice nepomohlo, ale Talley toho může využít, aby v něm živil představu, že se stal pouhou obětí nešťastné náhody. To bylo přesně to, co hledal. Páku, s jejíž pomocí by mohl Dennisem Rooneym manipulovat.

Zápas mezi Rooneym a Kimem mladším trval jenom pár sekund. Kim náhle zavrávoral, upustil revolver a skácel se na pokladnu. Bylo zřejmé, že to Rooneyho překvapilo. Odskočil od přepážky a rozeběhl se ke dveřím. Ten mohutný chlap se ani nehnul. To přišlo Talleymu zvláštní. Kima právě zastřelili, Rooney byl na útěku a on stojí jako solný sloup. Kimova pistole skončila na pultě. Robustní chlap si ji zastrčil za opasek, opřel se levačkou o pult a naklonil se přes něj.

„Co to dělá?“ zeptala se Mikkelsonová.

„Dívá se, jak Kim umírá.“

V těstovitě bledém obličeji toho chlapa se objevil úsměv.

„Proboha, podívejte se na to! On se směje!“ vykřikla Mikkelsonová.

Talleymu přejel mráz po zádech. Zastavil pásku a přetočil ji zpátky na místo, kde se pachatel nakláněl přes pult.

„Teď si musíme ověřit, že ten mladší kluk je Kevin Rooney, a zjistit identitu toho hromotluka. Udělejte kopie snímků z té pásky. Ukažte je Rooneyovu domácímu, jeho sousedům a lidem z práce. Tak bychom se mohli dostat k tomu třetímu.“

Mikkelsonová nejistě pohlédla na Dreyera.

„Náčelníku, jak se dělají takové snímky z videozáznamu?“

Talley v duchu zaklel. V Los Angeles by i ten poslední policista věděl, že pásku je třeba vzít do oddělení vědeckého výzkumu v Glendale a vrátit se tam o hodinku později. Udělají tam tolik kopií, kolik si kdo přeje. Talleyho napadlo, že palmdaleská policie potřebné vybavení pravděpodobně mít bude, ale cesta do Palmdale v pátek v podvečer mohla trvat dlouho.

„Znáte ten krám s počítači v obchoďáku?“

„Jistě. Prodávají tam hrací konzoly a takové věci.“

„Nejdřív tam zavolejte. Řekněte jim, že máte kazetu VHS a zeptejte se jich, jestli by z toho dokázali udělat snímky.

Pokud ne, zavolejte do obchodu s fotopřístroji v Santa Claritě. Jestliže to nedokážou, volejte Palmdale.“

Talley ukázal na ruku jednoho z pachatelů, spočívající na pultě. Otočil se ke Cooperovi a Frostovi.

„Vidíte, kde má ruku? Chci, abyste se vy dva sešli se šerifovými lidmi z oddělení vražd v Kimově obchodě a upozornili je na to. Věřím, že dokážou sejmout pár slušných otisků.“

„Ano, pane.“

Talley jim řekl, aby se do toho dali, sám vyšel na ulici a nastoupil do auta. Přemýšlel o dojmu, jakým na něho zapůsobil Rooney na videokazetě a při jejich rozhovoru. Zdálo se, že Rooney toužil po „pochopení“, ale současně chtěl být pokládán za velikého hrdinu: tvrdého, mužného a dominantního. Talley došel k závěru, že trpí komplexem méněcennosti. Přeje si, aby ho ostatní brali, a zároveň se pokouší mít pod kontrolou své okolí. Je to pravděpodobně zbabělec, který agresivním chováním zakrývá nedostatek odvahy. Talley se rozhodl, že toho využije. Podíval se na hodinky. Už byl ten správný čas.

Vzal telefon a stiskl Smithovo číslo, uložené v paměti.

V domě začal zvonit telefon. A zvonil dál. Ani po desátém zazvonění ho Rooney nezvedl. Talley pocítil znepokojení a představoval si hromadnou vraždu, i když věděl, že mnohem pravděpodobnější bude, že Rooney jen hraje svou hru. Zavolal vysílačkou Jorgensona.

„Jorgy, něco nového v domě?“

Jorgenson se stále ještě krčil za svým vozem v auty ucpané slepé ulici.

„Nic. Zatím klid. Zavolal bych vám, kdyby se něco dělo.“

„Tak dobře. Zůstaňte tam.“

Talley zavolal znovu. Tentokrát nechal telefon zazvonit přesně dvanáctkrát, a teprve pak ho vypnul. Vrátil se k vysílačce.

„Slyšel jste něco z domu?“

„Zdálo se mi, že slyším zvonit telefon.“

„Nějaký pohyb?“

„Ne, pane. Je tam klid jako v hrobě.“

Talley v duchu přemýšlel, proč Rooney nebere telefon. Při prvním vzájemném kontaktu, se mu zdál přístupný dohodě. Znovu zapnul vysílačku.

„Kdo je tam s lidmi z dálniční policie?“

Doplňoval vlastní lidi v okolí domu policisty z Kalifornských dálničních hlídek. Měli vlastní frekvenci, odlišnou od frekvence Bristo Camina.

„Já.“

„Řekněte jim ať postoupí až k hranici pozemku. Nechci je vystavit palbě, ale byl bych rád, aby je Rooney viděl. Pošlete je k východní a západní zdi, a také ke zdi vzadu.“

„Spolehněte se. Postarám se o to.“

Nebude-li Rooney brát telefon, donutí ho Talley, aby mu zavolal sám.

DENNIS

Ty prachy to všechno změnily. Dennis na ně nedokázal nemyslet. Teď už mu nestačilo jen utéct, zoufale toužil vzít si s sebou i ty peníze. Dovedl Marse ke skříni a nechal ho kouknout, jak je narvaná bankovkami. Dennis na ně položil dlaně, aby si vychutnal jejich sametový povrch. Zvedl jeden svazeček stodolarových bankovek, přiložil si ho k nosu a rychle bankovky prolistoval, aby si vychutnal papír, barvu a sladký lidský pach hotovosti. Zkoušel odhadnout počet bankovek v balíčku. Nejmíň padesát a možná i sto. Pět tisíc dolarů. Nebo deset tisíc. Dennis se nedokázal od peněz odtrhnout, chtěl je cítit v ruce. Byly hebčí než jakékoliv ňadro, hedvábnější než ženské stehno, víc sexy než ta nejkrásnější zadnice.

Zašklebil se na Marse tak širokým úsměvem, že to spíš připomínalo křeč.

„Musí tady být nějakých milion doláčů. Možná víc. Jen se podívej, Marsi! Je to tady jako v bance!“

Mars na peníze sotva pohlédl. Vrátil se do menšího pokoje, prohlížel si strop a podlahu, proklepával stěny a zkoumal monitory. Nohou odsunul krabice stranou.

„Tohle je bezpečnej pokoj. Kovový dveře, vyztužený zdi, veškerý bezpečnostní opatření. Jako v bunkru. Kdyby náhodou někdo vtrhl do domu, můžem se tady schovat. Moc by mě zajímalo, jestli tady taky šukali.“ Dennisovi se nelíbilo, že Mars projevil o hotovost tak malý zájem, zatímco on sám by nejraději vysypal peníze na velikánskou hromadu a nahý se v ní válel.

„Do toho je každýmu hovno. Pojď se raději podívat na ty prachy. Jsme v balíku, Marsi.“

„Jsme v tomhle baráku chycený jako v pasti.“ Dennis začínal být naštvaný. Tohle byla jedinečná příležitost, o které vždycky věděl, že se jí jednou dočká: tenhle dům, tyhle peníze, tady a teď – to byl jeho osud a naplnění, okamžik, po kterém odjakživa prahnul, jen po něm sáhnout, využívat příležitostí a páchat ohavné činy, stát se hvězdou ve filmu vlastního života – to všechno ho táhlo kupředu k přítomné chvíli, a Mars se tváří tak otráveně. Zastrčil si do kapsy svazeček bankovek a vstal.

„Poslyš, Marsi, vezmem to všechno s sebou. Do něčeho to musíme nacpat. Musejí tady být nějaký kufry nebo igelitky.“

„S kufrem se blbě utíká.“

„Nějak si poradíme.“

„Bude to těžký.“

Dennis byl čím dál tím naštvanější. Uhodil Marse do prsou. Bylo to jako praštit do zdi, ale Mars odvrátil zrak. Dennis si uvědomil, že jeho kámoš ho podpoří za všech okolností.

„Nějak to vodnesem, i kdybysme si to měli nacpat do prdele, ale rozhodně to tady nenecháme.“

Mars přikývl a dal tak najevo, že se podvolí, přesně jak Dennis předpokládal.

„Jsem rád, Dennisi, že ses dostal k prachům. Můžeš si vzít i můj podíl.“

Jenže on měl najednou z Marse špatný pocit. Řekl mu, aby šel do pracovny a koukl se, jestli se tam Kevin nefláká. Jakmile odešel, pocítil Dennis úlevu. Mars byl divný od začátku, a teď se chová ještě podivnějc. Jestli nestojí o prachy, Dennis si je klidně nechá všechny.

Prohledal další skříně v ložnici a nakonec našel černý kufr, s uchem a na kolečkách. Naplnil ho balíčky stodolarovek. Samé ohmatané bankovky, neviděl mezi nimi jedinou zbrusu novou. Když byl kufr plný, odtáhl ho Dennis do ložnice a položil na postel. Mars měl pravdu: neměl tušení, jak se odsud s tak zatraceně těžkým zavazadlem dostat. Snad by dokázal vylézt oknem a vytratit se přes dvorky, ale měli dvě auta a tři rukojmí. Dennis však odmítal uvěřit, že by se měl ocitnout tak blízko naplnění svého snu, a nevyužít toho.

Vrátil se do pracovny a viděl, že se Mars dívá na televizi. Mars zesílil zvuk.

„Je to na všech kanálech, frajere. Teď jsi hvězda.“

Dennis se viděl na obrazovce. Lidé z redakce zpráv umístili v horním rohu obrazovky jednu z jeho starých fotografií. Byl to snímek, na kterém vypadal jako Charles Manson.

Následoval střih a na obrazovce se objevil letecký pohled na dům, v němž se nacházeli. Dennis viděl v okolních ulicích zaparkované policejní vozy a dva policisty přikrčené za koly aut. Hezká hlasatelka sdělovala, že Dennise nedávno propustili z Mravenčí farmy. Dennis se přistihl, jak se znovu kření. Žilami mu protékalo cosi vzpružujíčího, stejně jako když ukradl nějaké auto: trochu to byly hněv a zlost, trochu jakýsi horečnatý stav, zčásti vzrušení, jako kdyby se mu celej posranej svět otevíral. Teď tady byl s milionem doláčů, které mu budou říkat pane, a ještě ho ukazujou v televizi. Bylo to velké SERU NA VÁS adresované rodičům, učitelům, policajtům, všem sráčům, kteří ho drželi u dna. JDĚTE DO PRDELE! Už jsem jinde. Měl pocit skutečného života. Bylo to lepší než sex.

„Jo! Seru na vás!“

Sel ke dveřím.

„Kevine! Pojď se na něco podívat!“

Začal vyzvánět telefon a zrušil magii televizní obrazovky. Mohl to být Talley. Dennis zvonění ignoroval a vrátil se k televizi. Vrtulníky, policisti, reportéři – ti všichni jsou tady kvůli němu. Je to show Dennise Rooneyho, a on náhle znal její pokračování. Použijou ta děcka jako rukojmí a v tom velkým lesklým jaguáru se dostanou na hranice a vrtulníky budou živě přenášet každičký podělaný okamžik jejich cesty.

Dennis praštil Marse do ramene.

„Už to mám, frajere. Vemem si toho jaguára. Naložíme prachy a oba ty smrkáče, jejich fotra necháme tady. Když budeme mít ty děcka, nechaj nás fízlové na pokoji. Švihnem to rovnou dolů do Mexika.“

Mars chladně pokrčil rameny a téměř šeptem namítl:

„To nebude fungovat, Dennisi.“

Dennis se znovu naštval.

„A proč ne?“

„Prostřelej nám pneumatiky a pak nám policejní ostřelovači ze sta metrů proženou hlavu kulkou.“

„Hovno, Marsi. O. J. Simpson takhle jezdil celý hodiny.“

„O. J. Simpson neměl rukojmí. Nenechají nás s těma dětma odjet. Zabijou nás, a ani je nezahlídnem.“

V televizi se objevil nový záběr, letecký pohled na samoobsluhu a řadu vozů dálniční policie. Kamera pomalu zabírala policejní auta. Z pohybu kamery se Dennisovi dělalo špatně, stejně jako z jízdy na zadním sedadle. Sledoval policisty skrčené za automobily a napadlo ho, že Mars má s těmi ostřelovači pravdu. Poldové jsou schopní se takhle zákeřně zachovat.

Když Kevin začal ze svého místa u francouzských dveří ječet, Dennis měl stále ještě plnou hlavu ostřelovačů.

„Dennisi! Všude jsou policajti! Už jdou!“

Dennis zapomněl na ostřelovače a běžel za bratrem.

TALLEY

Když začal Dennis hulákat z domu, byl Talley v slepé ulici a čekal za autem. Chvíli ho nechal řvát, pak vytáhl mobil a zavolal mu.

Dennis to vzal už po prvním zazvonění.

„Jděte do prdele! Řekněte těm zasranejm policajtům, ať se stáhnou! Nechci, aby byli tak blízko!“

„Jen klid, Dennisi. Říkáte, že nerad vidíte policisty na hranicích pozemku?“

„Přestaňte vopakovat, co jsem řekl! Víte dobře, jak to myslím!“

„Dělám to, jen abych se ujistil, že jsem vás dobře pochopil. Nemůžeme si dovolit žádné vzájemné nedorozumění.“

„Jestli se sem ti bastardi pokusej dostat, tak ty lidi natáhnou bačkory! Všichni tady chcípnou!“

„Nikdo vám nehodlá ublížit, Dennisi. Už jsem vám to říkal. A teď mi dejte minutu, abych zjistil, co se to tady venku děje, ano?“

Talley zakryl mobilní telefon dlaní.

„Jorgy, už jste na hranici pozemku?“

„Ano, pane.“

„Jsou všichni rozmístěni na zdech, jak jsme chtěli?“

„Ano, pane. Dva lidi máme na severu na Flanders a po dvou z obou stran u zadních dvorů. Jsou na zdech.“

Talley odkryl mobil.

„Dennisi, právě to kontroluju. Řekněte mi, co vidíte.“

„Vidím zasraný policajty! Dívám se přímo na ně! Jsou moc blízko!“

„Já stojím za autem a odsud je nevidím. Pomozte mi, ano? Kde tedy vlastně jsou?“

Talley slyšel tlumené zvuky, jako kdyby Rooney s telefonem v ruce chodil. Talley by byl rád věděl, zda je bezdrátový. Jako všichni vyjednávači, kteří měli co činit s únosci, neměl ani on rád bezdrátové a mobilní telefony, protože umožňovaly únoscům pohyb. Umístění pevné linky bylo možné zjistit. Kdykoliv byl únosce u telefonu, člověk věděl, kde přesně se nachází. Pokud došlo k taktickému vniknutí do domu, mohla tahle vědomost zachránit lidské životy.

„Do prčic, jsou všude! Ty bastardi tamhle u toho bílýho domu. Sedí přímo na zdi! Hned je odvolejte!“ ozval se Dennis.

Talley znovu zakryl mobil. V této chvíli měl bílý dům po levé ruce. Natřená železná vrata na příjezdové cestě byla zavřená. Dům na východě po Talleyově pravici byl tmavošedý. Počítal do padesáti a pak znovu zavolal.

„Dennisi, máme tady malý problém.“

„Do toho mně nic není. Ať se koukaj stáhnout!“

„Ti muži jsou od dálniční policie, Dennisi. Já jsem z policejního oddělení v Bristo Caminu. Nepracujou pro mě.“

„Kecáte!“

„Můžu vám říct předem, co mi řeknou.“

„Na to, co vám řeknou, seru! Jestli tu zeď přelezou, tak tady budou umírat lidi! Mám tady rukojmí!“

„Když jim řeknu, že jste ochotný spolupracovat, budou i oni ochotnější. To snad chápete. Všichni tady mají obavy, aby se civilistům, kteří jsou s váma, nic nestalo. Nechte mě promluvit s panem Smithem.“

„Už jsem vám řek, že jsou všichni v pořádku.“

Talley vycítil, že uvnitř není všechno v takovém pořádku, jak Rooney tvrdí, a to mu dělalo starosti. Většina únosců dovolí rukojmím pronést několik slov, protože jim dělá radost potrápit policii tím, že je mají pod kontrolou, a cítí se pak silnější. Pokud není ochoten nechat Smitha promluvit, pak se bojí toho, co by mu mohl říci.

„Řekněte mi, co se stalo, Dennisi.“

„Vůbec nic! Nechám je mluvit, až nastane ta správná chvíle. Tady tomu nevelíte vy, ale já!“

Zdálo se, že Dennis je vystresovaný, a Talley proto raději ustoupil. Pokud bylo v domě něco v nepořádku, nechtěl celou situaci ještě zhoršit. Když už ale tlačil Rooneyho k ústupkům, musí od něho něco dostat, aby neztratil důvěryhodnost.

„Tak dobře, Dennisi, to zatím stačí, ale chcete-li, aby se policie stáhla, musíte pro mě něco udělat. Co třeba takhle: Řekněte mi, koho tam máte. Stačí mi jejich jména.“

„Snad víte, komu ten dům patří.“

„Jo, jenže jsme slyšeli, že ty děti tam měly nějaký kamarády.“

„Když vám to řeknu, přinutíte ty sráče, aby se stáhli?“

„To bych mohl udělat, Dennisi. Právě jsem mluvil s jejich velitelem. Jde sem.“

Rooney zaváhal, ale nakonec odpověděl:

„Walter Smith, Jennifer Smithová a Thomas Smith. Nikdo jiný tady není.“

Talley zakryl dlaní mobil.

„Jorgy, řekněte dálničním, aby se stáhli ze zdí. Ať si najdou pozici s výhledem na dům, ale ať nejsou vidět na zdech. A ať to udělají hned.“

„Provedu.“

Talley počkal, dokud Jorgenson nedomluvil do mikrofonu, a pak řekl Rooneymu:

„Dennisi, co vidíte teď?“

„Stahujou se.“

„Tak vidíte. Začínáme si rozumět. Něco už jsme spolu dokázali, Dennisi.“

Talley chtěl v Rooneym vzbudit dojem, že se jim společně něco povedlo. Ze pracují jako tým.

„Držte je v dostatečný vzdálenosti. Nechci, aby byli moc blízko. Jakmile přelezou zeď, ti lidi tady zkapou. Pochopil jste, co jsem řekl? Já nejsem chlap, s kterým byste si mohl zahrávat.“

„Na to vám rovnou dávám svý slovo. Nepůjdeme tam. Nepůjdem za zeď, dokud někomu neublížíte. A říkám vám to rovnou. Bude-li se zdát, že tam chcete někomu ublížit, jdeme dovnitř bez varování.“

„Nikomu nic neudělám, když se budete držet zpátky. Všechno záleží na vás.“

„To je poctivá hra. Buďte klidný.“

„Chcete ty lidi, Talley? Chcete, aby byli zdraví a v bezpečí? Hned teď?“

Talley věděl, že se Rooney chystá přednést svůj první požadavek. Může být stejně tak nevinný jako žádost o krabičku cigaret, či překračující všechny meze, jako dostat k telefonu prezidenta.

„To přece víte, že ano.“

„Chci helikoptéru s plnou nádrží, aby nás vzala do Mexika. Jestli ji dostanu, budete mít ty lidi.“

V dobách, kdy pracoval pro SWAT, už ho žádali o vrtulníky, trysková letadla, limuzíny, autobusy, auta a jednou dokonce i o létající talíř. Všichni vyjednávači byli vycvičeni k tomu, aby věděli, že o některých požadavcích nelze jednat: o střelných zbraních, nábojích, drogách, alkoholu a dopravních prostředcích. Nikdy za žádnou cenu nesmíte dovolit, aby si mohl únosce činit naděje na únik. Je třeba držet ho v izolaci. Nakonec se zlomí.

Talley odpověděl bez váhání a snažil se, aby jeho hlas zněl rozumně, ale pevně, a aby svým tónem Rooneyho ujistil, že odmítnutí ještě neznamená konec světa a není žádným bodem sporu.

„To nemůžu, Dennisi. Helikoptéru mi nedají.“ Rooney měl zastřený hlas:

„Já ale mám ty lidi.“

„Jenže šerifové je za vrtulník nevymění. Mají na to předpisy. To byste mohl rovnou žádat bitevní loď. Tu byste taky nedostal.“

Když Rooney znovu promluvil, nezněl jeho hlas už tak odhodlaně.

„Zeptejte se jich.“

„Vždyť tam ani nemá kde přistát, Dennisi. A kromě toho, v Mexiku svobodu nezískáte. I kdybyste měl helikoptéru, mexická policie vás zatkne hned po přistání. Už to není žádnej divokej západ.“

Talley chtěl změnit téma rozhovoru. Rooney teď bude přemítat o vrtulníku, ale Talley se domníval, že by mu měl dodat jinou látku k přemýšlení.

„Viděl jsem kazetu z bezpečnostní kamery z toho obchodu.“

Rooney zaváhal, jako by si hned neuvědomil, co Talley povídá, a pak se s nadějí v hlase zeptal:

„Takže jste viděl, že ten Číňan vytáh bouchačku? Viděl jste to?“

„Ano, bylo to tak, jak tvrdíte.“

„Nic by se bejvalo nestalo, kdyby byl nevytáh tu zbraň. Málem jsem si strachy nadělal do kalhot.“

„Pak nic z toho nebylo předem zamýšlené. To přece tvrdíte, nemám pravdu? Že jste to, k čemu došlo, neměl v úmyslu.“

Rooney chtěl být pokládán za oběť, a proto mu Talley vyslal jemný náznak, že má pro jeho situaci pochopení.

„Chtěli jsme to tam jen vykrást. To přiznávám. Ale najednou přišel ten Číňan a tasil bouchačku. Musel jsem se přeci bránit. Nechtěl jsem ho odbouchnout, chtěl jsem jen, aby on nevodprásk mě. Byla to nešťastná náhoda.“

Vzdorovitý tón se z Rooneyho hlasu vytratil. Talley věděl, že se jedná o první náznak toho, že v něm Dennis začíná vidět spřízněnou duši. Ztišil hlas, aby jemně naznačil, že to co řekne, bude jen mezi nimi.

„Mohou mě slyšet ti další dva chlapi?“

„Proč to chcete vědět?“

„Dennisi, možná jsou teď s vámi, takže na to, co vám teď řeknu, nemusíte odpovídat. Jen mě poslouchejte.“

„Vo čem to mluvíte?“

„Vím, že máte obavy, co se s vámi stane, protože jste stříleli na policistu. Přemýšlel jsem o tom a musím se vás na něco zeptat. Střílel tam kromě vás ještě někdo jiný? Nemůžete-li mluvit, stačí odpovědět ano či ne.“

Talley už odpověď znal od Jorgensona a Anderse. Nechal otázku viset ve vzduchu. Slyšel Rooneyho dech.

„Jo.“

„Pak možná kulka, která toho policistu zasáhla, nebyla vaše. Je také pravděpodobné, že ho nemáte na svědomí.“

Talley šel tak daleko, jak jen to bylo možné. Přišel s nepřímým návrhem, že by si Rooney mohl polepšit, kdyby svedl vinu na jednoho ze svých společníků. Poskytl mu únikovou cestu. Teď se musí stáhnout a nechat ho přemýšlet, aby se rozhodl, zda se po ní má či nemá vydat.

„Dennisi, dám vám číslo svého mobilu. Můžete mi kdykoliv zavolat. Nemusíte už křičet z okna.“

„To bude fajn.“

Talley mu nadiktoval číslo a oznámil, že teď si dají chvilku pohov. Vycouval s autem ze slepé ulice. Leigh Metzgerová už na něho čekala na ulici před domem paní Pefiové. Nebyla sama. Stála tam i Talleyova manželka s dcerou.

Ambulantní oddělení nemocnice v Santa Monice

Santa Monica, Kalifornie

před patnácti lety

Policista Jeff Talley, do půl těla nahý, ale dosud v modrých kalhotách uniformy, přestože roztržených a nasáklých krví, si nejprve všimne jejích lýtek. Je posedlý dobře tvarovanými lýtky. Sedí na ambulantním oddělení s krvácející rukou v míse s ledem, aby mu neopuchla a tolik nebolela a čeká, až ho odvedou na rentgen. Jeho partner a nadřízený z hlídkového vozu Darren Consuelo právě zamyká Talleyův revolver, vysílačku a další vybavení do kufru jejich služebního automobilu.

Do pokoje vchází sestra, zahloubaná do toho, co píše na psací desku s klipsem, oblečená v bílých šatech a světle modré zástěře, tmavé vlasy svázané do koňského ohonu. Nejprve ho dostanou její lýtka, protože nejsou schovaná v tlustých bílých punčochách, které sestry často nosí. Lýtka jsou štíhlá, pevná a od častého pobytu na slunci dohněda opálená. Má nohy jako gymnastka nebo sprinterka, což se Talleymu líbí. Prohlíží si ji: pevný zadek, štíhlý pas, na drobnou postavu široká ramena. Pak spatří její tvář. Zdá se, že je stejně stará jako on, třiadvacet nebo čtyřiadvacet let.

„Sestro?“

Když se na něho podívá, přivře oči ve snaze vypadat, že nesmírně trpí bolestí. Ve skutečnosti však ruku vůbec necítí.

Pozná kalhoty a boty policejní uniformy a povzbudivě se usměje.

„Tak jak to vypadá, policisto?“

Není to žádná kráska, ale pohledná dívka se zdravou, čistou pletí a laskavým výrazem, který ho dojímá. Z jejích očí vyzařuje teplo, které ho naplňovalo.

„Sestřičko…“

Na štítku si přečte její jméno. Jane Whitehallová.

„Jane… měli mě vzít na rentgen, ale čekám tady už celou věčnost. Myslíte, že byste to mohla nějak zařídit?“

Znovu zkřiví tvář ve snaze dojmout ji svým utrpením.

„Vím, že večer zavírají, ale podívám se, co se dá dělat. Co se vám stalo?“

Zvedne ruku z růžového ledu. Masitý polštářek na prostředníčku má stržený. Okraje rány jsou promodralé chladem a krvácení již téměř ustalo.

Sestra Whitehallová se soucitně zašklebí.

„Ou. To je ošklivé.“

Talley přikývne.

„Honil jsem chlapa podezřelého ze znásilnění a on na mě na dvoře ve Venice pustil pitbulla. Měl jsem štěstí, že mi neurval celou ruku.“

Sestra Whitehallová mu opatrně ukládá dlaň zpátky do ledu. Její doteky jsou stejně teplé a jisté jako její oči.

„Chytil jste ho?“

„Ano, slečno. Bránil se, ale dostal jsem ho. Dostanu každýho, po kom jdu.“

Usměje se, aby jí dal najevo, že žertuje, a ona mu úsměv oplatí. Talley si pomyslí, že se jí líbí, a právě se jí chystá říci, že byl povýšen na šéfa SWAT, jednotky speciálních zbraní a taktik, ale přichází Consuelo s dietní colou, dvěma sladkými tyčinkami a jako vždy páchne tabákem.

„Kristapána, ty pořád ještě dřepíš tady? To ti ještě neudělali snímek?“

Talley si vezme colu a v duchu si přeje, aby se Consuelo vrátil k automatu na tyčinky. Chce být se sestřičkou sám.

„Mají teď zavřeno. Jestli chceš, jdi někam na kafe. Až budu hotový, přijdu za tebou.“

Sestra Whitehallová se na Consuela zdvořile usměje, „jdu zjistit, jak je to s rentgenem.“

Consuelo zareptá cosi o tom, že musí trávit celý den na ambulanci.

„Až se vrátíte, uřízněte mu to a nacpěte ho nějakejma silnejma pilulkama.“

Talley rychle vyhrkne: „Sejdeme se potom v kavárně.“

Sestra Whitehallová kroutí hlavou, protože nepochopila, jak to Consuelo myslel.

„Byl jste s ním, když ho ten pitbull napadl?“

„Takhle vám vysvětlil, jak přišel k úrazu?“

Talley cítí, jak rudne. Podívá se na Consuela s tichou prosbou o pomoc.

„Jo, Consuelo tam byl se mnou. Tomu násilníkovi ve Venice jsme nasazovali pouta společně.“

Consuelo vybuchne v záchvatu smíchu a prská buráky v karamelu po celém lehátku.

„Násilník? Pitbull? Vážená dámo, ten hlupák si přibouchl prst ve dveřích automobilu.“

Consuelo odchází v záchvatu kuřáckého smíchu. Talley by nejraději zalezl pod lehátko a zmizel. Když znovu pohlédne na sestru Whitehallovou, zjistí, že si ho se zájmem prohlíží.

Talley pokrčí rameny a pokusí se to všechno obrátit v žert.

„Myslím, že kulka by to nedokázala líp.“

„Opravdu jste si přivřel ruku do dveří?“

„To nezní moc hrdinsky, co?“

„To ne.“

„Ale bylo to tak.“

Sestra Whitehallová od něho tři kroky poodstoupí, zastaví se, otočí a prohlíží si ho s výrazem hlubokého zmatku.

„Jsem z toho všeho dočista vedle.“

Políbí ho právě v okamžiku, kdy z výtahu vystupují dva lékaři a další sestra. Talley si ji přitáhne k sobě a vášnivě polibek opětuje, což učiní znovu na schůzce téhož večera v rybářském a střeleckém klubu policejní akademie a poté již každého dalšího večera. V okamžiku, kdy spatřil teplo v jejích očích, se Jeff Talley zamiloval.

Po třech měsících a jednom dni se vzali.

TALLEY

Talley se cítil trapně a zlobil se sám na sebe. Byl tak pohlcen prací, že na Jane a Amandu úplně zapomněl. Zkontroloval, zda má u mobilu nabitou baterii, zastrčil telefon do kapsy a připojil se k nim.

Amanda se matce podobala: obě byly malé a štíhlé, i když Amanda přece jen o malinko vyšší. Sdílely však to, co bylo pro Talleyho nejvýmluvnější: výraz jejich tváře byl vždy dveřmi otevřenými rovnou do srdce. Talley tak vždycky věděl, co Jane cítí. Na začátku, když k sobě chovali vřelé city, to bylo dobré, ale poslední dobou se pro něj neskrývaný výraz bolesti a zmatku stal téměř nesnesitelným.

Talley políbil dceru, která projevila asi tolik vstřícnosti jako vlhký ručník.

„Sarah nám řekla, že se v jednom domě zabarikádovalo pár ozbrojených chlapů! Kde to je?“

Talley ukázal směrem ke slepé ulici.

„Hned za rohem a trochu výš v ulici. Vidíte ty helikoptéry?“

Vydávaly takový hluk, že téměř nebylo slyšet, co si říkají.

Amanda bez sebe vzrušením zírala na policejní auta, ale Jane se s temnými kruhy pod očima zdála stažená do sebe. Talley si uvědomil, že manželka vypadá unaveně. Pocítil bodnutí viny a studu.

„Pracovala jsi přesčas?“

„Trochu. Dva večery v týdnu.“

„Vypadáš unaveně.“

„A taky starší?“

„Prokrista, Jane, takhle jsem to přece nemyslel. Promiň.“

Zavřela oči a přikývla, a její výraz naznačoval, že se pohybují na důvěrně známé půdě.

Talley je zavedl do domu, aby nestáli na ulici. Kuchyň paní Peňové voněla kávou a sýrovými enchilladas. Už předtím postavila paní domu na stůl džbány s vodou a plechovky s nealkoholickým pitím, vyzvala policisty, aby se obsloužili, a nyní se věnovala vaření.

Talley představil paní Pěnové Jane a Amandu a pak je odvedl do obývacího pokoje. Na velké televizní obrazovce běžel přímý přenos z místa činu. Amanda šla rovnou k televizi.

„Sarah povídala, že mají rukojmí.“

„Mají otce a dvě děti. Myslíme si, že nikoho dalšího, ale člověk nikdy neví. Jedním z těch dětí je děvče asi tvého věku.“

„Je to děsně vzrušující. Smíme se na ten dům kouknout?“

„Ne, tam nemůžete.“

„Ale ty jsi přece policejní náčelník. Proč bychom nemohli?“

„Je to dějiště zločinu, Mandy. Bylo by to nebezpečné,“ odpověděla jí za Talleyho Jane.

Talley se obrátil k manželce.

„Měl jsem ti zavolat, Jane. Jenže to začalo hned potom, co jsme spolu domluvili, a všechno pak pokračovalo tak rychle, že jsem nedokázal myslet na nic jiného. Mrzí mě to.“

Jane mu položila ruku na paži.

„Jak je ti?“

„Myslím, že ten chlap vyjde a vzdá se. Mluvím s ním po telefonu. Je vyděšený, ale není to sebevrah.“

„Neptala jsem se na situaci na místě činu, náčelníku. Mluvila jsem o tobě.“

Podívala se na svou ruku na jeho paži a znovu mu pohlédla do očí.

„Ty se třeseš.“

Talley poněkud ustoupil, aby se její dlaně zbavil. Pohlédl přes ni na velkou obrazovku. Viděl Jorgensona skrčeného za autem s vysílačkou.

„Jakmile dorazí šerifové, převezmou to.“

„Ti tam ale ještě nejsou. Ty ano. Vím, co to s tebou dělá.“

„Až přijedou, tak tam budou. Jsem policejní náčelník, Jane, to přece víš.“

Hleděla na něho způsobem, jakým se dívala vždycky, když hledala smysl ukrytý za jeho slovy. Obvykle ho to rozzuřilo. Zatímco její obličej byl zrcadlem všech emocí, které pociťovala, zůstávala jeho tvář bez výrazu a neodhalovala zhola nic. Často mu vyčítala, že nosí masku, a on jí nikdy nebyl schopný vysvětlit, že to žádná maska není. Byla to jen přísná sebekontrola, která mu pomáhala, aby se nerozpadl na kusy.

Znovu se na ni podíval. Vidět, že má o něho strach, ho zraňovalo.

„No dobře, Jeffe. Jenom se o tebe bojím, to je všechno.“

Talley přikývl.

„Než se vrátíte, měly byste si dát večeři. Počkat, až přejde večerní špička. Třeba v té thajské restauraci. Tam to přece máte rády?“

Jane zvážněla a pak přikývla.

„To bychom mohly. Není důvod spěchat domů.“

„Tak dobře.“

„Nechci ji jen odvézt k tobě, aby tam pak seděla sama, takže bych se s ní raději šla najíst a pak si půjčíme nějakou videokazetu. Až se to dneska večer vyřeší, zítra tou dobou se tomu s Mandy budete smát.“

Talley se cítil trapně. Přikývl, ale jen tak, proto, že nevěděl, co by řekl. Všiml si, že si Jane obarvila vlasy na jiný odstín. Po celou dobu, co pamatuje, používala stejnou, kaštanově hnědou barvu, ale teď je měla tmavorudé, téměř dočerna. Taky si pořídila krátký, bezmála chlapecký sestřih. Talley si uvědomil, že tahle žena si zasluhuje větší péči, než jakou on je jí kdy schopen dát. V duchu si uvědomil, že kdyby mu na ní a na tom, co spolu prožili, opravdu záleželo, dal by jí svobodu, aby nemusela zůstávat s mužem, jehož srdce už dávno zemřelo.

„Cože?“

Znovu na ni pohlédl.

„My dva si budeme muset promluvit.“

Nic neřekla, jen se na něho dívala a v koutcích úst jí seděl nejistý malý úsměv. Poznal, že je vyděšená.

„Tak dobře, Jeffe.“

„Šerifové už brzy dorazí. Až přijedou, předám jim telefon a budu moct odjet.“

Přikývla.

Talley by jí to všechno nejraději řekl hned. Řekl by jí, že je volná, že už ji nebude držet, protože konečně ví, že jemu už není pomoci, ale slova nepřicházela a jejich nepřítomnost způsobila, že se cítil jako zbabělec.

Požádal Metzgerovou, aby manželku s dcerou vyvedla z nebezpečné zóny, a pak se vrátil k svému vozu, aby v houstnoucím soumraku čekal na šerify.

19.02

Santa Clarita, Kalifornie

deset kilometrů na západ od Bristo Camina

restaurace Chilli

GLEN HOWELL

Glen Howell nemusel své lidi varovat, aby mlčeli, protože byli obklopeni nafrněnými rodinami ze střední třídy, které se v pátek večer přicházely nacpat podřadnými zmraženými garnáty a smaženým sýrem. Byl to lidský materiál, který Glen Howell pokládal za zombie, popudliví muži a ženy na konci dalšího prázdného týdne, předstírající, že jejich ječící, neposlušné a naducané dětičky nejsou žádná monstra. Budte vítáni v okrajové čtvrti, pomyslel si Howell, a můžete si to všechno klidně strčit třeba do prdele.

Howell nedovolil, aby si jeho čtyři muži a dvě ženy dopřávali alkohol nebo specialitky na objednávku. Neměl čas spoléhat na slovo kuchaře a po chlastu by jeho lidi byli ospalí. Potřeboval je bdělé, ostré jako břitva. Každému z této šestice zavolal Howell osobně a oznámil jejich jména Sonnymu Benzovi. Dále měl dlouhodobé partnery, kteří udělali, co bylo třeba, aniž by na sebe upoutávali pozornost, a navíc se toho zhostili rychle. Z toho, co se Howell naučil, se ukázalo, že nejvíc záleží na rychlosti. Na rychlosti a na naprostém ovládnutí místního prostředí. Už se smířil s faktem, že se nevyspí, dokud nebude po všem.

Ken Seymore, který strávil poslední dvě hodiny předstíráním, že je reportér z Los Angeles Times, mu řekl, že oddělení šerifů si ze správního obvodu Los Angeles vyžádalo krizový tým. Šerifové už jsou na cestě, ale vyskytl se nějaký problém, takže budou mít zpoždění.

Duane Manelli vypálil první otázku. Slova z něho vycházela v rychlých dávkách, podobně jako chrlí M16A2 dávky po třech kulkách.

„Kolik má lidí?“

„Tým šerifů?“

„Jo.“

Když bylo Duaneovi Manellimu osmnáct, nabídl mu státní soudce za ozbrojenou loupež volbu mezi službou v armádě a dvaceti měsíci vězení. Manelli vstoupil do armády a nikdy toho nelitoval. Strávil v ní dvanáct let, jako parašutista, příslušník jednotky zvláštního nasazení a nakonec sloužil v dalších specializovaných jednotkách.

V současnosti velel nejlepšímu protiúnosovému týmu v operaci Sonnyho Benza.

Seymore našel své poznámky.

„Tak se podívejme: velící tým, vyjednávači tým, taktický tým – ten se skládá z obkličovacího týmu, přepadového týmu, ostřelovačů a týmu provádějícího násilné vniknutí do objektu – a zpravodajský tým. Některé skupiny lze v případě potřeby početně zdvojnásobit, ale teď je tam vidět tak pětatřicet lidí.“

Kdosi zahvízdal.

„Proklatě, až se rozhýbají, bude to stát za to.“

L. J. Ruiz se opřený o lokty naklonil kupředu a zamračil se. Byl to tichý, přemýšlivý muž, který pracoval pro Howella jako vymahač. Specializoval se na terorizování majitelů barů, dokud nesouhlasili s tím, že budou pití kupovat jedině od Benzou schválených distributorů.

„Co to je zač, ten tým, co má na starost násilný vniknutí?“

„Když je třeba dostat se za zamčený dveře nebo zavřený okna či něco takovýho, umístí tam chlapi z tohohle týmu nálož. Mají k tomu zvláštní výcvik.“

Howellovi se nelíbilo, že mají přijet další policisté, ale to se ostatně dalo očekávat. Seymore hlásil, že dosud nikdo nepožádal o pomoc federální úřady, ale Howell věděl, že s přibývajícím časem se zvyšuje pravděpodobnost, že sem své lidi vyšlou.

Howell chtěl vědět, kdy dorazí šerifové.

„Ten policajt, co jsem s ním mluvil, tvrdil, že tady budou za tři, nanejvýš čtyři hodiny.“

Howell mrkl na hodinky, pak kývl na Gayle Devaronaovou, jednu ze dvou žen u stolu. Stejně jako Seymore předstírala, že je novinářka, aby mohla otevřeně klást otázky. Pokud byly její dotazy příliš nehorázné, aby je vůbec mohla položit, využívala svou zlodějskou zručnost.

„A co místní policisti?“

„Mají šestnáct zaměstnanců na plný a částečný úvazek, čtrnáct policistů a dva lidi v kanceláři na plný úvazek. Mám tady jejich jména a většinu adres. Bývala bych je sehnala všechny, ale musela jsem jít sem.“

Seymore se zasmál.

„Potvoro jedna!“

„Od tebe to sedí!“

Howell zabručel, ať toho koukají nechat. Takové blbiny je jen připravují o čas.

Devaronaová vytrhla z obyčejného žlutého bloku jeden list a podala ho přes stůl Howellovi.

„Sehnala jsem ta jména v policejní kanceláři v Bristu. Adresy a telefony mám od známýho z telefonní společnosti.“

Howell přelétl pohledem ručně psaný seznam. Talleyovo jméno bylo úplně nahoře, společně s jeho adresou a dvěma telefonními čísly. Howell si pomyslel, že jedno bude na pevnou domácí linku, druhé na mobil.

„Sehnala jsi o těch lidech víc informací, abychom věděli, s kým máme tu čest?“

Odříkala jim všechno, co věděla, což z Brista činilo jakési pohřebiště pro staré panny v penzi a duševně zaostalé. Ve skutečnosti to ovšem tak špatné nebylo, ale Howell si pomyslel, že je to výstižné. Znal městečka v Idahu, v nichž polovina populace trávila čas v oddělení loupeží a vražd a druhá polovina byli agenti FBI v důchodu. Zkuste se tam chvíli potloukat a dostanete z nich všechno. Howell se znovu podíval na hodinky. Do dnešní půlnoci může mít, a také mít bude, bankovní a vojenské (pokud existují) záznamy všech těchto policistů, včetně informací o jejich rodinách.

„A co ten Talley?“

Sonny Benza mu řekl, aby se soustředil na Talleyho. Usekněte hlavu a tělo zemře.

„Seženu, co půjde. Svobodný, bývalý příslušník losangeleské policie. Byt v osobním vlastnictví, ve kterým bydlí, mu poskytlo město,“ odpověděla mu Devaronaová.

Seymore ji přerušil.

„Ti policajti, se kterýma jsem mluvil před Smithovým domem, říkali, že Talley býval hlavním vyjednávačem s únosci v Los Angeles.“

Devaronaová se zaškaredila, protože neměla ráda, když jí někdo šlapal do záhonků.

„Dělal to v posledních třech letech. Předtím byl u zvláštních jednotek. Na stěně v jejich kanceláři visí jeho fotka v uniformě rychlýho nasazení s velikou bouchačkou v ruce.“

Howell přikývl, spokojen s posledními útržkovitými informacemi. Byly to první zajímavé zvěsti, které slyšel. Přemýšlel o tom, jak mohl krizový vyjednávač s kvalifikací pro zvláštní jednotky skončit převáděním školáků přes ulici v zlámaný lhotě. Byt zdarma možná k tomu.

„U losangeleský policie byl celkem čtrnáct let, pak odešel. Ta ženská, s kterou jsem mluvila, mi to nechtěla říct, ale tipovala bych to na propuštění z důvodu ruplých nervů. Na tom, proč toho nechal, je cosi nejasnýho,“ upřesnila Devaronaová.

Howell napsal zprávu, která měla být doručena do Palm Springs. Věděl, že Benza má na policii v Los Angeles své lidi. Pokud na Talleyho něco vyhrabou, mohli by to použít jako páku. Měl však ještě jednu otázku.

„Pracoval ten Talley tam dole jako detektiv?“

„Přeptám se na to. Ta ženská to nevěděla, ale nějak to zjistím.“

Když Devaronaová skončila, Howell čekal, zda ještě někdo něco neřekne, ale bylo to už celé. Všichni řekli, co se dozvěděli. Koneckonců víc ani nemohl očekávat. Před setkáním na to měli pouhé dvě hodiny. Teď je však třeba pustit se do dalších záležitostí. Přemýšlel o šestnácti jménech na seznamu Devaronaové. Seznam bankéřů, právníků, soukromých detektivů a policistů, který měl Sonny Benza, byl mnohem delší. Byly na něm stovky jmen a všechna ta jména bylo možné využít ke konkrétním účelům.

„Tak dobře, sežeňte zbytek adres, pak si jména rozdělte a začněte pátrat. Gayle, ty se budeš zabývat pověstí a financema. Budeme-li mít štěstí, začne se některý z těch klaunů brzy topit. Možná mu pak hodíme záchranný kruh. Duane, Ruizi, vy zjistěte, kam si ti lidi chodí hrát. Některý ženatý sukničkář si bude tajně vydržovat kurvu, jiný z těch hovňousků může dráždit hada bosou nohou. Odházejte hlínu a odkryjte kostry. Kene, ty zůstaneš u domu s reportéry. Jestli tam k něčemu dojde, chci o tom vědět dřív než pánbůh.“

Seymore se podrážděně zaklonil. Howell se naštval pokaždé, když to udělal.

„Nezačínej, proboha, zase s těmi ksichty. Jestli máš co říct, tak to řekni.“

„Budeme potřebovat víc lidí. Pokud se to všechno protáhne na několik dní, bude to nutný.“

„S tím souhlasím.“

Seymore se naklonil zase dopředu a ztišil hlas.

„Jestli to začne být mokrý, budeme potřebovat lidi, který to zvládnou.“

Mokrá práce znamenala krvavou práci. Jenže Howell už o tom přemýšlel a uskutečnil na to téma jeden telefonní hovor.

„Ti správní lidi už jsou na cestě. Ty se starej o svou práci. O všechno ostatní už jsem se postaral.“

Howell se znovu podíval na hodinky a pak si na dolní část listu přepsal Talleyovu adresu a obě telefonní čísla. Spodek papíru pak odtrhl a vstal.

„Za dvě hodiny chci nový zprávy.“

Vložil si lístek s Talleyovou adresou a telefony do kapsy a vydal se k automobilu. Ne každý dokáže zabít náčelníka policie, když se kolem motá armáda kameramanů a novinářů. Na takový úkol potřeboval odborníka.

7

Pátek 19.39

Newhall, Kalifornie

o západu slunce

MARION CLEWES

Jmenoval se Marion Clewes. Čekal v obchodě s koblihami v kalifornském Newhallu, dvacet kilometrů západně od Bristo Camina, v oblasti, kde byly všechny nápisy ve španělštině. Kromě ženy za pultem, která nemluvila anglicky, byl Marion jedinou osobou v obchodě a zdálo se, že je z toho nervózní. I při západu slunce bylo v obchodě bez klimatizace horko a pleť prodavačky pokrývala vrstvička mastnoty. Bylo to špinavé místo, s kroužky od kávy na vratkých stolech a ulepenou podlahou. Marionovi to nevadilo. Mohl přímo cítit váhu vzduchu, obtěžkaného tukem a skořicí. Posadil se u jednoho stolu čelem ke dveřím a čekal na Glena Howella.

Marion byl zvyklý setkávat se s ním na podobných místech. Howell se v jeho společnosti nikdy necítil dobře a možná se ho i trochu bál. Marion soudil, že ho Howell nemá ani trošku rád, ale to bylo v pořádku. Dobře mu platili za to, co ho bavilo, a proto všechno dělal s nemilosrdnou závislostí.

Marion si prohlížel ženu. Hned si zakládala paže na prsou, hned je zase spouštěla, dokud nezmizela za fritovacím sítem v zoufalém pokusu uniknout jeho pohledu. Přesunul pozornost na parkoviště. Kolem ucha mu přebzučela moucha. Byla to černá pouštní moucha, vykrmená z ovocných šťáv, s pichlavými, hrubými chloupky, lesknoucí se zeleně v sýrovém světle zářivek. Bzučela nízko nad stolem, v letu opisovala křivku ve tvaru S a pomalu se snášela dolů, aby přistála v rozsypaném cukru. Marion ji zaplácl. Čekal se zdviženou rukou, dokud nenastala ta správná chvíle. Když dlaň opět zvedl, z mouchy cosi vytékalo a ve snaze osvobodit se zmítala nožičkama. Marion ji pozoroval. Nedokázala nic lepšího než se motat v dojímavém kruhu. Marion si prohlédl ruku. Na prostředníčku měl šmouhu od muších vnitřností a jednu černou nožičku. Dotkl se šmouhy jazykem a ucítil cukr. Sledoval, jak se moucha dál potácí dokola. Levým ukazováčkem ji jemně přidržel na místě a pravým jí utrhl další nožku. Snědl ji. Hmm. Postupně jí ulámal a spolykal všechny. Jedno křídlo bylo zničené, druhé se však zuřivě třepetalo. Byl by rád věděl, co si moucha myslí.

Ve skle se zaleskla přední světla automobilu.

Marion viděl, jak Howellův nádherný mercedes zastavuje. Viděl, jak Howell vystupuje a míří dovnitř. Odsunul mouchu stranou a Howell se posadil proti němu.

„Vzadu je jedna žena, ale myslím, že vůbec nerozumí anglicky.“

„Nebude to trvat dlouho.“

Howell mluvil měkce a šel rovnou k obchodním záležitostem. Položil před Mariona útržek žlutého papim.

„Tady bydlí Talley. Je to dům s byty v osobním vlastnictví. Víc o tom místě nevím, ani jestli je tam nějaký hlídač či bezpečnostní zařízení.“

„To nevadí.“

„Jde o to, abychom toho chlápka získali pro sebe, protože tomu všemu velí, ale nemáme moc času, abychom se kolem něho mohli motat. Potřebuju rychle vyhrabat něco, čím bychom ho mohli pořádně zmáčknout.“

Marion odložil papírek s adresou. Tyhle věci už dělal a věděl, jak na to. Bude pátrat po slabostech. Své slabé stránky každý skrývá. Sežene si kopie výpisů z bankovních účtů, bude pátrat po pornografii a drogách, starých milostných dopisech a sexuálních hračkách, předpisech na léky a počítačových souborech. Možná po nějaké laboratorní zprávě od osobního lékaře, popisující srdeční chorobu, nebo po vzkazech od manželky jiného muže na záznamníku. Mohlo to být cokoliv. Vždycky se dalo něco vyšťourat.

„Teď je doma?“

„Copak neposloucháte zprávy?“

Marion zavrtěl hlavou.

„Doma teď není, ale nemůžu vám říct, kdy tam bude nebo nebude. Takže na to buďte připravený.“

„A co když mě nachytá?“

Howell odvrátil zrak a na Mariona se znovu podíval, teprve když došel k rozhodnutí.

„Jestli vás načapá, zabijte ho.“

„Dobrá.“

„Poslouchejte, my nechceme, aby zemřel. Chceme ho ovládnout. Využít ho. Ale kdyby vás přistih, tak se s ním nepárejte. Sejměte ho.“

„A co později? Až ho využijete?“

„To už záleží na Palm Springs.“

Marion se s tím spokojil. Někdy je nechávali žít, protože je mohli používat stále znovu, ale ve většině případů mu bylo umožněno práci dokončit. Dělal to rád.

„Máte číslo mého pageru a mobilu?“

„Mám.“

„Tak dobře. Až budete hotov, dejte vědět. Ať už něco najdete nebo nic nenajdete, podávejte zprávy.“

„Co když doma nic nemá?“

„Pak se musíme dostat do jeho kanceláře. To bude těžší. Je policejním náčelníkem.“

Howell bez dalších řečí vstal.

Marion se díval, jak se jeho krásný mercedes noří do stále temnějšího soumraku, a pak znovu pohlédl na mouchu. Její tělíčko leželo nehybně na boku. Marion se ho dotkl. Zbývající křídlo se zatřepalo.

„Ubohá muška,“ zašeptal Marion.

Opatrně křidélko utrhl a vstal, aby se dal do práce.

8

Pátek 19.40

TALLEY

Vrtulníky nad York Estates zapnuly světla a proměnily se v jasné hvězdy. To, že přestalo svítit slunce, Talleyho nijak nepotěšilo. Plíživá tma měnila psychologii únosců i policistů. Zločinci se ve tmě cítili bezpečněji, byli skrytí a připadali si silnější. Noc jim navíc umožňovala fantazírovat o úniku. Strážní na obvodu pozemku to věděli, takže současně se zmenšujícími se možnostmi se zvyšoval i jejich stres. Noc vybízela k přehnaným reakcím a smrti.

Talley stál u svého auta, popíjel dietní colu a přijímal hlášení od policistů. Na cestě byl Rooneyho zaměstnavatel, který se domníval, že by dokázal identifikovat i dosud neznámého zločince. Manželku Waltera Smithe se dosud nepodařilo nalézt. Jméno Rooneyho kurátora z Mravenčí farmy se sice povedlo zjistit, ale odjel na víkend do Las Vegas a zatím ho nikdo nedostihl. Z Domina právě doručili deset velkých pizz (polovinu vegetariánských, polovinu masových), ale někdo zapomněl na ubrousky. Informace přicházely tak rychle, že se v nich Talley přestával orientovat, a zdálo se, že se začnou sypat ještě rychleji. V duchu se zlobil, že šerifové dosud nepřijeli.

Ze svého vozu s vysílačkou přibíhali klusem Barry Peters a Earl Robb. Robb třímal v ruce velkou baterku.

„Spojili jsme se s telefonní společností, náčelníku. PacBell tvrdí, že v domě je šest pevných linek, čtyři uvedené v telefonním seznamu, dvě neuvedené. Všech šest zablokovali, jak jste si přál. Nikdo už se na ta čísla nedovolá a jediné číslo, které mohou vytočit ven, je číslo vašeho mobilu.“

Talley pocítil tupou úlevu. Teď se už nemusí obávat, že se nějaký pitomec dostane k číslu Smithových a přesvědčí Rooneyho, aby rukojmí zabil.

„To je skvělé, Earle. Dostaneme ještě nějaké lidi od dálniční policie?“

„Čtyři další z hlídky a dvě auta ze Santa Clarity.“

„Pošlete je na obvod pozemku. Ať se o to postará Jorgenson, ten ví, co jsem Rooneymu řekl.“

„Ano, pane.“

Robb odklusal, Peters zapnul baterku a posvítil na dva půdorysné plány domu.

„Nakreslil jsem je s pomocí sousedů, náčelníku. Tohle je první poschodí a tady přízemí.“

Talley cosi zavrčel. Plánky nevypadaly špatně, ale nemohl si být jistý, že jsou přesné. Detaily, jako umístění oken a vestavěných skříní, mohly být důležité, pokud dojde k rozhodnutí na dům zaútočit. Talley chtěl architektonické plány.

„Udělal jsem, co bylo možný. Ve stavební komisi nic nebylo.“

„Mělo by být. Tohle je oblast postavená podle centrálního plánu. V kartotéce by měli mít plán každého domu.“

Peters vypadal otráveně.

„Je mi líto, náčelníku. Volal jsem do stavebních komisí jak v Antelope Valley, tak v Santa Claritě, ale ani tam nic neměli. Chcete, abych se pokusil ještě někde jinde?“

„Šerifové budou ty plány potřebovat, Barry. Sežeňte někoho ze starostovy kanceláře nebo jednoho z radních. Sarah má jejich čísla domů i do práce. Řekněte jim, že potřebujeme okamžitě přístup do oddělení stavebních povolení. Vytáhněte si všechna povolení, která najdete, a obvolejte stavitele, kteří na tom dělali. Někde musí být celý ten soubor plánů v kartotéce.“

Jakmile Peters odešel, objevil se na rohu vůz Larryho Anderse a zastavil vedle Talleyho. Ze sedadla vedle řidiče vystoupil štíhlý, nervózní muž.

„Náčelníku, tohle je Brad Dill, Rooneyho zaměstnavatel.“

„Děkuju, že jste přijel, pane Dille.“

„To je v pořádku.“

Talley věděl, že Dill vlastní v Lancasteru malou cementárnu. Měl větrem ošlehanou tvář z práce na čerstvém vzduchu a malá očka, která se neustále stáčela stranou. Bylo zřejmé, že se nerad dívá někomu do očí.

„Víte, co se tady děje, pane Dille?“

Dill pohlédl do ulice za Talleym a pak nervózně sklopil zrak k zemi.

„Vím, ten policista mi to řekl. Chci jen říct, že jsem o tom vůbec nic nevěděl. Netušil jsem, co se chystají provést.“

Talley si pomyslil, že Dill bude mít nejspíš nějakou tu šmouhu v rejstříku.

„Pane Dille, dokonce ani ti dva neměli tušení, co budou dělat, dokud to neprovedli. S tím si nedělejte starosti. Jste tady proto, že u vás pracovali, a já doufám, že mi pomůžete je pochopit. Rozumíte tomu?“

„Ano, jistě. Dennise znám už skoro dva roky, Kevina o něco méně.“

„Než se do toho pustíme, chtěl bych, abyste je identifikoval. Policista Anders mi řekl, že znáte také třetího únosce.“

„Ano, jistě. Měl by to být Mars.“

„Pojďme si prohlédnout fotografie. Larry, máte je?“ Anders se vrátil do auta a přinesl dvě fotografie 8x10 cm, pořízené ze záznamu bezpečnostní kamery. Pak šel do auta ještě jednou, pro baterku. Brzy se budou muset odebrat do některého z domů. Talley byl zvědavý, zda jim paní Peňová dovolí použít její dům.

„Podívejte se, pane Dille. Dokážete ty lidi identifikovat?“

Na první fotografii byl mírně rozmazaný Ken Rooney před dveřmi samoobsluhy. Na druhé byli jasně vidět Dennis a třetí muž. Talley měl ze snímků radost. Anders odvedl dobrou práci.

„Ano, ovšem. Tohle je Kevin, Dennisův bratr. A tady je Dennis. Právě se vrátil z Mravenčí farmy.“

„A toho třetího muže znáte?“

„To by měl být Mars Krupchek. Začal u mě pracovat asi před měsícem. Ne, počkejte ještě to není ani měsíc. Toho moc neznám.“

Anders při Dillových slovech přikyvoval, čímž dával najevo, že jeho výpověď se shoduje s tím, co už slyšel.

„Když jsme sem jeli, zavolal jsem Sarah, náčelníku. Hledá Krupchekovo jméno v seznamech trestaných osob a v národním registru motorových vozidel.“ Talley se Dilla vyptával, jak se choval Dennis v práci. Dill ho popsal jako temperamentní osobnost se sklonem k přehánění a dramatizování. Talley začínal docházet k přesvědčení, že jeho původní dojem byl správný: Rooney je agresivní narcis s problémem se sebeúctou. Kevin na druhé straně projevoval známky starosti o jiné. Zatímco Dennis chodil do práce pozdě a moc se tam nepřetrhl, Kevin přicházel včas a byl ochoten pomáhat ostatním. Byl to však pasivní ňouma, který se podřizoval silnějším a nechával se jimi ovlivňovat. Nebyl schopen žádné samostatné práce, ale udělal všechno, co se po něm žádalo.

Talley se odmlčel, aby uvážil, zda při výslechu na něco nezapomněl. Vzal si od Anderse baterku, aby si prohlédl Kevinovu fotku, a pak obrátil pozornost k Marsi Krupchekovi. Začal ho zajímat od chvíle, kdy viděl, jak se neznámý únosce naklání nad pultem a dívá se, jak Kim junior umírá. Na velké fotografii si na Marsovi všiml něčeho, co na kazetě z bezpečnostní kamery nebylo vidět. Bylo to tetování na zátylku jeho hlavy: SPAL TO.

„Co mi můžete říct o tom Krupchekovi?“

„Nic moc. Jednoho dne přišel hledat práci, zrovna když jsem někoho potřeboval. Mluvil slušně a zdvořile. Jak vidíte, je velký a silný, a tak jsem se rozhodl, že to s ním zkusím.“

„Znal bratry Rooneyovy už z dřívějška?“:

„Ne, to vím jistě. Seznámil jsem je. Marsi, tohle je Dennis, Dennisi, tohle je Mars. Když zrovna Mars není s Dennisem, je samotář.“

Talley ukázal na tetování.

„Co znamená to SPAL TO?“

„Netuším. Je to jen kérka.“

Talley pohlédl na Anderse.

„Zmínil jste se o tetování jako o zvláštním znamení?“

„Ano, pane.“

V seznamech trestaných se totožnost dala zjistit podle trvalých zvláštních znamení, jako jsou tetování či jizvy. Talley se znovu začal věnovat Bradu Dillovi. „Víte, co dělal předtím?“

„Ne, pane. Vůbec nic.“

„Víte, odkud pochází?“

„Moc toho nenamluví. Když se ho na něco zeptáte, mlčí.“

„Jak vycházel s ostatními?“

„Myslím, že docela dobře. Dokud se ale nevrátil Dennis, s nikým se moc nestýkal. To bylo asi před týdnem. Než přišel Dennis zpátky, staral se jen o sebe a ostatní jen pozoroval.“

„Jak to myslíte, že je pozoroval?“

„Nevím, jestli to dokážu správně vysvětlit. Když mají chlapi svačinu, nesedne si k nim. Sedí sám a kouká na ně, nespustí z nich oči. Ne, počkejte, takhle to není správně. Spíš jako by se díval na televizi. Dává vám to nějaký smysl? Někdy jsem míval dojem, že spí. Prostě na ně jen zíral.“

Talleymu se nelíbilo, co se o Krupchekovi dozvěděl, protože si s tím nevěděl rady.

„Choval se někdy k jiným mužům násilně nebo agresivně?“

„Ne, jenom seděl.“

Talley vrátil fotografii Andersovi. Mars Krupchek mohl být retardovaný nebo trpět nějakou duševní poruchou, ale to Talley nemohl vědět. Nevěděl, kdo je Mars Krupchek, čeho je schopen ani jak by mohl jednat, Talleyho to znervózňovalo a činilo ostražitým. Neznámé vás mohlo zabít a často bývalo horší, než jste si představovali.

„Pane Dille, máte Krupchekovu adresu?“

Dill vytáhl ze zadní kapsy mrňavý zápisníček a přečetl z něho adresu a telefonní číslo. Anders si je zapsal.

Pak Talley poděkoval Bradu Dillovi za pomoc, řekl mu, že ho kolega odveze zase domů, a vzal si Anderse stranou z doslechu.

„Zjistěte, jestli Krupchekova adresa souhlasí s adresou, kam dostává účty za telefon. Pokud ano, zavolejte do kanceláře prokurátora v Palmdale City, požádejte o povolení k zjištění jeho telefonních hovorů a pak zajeďte do jeho bydliště. Hned jak dostanete povolení, vpadněte dovnitř a prohledejte to tam. Vezměte si někoho s sebou.“

Jakmile Anders s Dillem odjeli, pokusil se Talley myslet na to, co všechno je ještě třeba udělat. Je nutné najít paní Smithovou, pak musí zajistit, aby jeho lidé dostali něco k jídlu, a zkontrolovat pozice členů dálniční hlídky, kteří před chvílí dorazili, aby se ujistil, že je Jorgenson nepostavil příliš blízko k domu. Když si uvědomil, že už brzy bude muset znovu zavolat Rooneymu, pocítil náhlý příval paniky. V noci je třeba mu volat každou hodinu, budit ho, lámat jeho odolnost, unavit ho. Boj s únosci byla válka únavy a nervů. Talley nevěděl, zda má sám dost silné nervy, aby to všechno vydržel.

Z vysílačky se ozval hlas Metzgerové.

„Náčelníku, tady Metzgerová.“

„Co je, Leigh?“

„Šerifové jsou na cestě. Budou tady tak za deset minut.“

Talley se opřel o svůj vůz a zavřel oči. Díkybohu.

DENNIS

Dennis se po rozhovoru s Talleym snažil vyhýbat pohledu na Marse, ale nemohl si pomoct. Myslel na Kevinova slova, že Mars schválně zastřelil policajta, který přišel ke dveřím, na Marsovu lež, že policajt vytáhl zbraň, ale Mars stačil vystřelit první. Možná že Talley ví ještě něco, možná by mu mohl pomoct, pokud to fakticky byl Mars, kdo odpráskl toho policistu, a ne on. Kdyby ho Kevin podpořil, mohli by se s prokurátorem dohodnout, že budou svědčit proti Marsovi. Dennis pocítil zoufalou naději, ale pak si vzpomněl na svůj poklad. Pokud by takovou dohodu uzavřel, musel by se těch prachů vzdát. Odsunul telefon stranou a vrátil se k ostatním. Nebyl ochoten zahodit takovou spoustu peněz.

Kevin se na něho dychtivě podíval.

„Dají nám vrtulník?“

„Ne. Musíme se odsud dostat jinak. Něco vymyslíme.“

Dívka a její oplácaný bratr dosud klečeli u otce. Rovnou se do něho pustila.

„Nic nevymyslíte. Radši něco udělejte, abyste pomohli mýmu tátovi.“

Držela mu na hlavě utěrku, ale led už roztál a látka byla úplně promočená. Dennis pocítil nával zlosti.

„Drž klapačku, jo? Možná sis nevšimla, že mám na práci spoustu jinejch věcí.“

„Vždyť neděláte nic jinýho, než že čučíte na televizi. Poranili jste ho. Jen se na něho podívejte. Potřebuje doktora.“

„Nech těch keců.“

„Už to trvá hodiny!“

„Dej do utěrky novej led!“

„Led nepomůže!“

Tlouštík zařval:

„Je v kómatu!“

Dívka ho ale překvapila. Vymrštila se rychlostí čertíka, který vyskakuje z krabičky, a rozběhla se ke dveřím.

„Jdu pro doktora!“

Dennis ztratil sebevládu. Jako by na něho teprve teď plnou vahou dolehla skutečnost, že je v tomhle domě, obklíčeném policajty, jako v pasti. Dostihl ji a uhodil stejně, jako to dělal jeho stařík se svojí starou, s tou uječenou čubkou. Jeho pěst jí dopadla na tvář a dívka se složila na podlahu. Tlusťoch vykřikl její jméno a vrhl se na Dennise. Zasypával ho údery jako rozzuřený trpaslík.

Dennis zabořil prsty do měkkého masa klukova zátylku a tlouštík začal ječet. Pak ho Kevin od chlapce odtrhl.

„PŘESTAŇ!“

Kevin do Thomase strčil tak, že se skácel vedle sestry, a postavil se mezi něho a Dennise.

„Dennisi, prosím tě, vykašli se na to!“

Jenomže Dennis zuřil. Chtěl Kevina zmlátit, rozbít mu hubu a zkopat ho do modra. Byl rozhodnutý ztřískat tlustoprda i holku, naházet prachy do jaguára, prohnat se vraty garáže a prostřílet si cestu až do Mexika.

Mars si ho se zamračenou tváří prohlížel a v očích měl nepatrné záblesky zvláštního světla, jako fretka vyhlížející z nory.

Dennis zařval: „Co tak čumíš?“

Mars se usmál a zavrtěl hlavou.

Dennis ustoupil a zhluboka oddychoval. Všechno se mu rozpadalo. Podíval se na televizi a napůl očekával, že uvidí, jak na dům útočí policajti, ale všechno bylo stejné jako před několika minutami. Dívka si zakrývala dlaněmi obličej. Tlusťoch hleděl očima sršícíma nenávistí, jako by chtěl Dennisovi podříznout krk. Jejich otec hlučně dýchal nosem. Dennis měl pocit, že z toho zešílí.

„Musíme s nima něco udělat. Už jich mám plný zuby.“

Mars se pomalu postavil na nohy, velké a tlusté jako sloupy.

„Měli bychom je svázat, aby od nich byl pokoj. Už jsme to měli udělat dávno.“

Dennis hodil hlavou k dívce a nařídil Kevinovi:

„Mars má pravdu. Nemůžeme tady ty blbečky nechat takhle pobíhat. Najdi něco, vem je nahoru a tam je svaž.“

„Čím je mám svázat?“

„Koukni se do garáže. Hledej v kuchyni. Marsi, ty se po něčem mrkneš, že jo? Ty víš, co je třeba. Tenhle imbecil ví hovno.“

Mars zmizel, aby se po něčem podíval v garáži. Kevin uchopil dívku jemně za paži, jako by se bál, že ho uhodí. Děvče však bez odporu vstalo. Bylo vidět, že má pláč na krajíčku.

„A co táta? Přece ho takhle nenecháte.“

Na dotek byl hrozně studený. Každých pár vteřin se mu celé tělo rozechvělo v záchvatu zimnice. Dennis mu začal měřit tep, jako by věděl, co dělá, ale nepoznal z toho vůbec nic. Ani trochu se mu nelíbilo, jak ten člověk vypadá, ale neřekl k tomu půl slova, protože prostě nebylo co říct.

„Položíme ho na pohovku. Tam bude mít větší pohodlí.“

„Potřebuje doktora.“

„Jen spí. Po ráně do hlavy se z toho musí vyspat, to je celý. Můj stařík mě mlátil hůř.“

S Kevinovou pomocí zvedl Dennis Smithe na pohovku.

Když se Mars vrátil, poručil mu Dennis, aby s Kevinem vzali ty spratky nahoru. Už ho unavovalo se jimi zabývat. Unavovalo ho zabývat se čímkoliv jiným než penězi. Jediné, co potřeboval, bylo dostat se s nimi odtud.

JENNIFER

Mars otevřel dveře do jejího pokoje a pak ustoupil stranou, aby s ní Kevin mohl vejít. Vrátil se z garáže s prodlužovacími šňůrami, izolační páskou, kladivem a hřebíky. Dvě prodlužovačky podal Kevinovi.

„Nech ji tady. Přivaž ji k židli, ale pevně. Svaž jí nohy. Až přivážu kluka, postarám se o okna a dveře.“

Mars na ni pohlédl rozostřeným zrakem, jako by se probudil z hlubokého spánku a ona byla jen vzpomínkou ze sna.

„Až se vrátím, zkontroluju, jak jsi ji uvázal.“

Jakmile ji Kevin dovedl do pokoje, táhl Mars Thomase pryč. Všude bylo rozsvíceno, protože nikdy nezhasínala. Spala při světle, telefonovala při něm, dívala se při něm na televizi a probouzela se do něho, a když vstala, nikdy ji nenapadlo zhasnout. Žaluzie byly stažené a na podlaze u zdi ležel telefon s roztříštěnou zástrčkou, aby se nedal použít. Kevin vzal od psacího stolu židli a přitáhl ji doprostřed. Byl nervózní a vyhýbal se jejímu pohledu.

„Nevzpírej se a všechno bude v pohodě. Nepotřebuješ čůrat?“

Cítila, jak se červená. Zoufale potřebovala na záchod, měla pocit, že už jí každou chvíli praskne močový měchýř.

„Je to tamhle.“

„Ty máš vlastní koupelnu?“

„Jo. Tamhle.“

„Dobrá, jdeme.“

Nehýbala se.

„Dovnitř se mnou ale nemůžeš.“

Stál ve dveřích koupelny a čekal.

„Nemůžu tě nechat samotnou.“

„Před tebou na záchod nepůjdu.“

„To se radši počůráš?“

„Nechci, aby ses na mě koukal. Nemám tam žádný zbraně ani nic podobnýho, takže se nemáte čeho bát.“

Měla pocit, že se zlobí, ale bylo jí to jedno. Vešel do koupelny, rozhlédl se tam a zase vyšel ven.

„Tak dobře, nepůjdu tam s tebou, ale ty nebudeš zavírat dveře. Já zůstanu stát tady. Odtud na tebe neuvidím.“

„Ale budeš to slyšet.“

„Hele, vychči se nebo nevychči. Mně to je fuk. Ale jestli tam nejdeš, tak koukej sedět na zadku na židli, než se vrátí Mars.“

Jennifer se ale chtělo tak strašně, že jí nakonec nic jiného nezbývalo. Pokoušela se močit potichu, ale měla dojem, že to zní hlasitěji, než kdykoliv jindy. Když skončila, vrátila se do pokoje a cítila se tak trapně, že se mu nedokázala podívat do očí.

„Jsi nechutný.“

„Mysli si co chceš, ale hlavně už se posaď a dej ruce za opěradlo.“

„Nechápu, proč mě tady nemůžete jen zamknout. Odsud bych se přece nemohla nijak dostat.“

„Buďto tě svážu já, nebo to udělá Mars.“

Posadila se na židli, napjatá a ostražitá.

Kevin měl dvě dlouhé černé prodlužovačky. Ucukla, když se jí dotkl, ale nezacházel s ní hrubě ani jí nezkroutil paže.

„Nechci to moc utáhnout, ale svázat tě musím. Mars si to přijde zkontrolovat.“

V jeho hlase zazněla lítost, která ji překvapila. Věděla, že Kevin je vystrašený, ale teď si říkala, jestli se třeba nestydí za to, co dělá. Možná má dokonce i nějaké svědomí. Spoutal jí zápěstí a začal jí k nohám židle přivazovat kotníky. Pozorovala ho a napadlo ji, že kdyby si mezi nimi měla najít kamaráda, byl by to on.

„Kevine?“

„Co je?“

Ze strachu, aby je nezaslechl Mars, mluvila šeptem.

„Tys do toho spadl stejně jako já.“

Zamračil se.

„Slyšela jsem vás tři, jak se bavíte. Ty jsi jediný, kdo si uvědomuje, co jste provedli, když jste sem přišli. Dennisovi to nedošlo.“

„Dennise z toho vynech.“

„Proč to s ním táhneš?“

„Stalo se, to je všechno. Nech to být.“

„Můj táta potřebuje doktora.“

„Vyhrabe se z toho sám. Už se mi to taky stalo.“

„Víš dobře, že s ním je to horší. Přemýšlej o tom, co děláš. Kevine, prosím. Promluv o tom s Dennisem. Jestli můj táta umře, obžalujou z vraždy i tebe. To ti přece musí být jasný.“

„Já s tím nemůžu nic dělat.“

„Máš na víc než na vykrádání krámů, to snad víš. Vsadila bych se, že ses to pokoušel Dennisovi rozmluvit, ale on tě neposlechl, a teď jste tady všichni v pasti a obžalují vás z vraždy.“

Měl hlavu skloněnou k zemi a utahoval šňůry.

„Vsadila bych se, že mám pravdu. Věděl jsi, že děláš něco špatnýho, a ono to tak bylo. A teď to taky víš. Můj táta potřebuje doktora, ale Dennis je tvrdohlavej jak mezek. Když se budeš dál držet Dennise a Marse, policie vás zastřelí všechny.“

Kevin se zaklonil na patách. Vypadal unaveně, jako by ho už dlouho trýznil neřešitelný problém a to trápení ho úplně vyčerpalo. Zavrtěl hlavou.

„Je mi to líto.“

Za Kevinem se pohnul nějaký stín, který Jennifer postřehla jen koutkem oka. Ve dveřích stál Mars a upíral na ně prázdný pohled. Nevěděla, jak dlouho už tam stojí a co všechno mohl slyšet.

Mars teď pohlédl přímo na ni.

„Nikdy ničeho nelituj.“

Kevin vyskočil tak rychle, že málem upadl.

„Svázal jsem jí kotníky moc pevně. Budu to muset trochu povolit.“

Mars přistoupil k oknům. Do spodní části okenního rámu zatloukl velké hřebíky, aby okna nešla otevřít, pak se vrátil a stoupl si před ni. Stál velmi blízko, takže měla pocit, že se nad ní tyčí až do stropu. Srovnal jí nohy a zatahal za smyčku kolem kotníků. Šňůra se jí zařezávala do kůže.

„To nestačí. Takhle se to nedělá.“

Mars utáhl šňůru ještě těsněji a totéž pak učinil s pouty kolem zápěstí. Šňůra se jí zadírala do masa tak ostře, že se musela bolestí kousat do jazyka, ale byla příliš vyděšená, než aby si dokázala stěžovat. Odtrhl z ruličky pruh široké šedé izolační pásky a přelepil jí ústa.

Kevin nevěděl co s rukama a byl nervózní. Bylo vidět, že má z Marse strach.

„Opatrně, Marsi, ať může dýchat. Uvolni to trochu.“

Mars přejel rukou po pásce, aby se pořádně přilepila. Jennifer se pod jeho dotekem krčila a nejraději by se dala do křiku.

„Běž dolů, Kevine.“

Kevin stál ve dveřích a váhal. Mars dosud klečel a dlaní se opíral do pásky, jako by ji chtěl protlačit kůží. Střídavě povoloval a tiskl. Jennifer měla pocit, že omdlí.

„Ty nepůjdeš?“ zeptal se nejistě Kevin.

„Přijdu hned. Jdi napřed.“

Jennifer pohlédla prosebně na Kevina, aby ji nenechával s Marsem samotnou.

Kevin odešel.

Když se konečně podívala na Marse, zjistila, že ji se zájmem pozoruje. Mars poklekl, aby měl obličej ve stejné úrovni s jejím, a naklonil se k ní. Trhla sebou, protože se lekla, že ji chce líbat, ale nic takového neudělal. Dlouho se ani nehnul, díval se jí do levého oka, pak do pravého. Nachýlil se k ní a nasál nosem vzduch. Chtěl vědět, jak voní.

Pak se narovnal.

„Chci ti něco ukázat.“

Stáhl si košili a odhalil ochablé tělo, těstovitě zašlé jako nevyprané lůžkoviny. Na prsou měl rozmáchlými písmeny vytetovaný nápis SYN SVÉ MAMY.

„Vidíš? Stálo mě to dvě stě čtyřicet doláčů. Tak moc mám rád svoji mámu.“

Pohled na něho se jí hnusil. Prsa a břicho měl poseté malými šedivými jizvami, jako kdyby byl něčím nakažený. Napadlo ji, že by to mohly být bradavice.

Náhle pocítila tíhu jeho pohledu. Viděla, že ji neustále pozoruje. Uvědomila si, že ví, že se koukala na jeho znetvoření. Dotkl se jednoho tvrdého šedivého uzlíčku, pak dalšího, a koutky úst se mu prohnuly do téměř neznatelného úsměvu.

„Máma mě pálila cigárama.“

Jennifer se udělalo špatně. Nebyly to bradavice, ale jizvy od popálenin.

Mars si oblékl košili a sklonil se k ní. Tentokrát si byla jistá, že se jí dotkne. Rozbušilo se jí srdce. Chtěla se od něho odvrátit, ale nešlo to.

Položil jí ruku na rameno.

Jennifer škubala pouty, kroutila hlavou, vzpínala se dozadu; cítila bolest v zápěstích a kotnících a přes pásku se snažila vykřiknout.

Mars jí pevně stiskl rameno, jako kdyby zkoušel kost pod masem, a pak ruku zase stáhl.

Znovu se pousmál a vydal se ke dveřím. Tam se zastavil a zíral na ni tak prázdným pohledem, že ji to naplnilo hrůzou. Zhasl světla, vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Zvuky jeho kladiva zněly hlasitě jako burácení hromu, ale ne tak hlasitě jako vystrašené údery jejího srdce.

DENNIS

Dennis byl u okna a sledoval policii, když náhle zaslechl, jak se změnil zvuk vrtulníků. To byla první věc: helikoptéry změnily pozici. Pak náhle vyrazil kupředu jeden z hlídkových vozů. Opsal úzký oblouk a ujížděl pryč, protože přijel nový hlídkový vůz dálniční policie. Dennis nevěděl, jestli je Talley ještě venku nebo už ne. Policajti něco chystali, což ho naplňovalo nejistotou a obavami. Buď brzy odjedou, anebo neodjedou vůbec.

Mars se posadil na pohovku vedle Waltera Smithe. Položil mu ruku na hlavu, jako by se chystal hladit měkkou psí srst mezi ušima.

„Žádnou helikoptéru ti nedají, protože nevěří, že to myslíš vážně.“

Dennis se naštval a odešel od okna. Nelíbil se mu Marsův poťouchlý úsměv, jímž naznačoval, že ví víc než on. To Mars ho popichoval, aby vyloupili ten krám, a u domovních dveří odpráskl policajta.

„Vůbec nevíš, o čem mluvíš. Na tohle mají neměnný pravidla. Ale ať si strčej vrtulník do prdele. Stejně jsem nikdy nevěřil, že nám ho dají. Jen jsem si říkal, že za pokus to stojí.“

Mars pohladil Smithe po hlavě a pomalu mu prsty projížděl vlasy, jako by zkoumal tvar jeho lebky. Dennis si pomyslel, že se chová dost divně.

„Nevidíš to v celku, Dennisi.“

„Jo? Chceš, abych ti to ukázal, Marsi? Tak poslouchej: Musíme najít způsob, jak odtud vypadnout i s penězma.“

Mars pohladil Smithe po hlavě.

„Způsob, jak se dostat ven, se nám přímo nabízí. Nechápeš, jakou máme moc.“

„Rukojmí? Prokristapána, to je všechno, co máme. Kdybysme je neměli, už by tady dávno byli policajti.“

Když se na něj Mars znovu podíval, měl Dennis pocit, že má oči jasnější a vnímavější.

„Máme ještě to, že jsou z nás podělaný. Jejich strach nám dodává sílu. Policajti nás budou brát vážně, jen když se budou bát, že ty tři odkráglujem. Nejsou to lidi, Dennisi, s čím můžeme obchodovat. Je to jejich smrt.“

Dennis nevěřil, že to myslí vážně.

„Policie nemá žádnej důvod s náma vyjednávat, dokud nás nebude brát vážně. Takhle jim stačí jen počkat, až budeme unavený a vzdáme se. Věř mi, že to vědí, Dennisi, a že s tím počítají.“

Dennis cítil, jak se mu hruď zoufale nadýmá, jako by ho něco v místnosti víc a víc dusilo. Mars ho nadále pozoroval a oči se mu stáhly do tvrdých tmavých korálků. Dennis měl mlhavý pocit, že poměr sil se mezi nimi začíná měnit, že ho Mars najednou někam vede a čeká, zda půjde za ním.

„Jak je teda o tom podle tebe můžem přesvědčit?“

„Řekneme jim, že jako projev dobrý vůle propustíme toho tlustýho kluka.“

Dennis se ani nepohnul. Koutkem oka viděl Kevina a věděl, že ten škaredý nátlak taky cítí.

„Pustíme kluka předníma dveřma. Nepůjdeme s ním, jen otevřeme a řekneme mu, že může jít. Stačilo by mu přejít dvůr k autům a byl by v bezpečí. Tvůj kámoš Talley ho pravděpodobně zavolá k sobě a řekne mu něco jako ‚Tak pojď, synku, všechno je v pořádku‘.“

Dennis cítil na zádech studený pot.

„My počkáme, dokud nebude v půli cesty, a pak ho zastřelíme.“

Dennis slyšel, jak mu buší srdce. Slyšel, jak mu skrze zuby uniká dech, jako vzdálené syčení.

Mars rozpřáhl ruce v nadšení nad jednoduchostí svého plánu.

„Pak budou vědět, že s náma nejsou žádný žerty a že máme něco, s čím můžem obchodovat,“

Dennis se pokoušel přesvědčit sám sebe, že to Mars nemůže myslet vážně, přestože v hloubi duše si byl jistý, že nežertuje. Mars myslel každé slovo přesně tak, jak říkal.

„Marsi, něco takovýho přeci nemůžem udělat.“ Mars na něho zvědavě pohlédl.

„Já teda můžu. Jestli chceš, tak to udělám.“

Dennis nevěděl, co na to odpovědět. Rachot vrtulníků nad hlavami byl stále hlasitější. Sel k žaluziím a předstíral, že se dívá ven, pravdou však bylo, že už se nedokázal koukat na Marse. Vyděsil ho.

„Neřek bych, že by to bylo dobrý, kámo.“

„Ty nechceš?“

„Ne. Neměli bysme to dělat.“ jas se z Marsových očí vytrácel jako světlo ze zhasínající svíčky. Pokrčil rameny. Dennis pocítil úlevu. Řekl jim, aby dávali pozor na policajty, a ještě jednou prošel celý dům. Prohlédl všechny hořejší pokoje, podíval se z každého okna, jestli by jím nešlo nenápadně proklouznout ven, ale všechna byla pod dohledem policie. Věděl, že už moc času nezbývá. Pokud se má dostat ven, musí to udělat co nejdřív, protože další policajti jsou na cestě. Prošel zadní částí domu a přes obývací pokoj se dostal do garáže. Doufal, že najde nějaké postranní dveře, ale zatím našel vzadu, v dílně za garáží, jen malou umývárnu se záchodem. Ve zdi nad umyvadlem bylo zasouvací okno z neprůhledného skla. Dennis ho otevřel a za zaprášenou žaluzií spatřil tmavé husté křoví. Přitiskl obličej k žaluzii a podíval se ven, ale moc toho v narůstající tmě neviděl. Okno bylo ve zdi a vedlo do dvora, ale bylo schované za křovím. Kdyby tam nebyl, policisti by ho mohli uvidět. Dennis vytáhl žaluzii a dával pozor, aby při tom nezpůsobil žádný hluk. Otevřel okno ještě více, vylezl na umyvadlo a vyklonil se ven. Za denního světla by to neudělal, ale tma mu dodala odvahy. Okno bylo asi půl druhého metru nad zemí. Podél zdi rostla řada keřů, ale neviděl, kde končí. Zmocnilo se ho vzrušení. Vytáhl se do okénka a otočil se tak, aby mohl prostrčit nejprve jednu, pak druhou nohu. Spustil se na zem. Byl venku z domu.

Skrčil se na zemi pod keřem, zády se opřel o vysokou omítnutou zeď a poslouchal. Slyšel policejní vysílačky z aut zaparkovaných před předním vchodem. Na okamžik spatřil dvě auta, jak se leskla skrz keř v pouličním osvětlení. Policajty neviděl, ale věděl, že hlídkují před hlavním vchodem, nikoliv u křoví podél boční zdi. Dennis se pomalu plížil kolem domu. Keře byly místy hustší, místy řidší, ale policisté ho nezahlédli. Dostal se až na konec zdi a viděl, že keře rostou i na sousedním dvoře před hlavním vchodem. Dennis pociťoval stále větší vzrušení. Mohli by nacpat peníze do pytlů, táhnout je za hradbou z hustých keřů, a pak zmizet policajtům rovnou před nosem, zatímco ti hlupáci budou stále hlídat hlavní vchod!

Dennis se opatrně vrátil k oknu a vlezl zpátky do domu. Byl nadšený. Dokáže to! Přelstí Talleyho, zbaví se obvinění z vraždy a ve velkém stylu si to namíří na jih do Mexika.

Hnal se do pracovny, aby Kevinovi a Marsovi oznámil, že našel cestu ven.

MARION CLEWES

Venuše visela nízko na tmavnoucí západní obloze a spěchala k horskému pohoří a k okraji střechy Talleyova domu. Hvězdy ještě nevyšly, ale tady, daleko od města v poušti, bude obloha záhy zaplavená světly.

Talleyův příbytek byl jedním z čtyřiceti osmi bytů, postavených z cihlových zdí a dřeva, rozmístěných ve čtyřech budovách ve tvaru písmene H. Nad domy se nakláněly vysoké eukalypty jako opilci přes zábradlí. Marion si pomyslel, že se jedná o bývalé nájemní byty, které přestavěli a rozprodali. Každá obytná jednotka měla v přízemí malé oplocené patio a v centru uprostřed čtyř budov se leskl hezký bazén. Po všech stranách každé budovy byla malá nehlídaná parkoviště pro majitele bytů. Zdálo se, že tady vůbec nemusí být špatný život.

Marion si to všechno prošel a z mnoha míst slyšel hudbu a hlasy. Na parkoviště přijížděla auta, lidé se vraceli z práce. Jakási starší žena, jediná v bazénu, soustředěně plavala z jednoho konce na druhý, z několika patií stoupal kouř z grilů na dřevěné uhlí a ve vzduchu bylo cítit vůni pečeného masa.

Marion obešel budovu s Talleyovým bytem. Protože se jednalo o starší výstavbu (odhadoval, že to tu postavili tak v sedmdesátých letech), byly plynoměry, elektroměry a spojovací krabice telefonů a kabelové televize v jednom shluku na krajích parkovišť. Jakýkoliv individuální bezpečnostní systém musel být napojen na telefonní kabely. Mariona potěšilo zjištění, že budova žádné výstražné zařízení nemá. Nijak ho to však nepřekvapilo ani nešokovalo, protože v takové malé ospalé díře daleko od Los Angeles byla největším bezpečnostním opatřením, jaké si mohlo sdružení vlastníků bytů dovolit, policejní objížďka parkovišť tak jednou za hodinu. A možná ani to ne.

Marion našel Talleyův byt a prošel brankou k předním dveřím. Zaťal zuby, aby se nerozesmál. Patio a dveře zakrýval metr osmdesát vysoký soukromý plot. Nemohl si přát nic snadnějšího. Dvakrát zazvonil na zvonek a pak ještě zaklepal, přestože už věděl, že nikdo není doma – v domě se nesvítilo. Navlékl si gumové rukavice, vytáhl páčidlo a šperhák a dal se do práce. Po čtyřech minutách zámek povolil. Po dalších osmdesáti vteřinách byl uvnitř.

„Haló?“

Neočekával odpověď, a také žádnou nedostal. Dveře za sebou zavřel, ale nezamkl je.

Kuchyň byla vpravo, malá jídelna vlevo. Posuvné prosklené dveře nabízely vyhlídku do patia. Přímo vpředu byl prostorný obývací pokoj s krbem. Marion hledal psací stůl nebo nějaký pracovní prostor, ale nic takového zatím neviděl. Otevřel prosklené dveře, pak přešel přes obývák a rozrazil největší okno. Až bude odcházet, zase všechno zamkne a zavře, ale teď si připravil rychlou únikovou cestu. Howell si nepřál, aby Talley přišel o život, a tak ho Marion nezabije, ani kdyby ho tady překvapil.

Marion vyšel po strmém schodišti do chodby v patře, odkud vedly dveře do koupelny a dalších dvou místností, z nichž napravo byla ložnice. Rozsvítil. Očekával, že bude muset prohledat všechny skříně a zásuvky, aby našel něco, co bude možné použít, ale hned po vstupu spatřil to, co tam na něho čekalo. To se tak někdy stává.

Psací stůl stál u vzdálenější zdi. Byl plný papírů, účtenek a stvrzenek, ale Marionův zrak upoutalo něco jiného. Vzadu na stole bylo o stěnu opřených pět zarámovaných fotografií: Talley s nějakou ženou a dívkou, stejná žena jen s Talleym, totéž děvče v různém věku.

Marion poklekl a prohlížel si fotografie.

Žena. Dívka.

Manželka. Dcera.

Marion zvažoval obě možnosti.

9

pátek 20.06

TALLEY

Krizový zásahový tým z oddělení šerifů ze správního obvodu Los Angeles přijel jako vojenský konvoj. V čele jel osobní vůz, následovaný rozměrným vozidlem mobilního velení, které vypadalo jako pekárenský náklaďák na steroidech. Šerifové dům paní Peňové nepotřebovali, protože uzavřený nákladní vůz měl vlastní zdroj elektřiny, koupelnu, napojení na počítače zpravodajce a komunikační centrum pro velení a koordinační kontrolu. Byl v něm rovněž automat na kávu. Následovala zvláštní jednotka, SWAT, ve dvou velkých dodávkách GMC, přičemž ta druhá obsahovala jejich zbraně a výstroj. Jakmile konvoj zastavil, členové SWAT v tmavozelených uniformách vystoupili. Seskupili se u druhé dodávky, kde jim rotmistr-inspektor vydával vysílačky a střelné zbraně. Za čtyřmi vozy s vysílačkami jela taktická vozidla s uniformovanými pomocníky šerifů, kteří se pak shromáždili kolem vlastního rotmistra-inspektora. Talley slyšel změněný zvuk vrtulníků, které zaujímaly jiné pozice a hlásily příjezd šerifů. Pokud se Rooney dívá na televizi, musí být řádně vyděšený. V podobných chvílích se zvyšuje možnost, že obklíčení zpanikaří a začnou jednat. Talley spěchal k autu, které přijelo v čele konvoje.

Z vozu vystoupil vysoký, štíhlý Afroameričan, který seděl u volantu, a ze sedadla spolujezdce blonďatý policista s řídnoucími vlasy.

Talley natáhl ruku.

„Jeff Talley. Jsem zdejší náčelník. Vy jste velitel týmu?“

Vysoký muž se uvolněně usmál.

„Will Maddox. Budu prvním vyjednávačem. Tohle je Chuck Ellison, můj zástupce. Velitelem bude kapitán Martinová. Je vzadu v náklaďáku.“

Když si s nimi Talley potřásal rukou, Ellison na něho zamrkal.

„Jezdí raději v náklaďáku než v našem voze. Má tam spoustu hezkejch světýlek.“

„Chucku!“

Ellison vyhlížel jako ztělesněná nevinnost.

„Řek jsem snad něco špatnýho?“

V ulici najednou kypěla energie. Předtím měl Talley pocit, že visí na římse, ale teď zavládla na York Estates vojenská ráznost. Podél konvoje na ně svítil jasný kužel bílého světla. Všichni tři si před tou září chránili oči. Talley pocítil úlevu, že jsou jejich složky doplněny dobře vycvičenými týmy s všemožnou specializací. Už na to nebyl sám. Za pár minut sejme břímě odpovědnosti z jeho ramen tento muž, Will Maddox.

„Pane Maddoxi, jsem moc rád, že jste tady,“ ozval se Talley.

„Will. Pan Maddox je moje manželka.“

Ellison se hlasitě rozesmál.

Maddox se vlastnímu chabému pokusu o vtip nepřítomně usmál a sledoval vjezd do slepé ulice o půl bloku dál.

„To je nějaká barikáda?“

„Až nahoru. Mám dva muže přímo vpředu, po třech mužích rozmístěných po obou stranách na pozemku a další tři za zadní zdí na Flanders Road. Po dvou lidech máme u každého vchodu na York Estates a tři jsou s lidmi od sdělovacích prostředků. Můžeme k médiím poslat další, než se nám sem nahrnou.“

„O tomhle všem můžete podat hlášení kapitánovi, ale než se pustíme do práce, potřebuju si ještě ujasnit několik bodů.“

„Pojďme za ní.“

Talley je následoval k velitelskému náklaďáku, aby vyhledali kapitána. Z vlastní zkušenosti věděl, že Maddox a Ellison budou chtít nahrávky jeho rozhovorů s Rooneym.

„Byl jste to vy, kdo měl přímý kontakt s únosci?“

„Ano. Jenom já.“

„Jsou rukojmí bezprostředně ohroženi?“

„To si nemyslím. Naposledy jsem s Rooneym hovořil před dvaceti minutami. Postaral jsem se, aby měl pocit, že by se možná mohl vy vléct jak z Kimovy vraždy, tak z pokusu o vraždu policisty. Co všechno o tom zatím víte?“

Cestou sem dostali šerifové stručný přehled o událostech, které vedly k nynější situaci. Maddox potvrdil, že všechna holá fakta jsou jim známa.

„Ukázalo se, že Kim měl střelnou zbraň a že na policistu nestřílel jen Rooney. Nechal jsem ho přemýšlet o tom, že by ho z toho šikovný právník mohl za jistých okolností vysekat.“

„Vznesl nějaké požadavky?“

Talley mu řekl o žádosti, aby se policisté stáhli z obvodu pozemku, i o tom, že za její splnění obdržel jména rukojmích. Vynutit si první ústupek bývá obvykle nejobtížnější, a jakmile se tak stane, je udán tón všeho, co následuje.

Maddox kráčel s rukama v kapsách a s vědoucím a zamyšleným výrazem.

„Dobrá práce, náčelníku. Zdá se, že jste ve skvělé formě. Pokud vím, sloužil jste u losangeleské police u SWAT, není to tak?“

Talley upřel zrak na Maddoxe.

„Máte pravdu. Setkali jsme se tam?“

„Než jsem se dal k šerifům, nosil jsem uniformu police L. A., takže jsme tam zřejmě byli ve stejnou dobu. Když nás sem posílali, zdálo se mi vaše jméno povědomé. Talley. Nebyl jste náhodou v té mateřské školce?“

Talley se cítil nesvůj, kdykoliv se o tom někdo zmínil.

„To už je dávno.“

„To teda muselo být něco. Nemyslím si, že bych na to měl kuráž.“

„Tím to nebylo. Jen mě prostě nic jiného nenapadlo.“

Jednoho jasného jarního rána v losangeleské čtvrti Fairfax přepadl osamělý střelec židovskou mateřskou školku a jako rukojmí si vzal dospělou učitelku a tři batolata. Když Talley dorazil, zjistil, že střelec je zmatený, nesouvisle blábolí a jeho stav se rychle zhoršuje. Protože se Talley obával, že se únosce psychicky zhroutil a děti jsou v bezprostředním nebezpečí, nabídl se za ně výměnou. Učinil tak proti příkazům kapitána svého krizového týmu a porušil tak policejní předpisy. Ke školce přišel neozbrojený a bez ochrany a vzdal se střelci, který ve stejné chvíli propustil děti. Když terorista stál ve dveřích, s jednou paží okolo Talleyova krku a s revolverem Smith & Wesson ráže 9 mm přitištěným k jeho hlavě, Talleyův nejlepší přítel v té době, Neal Craimont, prostřelil z padesáti metrů únosci mozek. Střílel ze zbraně ráže 5,6 mm, která prolétla jen deset centimetrů od Talleyovy hlavy. Noviny udělaly z Talleyho hrdinu, ale on pokládal události onoho rána za vážný neúspěch. Byl hlavním vyjednávačem a pro toho je akce neúspěšná vždy, když někdo zemře. Úspěch je spojen se životem.

Zdálo se, že Maddox vycítil Talleyovy rozpaky a změnil téma.

Když se dostali k zadní části uzavřeného náklaďáku, vystoupila z něho ze skupinky rotmistrů žena v zelené uniformě SWAT, aby je přivítala. Měla ostré rysy, bystré černé oči a krátké světlé vlasy.

„Tohle je náčelník Talley?“

Maddox přikývl.

„Ano, to je on.“

Podala mu ruku. Talley, který stál těsně u ní, viděl na jejím límci kapitánské označení. Měla pevný stisk.

„Kapitán Laura Martinová. Jsem polní velitelkou krizového týmu.“ Zatímco Maddox s Ellisonem byli pohodoví a uvolnění, Martinová byla upjatá jako elektrický kabel, úsečná a bez humoru.

„Jsem ráda, že jste se setkal s našimi vyjednávači. Rotmistr Maddox převezme roli hlavního vyjednávače.“

„Právě jsme o tom hovořili, kapitáne. Myslím, že jsme v dobré formě. Zdá se, že se únosci chovají klidně.“

Martinová zapnula vysílačku, připnutou na řemení, požádala, aby za pět minut provedli kontrolu spojení s jejími inspektory, a pak se znovu obrátila k Talleymu.

„Máte obklíčený celý dům?“

„Ano, madam.“

„Kolik osob?“

„Jedenáct. Směsice mých lidí a policistů z dálničních hlídek. Rozestavil jsem je blízko domu, a pak jsem je zase stáhl, aby se s Rooneym dalo jednat, takže byste si v tomto ohledu měla vést opatrně.“

Zdálo se, že Martinová nevěnuje Talleyovým slovům mnoho pozornosti. Prohlížela si v obou směrech ulici, takže si Talley pomyslel, že vyhodnocuje terén a ještě pravděpodobněji počet svých lidí. Dráždilo ho to. Velitelský vůz zaujal pozici u přístupového místa k elektrickým a telefonním kabelům, které vedly pod ulicemi. Pokud se chtěli napojit na telefonní linky vedoucí do domu, mohli to z tohoto místa uskutečnit. Mohli zde rovněž odebírat elektřinu pro velitelský vůz. Talley již přivolal zástupce společnosti PacBell a oddělení dodávek vody a elektřiny.

„Shromáždím své inspektory, takže budete moct všechny informovat o společném rozhodnutí. Jakmile bude situace stabilizovaná, vyměním na obvodu pozemku vaše lidi za své.“

Talley opět pocítil nelibost, protože bylo zřejmé, že situace je klidná už teď. Navrhl, aby Martinová shromáždila své inspektory v domě paní Pěnové, ale ona měla dojem, že by to trvalo příliš dlouho. Jakmile svolala své lidi pod jednu z pouličních lamp, požádal Talley vysílačkou Metzgerovou, aby donesla kopie plánů domu. Předal je shromážděným, poskytl jim rychlý přehled svých rozhovorů s Rooneym a sdělil, co ví o domě, jeho obyvatelích a únoscích.

Martinová stála vedle něho se založenýma rukama a vrhala na něj kradmé pohledy, z nichž Talley vycítil podezřívavost a kritiku.

„Odpojili jste jim elektřinu a telefony?“

„Telefon jsme zablokovali. Neviděl jsem žádný důvod, proč bychom měli odpojovat také elektřinu, dokud jsme přesně nevěděli, s kým jednáme.“

Martinová nařídila svému zpravodajci, rotmistrovi jménem Rojas, sehnat někoho z elektrárenské společnosti, aby byl nablízku, kdyby bylo třeba odpojit dodávku proudu.

Metzgerová ukázala na ulici.

„Už tady stojí. Vidíte toho chlápka v čapce Dukeů? To je on.“

Inspektor taktického týmu, rotmistr Carl Hicks, studoval nákresy půdorysu domu, a zdálo se, že se na Talleyho zlobí, že nesehnal městské půdorysné plány.

„Víme, kde drží rukojmí?“

„Ne.“

„A kde se zdržují únosci?“

„Místnost nejblíže od nás vpravo je pracovna majitele domu. Když se mnou Rooney mluví, je vždycky tam, ale je jisté, že tam nepobývá nepřetržitě. Vím, že se pohybuje po celém domě, aby sledoval policisty na obvodu pozemku, ale jinak se tam docela dobře zabarikádovali. Ve všech oknech jsou stažené rolety s výjimkou francouzských dveří vedoucích vzadu k bazénu. Tam nejsou ani závěsy, ale Rooney tam zhasnul světla.“

Hicks se na Martinovou zamračil.

„To pro nás nevypadá nejlíp, ale co se dá dělat? Možná bychom dokázali sehnat termovizi.“

Pokud mají na dům zaútočit, bude pro všechny bezpečnější, bude-li přepadová jednotka přesně vědět, kde se kdo nachází.

Maddox pokynul bradou směrem k Talleymu.

„Tady náčelník donutil Rooneyho přiznat, že uvnitř jsou všichni tři pachatelé. Možná společně dokážeme zjistit, kde přesně se nalézají.“

Zdálo se, že to Martinovou nijak nezaujalo.

„Hicksi, nechte nyní dva muže obejít okolo celého obvodu pozemku, abychom se dozvěděli, jak přesně to tady vypadá. Zajistěte také, aby tohle místo bylo bezpečné.“

„Kapitáne, musím zdůraznit, že na hranice pozemku je Rooney kapku háklivý. Musel jsem odtamtud lidi stáhnout, aby vůbec začal jednat. Byla to součást dohody.“

Martinová ustoupila stranou, aby si prohlédla ulici. Talley nedokázal říci, na co se dívá.

„Rozumím, náčelníku. Děkuji vám. Budete ochoten předat telefon Maddoxovi a Ellisonovi, jakmile budeme na místě?“

„Jsem ochotný to udělat hned tady.“

Mlaskla jazykem a pohlédla na Maddoxe.

„To zní dobře, Maddoxi. Vy tři byste měli zaujmout postavení proti hlavním dveřím.“

Maddox se tvářil upjatě. Talley si pomyslel, že jemu jde její chování taky nejspíš pěkně na nervy.

„Rád bych si nejdřív poslechl náčelníkovy rozhovory s těmi chlapy.“

Martinová se netrpělivě podívala na hodinky.

„To můžete udělat, zatímco budeme střídat lidi na obvodu pozemku. Chci, aby už se něco začalo dít. Náčelníku Talley, už mám sedm minut zpoždění. Předáte mi velení?“

„Ano, madam. Je vaše.“

Martinová znovu zkontrolovala hodinky. Jen tak, pro jistotu.

„Pak uděláme zápis. Od této chvíle tady velím a všechno je pod mou kontrolou. Rotmistře Maddoxi, zaujměte pozici. Rotmistře Hicksi, vy zůstanete se mnou.“

Martinová s Hicksem odklusali mezi členy SWAT, kteří se horlivě připravovali na akci.

Maddox se za ní chvíli díval a pak se obrátil k Talleymu.

„Ta je furt nakrknutá.“

Talley přikývl, ale neřekl nic. Pomyslel si, že teď, když se konečně zbavil velení, by měl cítit úlevu.

Ale necítil ji.

THOMAS

Thomas byl v pokoji sám ve tmě a zadržoval dech, aby lépe slyšel měnící se hup-hup-hup vrtulníků. Bál se, aby Mars nepředstíral, že odchází, a později se nepřikradl zpátky a nedíval se, zda se nepokouší osvobodit. Thomas znal v patře každé vrzavé místo, protože ho Jennifer ráda špehovala: jedno z nich bylo přímo před jeho dveřmi, druhé asi v polovině haly směrem k jejímu pokoji. Takže naslouchal.

Nic.

Ležel na zádech, s rukama i nohama roztaženýma, na spodním lůžku palandy, se zápěstími a kotníky přivázanými k rohovým sloupkům tak pevně, že mu úplně zmrtvěly nohy. Když ho Mars uvázal, stál chvíli u jeho lůžka a tyčil se nad ním se svou volně visící dolní čelistí jako nějaký zvrhlík z veřejných záchodků, před nimiž ho máma varovala, vždycky když šel do nákupního střediska. Pak mu přelepil ústa páskou. Thomas byl VYDĚŠENÝ. Pot z něho přímo tryskal, jako kdyby byl nějaký postřikovač trávníků. Myslel si, že se udusí. Cloumal sebou a tahal za šňůry, které ho držely, dokud nepocítil v obličeji Marsův dech. Pak už se nedokázal pohnout vůbec, jako by jeho mysl a tělo byly rozpojené, a on mohl jen ležet na zádech jako želva a čekat na někoho, kdo by ji obrátil.

Mars mu položil ruku na prsa. Dech, teplý a vlhký, mu nyní vstupoval do ucha. Následovalo zašeptání.

„Sežeru tvoje srdce.“

Thomasovo tělo uvnitř hořelo jakýmsi mokrým žárem, který byl stále žhavější a žhavější. Nadělal si do kalhot.

Mars šel ke dveřím, zhasnul světlo a zavřel dveře. Thomas čekal a pomalu počítal do sta. Pak se dal do práce, aby se osvobodil.

V tom byl Thomas dobrý. Stejně dobrý byl i v umění, jak nepozorovaně vyklouznout z domu, což tohle léto provozoval téměř každý večer. Když se rodiče odebrali do ložnice, vytrácel se z domu za Duanem Fergusem, který žil ve velkém růžovém domě na King John Place. Někdy házeli vajíčka a chumáče mokrého toaletního papíru na auta projíždějící po Flanders Road. Když už je to omrzelo, přešli Flanders do rozestavěného sídliště, kde se scházeli teenageři. Duane Fergus (který byl o rok starší a tvrdil, že už se holí) kdysi hodil kámen na zbrusu nový beemer. Oba byli podělaní strachy, když se vůz probudil k životu a zaplavil je světlem předních reflektorů. Ze všech sil uháněli po Flanders, aby je obrovská osmnáctikolová příšera nerozmázla na asfaltu na placku.

Thomas zdokonalil umění neviditelného pohybu po domě tím, že změnil úhly některých kamer. Dělal to postupně, vždycky jen o nepatrné pošťouchnutí, aby rodiče nemohli vidět úplně všechno. Věděl, že většina lidí nežije v domech, kde je každičká místnost sledovaná uzavřeným televizním systémem. Otec mu vysvětlil, že zpracovává finanční zprávy jiných lidí, a někdo by je mohl chtít ukrást. Má obrovskou zodpovědnost, říkával, a proto musí ty dokumenty chránit co nejlépe. Často varoval Thomase i Jennifer, aby si dávali pozor na podezřelá individua a s kamarády či kamarádkami o poplašných systémech a kamerách nikdy nemluvili. Matka zase ráda říkávala, že to celé je pitomost a nesmysl a veliká hračka jejich táty. Také Duane o tom neměl valné mínění.

Šňůra, která držela levé zápěstí, nebyla utažená.

Když Mars přivazoval jeho pravačku ke sloupku, Thomas ruku malinko odtáhl a podařilo se mu dosáhnout toho, že se šňůra tak docela nenapjala. Teď na tom tvrdě pracoval. Uzly přitom sice ještě víc utahoval, ale udělal si dost prostoru, aby dosáhl na uzel na sloupku postele. Byl pořádně utažený. Thomas se ho pokoušel rozvázat tak usilovně, až mu bolest v konečcích prstů vehnala do očí slzy, ale nakonec se mu podařilo ho uvolnit. Zuřivě pokračoval v práci, vyděšený představou, že by Mars nebo někdo jiný mohl každou chvíli vtrhnout do dveří, ale uzel povolil a levou ruku měl volnou. Když si strhával pásku z pusy, bolelo to víc, než když mu ji Mars přelepoval. Rozvázal si pravou ruku, pak obě nohy a byl volný. Jak řekl Duane, chceš-li vidět, jak se chlap tváří, když jeho nový fáro dostane šutrem, musíš riskovat, že se z tebe může stát fašírka.

Thomas zůstal v posteli a naslouchal.

Nic.

Vím, kde má táta revolver.

Byl klidný a jistý si tím, co je třeba udělat. Věděl přesně, co dokážou a nedokážou vidět kamery. Chtěl jít do koupelny, aby se umyl, ale věděl, že když to udělá, bude to vidět na obrazovce. Stáhl si tedy kalhoty a zadek si utřel slipy, jak nejlépe to šlo. Potom to všechno sbalil a strčil pod postel. Sklouzl na podlahu a plazil se podél zdi ke své skříni, přičemž podlezl svůj psací stůl. Někdo vyrval ze stěny telefon tak, že zástrčka zůstala v zásuvce a vytrhl jen dráty. Idioti.

V knize Letopisy Narnie nalezly děti v zadní stěně skříně tajná dvířka, jimiž unikaly ze skutečného světa do kouzelné země. Thomas měl ve skříni vlastní tajná dvířka: průlez na nízkou půdu pod strmou střechou. Byl to jeho soukromý klub (jeho a Duaneův), z něhož se podél okapů mohl dostat k jiným průlezům vedoucím do dalších podkrovních prostor.

Thomas otevřel průlez a vleže se vsunul na nízkou půdu, přičemž si dával pozor, aby nevrážel hlavou do trámů v krovu. Horko v uzavřeném půdním prostoru ho obklopilo jako nějaký plyn. Našel baterku, kterou si za průlezem schovával, rozsvítil ji a tajný vchod za sebou uzavřel. Nízký prostor v této části domu měl podobu dlouhého trojúhelníkového tunelu za okrajem zadní střechy. V místech, kde byla střešní okna, se z trojúhelníku stával nízký obdélník, kde se Thomas musel plazit po břiše. Pomalu se dostal až ke druhému průlezu, který ústil prozměnu v Jennifeřině skříni. Naslouchal, dokud si nebyl jistý, že ti blbečci v jejím pokoji nejsou. Otevřel průlez a shodil haldu bot.

Skříň byla zavřená a uvnitř úplná tma.

Přelezl boty, prodral se ramínky s jejími šaty a pak znovu rozsvítil baterku. Poslouchal u dveří skříně, ale v pokoji bylo ticho. Nepatrně pootevřel dveře.

V sestřině pokoji se nesvítilo a to bylo dobře, protože věděl, že větší část téhle místnosti je vidět na obrazovce. Otvíral dveře tak pomalu, až měl pocit, že trvá celou věčnost, než se otevřely natolik, aby z nich mohl vystrčit hlavu. Pokoj byl zalitý bledým, namodralým měsíčním světlem. Viděl Jennifer přivázanou zády k němu na židli.

„Jen?“

Trhla sebou a cosi zamumlala. Tiše na ni zavolal:

„Jsem ve tvý skříni. Jen klid, jo? Kdyby se koukali, mohli by tě vidět na monitorech.“

Přestala se zmítat.

Thomas se snažil upamatovat, kolik toho z Jennifeřina pokoje zabírá kamera. Když rodiče nebyli doma, bral někdy Duanea do místnosti s monitory, aby ji kamarád mohl vidět nahou. Byl si naprosto jistý, že vyplazí-li se ze skříně po břiše, pak proleze po kolenou kolem stěny pod oknem, kde jsou stíny od žaluzií nejtmavší, dostane se až k židli. Kdyby zaslechl, že přichází Marx nebo některý z těch druhých dvou blbečků, rychle vleze skříní zas na půdu a bud se vrátí do svého pokoje, nebo uteče do garáže.

„Jen, poslyš, za chvíli budu u tebe.“

Divoce škubala hlavou a přes pásku něco zuřivě křičela.

„Buď ZTICHA! Rozvážu tě!“

Otevřel dveře skříně o další decimetr a pak se po kolenou a loktech plížil podél zdi. Když prolézal pod jejím psacím stolem, viděl, že i její telefon je vytržený ze zásuvky. Idioti.

Thomas se plížil po obvodu pokoje, proplazil se kolem její postele a kryl se stíny žaluzií. Teď byl od ní něco přes metr a viděl, že i ona má zalepenou pusu. Pohlédl do rohu, kde byla u stropu umístěná kamera. Kamery nebyly namontované tak, aby je každý hned viděl – táta jim říkal „dírkové“ a byly nainstalované v uzoučkém prostoru za stěnou, v níž byly jen malé otvory. Thomas se sunul k židli a pomalu se dostal až za ni. Odhadl, že kamery Jennifer vidí asi tak od pasu nahoru, ale v té tmě jen velmi nezřetelně. Rozhodl se, že toho využije. Zvedl ruku, rychle jí strhl pásku z úst a hned se zase skrčil u podlahy.

„Au!“

„Buď zticha! Poslouchej!“

„Chytnou tě!“

„Pst! Poslouchej mě!“

Thomas napínal sluch, ale kromě vrtulníků a zvuků venkovní policejní aktivity neslyšel nic.

„To je v pohodě, Jen. Neviděli to a teď mě taky nemůžou vidět. Neohlížej se. Jen poslouchej.“

„Jak ses sem dostal?“

„Proplížil jsem se půdou. Teď jen poslouchej a buď zticha, jo? Rozvážu tě. Zatloukli okna hřebíkama, ale myslím, že se dokážeme proplížit půdou a dostat se do přízemí. Jestli se nám podaří proklouznout do garáže, otevřeme dveře a zdrhneme jim.“

„Ne!“

Thomas se zuřivě namáhal, aby rozvázal uzly. Zápěstí ani kotníky neměla příliš utažená, zato uzly ano.

„Thomasi, nech toho! Myslím to vážně! Nerozvazuj mě.“

„Copak tě něčím nafetovali? Vždyť jim můžem pláchnout!“

„Ale táta tady zůstane! Já ho neopustím.“

Thomas si sedl na bobek a tvářil se zmateně.

„Ale Jen…“

„Ne! Thomasi, jestli se dokážeš dostat ven sám, tak to udělej, ale já bez táty nikam nejdu.“

Thomase to tak naštvalo, že měl chuť ji praštit. Jsou tady zavření ve tmě s třemi sadistickými vrahouny, kteří pravděpodobně pijou lidskou krev, s maniakem, který se chystá žrát jeho srdce, a ona tady chce, prosím, zůstat. Když o tom ale začal přemýšlet, uvědomil si náhle, že má pravdu. Ani on nedokáže bez táty odejít.

„Tak co teda uděláme, Jen?“

Chvíli neodpovídala.

„Zavoláme policii.“

„Celej dům je přeci obklíčenej policií.“

„Stejně jim zavoláme! Třeba je něco napadne. Když jim přesně vysvětlíme, co se tady děje, pomůžou nám.“

Thomas se podíval k jejímu psacímu stolu a snažil se upomenout, kam patří dráty vytržené ze zástrčky.

„Jenže oni rozbili telefony.“

Jennifer znovu zmlkla.

„Pak tedy vážně nevím. Asi bys měl, Thomasi, utýct.“

„Ne!“

„Myslím to vážně. Jestli se ti podaří dostat se k policii, můžeš jim být něco platný. Víš všechno o tom poplašným systému a o kamerách. Víš, že je táta raněnej. Ten idiot Dennis jim to odmítl říct. Tvrdil jim, že jsme všichni v pořádku.“

„Dovol mi, abych tě rozvázal. Můžeme se schovat na půdě.“

„Ne! Mohli by něco udělat tátovi! Poslyš, až zjistí, že nejsi ve svým pokoji, řeknu jim, že se ti podařilo utýct. Na půdě tě hledat nebudou. Vůbec je to nenapadne! Když ale zdrhneme oba, vylijou si vztek na tátovi. Mohli by mu moc ublížit!“

Thomas o tom přemýšlel.

„Tak dobře, Jen.“

„Tak dobře co?“

„Neopustíme ho. Nějak už to vymyslím, abychom se odsud dostali všichni.“

Jennifer sebou začala škubat tak, že se málem převrhla i s židlí.

„Toho revolveru se ani nedotkneš! Zabili by tě!“

„Když budu mít revolver, tak ne. Můžu je zadržet na tak dlouho, než sem přijdou policajti, a přesně takhle to uděláme.“

Kroutila se na židli, aby se mu mohla podívat do očí. „Thomasi, to se ti nepodaří! Jsou dospělí! Jsou to zločinci a taky mají zbraně!“

„Neřvi tak, nebo nás uslyší!“

„To je mi fuk! Pořád je to lepší, než aby tě zavraždili!“ Thomas se natáhl, přilepil jí znovu pásku přes ústa a pevně ji uhladil, aby držela. Jennifer se svíjela a pokoušela se křičet. Thomasovi se pranic nelíbilo, že ji tady nechá svázanou, ale co může dělat, když nechce pochopit, že má i jinou volbu.

„Mrzí mě to, Jen. Rozvážu tě, až se vrátím. Pak odsud dostanem i tátu. Uvidíš. Nedovolím jim, aby nám ublížili.“ Když se Thomas plazil pod žaluziemi zpátky, Jennifer se stále ještě zoufale zmítala. I ve skříni slyšel, jak se mu přes zalepenou pusu pokouší něco říci, rozuměl jí. Vykřikovala stále znovu a znovu stejnou větu.

Zabijou tě!

Zabijou tě!

Thomas vklouzl zpátky do půdního prostoru a opatrně se plazil tmou.

DENNIS

Když Dennis ukazoval ostatním okno v garáži, byla v malé umývárně tma jako v jeskyni. Vysvětlil Marsovi a Kevinovi, že by se mohli dostat na sousední dvůr a pak podél domu proklouznout kolem policajtů. Zdálo se, že o tom Mars vážně přemýšlí, ale v té tmě si tím Dennis nemohl být jistý.

„To by se mohlo povést.“

„Ku rva, to nevypadá špatně!“

„Nikdy ale nebudeš vědět, co policajti chystaj nebo kde všude by mohli bejt. Budeme jim muset dát něco k přemejšlení, aby nemysleli pořád jen na nás.“

„Budou sledovat tenhle dům. Nic jinýho na práci nemaj.“

„Mně se to nelíbí. Měli bychom se vzdát,“ mínil Kevin.

„Drž hubu!“

Mars šel do garáže a postavil se k rangeroveru. Dennis se bál, že zase přijde s nápadem zabít to děcko.

„Tak pojď, Marsi, zmiznem. Na nějaký váhání už nám nezbejvá moc času.“

Mars se k němu otočil. Tvář měl ozářenou mdlým světlem z kuchyně.

„Jestli se odsud chceme dostat, měli bysme ten barák zapálit.“

Dennis se užuž nadechoval k protestu, ale včas se zarazil. On sám uvažoval o tom, že by holku s klukem posadil do jaguára a dálkovým ovládáním otevřel dveře garáže, aby odlákal pozornost, ale požár byl ještě lepší nápad. Jakmile začne hořet, naserou si policajti do kalhot.

„To je dobrej nápad. Mohli bychom to podpálit na druhý straně.“

Kevin zvedl ruce.

„Kluci, vy jste blázni. K tomu, co na nás už mají, přibyde ještě žhářství.“

„Je to dobře vymyšlený, Kevine. Všichni policajti budou skákat kolem ohně a ani je nenapadne čumět na sousední dvůr.“

„Ale co bude s těma lidma?“

Kevin samozřejmě hovořil o Smithových.

Dennis se mu právě chystal odpovědět, když ho Mars předběhl.

„Všichni uhoří.“ Pronesl to tichým, prázdným hlasem.

Dennis pocítil v zátylku nepříjemné lechtání, jako by Mars přejížděl hřebíkem po školní tabuli.

„Prokrista, Marsi, nikdo nesmí uhořet. Můžeme je strčit do garáže, než vyrazíme. Nějak už to vymyslíme.“

Rozhodli se, že použijí benzin. Dennis našel desetilitrový plastikový kanystr, který rodina zřejmě používala jako rezervu, ale byl téměř prázdný. Mars tedy vysál hadičkou z akvária benzin z jaguára. Naplnil jím kanystr a pak ještě velký umělohmotný kbelík se stopami po nějakém čisticím prostředku. Když nesli benzin do domu, zaslechli, jak vrtulníky znovu mění polohu a do slepé ulice přijíždějí další auta.

Dennis se s kbelíkem v ruce zastavil a naslouchal, když tu náhle celý předek domu zaplavilo světlo, které ozařovalo i dveře od garáže a skrze keře pronikalo až do malé umývárny.

„Do prdele, co se děje? Co to má znamenat?“

Pospíchali dovnitř a z kbelíku šplíchal benzin na podlahu.

„Kevine! Běž hlídat francouzský dveře!“

Dennis s Marsem nechali benzin u vchodu a hnali se do pracovny, kde se na pohovce pořád ještě třásl Walter Smith. Žaluziemi pronikaly paprsky světla a pokrývaly je pruhy jako dvě zebry. Dennis je povytáhl a na ulici spatřil další dvě policejní auta. Všechny čtyři vozy zaměřily hledači světlomety na dům a přední dvůr jasně ozařovalo světlo z vrtulníků. Další vozy právě přijížděly.

„Do prdele!“

V televizi ukazovali šerify z losangeleského správního obvodu, valící se temnými ulicemi. Dennis se díval, jak skupina blbečků ze zvláštních jednotek kluše v oválné skvrně světla z vrtulníku a rozmisťuje se v okolí domu. Ostřelovači, chladnokrevní vrazi v oblecích nindžů a s puškami s teleskopy na noční vidění, s lasery a – pokud ví – i s nějakými posranými smrtícími paprsky. Mars měl pravdu: kdyby se pokusili odejít i s děckama, tihle parchanti by je chladnokrevně oddělali.

„Začíná to bejt posraným navrch. Jen se podívejte na všechny ty policajty!“

Dennis znovu vyhlédl ven, ale na ulici bylo tolik světlometů, že ho jejich záře oslepovala. Dvacet metrů od nich mohlo klidně stát tisíc poldů, a on by je neviděl.

„Do hajzlu!“

Všechno teď bylo jinak. Ještě před minutou měl veliký plán na únik, a teď byl dům ze všech stran osvětlený, jako by do něj pralo slunce, a ulice narvané policajty. Vrtulníky nad jejich hlavami vydávaly zvuk, jako by se chystaly přistát na střeše. Dostat se na sousední dvůr už teď bylo holé šílenství. Dennis se znovu obrátil k televizi. Ve slepé ulici teď stálo šest hlídkových vozů, koupajících se v jasném bílém světle z vrtulníku, stejně jako zhruba půltucet poldů, kteří se pohybovali mezi nimi.

Dennis přistoupil k Walteru Smithovi, aby se podíval na jeho zranění. Podlitina se táhla od očního důlku na pravou tvář a pokrývala i větší část čela nad okem. Oko bylo napuchlé a zavřené. Dennis si teď přál, aby býval toho hajzla nepraštil. Otočil se a šel ke dveřím.

„Jdu znovu zkontrolovat okna. Musím se podívat, jestli Kevin nechrápe. Marsi, sleduj televizi. Jak se něco začne dít, zařvi!“

Mars, opírající se o parapet a s obličejem u žaluzie, nereagoval. Dennis si nebyl jistý, zda ho vůbec slyšel, ale bylo mu to jedno. Odklusal do obýváku, kde našel Kevina.

„Co se děje? Mizíme?“

„Už jsou tady šerifové. Vylézaj odevšad. A maj tam ostřelovače!“

Dennise se zmocnila náhlá předtucha, že je tady všechny oddělají. Pomstí se jim za toho bastarda, kterého jeden z nich – ke vší smůle on sám – poranil. Kdyby se ukázal v okně nebo v těch prokletejch francouzskejch dveřích, ti zkurvení ostřelovači by mu prohnali kulku hlavou. Kevin to samozřejmě dělal ještě horší tím, že zase začal kňourat.

„Co budem dělat?“

„To nevím, Kevine! Mají venku tolik světel, že tam není vůbec nic vidět. Možná něco uvidím na monitorech bezpečnostních kamer.“

Kevin se náhle otočil k zadní části domu.

„Slyšels to?“

Dennis naslouchal, zkamenělý hrůzou, že vrahové ze SWAT už pronikli do domu jako tasemnice kočce do zadnice.

„Co jsem měl slyšet?“

„Myslím, že jsem tam vzadu zaslechl nějakou ránu.“

Dennis zadržel dech, aby lépe slyšel, ale nic se nedělo.

„Blbce. Dej mi vědět, až přijde Mars. Budu tam u těch prachů.“

Dennis nechal Kevina u vchodu do haly a odklusal přes manželskou ložnici do místnosti s bezpečnostním zařízením.

Nekontroloval obrazovky od chvíle, kdy se obloha začala zbarvovat do ruda. Teď viděl Marse u žaluzie, dveře do domu provrtané kulkami a dívku přivázanou k židli v jejím pokoji v patře. Kluka neviděl, ale moc o tom nepřemýšlel. Zkoumal obrazovky, které ukazovaly, co se děje venku, ale byly plné stínů a nedalo se na nich téměř nic rozeznat.

„Do prdele!“

Zklamaný a naštvaný se od nich zase odvrátil. Stáhl z ramínek pár sak a hodil je k vzdálenější stěně. Pokud existuje nějaký způsob, jak si s tím poradit, pak ho najde!

Vrátil se k monitorům. Zkoumal knoflíky a přepínače pod nimi. Nic nebylo označené, ale neměl co ztratit. Co bylo nahoře, stlačil dolů, co bylo vypnuté, zapnul. Náhle se na obrazovce, na které předtím byly jen stíny na tmavé stěně domu, objevil jasný obraz. Stlačil další knoflík a osvětlil se prostor okolo bazénu. Když zmáčkl třetí, rozzářila se strana domu u garáže. Viděl, jak poldové před domem ukazují na světla, v jejichž záři se náhle ocitli.

Dennis mačkal další knoflíky a rozsvítilo se světlo v zadní části pozemku za bazénem. Přes zeď právě přelézali dva příslušníci SWAT s puškami.

„Kurva!!!“

Dennis se divoce hnal zpátky a řval:

„UŽ JDOU! KEVINE, MARŠI! UŽ JDOU!“

Letěl k francouzským dveřím ve tmě za kuchyní. Kvůli oslepujícím venkovním světlům policisty neviděl, ale věděl, že tam jsou, že přicházejí.

Dvakrát bez přemýšlení vystřelil do tmy, jenom tak stiskl kohoutek, Bum bum. Dvě skleněné tabulky ve francouzských dveřích se roztříštily.

„Zasraný fízlové už jdou! Ten hajzl Talley! Lhář!“ Dennis cítil, že se jeho svět chystá vybuchnout: použijou slzný plyn, pak rozbijou dveře. Možná už teď se proti nim rozbíhají s beranidlem.

„Marsi, Ke vine! Musíme tady mít ty děcka!“

Dennis běžel ke schodišti a Kevin za ním ječel:

„Co s nima uděláme?“

Dennis neodpověděl. Vybíhal schody po třech.

THOMAS

Tři minuty předtím, než Dennis Rooney spatřil muže SWAT a dvakrát vystřelil, spustil se Thomas ze stropu do prádelny. Byla v ní taková tma, že risknul rozsvítit dlaněmi zakrytou baterku a v kalné rudé záři pronikající mezi prsty si hledal cestu vpřed. Nejprve si stoupl na bojler, odtud na pračku a nakonec se dostal na podlahu.

Zůstal stát, protože zaslechl Kevina s Dennisem. Z prádelny vedly za malou halou dveře do kuchyně. Vedle haly byla spíž. Slyšel hovor, ale nerozuměl, co říkají. Pak bylo ticho.

Thomas se z prádelny vkradl do maličké otcovy dílny na opačném konci kuchyně. Za oběma místnostmi se nacházela garáž, ale dalo se do ní vejít i přes prádelnu. Tak chodili do domu všichni, kdo přijeli autem: přes prádelnu a kuchyň.

Jakmile se Thomas dostal do dílničky, opatrně otevřel dveře a znovu rozsvítil baterku. Otcovým koníčkem bylo sestavování plastikových vesmírných lodí z dob počátků kosmonautiky. Kupoval si stavebnicové modely, skládal je a maloval na malém ponku, a pak je ukládal na police nad ním. Na vrchní polici měl v kovové krabici také revolver Sig Sauer ráže 9 mm. Thomas občas slýchal mámu s tátou, jak se kvůli tomu hádají: táta míval zbraň pod předním sedadlem jaguára, ale máma kvůli tomu tak vyváděla, že ji nakonec z auta vzal a uložil do krabice.

Na vrchní poličku.

Hodně vysoko.

Znovu zakryl baterku složenými dlaněmi a rozevřel prsty tak, aby mezi nimi pronikal paprsek světla. Došel k závěru, že když si vezme stoličku a vyleze z ní na ponk, tak už pravděpodobně na krabici dosáhne.

Pustil se do toho. Bylo takové ticho, že každé zavrzání ponku znělo jako zemětřesení. Znovu na okamžik blikl baterkou, aby si uložil v mysli polohu krabice, a pak pro ni sáhl, ale pořád byla příliš vysoko. Natáhl se na špičkách. Prsty nahmátl krabici, právě tak, aby ji mohl přitáhnout k okraji police.

Pak zaslechl Dennise.

„UŽ JDOU! Kevine, Marsi!!! UŽ JDOU!!!“

Dosud neuplynul jediný okamžik, aby Thomas nemyslel na revolver. Ale teď, když už k němu měl tak blízko, se mu najednou nedostávalo času. Teď myslel jen na to, jak se dostat zpátky do svého pokoje, dřív než ho najdou. Seskočil z ponku, a právě když vběhl do prádelny, ozvaly se v domě dva výstřely, tak hlasité, že mu málem praskly ušní bubínky.

Jennifeřinu kabelku spatřil teprve teď. Ležela na skládacím stolku u dveří do garáže, výhodném místě, kam všichni z rodiny odkládali své věci, když se vraceli domů. Teď tam byla kabelka od Kate Spade, jakou měly všechny Jennifeřiny spolužačky ze školy. Thomas ji popadl.

Vyškrábal se na pračku, odtamtud na bojler a prolezl dírou do půdního prostoru. Poslední věc, kterou slyšel, dřív než za sebou zavřel průlez, byla Dennisova slova: Musíme tady mít ty děcka…

TALLEY

Předávání role hlavního vyjednávače není nikdy snadné. Talley už s Rooneym navázal jakési pouto a to bylo nyní přetrženo, protože ho nahradil Maddox. Rooney se tomu sice může bránit, ale k přání únosce se nikdy nepřihlíží. Na vybranou má vždycky jenom ten, za kým stojí moc a síla, a to únosce není v žádném případě.

Talley přivedl Maddoxe a Ellisona do slepé ulice, kde se všichni skrčili za jejich vozem. Talley chtěl podrobněji probrat své dřívější rozhovory s Rooneym, aby tak Maddox měl něco, s čím by mohl pracovat, ale neměli na to čas. Z domu práskly v letním vzduchu dva výstřely z revolveru, jako když v kaňonu střílí výfuk automobilu: poppop.

Téměř okamžitě začala z vysílaček praskat bouře sdělení:

„Střílí se odtamtud! Střílí se odtamtud! Jsme pod palbou z domu, západní zeď vzadu! Raďte, jak zareagovat!“

Všichni tři věděli, co se stalo, už v okamžiku, kdy zaslechli vysílačky.

„Proklatě, poslala je moc blízko! Rooney si myslí, že vpadnou dovnitř!“

„Převezla nás,“ zahučel Ellison.

Talley pocítil tlak v okolí žaludku. Takhle to bývá, když se něco udělá špatně, takhle umírají lidé, stejně rychle.

Maddox sáhl pro svou vysílačku, zatímco jiné hlasy zjišťovaly pozice. Ozval se plechový hlas Carla Hickse, taktického instruktora, klidný v porovnání s nervózními hlasy jeho mužů.

„Poradíme vám, ale musíte chvíli počkat, než to všechno ověříme.“

Talley nečekal. Vyhledal na své vysílačce taktikovu frekvenci a křičel:

„Stáhněte se! Stáhněte se! Neopětujte palbu!“

Jeho slova přerušil hlas kapitána Martinové, strohý a úsečný.

„Kdo je tam?“

„Talley. Řekl jsem vám, abyste respektovala dané postavení na obvodu pozemku!“

„Talley, zmizte z téhle frekvence.“

Maddox konečně popadl vysílačku, zapnul mikrofon a zaklel.

„Tady Maddox. Poslechněte ho, kapitáne. Nevnikejte do domu. Stáhněte se, nebo vypukne zmatek!“

„Uvolněte frekvenci! Ti lidi jsou v nebezpečí.“

„Nevstupujte do domu. Promluvím s ním!“

Talley měl mobil vypnutý. Zapnul ho, zavolal do domu a modlil se, aby to Rooney vzal. Pak se rozběhl k Jorgensonovu autu, které dosud stálo na ulici, a pustil amplion.

THOMAS

Thomas přelézal přes stropní trámy jako pavouk. Několikrát se praštil do hlavy o nízko položené krokve, tak tvrdě, že mu cvakaly zuby, ale nezastavoval se, ani nemyslel na hluk, který tropí. Rychle prolezl dlouhým, rovným a nízkým tunelem kolem Jennifeřina pokoje, okolo její koupelny, kolem své koupelny a konečně se dostal k průlezu do skříně ve svém pokoji. Nezastavil se, aby zjišťoval, zda tam uvnitř nejsou, jen se prosmýkl dírou a chvátal k posteli. Chtěl se znovu přivázat a předstírat, že se odtud ani nehnul. Omotal si šňůrou kotníky, zuřivě pracoval, ruce měl kluzké potem, a z haly se k němu blížil křik a dupot.

Udělal na šňůrách smyčky, prostrčil jimi ruce a v záblesku hrůzy si uvědomil, že si zapomněl zalepit pusu páskou, ale na to už bylo pozdě.

DENNIS

Dennis prudce rozrazil dveře. Viděl, že se klukovi podařilo téměř se rozvázat, ale bylo mu to jedno.

„Pojd honem, tlouštíku!“

„Nechte mě na pokoji!“

Dennis mu vrazil do beder revolver, kolenem ho přitlačil k posteli a jednou rukou ho začal rozvazovat. Zvenčí se z megafonu ozýval Talleyův hlas, ale Dennis nedokázal rozlišit slova. Vytáhl tlusťocha z postele, jednou paží ho sevřel kolem krku a vlekl ho ke schodišti. Jestliže poldové rozmlátí venkovní dveře, přiloží mu bouchačku k hlavě a začne řvát, že ho zastřelí. Přitom se bude za kluka schovávat a donutí fízly, aby ustoupili. Ještě má šanci. Má naději.

„Pospěš si, Kevine! Honem! Přived tu holku!“

Dennis táhl tělnatého chlapce po schodišti a přivláčel ho do pracovny, kde u okna čekal Mars, který vypadal naprosto klidně, jako by zabíjel čas v nějakém baru před odchodem do práce. Když spatřil Dennise, naklonil hlavu ke straně a v netečném obličeji měl zase ten svůj hloupý úsměšek.

„Nic se neděje. Jen tam sedí.“

Dennis přitáhl kluka k žaluzii. Mars ji otevřel tak, aby Dennis viděl ven. Poldové neútočili na dům. Krčili se za svými auty.

Dennis si uvědomil, že řinčí telefon, a z megafonu se znovu ozval Talleyův hlas.

„Zvedněte telefon, Dennisi. To jsem já, Talley. Zvedněte to, abych vám mohl říct, co se děje.“

Dennis uchopil sluchátko.

TALLEY

Martinová s Hicksem se přihnali do slepé ulice, aniž by čekali na auto, za kterým by se kryli. Martinová se přiřítila k Talleymu a zastavila se u něj tak prudce, že ho málem porazila. „Co to, k čertu, děláte? Jakým právem zasahujete do rozmísťování mých sil?“ ječela.

„Střílí na vaše lidi, protože si myslí, že útočíte na dům, Martinová. Vy jste porušila dohodu, kterou jsem s ním měl.“

„Tady teď rozhoduju já. Předal jste mi velení.“

„Stáhněte svoje lidi, Martinová. A uklidněte se, nic se tam neděje.“

Talley se znovu chopil mikrofonu.

„Dennisi, zachovejte tam klid. Prosím vás, zvedněte telefon.“

„Hicksi!“

Hicks se naklonil do auta a vyškubl za Talleym mikrofon ze zástrčky.

Talleymu začalo bušit v hlavě. Měl pocit, jako by ji měl ve svěráku.

„Nechte mě s ním promluvit, kapitáne. Nařidte svým lidem, ať zůstanou stát, a já s ním promluvím. Když to nepomůže, pak tam vtrhněte, ale předtím mi dovolte, abych to zkusil jinak. Řekněte jí něco, Maddoxi.“ Martinová pohlédla na Maddoxe, který na ni jen kývl. Zdálo se, že je mu to trapné.

„Má pravdu, kapitáne. Nedovolte, aby se začali chovat násilně. Pokud s ním Talley uzavřel dohodu, musíme ji respektovat, nebo mi ten chlap neuvěří už ani popel.“ Martinová na něho vrhla tak ostrý pohled, jako by ho jím chtěla probodnout. Pak pohlédla na Hickse a procedila skrze zuby:

„Stáhněte se.“

Hicks s nakvašeným výrazem zasunul mikrofon zpátky do zástrčky a zamumlal příkazy do svého mikrofonu. Talley se obrátil čelem k domu.

„Zvedněte telefon, Dennisi. Zvorali jsme to, ale do domu nepůjdeme. Zkontrolujte si to. Stahujou se. Ověřte si to a řekněte něco.“

Talley držel mobil u ucha a počítal zazvonění. Čtrnácté, patnácté…

Pak to Rooney konečně zvedl a začal vřeštět:

„Vy srabe! Vy jste mně lhal! Držím tomu frackovi u hlavy bouchačku! My se s těma lidma párat nebudeme! Poserte se třeba, ale klidně je vodděláme!“

Talley s ním hovořil hodně nahlas, aby ho Rooney slyšel, ale nekřičel. Bylo důležité, aby v něm vzbudil pocit, že má všechno pod kontrolou, přestože to nebyla pravda.

„Stahujou se. Už se vracejí, Dennisi. Jen se podívejte. Vidíte to?“

Z telefonu bylo slyšet zvuky pohybu. Talley si pomyslel, že Rooney má bezdrátový telefon a pozoruje taktický tým v zadní části pozemku.

„Jo. Zdá se, že ano. Lezou zpátky přes zeď.“

„Já vám nikdy nelhal, Dennisi. Už je to v pořádku? Nikomu neubližujte.“

„Jestli se sem pokusíte vtrhnout, celý to zasraný místo podpálíme. Benzinu tady na to máme dost, Talley. Zkuste přijít, a začne tady pěknej vohýnek.“

Talley s Maddoxem si vyměnili pohled. Rooneyho nápad, že by mohli polít dům benzinem a zapálit, nevypadal vůbec dobře. Stavělo to rukojmí do nebezpečné situace, která mohla ospravedlnit preventivní vniknutí do domu.

„Nepodnikejte nic, čím byste ohrozili sami sebe nebo ty děti, Dennisi. Kvůli vám i kvůli těm nevinným lidem. Takové chování by mohlo vést k vážným problémům.“

„Tak teda zůstaňte na svý straně zdi. Jestli sem, vy sráči, přijdete, začne to tady hořet.“

Při Dennisových odpovědích zakrýval Talley vždycky telefon rukou, aby mohl Maddoxe varovat před nebezpečím podpálení. Maddox předal informaci taktickému týmu. Pokud si to Rooney s tím benzinem nevymyslel, pak by vrhání granátů se slzným plynem či světelných granátů do domu mohlo rozpoutat peklo.

„Nikdo tam nepůjde. Jen jsme se špatně domluvili. Přijeli noví chlapi a nestačili jsme se rychle dohodnout, ale já vám nelhal. To bych neudělal.“

„Udělali jste zatraceně dobře, že jste to zarazili!“ Napětí v Rooneyho hlase ustoupilo a Talley měl pocit, že svěrák kolem jeho hlavy začíná povolovat. Dokud bude Rooney ochotný mluvit, nebude střílet.

„Jaký to tam u vás vypadá, Dennisi? Nezranili jste nikoho, mám pravdu?“

„Ještě ne.“

„Ty výstřely, to jste stříleli ven z domu?“

„Já neříkám, že jsme stříleli. To říkáte vy, ne já. Je mi jasný, že si to nahráváte.“

„Nepotřebuje nikdo doktora?“

„Doktora budete potřebovat vy, jestli takovej podraz zkusíte ještě jednou.“

Talley se zhluboka nadechl. Dokázal to, krize je zažehnána. Podíval se na Martinovou. Vypadala podrážděně, ale pozorně naslouchala.

Talley znovu zakryl mobilní telefon dlaní.

„Už se uklidňuje. Myslím, že teď přišel správný čas na výměnu vyjednávačů.“

Martinová pohlédla na Maddoxe.

„Jste připravený?“

„Ano, jsem.“

Martinová kývla na Talleyho.

„Pusťte se do toho.“

Talley odkryl mobil.

„Dennisi, přemýšlel jste o tom, o čem jsme spolu mluvili?“

„Přemýšlím o spoustě věcí.“

„To věřím. Ale to, co jsem vám řekl, byla dobrá rada.“

„To si myslíte vy.“

Talley ztišil hlas, aby vzbudil dojem, že to, co si teď řeknou, bude jen mezi nimi.

„Můžu vám říct něco osobního?“

„Co?“

„Pěkně mě vochcali.“

Rooney se zasmál. Ale jenom to. Ale Talley už věděl, že se předání role vyjednávače podaří. Hovořil uvolněně, přátelským tónem, naznačujícím, že všechno, k čemu zde dojde, je tou nejpřirozenější věcí na světě a nedá se proti tomu nic dělat. Rooney zřejmě cítil stejnou úlevu, že má tenhle choulostivý bod za sebou, jako Talley.

„Dennisi, já toho teď tady musím nechat. Vidíte přece všechny ty nové lidi, co tady jsou rozmístěni.“

„Máte tam dobrou tisícovku chlapů. Jasně, že je vidím.“

„Předám vám teď policistu, který se jmenuje Will Maddox. Vyděsil jste mě tak, že si budu muset jít vyměnit trenýrky, věřil byste tomu? Takže odteď, když budete chtít s někým mluvit nebo kdybyste něco potřeboval, bude na lince Maddox.“

„Jste docela zábavnej chlapík, Talley.“

„Je tady se mnou. Zachovejte tam klid, Dennisi.“

„Já jsem klidnej.“

Talley předal telefon Maddoxovi, který se představil příjemným, hřejivým hlasem.

„Haló, Dennisi. Měl byste starýho Jeffa vidět. Myslím, že si nadělal do gatí.“

Talley už neposlouchal. Teď už všechno závisí na Maddoxovi. Vydal se po ulici a opřel se o svůj vůz. Byl unavený.

Podíval se na Martinovou a zjistil, že ho pozoruje. Přikrčená došla k němu, posadila se vedle něj na chodník a chviličku pátrala v jeho očích, jako by se pokoušela najít ta správná slova. Rysy v jejím obličeji změkly.

„Měl jste pravdu. Uspěchala jsem to.“

Talley k ní pocítil obdiv za to, že to dokázala vyslovit.

„Přežili jsme to.“

„Zatím.“

THOMAS

Po všem tom ječení a ošklivých chvílích, kdy si Thomas myslel, že ho Dennis užuž střelí do hlavy, jak vyhrožoval, se na něj Jennifer podívala a řekla jediné slovo.

„Ne.“

Nikdo kromě Thomase to neslyšel. Dennis chodil sem a tam a drmolil si něco pro sebe, Kevin ho sledoval očima podobně, jako vyděšený pes pozoruje svého pána. Byli v pracovně, televize běžela a právě v ní hlásili, že se v domě střílelo. Dennis se zastavil a náhle se rozesmál.

„Kristepane, že to už ale bylo zatraceně blízko. Proboha!“

Kevin si založil paže a nervózně se pohupoval.

„Co ale uděláme? Teď už neutečem. Vobklíčili dům. Jsou i na sousedním dvoře.“

Dennis se zamračil a odsekl:

„To nevím, Kevine. Já nevím. Něco vymyslíme.“

„Měli bychom se vzdát!“

„Drž hubu!“

Thomas si třel hrdlo. Dennis ho přivláčel dolů do pracovny za krk, paží mu ho obemkl a zmáčkl tak, že nemohl dýchat. Jennifer si k němu klekla, jako by mu chtěla poskytnout pomoc, ale místo toho ho štípala do paže a hněvivě, poděšeně mu šeptala:

„Tak vidíš? Vidíš to? Málem tě chytli!“

Potom šla za otcem.

Mars se odkudsi vrátil a nesl plnou náruč velkých bílých svíček. Beze slova jednu zapálil, odkapal vosk na televizor a postavil svíci do tuhnoucího vosku. Pak šel ke knihovně a udělal tam totéž. Dennis a Kevin vypadají dost vyřízení, pomyslel si Thomas, ale Mars se tváří spokojeně. Dennis si ho konečně všiml.

„Co to, do prdele, děláš?“

Mars místo odpovědi zapálil další svíčku.

„Mohli by nám vypnout proud. Na, vem si.“ Zastavil se a hodil jednu dlouhou svíci Dennisovi. Svíčky pocházely ze zásuvky s kuchyňskými potřebami. Další hodil Kevinovi, ale ten ji upustil.

Dennis zhasl a hned zase rozsvítil.

„To je dobrej nápad.“

Pracovna se brzy podobala oltáři.

Thomas sledoval Dennise. Připadal mu tak nějak stažený do sebe. Díval se na Marse s jakousi obezřelou ostražitostí, jako by Mars měl nad ním v něčem navrch a on se pokoušel zjistit, co to je. Thomas je nenáviděl všechny a věřil, že kdyby měl revolver, dokázal by je postřílet, Marse se svíčkami, Kevina s psím zrakem upřeným na Dennise. Protože na něho se nikdo nedíval, mohl by klidně vytáhnout revolver a jednoho po druhém odstřelit. Bangbangbang.

Dennis náhle řekl: „Měli bysme pod okna zavěsit hrnce a pánve pro případ, že by chtěli proklouznout dovnitř, věci, který spadnou, a tak je uslyšíme.“

Mars cosi zavrčel.

„Marsi, až tam zas půjdeš, udělej to, jo? Nastraž nějaký pasti.“

„A co bude s mým tátou?“ zeptala se Jennifer.

„Prokrista, nezačínej s tím zase!“

Jenže ona začala křičet:

„Potřebuje doktorty blbče!“

„Kevine, vem je zase nahoru. Prosím!“

Thomasovi to nevadilo. Naopak to uvítal.

„Chcete mě zase svázat?“

Dennis už se chystal odpovědět, ale pak svraštil čelo a přemýšlel.

„Trvalo moc dlouho je rozvázat, ty s Marsem jste je sešněrovali jako nějaký zasraný mumie. Postarej se jen o to, aby byli někde pořádně zavřený, ale ne jenom na hřebíky.“

Marsovi došly svíčky.

„Postarám se o to. Vemte je nahoru.“

Kevin vzal Jennifer za paži, skoro ji musel táhnout, ale Thomas šel napřed a už se těšil, až bude zase zpátky ve svém pokoji, i když se to snažil skrýt. Nahoře na schodišti počkali na Marse, vyzbrojeného kladivem a šroubovákem. Dusal nahoru po schodišti, dup, dup, dup, s pomalou nevyhnutelností stoupajícího nákladního výtahu, tmavého a špinavého. Nejprve je vedl do Thomasova pokoje na konci haly. Bez světla vyhlížel strašidelně.

„Padej dovnitř, tlouštíku. A přetáhni si deku přes hlavu.“

Mars ho strčil dovnitř, pak poklekl ke knoflíku u dveří, u toho, díky němuž se Thomas dostával ven. Vyšrouboval tři šrouby a knoflík vytáhl i s destičkou, takže zůstal jen čtvercový otvor. Podíval se na Jennifer, na nikoho jiného, jen na Jennifer.

„Vidíš? Takhle se to dělá, když chceš, aby nějaký zlobivý děcko zůstalo ve svým pokoji.“

Thomase tam nechali, zavřeli dveře a zatloukli je hřebíky. Thomas poslouchal, dokud neuslyšel, jak odstranili knoflík i u jejích dveří a přitloukli je. Pak vlezl do skříně. Myslel jen na revolver, ale jakmile rozsvítil baterku, spatřil Jennifeřinu kabelku. Prve mu vypadla před průlezem, když se škrábal do zpátky do svého pokoje. Otevřel ji a obrátil dnem vzhůru.

Vypadl z ní mobilní telefon.

10

patek 20.32

Palm Springs, Kalifornie

SONNY BENZA

Glen Howell měl na telefonu tři z nich: Benzu, Tuzeeho a Salvettiho. Stáhl u televizoru zvuk, aby ho slyšeli. Benza si třetí krabičkou gaviscomu léčil zkažený žaludek, plný kyselin.

Howell seděl v autě kdesi ve tmě a na mobilu měl slabý signál, takže ho bylo špatně slyšet. „Má manželku a dítě, dceru. Jsou bud rozvedení, nebo žijou od sebe či tak nějak. Manželka s dcerou bydlí v Los Angeles a on se s holkou schází jednou za dva týdny nebo tak nějak,“ hlásil.

Vystresovaný Tuzee s těstovitým obličejem pod opálenou pletí vypadal jako mrtvola. Podrážděně si třel tvář a přerušil ho.

„Přestaň s tím.“

„S čím?“

„S tím ‚tak nějak‘. Končíš tím každou větu. Štve mě to. Máš přeci univerzitní vzdělání.“

Benza natáhl ruku, pohladil Tuzeeho po stehně, ale neřekl nic.

Tuzee si držel obličej v dlaních a kůže mu protékala mezi prsty jako u muže dvojnásobně staršího.

„Buď se s ní vidí jednou za dva týdny, nebo ne. Buď je to fakt, nebo není. Než nám zavoláš, měl by sis, do prdele, pořádně ověřit skutečnosti.“

Spojení pípalo a syčelo.

„Sorry.“

„Tak pokračuj.“

„Má se s ní setkat tenhle víkend. Manželka mu ji přivede.“

Benza si odkašlal, hleny z gaviscomu.

„A tohle víš jistě?“

„To si pište. Víme to z jeho kanceláře, je tam nějaká starší ženská, která si ráda pouští pusu na špacír; prý je to smutný, protože náčelník je dobrý chlap.“

„A kde jsou teď? Myslím jeho rodinu.“

„To zatím nevím, ale nasadil jsem na to lidi. Večer bych měl dostat hlášení. Ale to, co jsem řekl předtím, mám ověřený.“

Benza přikývl.

„Budeme si to muset promyslet.“

Salvetti už na něco přišel. Zaklonil se, založil paže na prsou a roztáhl nohy.

„To, k čemu právě došlo, už bylo dost těsný. Budeme se muset rozhejbat.“

„Myslíš šerify?“

„Jo.“

„To ano, to bylo těsně vedle.“

Chvíli bylo ticho a všichni se pohroužili do vlastních myšlenek. Benza zavolal Howellovi hned, jak viděl, že se v okolí pohybují šerifové. Když pak v televizi říkali, že došlo ke střelbě, málem si zvrhl polévku, protože si myslel, že už je to tady, že SWAT vyráží do domu a oni jsou v hajzlu.

„Mám toho ještě víc,“ ozval se Howell.

„To je dobře.“

„Hledají stavební povolení.“

„Do prdele, proč?“

„Protože se tam ti parchanti zabarikádovali, tak chtějí půdorysný plány. Teď se pokoušejí najít lidi, co to stavěli, aby se dostali k plánům.“

„Sakra.“

Benza si povzdychl a zaklonil se. Tuzee se po něm podíval a zavrtěl hlavou. Společnosti, které dům postavily a instalovaly bezpečnostní systém, vlastnil Benza. Nelíbilo se mu, kam to zachází. Vstal.

„Potřebuju chodit. Kdybys mě špatně slyšel, řekni.“

„Jistě, Sonny.“

„Teď to nejdůležitější. Naše finanční záznamy. Právě se dívám v televizi na ten dům. Je obklíčenej tolika poldama, jako kdyby se chtěli vylodit na nějaký pláži v Normandii, ale dovol, abych se tě na něco zeptal.“

„Ptej se.“

„Dokázali bysme tam dostat naše lidi?“

„Do domu?“

„Jo, do domu. Hned teď, poldům před nosem, před televizníma kamerama. Dostali bychom do domu pár chlapů?“

„Ne. Mám dobrý lidi, Sonny, ty nejlepší, ale teď se tam nedostanem. Ne v týhle situaci. Na to bychom museli mít policajty. Dej mi den dva, a pak to zřejmě dokážu.“

Podrážděný Benza se střídavě díval na dva televizory, dva obrazy. Na jednom byl dům s houfem příslušníků SWAT na ulici, na druhém běžel rozhovor s nějakou odbarvenou blondýnou s ulízanými krátkými vlasy, oblečenou jako chlap.

„Mohli bychom se dostat aspoň do blízkosti domu? Bez pomoci koupenejch policajtů, ale hned teď.“

Howell o tom chvíli přemýšlel.

„Podívej, já tady nemám televizi. Nevidím to, na co se právě koukáte vy. Ale znám Smithův dům a jsem obeznámený i s okolím, takže odpovídám ano. Pravděpodobně bychom se mohli dostat dost blízko.“

Benza pohlédl na Tuzeeho a Salvettiho.

„Co kdybychom ho podpálili? Hned, ještě dneska večer. Pošlete tam pár chlapů s nějakou zápalnou látkou, každý sice bude vědět, že je to žhářství, ale na tom prd záleží, zapalte to tam, ať to vyhoří do základů.“

Roztáhl paže a s nadějí se podíval na ostatní.

Salvetti, na kterého to neučinilo žádný dojem, jen pokrčil rameny.

„Nevíme, jestli bychom takhle zničili i disky. Nemůžeme si tím být jistí. Říkám vám, že jestli to Smith má v místnosti s bezpečnostním zařízením, nejspíš to neshoří. Pak bychom byli v hajzlu.“

Benza zíral na podlahu, styděl se a říkal si, že to s tím požárem byl fakt dost blbý nápad.

Tuzee se zaklonil, založil si ruce na prsou a civěl do stropu.

„Podívejte, já to vidím takhle: Nevím, proč se ti kluci ještě nevzdali. Něco je v tom domě drží, nevím, co to je, ale drží je to tam. Čím víc poldů se tam nahrne, tím pravděpodobnější je, že vtrhnou dovnitř.“

Salvetti se napřímil, zvedl ruku jako ve škole a přerušil ho.

„Počkat. Možná si řeknete, že jsem šílenec, ale co kdybychom jim zavolali? Promluvme si s nima sami a navrhněme jim obchod.“

Z telefonu zasyčel Howellův hlas.

„Linky jsou zablokované. Policajti se o to postarali.“

„Možná Smithovy normální linky, ale ne naše. Platíme za ně extra.“

„Co to znamená navrhnout jim obchod?“ zeptal se opatrně Tuzee.

„Vysvětlíme těm idiotům, s kým mají tu čest. Myslejí si, že mají problémy s poldama, ale nedovedou si představit, jaký problémy by mohli mít s náma. Dohodneme se, zaplatíme jim nějakých padesát táců, aby se vzdali, seženeme jim právníky a tak podobně.“

„V žádným případě. Nesmysl.“

„Proč?“

„Chceš snad těm třem troubům vyprávět o našich kšeftech? Prokrista, Sally!“

Salvetti zahanbeně zmlkl.

Benza si všiml, že se na něho Tuzee dívá.

„Co je, Phile?“

Tuzee se zabořil do křesla, unavenější než předtím.

„Talleyova rodina.“

„To si budeme muset hodně dobře promyslet.“

„Já vím. Myslím na to. Jakmile se po tý cestě vydáme, už se nebudeme moct vrátit.“

„Víš snad, kde končí, nebo ne?“

„Tys to byl, kdo právě navrhoval, abychom ten zasranej dům nechali shořet i s šesti lidma a aby se na to celej svět koukal.“

„Já vím.“

„Nemůžeme jen tak sedět na zadku. Už jsme málem měli průser s tím, co se stalo dneska večer, a teď hledají stavební povolení a bůhvíco ještě. To už je samo o sobě dost špatný, ale mám obavy, co tomu řekne New York. Říkám si, jak dlouho to ještě můžeme udržet pod pokličkou.“

„Pokličku máme. Já těm, chlapům, co máme na místě, věřím.“

„Já našim chlapům věřím taky, ale stařík Castellano na to dřív nebo pozdějc přijde. To si pište.“

„Trvá to teprve pár hodin.“

„Ať to trvá jak chce dlouho, musíme to zvládnout dřív, než se toho domáknou. Až se to stařík dozví, musíme mu být schopní říct, že už to nepředstavuje žádnou hrozbu. Už se tomu musíme chechtat u chlastu a doutníků, jinak nás nakope do prdele.“

Benza pociťoval únavu, ale zároveň se mu i ulevilo. Rozhodnutí přináší útěchu.

„Glene?“

„Jsem tady, Sonny.“

„Jestliže se pustíme do Talleyho, máš člověka, který to zvládne?“

„Ano, Sonny.“

„Udělá všechno, co bude třeba? Necukne?“

„Ne, Sonny. Může to udělat a udělá to. O zbytek se postarám sám.“

Benza pohlédl na Phila Tuzeeho a ten přikývl. Pak pohlédl na Salvettiho, který rovněž kývl hlavou.

„Tak dobře, Glene, pusť se do toho.“

11

patek 23.40 východního času

20.40 tichomořského času

New York

VIC CASTELLANO

Manželka měla lehký spánek, takže Vittorio „Vic“ Castellano nechtěl telefonovat ze společné ložnice. Oblékl si tlustý froté župan, dárek k narozeninám od svých dětí, s vyšitým nápisem Neotravujte mě! na zádech, a belhal se kolem Jamieho Beldonea do kuchyně. Beldone držel v ruce mobilní telefon. Na druhém konci byl muž, který dohlížel na to, jak se vyvíjejí záležitosti v Kalifornii.

Vic, dvaasedmdesát let starý, měl dva týdny před operací kyčelního kloubu. Nalil si skleničku pomerančového džusu, ale nedokázal se přinutit ji vypít. Cítil, že má překyselený žaludek.

„Jseš si jistý, že je to tak špatný?“

„Policie obklíčila dům a všechny Benzovy dokumenty jsou uvnitř, včetně knih, který ho spojujou s námi.“

„Ten zkurvysyn. Co je v těch papírech?“

„Dokazujou, jak to s náma válí. Nevím, jestli jsou tam detaily o obchodech, ale dá se z nich vyvodit, že ví, kam jdou jeho prachy. Jestli na to federálové přijdou, pomůže jim to dát dohromady mezinárodní obvinění proti vám.“

Vic vychrstl pomerančovou šťávu a nalil si do skleničky vodu. Trochu se napil. Byla teplá.

„Jak dlouho už to trvá?“

„Asi pět hodin.“

Castellano se podíval na hodiny.

„Ví Benza o tom, že to víme?“

„Ne, pane.“

„Ten zkurvenej posera. Nedokázal mi zavolat, aby mě varoval a zachoval se jako opravdovej chlap. Radši mě nechá chytit nepřipravenýho, než aby mně poskytl čas, abych se mohl bránit.“

„Je to sráč, odpornej červ. Víc se k tomu říct nedá.“

„Co s tím hodlá dělat?“

„Vyslal nějaký tým. Znáte Glena Howella?“

„Ne.“

„Benzův člověk na špinavou práci. Je dobrej.“

„Máme tam taky svýho člověka?“

Beldone zakryl dlaní mobil a přikývl.

„Právě je na lince. Musím mu říct, co má dělat.“

Vic se znovu napil zteplalé vody a povzdychl si. Tohle bude dlouhá noc. Myslel už na to, co by měl říct svým právníkům.

„Neměli bychom tam poslat náš tým?“

Beldone našpulil rty a pak zavrtěl hlavou.

„Nejdřív bychom museli dát dohromady chlapy, a je to pět hodin letu. Na to není čas, Viku. Tohle je Sonnyho show. Sonnyho a Glena Howella.“

„Nemůžu uvěřit, že mi ten posera nezavolal. Co si vůbec myslí?“

„Myslí si, že když to půjde špatně, práskne do bot. Zřejmě se vás bojí víc než federálů.“

„Taky má proč.“

Vic si znovu vzdychl a pak šel ke dveřím. Čtyřicet let šéfování největší zločinecké famiglii na východním pobřeží ho naučilo dělat si starosti s tím, co mohl ovlivnit, a nechat jiné, aby si dělali vrásky s tím, co on ovlivnit nemohl.

Ve dveřích se zastavil a obrátil se k Jamiemu Beldoneovi.

„Sonny Benza je neschopnej blb, přesně takovej, jako byl jeho zasranej táta.“

„Banda mikymausů, Viku, s mozkama rozteklejma od toho jejich slunce.“

„Dopadne-li to špatně, tak Sonny Benza nikam neodjede. Rozumíš mi?“

„Ano, pane.“

„Jestli to pojebou, tak za to taky zaplatí.“

„Zaplatí za to, padre.“

„Jdu si lehnout. Jestli se něco přihodí, dáš mi vědět.“

„Ano, pane.“

Vic Castellano se odbelhal zpátky do postele, ale usnout nedokázal.

12

pátek 20.43

TALLEY

Talley byl v domě paní Pefiové se šerify, usrkával její silnou, poctivou kávu s hnědým třtinovým cukrem a smetanou, i když ji speciálně o tenhle způsob přípravy nikdo nepožádal. Řekla jim, že takhle se to dělá v Brazílii. Sledovali nahrávku z bezpečnostní kamery.

Talley ukázal šálkem na obrazovku.

„Ten první, co jde dovnitř, je Rooney, za ním Krupchek. A poslední je Kevin.“

Martinová se dívala s nehybným, lhostejným výrazem zkušené policistky. Talley se přistihl, že se místo na záznam dívá na ni. Rád by věděl, co dělala předtím a jak se stala kapitánem SWAT.

Martinová kývla na obrazovku.

„Co to má na hlavě? Nějaké tetování? Ten vysoký.“

„To je Krupchek.“

„Tak tedy Krupchek.“

„Má tam napsáno SPAL TO. Prohnali jsme to přes počítač.“

Talley jim řekl, co se o Krupchekovi a bratřích Rooneyových dozvěděl od Brada Dilla. Sdělil jim rovněž, že Mikkelsonovou s Dreyerem poslal vyhledat jejich domácí a sousedy.

Přerušil ho Ellison.

„Mají ti chlapi nějaké příbuzné, které bychom sem mohli přivést? Kdysi jsme měli případ, ve kterém nás jeden chlápek držel v šachu dvanáct hodin, dokud jsme tam nepřivezli jeho mámu. Vzala si telefon, řekla mu, ať kouká z toho domu vypadnout, a ten chlap vyšel ven s brekotem jako dítě.“

Také Talley už měl co do činění s takovými únosci.

„Rooney by měl mít tetu v Bakersfieldu, ale o Krupchekově rodině Dill neví nic. Najdeme-li jejich domácí a kamarády, mohli bychom zjistit taky něco o jejich rodinách. Jestli chcete, mám tady Larryho Anderse, je to schopný policista, a spojí vašeho zpravodajce s každým, koho najde.“

Maddox přikývl a na čele se mu z pozorného sledování záznamu dělaly vrásky.

„Rád bych si s tím Dillem a těmi ostatními lidmi promluvil sám. Souhlasíte?“

„Znám svou práci. Cokoliv chcete. Řekněte Andersovi, a on už zařídí, aby se dostavili.“

Jako nový hlavní vyjednávač byl Maddox přímo povinen vytvořit si vlastní názor o charakteristických rysech chování únosců. Talley by učinil totéž.

Martinová si stoupla blíž k obrazovce. Záznam došel k místu, kde se Krupchek sklání nad pultem.

„Co to dělá?“

„Dívá se.“

Maddox se připojil k Martinové. Založil si ruce na hrudi způsobem, o němž se Talley domníval, že představuje podvědomou obranu.

„Proboha, on se dívá, jak ten muž umírá.“

Talley přikývl.

„Myslím si totéž.“

„Ten sviňák se usmívá!“

Talley dopil kávu a odložil šálek. Už to nemusel vidět znovu.

„Těm, co to vyšetřujou u Kima, jsme řekli o té ruce. Vidíte ji na pultě? Mohli by z něho sejmout slušné otisky, ale nevím, jak to dopadlo.“

Martinová pohlédla na Ellisona.

„Projeďte otisky hledaných a všech, na které jsou vydané zatykače.“

„Ano, madam.“

Za Talleym se objevila Metzgerová a dotkla se jeho paže.

„Náčelníku, mohu na okamžik?“

Talley se šerifům omluvil a šel za Metzgerovou do sousedního pokoje. Metzgerová se ještě ohlédla a pak ztišila hlas.

„Sarah chce, abyste jí hned zavolal. Řekla, že je to moc důležitý. Mám vás prý najít a třeba přitáhnout k telefonu.“

„Proč šeptáte?“

„Řekla, že je to důležitý. Měl byste jí zavolat z kanceláře, ne vysílačkou.“

„Pročpak ne?“

„Protože by to mohli slyšet jiní lidi. Chce, abyste zavolal normálním telefonem.“

Talleyho se zmocnily palčivé obavy, že se něco stalo Jane nebo Amandě. Vytáhl mobilní telefon, našel v paměti číslo do kanceláře a zmáčkl tlačítko. Maddox se přestal dívat na obrazovku a starostlivě ho pozoroval.

Sarah to zvedla na první zazvonění.

„To jsem já, Sarah. Co se děje?“

„Díkybohu. Mám na telefonu nějakýho malýho kluka. Říká, že se jmenuje Thomas Smith a že volá z toho domu.“

„To bude nějaký cvok. Zapomeňte na to.“

Telefon převzal Warren Kenner, který byl Talleyovým osobním inspektorem a jedním ze dvou rotmistrů v Bristu.

„Náčelníku, myslím, že bychom to měli brát vážně. Ověřil jsem si telefonní číslo, o kterém mi ten chlapec řekl, že z něj volá, u telefonní společnosti. Je registrované na Smithovy.“

„Mluvil jste s chlapcem vy, nebo jen Sarah?“

„Já jsem s ním mluvil. Znělo to věrohodně, řekl mi o třech chlapech v tom domě, o sestře a otci. Říkal, že jeho otec je raněný a že je v bezvědomí.“

Talley si olizoval ret, přemýšlel a nakonec přece jen projevil zájem.

„Ještě je na telefonu?“

„Ano, pane. Sarah s ním ještě mluví na druhé lince. Zavřeli ho v jeho pokoji. Říká, že volá ze sestřina mobilu.“

„Počkejte na mě.“

Talley šel ke dveřím, V kuchyni paní Pěnové posedávalo několik policistů, popíjeli kávu a krmili se sýrovými enchilladas. Talley zavolal do pokoje Martinovou, Maddoxe a Ellisona a odvedl je co nejdál od ostatních.

„Myslím, že máme něco hodně zajímavého. Na telefonu je kluk, který tvrdí, že je Thomas Smith a že volá z domu.“

Martinová zpozorněla a ve tváři se jí objevil tázavý výraz.

„Je to výmysl nebo pravda?“

Talley se vrátil k telefonu.

„Warrene? Kdo všechno o tom ví?“

„Jen my, náčelníku. Já, Sarah a teď vy.“

„Jestli se ukáže, že je to pravda, nechci, aby se to dozvěděli novináři. Vyřiďte to Sarah. To znamená, že o tom nebudete s nikým mluvit, ani s jinými policisty.“

Zatímco Talley hovořil, díval se na Martinovou. Souhlasně přikyvovala.

„Zjistí-li Rooney nebo ti ostatní, že se píše nebo vysílá o někom, kdo volá z jejich domu, nevím, jak na to zareagují.“

„Chápu, náčelníku. Řeknu to Sarah.“

„Dejte mi ho.“

V telefonu se ozval tichý chlapecký hlas s pečlivou výslovností. Nezdálo se však, že by byl vyděšený.

„Haló? To je náčelník?“

„Tady je náčelník Talley. Řekni mi, jak se jmenuješ, synku.“

„Thomas Smith. Jsem v tom domě, co ho ukazujou v televizi. Dennis praštil mýho tátu a ten se od tý doby ještě neprobudil. Musíte sem přijít a pomoct nám.“

Když chlapec hovořil o svém otci, vkradl se do jeho hlasu náznak strachu, ale Talley si stále ještě nemohl být jistý, že se nejedná o nejapný vtip.

„Nejdřív ti musím položit pár otázek, Thomasi. Kdo všechno je v domě s tebou?“

„Ti tři chlapi, Dennis, Kevin a Mars. Mars řek, že sežere moje srdce.“

„A kromě nich?“

„Můj táta a sestra. Musíte Dennise donutit, aby poslal tátu k doktorovi.“ Všechny tyhle informace mohl kluk mít z novin, ale pokud Talley věděl, ještě nikdo nenapsal nic o tom, kde se zdržuje jejich matka. Pořád se ji pokoušeli najít.

„A kde máš matku?“

Chlapec odpověděl bez zaváhání.

„Je na Floridě u tety Kate.“

Talley pocítil horkost v hrudi. Mohla by to být pravda. Naznačil rukou psaní, aby Martinové sdělil, že bude třeba něco zaznamenat. Podívala se na Ellisona, který vytáhl spirálový blok a pero.

„Jak se ta teta jmenuje, kamaráde?“

„Kate Toepferová. Je to blondýna.“

„Víš, kde bydlí?“

„Na West Palm Beach.“

Talley se nenamáhal zakrýt telefon.

„Máme na telefonu toho chlapce. Sežeňte číslo Kate Toepferové, West Palm Beach. Je u ní jeho matka.“

Maddox s Ellisonem si vyměnili pár slov, která Talley neslyšel, protože už zase začal hovořit s chlapcem. Martinová k němu přistoupila a naklonila se k jeho paži, aby také rozuměla.

„Tam, kde teď jsi, hochu, ti nic nehrozí? Nemůžou tě chytit, jak se mnou telefonuješ?“

„Zavřeli mě v mým pokoji. Volám ze sestřina mobilu.“

„Kde je tvůj pokoj?“

„V patře.“

„A kde jsou táta a sestra?“

„Táta je dole v pracovně. Položili ho na gauč. Potřebuje doktora.“

„Postřelili ho?“

„Ne, Dennis ho praštil a od tý doby se táta neprohrál. Sestra říká, že nutně potřebuje doktora, ale Dennis ho nechce zavolat.“

„Krvácí?“

„Teď už ne. Jen se pořád neprobouzí. Mám o něho strach.“

„A co tvoje sestra? Ta je v pořádku?“

„Zeptejte se ho, jestli ví, kde jsou únosci,“ skočil mu do řeči Maddox.

Talley zvedl ruku, protože chlapec ještě mluvil a říkal cosi o sestře.

„Co jsi povídal, Thomasi? Nerozuměl jsem. Je v pořádku?“

„Říkal jsem, že nechce utýct. Zkoušel jsem ji přemluvit, ale bez táty nechce odejít.“

Martinová ho zatahala za rukáv.

„On se může dostat ven? Zeptejte se ho jak.“

Talley přikývl.

„Thomasi, dostaneme vás odtamtud, jak nejrychleji to půjde, ale chci se tě ještě na něco zeptat. Jsi ve svém pokoji v patře sám, je to tak?“

„Jo.“

„Dokázal by ses spustit z okna, kdybychom byli dole, abychom tě chytli?“

„Zatloukli okna hřebíkama. Ale i kdyby to neudělali, viděli by mě.“

„Viděli by tě, jak vylézáš z okna, i když jsi v pokoji sám?“

„Máme tady bezpečnostní kamery. Kdyby se v pracovně koukali na monitory, viděli by mě. Viděli by i vás, jak se blížíte k domu.“

„Tak dobře, synku, ještě jedna věc. Dennis mi řekl, že je připravený polít dům benzinem a zapálit. Je to pravda?“

„No, ve vstupní hale mají kbelík benzinu. Viděl jsem ho, když mě vedli po schodech dolů. Pěkně to tam smrdělo.“

Pak Talley uslyšel v telefonu škrábavé zvuky a chlapcův hlas se ztišil.

„Jdou sem!“

„Thomasi, Thomasi! Jsi v pořádku?“

Jenže to už na lince nebyl.

„Co se děje?“ zeptala se Martinová.

Talley napjatě poslouchal, ale spojení bylo přerušeno.

„Řekl, že přicházejí a položil to.“

Martinová se zhluboka nadechla a sykavě vypustila vzduch.

„Myslíte, že ho přistihli?“

Talley vypnul telefon a odložil ho.

„To si nemyslím. Když končil hovor, nebyla v tom žádná panika, takže se domnívám, že ho neodhalili. Musel to prostě jen ukončit.“

„Mluvil Rooney pravdu o tom benzinu?“

„Ano.“

„Do prčic. To je problém. Dost vážný. To, co teď potřebujeme ze všeho nejmíň, je nějaké barbecue.“

„Povídal taky, že je v domě bezpečnostní kamerový systém. Proto viděli, že se vaši lidi přibližují k domu.“

Martinová se obrátila k Ellisonovi.

„Proveďte kontrolu telefonních linek, abychom zjistili, zda tam běží bezpečnostní systém. Mohli bychom se tak dostat až k dodavateli a vymyslet, jak si s tím poradit.“

Talley se chystal říct, že to jeho lidi už zkusili, a nikam se nedostali, ale pak si to rozmyslel. Kdyby byl na jejím místě, taky by si to ověřil znovu.

„Říkal, že jeho otec je raněný. Proto volal ven, chce pro něj sehnat doktora.“

Martinová se začala tvářit zachmuřeně. Tuto část rozhovoru neslyšela.

„Nejdřív ten zatracenej benzín, a teď ještě tohle. Jestliže je ten člověk bezprostředně ohrožený, pak bychom to měli risknout a vniknout dovnitř.“

Maddox se začal neklidně vrtět.

„Jak bychom tam mohli vniknout, když nás uvidí přicházet a mají připravený benzin? Vždyť bychom ty lidi odsoudili k smrti.“

„Pokud tam ale někdo umírá, nemůžeme to ignorovat.“

Talley zvedl ruce, jako by chtěl mezi ně vstoupit.

„Ten chlapec neřekl, že umírá. Řekl jen, že je poraněný.“

Opakoval, co mu Thomas dokázal sdělit o stavu Waltera Smithe. Martinová se skloněnou hlavou pozorně poslouchala, ale občas vrhla pohled na Maddoxe a Ellisona, jako by chtěla zjistit jejich reakce. Když Talley skončil, přikývla.

„No, to nejsou zrovna přesné informace.“

„To ne.“

„Alespoň víme, že se nejedná o střelnou ránu a že Smith nevykrvácí.“

„Vypadá to na poranění hlavy.“

„Mohl by to být otřes mozku, ale nemůžem si tím být jistí. Nemůžeme ani zavolat Rooneymu a rovnou se ho na to zeptat. Mohlo by ho napadnout, že jsme se to dozvěděli od těch dětí.“

Talleymu nezbylo než souhlasit.

„Musíme toho kluka chránit. Bude-li mít příležitost, zavolá znovu. Jsem si jistý, že to udělá.“

Maddox přikývl.

„Až budu znovu mluvit s Rooneym, začnu na něho tlačit, aby mi řekl, jak se vede rukojmím. Možná z něho nějaké informace o tom Smithovi vyrazím.“

Dohodli se, že nejlepší bude, když nechají Rooneyho a ostatní v domě trochu uklidnit. Martinová pohlédla na Talleyho.

„Jestli ten chlapec znovu zavolá, bude volat zase do vaší kanceláře.“

„Zřejmě ano. Asi dostal číslo mého oddělení na informacích.“

Talley věděl, o co se jí jedná.

„V mé kanceláři je někdo čtyřiadvacet hodin denně. Až zavolá, spojím vás.“

Martinová se podívala na hodinky a pak pohlédla na Maddoxe.

„Je nutné, abychom u toho byli. Vy se s Ellisonem postavíte před ten dům a začnete pracovat na tom, abyste ty idioty zlomili.“

Talley věděl, o čem hovoří: v noci budou Rooneymu pravidelně telefonovat, aby se nemohl vyspat. Vyčerpají ho nedostatkem spánku. Když jsou únosci hodně unavení, tak se někdy vzdají.

Martinová se obrátila na Talleyho a ve tváři měla náhle uvolněný výraz. Natáhla k němu ruku a Talley ji uchopil. Její sevření nebylo už tak tvrdé jako předtím.

„Oceňuji vaši pomoc, náčelníku. Odvedl jste dobrou práci a udržel situaci pod kontrolou.“

„Děkuji, kapitáne.“

Martinová mu znovu stiskla ruku a pustila ji.

„Jestli teď chcete nechat svoje lidi odpočinout, je to v pořádku. Ráda bych si nechala čtyři vaše policisty na kontakty s místními lidmi, ale nevím, jestli s tím budete souhlasit. Vím, že nemáte početné oddělení.“

„Jen si je vezměte, kapitáne. Telefony na mě máte. Budete-li něco potřebovat, zavolejte. Teď se půjdu na pár hodin vyspat a ráno jsem zase tady.“

„Tak dobře.“

Martinová mu věnovala nejistý úsměv, který vypadal docela hezky, a pak odkráčela. Talley si pomyslel, že se nejspíš musela dost přemáhat, ale to se lidem stává často, hlavně z důvodů, které by člověk nečekal. Maddox a Ellison se vydali za ní.

Talley odnesl svůj šálek do kuchyně, poděkoval paní Peňové za pomoc a vydal se k autu. Požádal Larryho Anderse, aby jel rychleji, pak mrkl na hodinky a přemýšlel, jestli Jane s Amandou stále ještě sedí u večeře, nebo už na něho čekají doma.

A přemýšlel také o tom, proč mu Martinová tak tiskla ruku.

KEN SEYMORE

Televizní štáby se o své jídlo – laciné sendviče, velké kelímky kávy Starbucks, které někdo donesl, křupavé krémové koblihy a pizzu – s nikým nedělily. To bylo dobře, protože jinak by Ken Seymore neviděl Talleyho odjíždět.

Seymore nejedl a seděl ve svém autě, Ford Exploreru. Dvěma poldům, kteří se ho ptali, co tam dělá, namluvil, že čeká na fotografa svých novin, který má přijet z Los Angeles. Chtějí pořídit pár snímků těch chlapíků, co to tady hlídají, dodal ještě. To jim stačilo. Nechali ho na pokoji.

Když Seymore viděl, že Talley odjíždí, zvedl telefon.

„Už jede.“

To bylo všechno, co bylo třeba říct.

13

pátek 20.46

JANE

Bušilo jí srdce, rty se jí chvěly od polibku a v autě zaparkovaném před jejím domem jí ve tmě zněl jeho šepot.

„Bylo by nám spolu dobře. Myslím na to už celé týdny, na nás dva, hodíme se k sobě jako dva kusy nějaké skládačky.“

Byl lékařem v její nemocnici, nedávno rozvedený, dva chlapci na střední škole, jeden o rok starší než Mandy, druhý o rok mladší.

„Sama víš, že by to bylo dobrý.“

„Bylo.“

Milovala jeho teplou tvrdost, něco, co tak dlouho postrádala, jeho velké mužné tělo, které ji objímalo. A navíc byl hezký. Měli stejný smysl pro humor, potrhlý a sarkastický.

„Pojeď se mnou dneska večer domů. Aspoň na chvíli.“ Bylo to její první rande s jiným mužem od chvíle, kdy se Jeff téměř před rokem odstěhoval. Jeff byl pořád v Bristu, řval na ni, choval se necitlivě, odtahoval se od ní, stahoval do sebe, mizel, ať se dělo cokoliv. Byl to stejný pocit, jako by ji podváděl.

„Já nevím.“

„Nechci, aby tenhle večer skončil. Nemusíme vůbec nic dělat. Třeba celých pět minut.“

Zasmála se. Nemohla si pomoci.

Políbil ji a ona mu polibek vrátila, smyslná hra rtů a jazyků. Cítila se jako opilá a hodně, HODNĚ naživu. „Řekla jsem Amandě, že budu brzo doma.“

„Budu smutnej. Anebo, což je ještě horší, začnu trucovat. Když trucuju, jsem strašnej.“

Zasmála se, položila mu ruku na tvář a odstrčila ho. Jemně.

Povzdychl si a oba zvážněli.

„Tak dobře. Moc jsem se pobavil.“

„Já taky.“

„Uvidíme se zítra v práci. Projdu patro a najdu si tě.“

„Mám zítra volno a pozítří taky.“

„Pak tedy ve čtvrtek. Uvidíme se ve čtvrtek.“ Naposledy ho políbila, jen letmo, i když by jistě chtěl více, a spěchala do prázdného domu. Amanda spí u kamarádky Connie. Neřekla jí, že někam půjde. Lhala jí.

Druhý den si Jane obarvila vlasy na tmavě rudou, rudou, která je téměř dočerna, a myslela na to, jestli vypadá mladší, a byla zvědavá, co tomu řekne Jeff. Onoho večera jí všechno připadalo jako klam.

„Už jsi zpátky na zemi?“

Jane Talleyová se soustředila na svou dceru. „Promiň.“

„Na co myslíš?“

„Jestli se tvému otci budou líbit mé vlasy.“

Amanda se zamračila.

„Děláš, jako by ti na tom záleželo. Prosím tě, nech toho.“

„Tak dobře. Jen bych ráda věděla, jestli to dokáže něco udělat s jeho kamenným výrazem. Je to tak lepší?“ Zastavili před Le Chine, vietnamsko-thajskou restaurací v nákupním středisku u dálnice, objednaly si pho ga, což byla rýžová polévka s nudlemi, a křupavé garnáty, což byli křupaví garnáti. Jedly zde často, někdy i s Jeffem. Jane se šťourala v bílé rýži, ale dělala to tak vždycky. Odložila vidličku.

„Dovol, abych ti něco řekla.“

„Nemohly bychom radši jet domů? Stejně u něho nechci být. On to ví, říkala jsem mu to.“

„Neříkej on. Je to tvůj otec.“

„Jako by to nebylo fuk.“

„Má to teď těžký.“

„Těžký to bylo před rokem, teď už je to jen nudný.“ Jane už tak unavovalo udržovat neustále všechny míčky ve vzduchu, být chápavou, pečující matkou, a přitom čekat až se Jeff vzpamatuje, že se jí z toho chtělo ječet. Někdy to udělala. Zabořila obličej do polštáře a ječela, jak nejvíc mohla. Byla na Mandy tak rozzlobená, že kdyby ještě jednou povytáhla obočí, popadla by vidličku a bodla by ji.

„Chci ti něco říct. Bylo to těžký pro všechny: pro tebe, pro mě, pro něho. Pro něho nejvíc. Kvůli tý jeho podělaný práci.“

„A už je tady zas ta práce.“

Jane požádala o účet. Byla tak rozlícená, že se na dceru neodvážila ani podívat. Majitelka jménem Po, která věděla, že jsou Talleyovy, jako vždy tvrdila, že po nich nic nechce. A Jane jako vždy zaplatila, tentokrát rychle a v hotovosti, aniž by čekala na to, co měla dostat nazpátek. „Tak jdeme.“

Jane vyšla na parkoviště, na Amandu se ani neohlédla, a její podpatky klapaly na dlažbě jako výstřely. Sedla si k volantu, ale nenastartovala. Amanda vklouzla vedle ní a zabouchla dveře. Večerní vzduch voněl šalvěji a prachem a česnekem z restaurace.

„Proč nejedeme?“

„Chci ti něco říct a chci, aby to bylo šetrně.“

Když si to Jane srovnala v hlavě, promluvila:

„K smrti se děsím toho, že to tvůj otec konečně vzdá a zavolá, že končí. Dnes večer jsem to na něm viděla. Tvůj táta ví, jak na tom jsme, protože není hloupý. Mluvili jsme spolu, Amando. Říkal, že je prázdný, že nevím, jak ho naplnit, že si připadá mrtvý, a já ho neumím oživit. Myslíš, že jsem to nezkoušela? A takhle to dopadlo. Žijeme odděleně, čas utíká, on se bezmocně potácí v těch svých zatracených depresích. Tvůj otec to skoncuje, aby nás toho všeho ušetřil. Ale já ti něco řeknu: možná to trochu přeženu, ale já nechci, aby mě šetřil. Rozhodla jsem se nebýt šetřená. Tvůj otec býval plný života a síly, a já se do toho zvláštního muže zamilovala tak, že si to vůbec neumíš představit. Ty nechceš o jeho práci nic slyšet, tak dobře, ale jedině tak dobrýho chlapa, jako je tvůj táta, dokáže tenhle druh práce tak zraňovat. Jestli si myslíš, že se ho snažím omlouvat, tak můžeš mít pravdu. A právě tak, pokud si myslíš, že jsem hloupá, když na něho čekám. Mohla bych mít jiné muže, ale já nechci. Nevím ani, jestli mě ještě miluje, ale něco ti řeknu: Já ho miluju, přeju si, aby tohle manželství vydrželo, a proklatě moc mi záleží na tom, jestli se mu budou líbit nebo nelíbit mý vlasy.“

Jane se rozplakala, a když viděla, že Amanda taky vzlyká, napuchly jí oči velkými medovými kapkami. Prudce se zpříma narovnala a uhodila se o opěrku hlavy do týla.

„Jsem blbá!“

Vylekalo ji ostré zaklepání na okno.

„Paní? Jste v pořádku?“

Jane stáhla okno, jen o pár centimetrů. Muž vypadal znepokojeně; naklonil se, jednou rukou se opřel o střechu, druhou položil na dveře a ve tváři měl vepsanou otázku, zda jí může nějak pomoci.

„Promiňte, vím, že mi do toho nic není, ale slyšel jsem, že pláčete.“

„To je v pořádku. Nic nám není. Ale stejně děkujeme.“

„Víte to jistě?“

„Ano, děkujeme.“

Když sahala po klíčku zapalování, otevřel trhnutím dveře a natlačil se dovnitř vedle Amandy. Náhle se v celém autě rozlila sladká vůně koblih.

Později se Jane dozvěděla, že se jmenuje Marion Clewes.

14

patek 21.12

TALLEY

Bez červených a zelených vrtulníkových hvězd se obloha zdála divná. Talley vypnul svou velitelskou vysílačku a stáhl okna, aby ho ovíval hedvábný vzduch, dosud vyhřátý zemí a vonící po juce. Teď už to nebyla jeho show, takže vysílačku nepotřeboval. Silnice před ním, kroutící se mezi horami, byla osvětlená čelními světly protijedoucích aut. Posledních šest hodin uběhlo nesmírně rychle, jeden okamžik za druhým jako řetězová srážka automobilů, vršící na sebe silné prožitky, jaké Talley už dlouho nepoznal. Zčásti strach, zčásti euforie. Talley probíral události dnešního dne a teprve nyní si uvědomil, že se bavil. To, že se dokázal bavit, ho překvapilo. Jako by se cosi, co v něm dřímalo, probouzelo.

Horký večerní vzduch přinášel vzpomínky na Jane.

Na svatební cestu jeli do pouště. Nebylo to hned po svatbě, protože na to neměli dost peněz. Odjeli až později, když měl po zkušební době. Vzali si dva dny dovolené, aby si prodloužili víkend, a mysleli si, že pojedou do Las Vegas. Měli v plánu vyjet až po západu slunce, aby se vyhnuli letnímu vedru, ale do Vegas to byla dlouhá, čtyřhodinová cesta. V polovině zastavili, aby něco pojedli, v nijakém městečku na kraji Kalifornské pouště, a dál už nejeli. Za dvacet dolarů si vzali pokoj v motelu u dálnice, k večeři si dali laciný steak u Sizzlera a pak si šli prohlédnout městečko. Talley si teď připomněl, jaké bylo onoho večera v poušti vedro a jak ho Jane, jeho, tvrdého chlapa od SWAT, vyděsila, když prolezla okénkem a seděla za jízdy po vedlejších pouštních cestách na dvířkách. Talley si na to nevzpomněl celá léta, a teď se kvůli nepřítomnosti těch vzpomínek cítil nesvůj, jako by se ztratily v jeho nitru. Rád by býval věděl, co dalšího se v něm ještě ztratilo.

Odbočil k obytnému komplexu. Viděl, že Janeino auto je zaparkované na jednom ze dvou míst, která měli přidělená, a postavil svůj vůz hned vedle. Pohlédl na cestu k svému bytu a pocítil nervozitu z rozhovoru, který ho očekával. Rozhodla se, že si promluví o budoucnosti, a on se k tomu bude muset nějak postavit. Už žádné útěky, vytáčky a výmluvy. Buď si ji udrží, nebo ji ztratí. Dnes večer to bude takto prosté.

Když vystoupil z auta, všiml si, že na parkovišti panuje větší tma než obvykle. Obě bezpečnostní světla byla zhasnutá. V okamžiku, kdy zamykal auto, k němu z cesty vedoucí k jeho bytovce zamířila nějaká žena.

„Náčelník Talley? Mohu si s vámi promluvit?“

Talley se domníval, že jedná o některou ze sousedek. Většina lidí v komplexu věděla, že je policejním náčelníkem, a lidé za ním často přicházeli se stížnostmi a problémy.

„Už je dost pozdě. Nemohli bychom to nechat na zítra?“

Byla atraktivní, i když nepříliš hezká, s věcným výrazem a vlasy ostříhanými na mikádo. Neznal ji.

„Také bych si, náčelníku, přála, aby bylo možné to odložit, ale obávám se, že to musíme projednat hned.“

Talley za sebou zaslechl jediný krok, zaskřípění boty na štěrku, a pak ho zezadu obemkla kolem krku čísi paže a zvedla ho ze země. Kdosi mu před obličejem držel revolver.

„Vidíte to? Vidíte tu zbraň? Jen se na ni podívejte!“

Talley se paži, která ho škrtila, pokoušel odtrhnout, ale jen do té chvíle, než spatřil revolver. Pak přestal zápasit.

„Tak je to lepší. Jen si promluvíme, to bude všechno, ale budu-li muset, klidně vás zabiju.“

Spustili ho zpátky na zem. Kdosi otevřel jeho auto a někdo jiný ho ohmatával pod sakem a okolo pasu.

„Kde máte revolver?“

„Nenosím ho.“

„Hovno. Kde je?“

Ruce mu osahávaly kotníky.

„Nenosím zbraň. Jsem náčelník. Nemusím ji nosit.“

Natlačili ho za volant. Talley viděl jen stíny. Nebyl si jistý, kolik jich je. Snad tři, ale mohlo jich klidně být pět. Někdo na zadním sedadle rozbil světlo revolverem a pak mu přiložil hlaveň na krk.

„Nastartujte a vycouvejte. Chceme si s vámi promluvit.“

„Kdo jste?“

Talley se pokusil otočit, ale silné ruce v rukavicích mu obrátily hlavu dopředu. Na zadním sedadle seděli dva muži v černých pletených lyžařských maskách.

„Jeďte. Vycouvejte.“

Talley udělal, co mu nařídili. Reflektory ozářily cestu. Žena už byla pryč. Na druhém konci parkoviště čekala červená koncová světla.

„Vidíte to auto? Jeďte za ním. Nebude to daleko.“

Talley zastavil za čekajícím vozem. Byl to poslední model Ford Mustang, tmavě zelený s nestahovací střechou a kalifornskou poznávací značkou. Pokusil se zapamatovat si číslo, 2KLX561, pak pohlédl do zpětného zrcátka a viděl, jak se za něho zavěsilo další auto.

„Co jste zač?“

„Jeďte!“

„Má to něco společného s únosci v tom domě?“

„O to se teď nestarejte a jeďte!“

Mustang pomalu vyjel na ulici k malému nákupnímu středisku na Flanders Road, vzdálenému asi tak půl druhého kilometru. Všechny obchody už byly zavřené a parkoviště prázdné. Talley vjel za mustangem do uličky mezi obchody, kde zastavil.

„Zajeďte blíž. Nárazník na nárazník.“

Vrazil do mustangu.

„Vypněte motor a klíček mi dejte.“

Talley poznal, co je strach, v dobách, kdy ještě nebyl vyjednávačem a pracoval v taktických týmech SWAT, ale byl to neosobní strach, strach z toho, že půjde do boje, zmenšený neprůstřelnou vestou, zbraněmi a podporou týmových druhů. Tenhle strach byl jiný; blízký a osobní. Takhle už bylo zavražděno víc lidí a jejich těla ponechána v zapadlých ulicích.

Vypnul zapalování, ale klíček nevytáhl. Další vůz za ním zastavil tak blízko, že ho zablokoval. Talley si pomyslel, že je to dobré znamení. Nechtějí, aby se jim pokusil ujet. Kdyby ho chtěli jen zastřelit, dělali by to jinak.

„Dejte mi ty zatracený klíčky.“

Vytáhl je ze zapalování a nějaká ruka mu je vytrhla.

Přední dveře u spolujezdce se otevřely a dovnitř vklouzl další muž, rovněž v masce a rukavicích. Měl na sobě šedé tričko, černé sportovní sako a džíny.

Když se mu povytáhl levý rukáv, zableskly se na zápěstí zlaté rolexky. Byl štíhlý a vysoký jako Talley, asi metr osmdesát. Pleť kolem úst a očí měl opálenou. V ruce držel mobilní telefon.

„Poslyšte náčelníku, já vím, že jste vyplašený, ale můžete mi věřit, že pokud neuděláte nějakou hloupost, neublížíme vám. Takže se ovládejte. Rozuměl jste tomu?“

Talley si zkoušel vybavit poznávací značku mustangu. Bylo tam KLX nebo KLS?

„Přestaňte na mě jen čumět, náčelníku. Musíme si tady něco vyříkat.“

„Co ode mě chcete?“

Třetí muž ukázal mobilem na zadní sedadlo a poskytl Talleymu další pohled na hodinky. Talley mu v duchu začal říkat Hodinář.

„Ten muž vzadu se vás zase ujme. Nevzpírejte se. Je to jen pro vaše dobro. Teď si vás přidrží.“

Hrdlo mu znovu obemkla paže. Čísi dlaň ho popadla za levé zápěstí a zkroutila mu ruku dozadu. Další ho uchopila za pravé zápěstí, takže pomáhal i druhý muž vzadu. Talley téměř nemohl dýchat.

„Proč to děláte?“

„Něco si poslechněte.“

Hodinář přiložil k Talleyovu uchu mobil.

„Řekněte haló.“

Talley neměl nejmenší tušení, co od něho chtějí a kdo jsou. Měl pocit, jako by měl ústa zacpaná vatou. Telefon na uchu studil.

„Kdo je tam?“

Ozval se Janein hlas, roztřesený a vyděšený.

„Jeffe? Jsi to ty?“

Talley se pokusil vykroutit a zbavit se paže, která ho svírala kolem krku, ale nedokázal to. Uběhly vteřiny, než si uvědomil, že na něho Hodinář mluví.

„Jen klid, náčelníku, já vím, že to není snadný. Raději mě poslouchejte. Vaše paní je v pořádku. A dcera taky. Uklidněte se, zhluboka dýchejte a poslouchejte mě. Jste připravený naslouchat? Pamatujte si: Od této chvíle vás máme v moci. Záleží jen na vás, co se s nimi stane. Chcete ji ještě někdy slyšet? Budete s ní chtít ještě někdy mluvit, abyste se ujistil, že je v pořádku?“

Talley pod stiskem paže přikývl a konečně se mu podařilo zaskřehotat:

„Vy svině!“

„Špatný začátek, náčelníku, ale chápu vás. Sám jsem ženatý. Já bych si sice přál, aby mi mou starou někdo ukradl, ale každý to tak mít nemusí.“

Hodinář znovu přidržel Talleymu u ucha telefon.

„Jane?“

„Co se děje, Jeffe? Co je to za lidi?“

„Já nevím. Jsi v pořádku? A Mandy taky?“

„Jeffe, já se bojím.“

Jane se rozplakala.

Hodinář stáhl ruku s telefonem.

„To zatím stačí.“

„Kdo, k čertu, jste?“

„Můžeme vás už pustit? Prodělal jste si šok. Můžeme si být jistí, že když vás pustíme, neprovedete nějakou hloupost?“

„Jo, můžete mě pustit.“

Hodinář pohlédl na zadní sedadlo a Talley byl volný. Hodinář se k němu naklonil, díval se mu zblízka do očí a nedělal to bez příčiny.

„Walter Smith má v domě dvě cédéčka do počítače, která patří nám. Nestarejte se o to, proč ty disky chceme. Do toho vůbec nestrkejte frňák. Prostě je chceme, a vy se postaráte o to, abychom je dostali.“

Talley nevěděl, o čem Hodinář mluví. Zavrtěl hlavou.

„Jak to myslíte?“

„Vy tomu velíte.“

„Velí tomu SWAT.“

„Už ne. Teď je to zase vaše práce. Převezmete to a uděláte pro to úplně všechno, protože nikdo – a ještě jednou to opakuju – nikdo do toho domu nevstoupí před mými lidmi.“

„Vůbec nevíte, co po mně chcete. Nemůžu to nijak ovlivnit.“

Hodinář zvedl varovně prst, jako by ho napomínal.

„Vím přesně, o čem mluvím. Vaši lidi – policejní oddělení v Bristu – spolupracujou se šerify. Za pár hodin dorazí na York Estates skupina mých lidí. Řeknete všem, že je to taktický tým FBI. Budou tak vypadat a budou vědět, jak se chovat. Chápete už, kam mířím?“

„Nemám nejmenší představu, o čem mluvíte. Já o ničem takovém nemohu sám rozhodnout. To, co se stane v domě, nemůžu ovlivnit.“

„Nejlepší bude, když tam pojedete hned. Vaše manželka a dcera na vás spoléhají.“

Talley nevěděl co říci. Svíral na stehnech ruce v pěst a přemýšlel.

„Co ode mě chcete, abych udělal?“

„Přivítáte moje muže a budete čekat, až se ozvu.“

Hodinář podal Talleymu mobil.

„Až zazvoní, tak odpovězte. Budu to já. Řeknu vám, co máte dělat.“

Talley zíral na telefon.

„Až padne rozhodnutí vniknout do domu, půjdou tam moji lidi jako první. Nic, opakuju nic, se z toho domu neodnese. Jen to, co si vezmou mí muži. Pochopil jste?“

„Neovlivním, co ti kluci tam uvnitř udělají. Třeba se právě teď vzdávají. Do domu mohou každou chvíli vtrhnout šerifové.“

Hodinář ho uhodil plochou dlaní do čela. Talleymu to škublo hlavou dozadu.

„Nepropadejte panice, Talley. Věděl byste o tom. Chlapi ze SWAT se to vždycky dozvědí. Panika zabíjí.“

Talley si vzal oběma rukama mobil.

„Tak dobře.“

„Budete přemýšlet, jak se z toho dostat. Napadne vás zavolat FBI nebo do toho zatáhnout šerify, aby mě dostali dřív, než se něco stane vaší ženě a dceři, ale náčelníku, přemýšlejte také o tomhle: Mám lidi přímo na York Estates, máte je za zadkem a hlásí mi všechno, co se děje. Jestli o tom někomu ceknete nebo uděláte něco jiného, než vám nařídím, dostanete ženu a dceru po kusech poštou. Je vám to jasný?“

„Ano.“

„Až budu mít, co chci, vaši manželku a dceru propustíme. Na to se můžete spolehnout. Nevědí, kdo je unesl, stejně jako vy nevíte, kdo jsme my. Neznalost je požehnáním.“

„Co to vlastně chcete? Disky? Cédéčka do počítače? Kde jsou? V které části domu?“

„Dva disky, větší než normální. Říká se jim zipdisky a jsou na nich nálepky popsané číslicemi jedna a dvě. Nevíme, kde jsou, dokud je nenajdeme, ale Smith to vědět bude.“

Hodinář otevřel dveře, ale s vystupováním ještě chvíli otálel. Podíval se na mobil.

„Až zazvoní, tak odpovězte, náčelníku!“

Hodili Talleymu klíčky do klína. Dveře se otvíraly a zavíraly, a pak Talley v autě osaměl, v uličce za nákupním střediskem, uprostřed ničeho. Mustang odjel a s řevem vycouval i druhý vůz. Talley seděl za volantem, zhluboka dýchal, neschopen pohybu. Měl pocit, že není ve svém těle a že to všechno se stalo někomu jinému.

Sáhl po klíčkách, nastartoval a ostře otočil volantem, prudce šlápl na plyn, až od kol odletoval štěrk. Zapnul světla a sirénu na kód tři a vrátil se ke svému bytu. Ani se nenamáhal zajet na své místo, nechal auto stát uprostřed parkoviště s rozsvícenými světly, a běžel dovnitř, jako by očekával, že tam budou sedět a všechno ostatní byla jen halucinace.

Jenomže byt byl prázdný a ticho zoufale ohlušující. Dal se do křiku, protože nevěděl, co jiného by měl dělat.

„Jane! Amando!“

Jediné, co tu po nich zbylo, byly klíčky od Janeina auta, ležící v jídelně na stole, které mu celou tu hrůzu připomněly.

Talley si strčil manželčiny klíčky do kapsy. Šel nahoru k nočnímu stolku v ložnici a díval se na fotografie. Jane a Amanda, v té době mnohem mladší, na něho shlížely z fotky pořízené v Disneylandu: Jane seděla v jedné ze zahradních restaurací v Zemi dobrodružství, objímala Amandu a obě ukazovaly zuby, bělejší než klávesy piana. Jedli tehdy tostadas neboli tacos s nějakou omáčkou, která byla tak málo ostrá, že jim to přišlo k smíchu. Tři rodilí Losangelesané se krmí omáčkou s chutí Campbellovy rajčatové polévky, kterou by pokládali za pikantní snad jen lidé z Minnesoty nebo Wisconsinu. Talley potlačil vzlyk deroucí se mu z prsou. Vyprostil z rámečku jednu fotografii a strčil ji do kapsy ke klíčkům. Pak šel ke skříni, vyndal z ní modrou sportovní tašku a položil ji na postel. Vytáhl revolver, který nosil za svého působení ve SWAT, Colt .45 model 1991. Měl ho od odborníka seřízený tak, aby byl přesný a spolehlivý. Byl velký, ošklivý a nesmírně nebezpečný. Měl zásobník jen na sedm nábojů, ale zvláštní jednotky ho používaly jako bojový revolver, protože každá z jeho velikých a těžkých kulek dokázala složit k zemi i obrovské chlapy. Revolverem .38 nebo s ráží 9 mm to nebylo jisté, ale s pětačtyřicítkou se na to spolehnout dalo. Byl to zabiják.

Talley vyhodil prázdný zásobník, naplnil ho sedmi náboji a znovu zasunul dovnitř. Hrabal se v tašce, dokud nenašel černé nylonové pouzdro. Svlékl uniformu a vyměnil ji za modré džíny a tenisky. Navlékl pouzdro na opasek, posunul ho na bok a zakryl černým nátělníkem. Pak si připnul na opasek odznak.

Mobil, který mu dal Hodinář, ležel na psacím stolku. Talley se na něj díval. Co kdyby zazvonil? Co kdyby mu Hodinář nařídil jít hned teď do domu Waltera Smithe a lidé v domě by byli mrtví? Co kdyby v něm po zazvonění uslyšel, jak Jane s Amandou křičí, protože je právě zabíjejí?

Talley seděl na pelesti a myslel na to, jak byl bláhový. Měl jít rovnou do detektivní kanceláře šerifů a za FBI, i kdyby se o tom Hodinář měl dozvědět. To by byl nejchytřejší způsob, jak se z tohoto maléru dostat, a také by to byl udělal, kdyby nevěřil, že Hodinář mluvil pravdu, když říkal, že má někoho přímo na York Estates a že je schopen zabít jeho rodinu. Jenže Talley měl strach. Je snadné někomu radit, co by měl dělat, jestliže sami nejste v jeho situaci. Pokud v ní jste, je to děs a hrůza. Říkal si, že by měl být opatrný. Hodinář měl v jedné věci pravdu: panika zabíjí. Stejné poselství viselo na stěně ve škole speciálních zbraní a taktik: panika zabíjí. Vtloukali to tam do nich instruktoři. Nezávisle na naléhavosti situace bylo třeba přemýšlet. A jednat rychle, ale účinně. Přílišné přemýšlení je však mrháním času, které si nesmíte dovolit, když vám hoří koudel u zadnice.

Talley zasunul do kapsy telefon od Hodináře a rozjel se do své kanceláře.

Policejní oddělení v Bristo Caminu byla jednopatrová budova v prostoru nákupního střediska, v níž kdysi bývala prodejna hraček. Talleyovi policisté jí žertem přezdívali „srub“. V tuto večerní dobu bylo parkoviště nákupního střediska prázdné a před policejním oddělením stál jen komunikační vůz a soukromá auta policistů. Talley postavil auto u chodníku. V poschodí byla jediná cela předběžného zadržení, zasedací místnost, která se rovněž používala k tiskovým konferencím, záchod a šatna se skříňkami. Největšími zdrženými zločinci byli dva šestnáctiletí zloději aut, kteří v Santa Monice ukradli porsche a obtočili ho kolem palmy. Většinou se do cely strkali opilí řidiči, aby se vyspali z opice. Kancelářský prostor, kde kralovala Sarah, zaujímal většinu přízemí, vpředu se stolkem určeným pro policistu, který měl službu jako recepční. Tuto funkci ovšem zastávala také Sarah, kdykoliv neměla nic jiného na práci, což mívala, přestože nebyla přísežnou policistkou. Talleyův pracovní stůl stál vzadu, ale jeho počítač nebyl napojen na telekomunikační systém Prosazování celonárodních zákonů. Přístup k tomuto komunikačnímu systému měl jen jeden počítač, a ten stál před Sarah.

Kenner, sedící u stolku vpředu, překvapeně zvedl obočí.

„Zdravím, náčelníku. Myslel jsem, že jste šel na sedmičku.“

Sedmička byla kódem pro přestávku na jídlo, ale zároveň slangovým výrazem pro čas mimo službu. Talley prošel dveřmi, které oddělovaly prostor pro veřejnost od psacích stolů vzadu, aniž by se na něho podíval. Nechtěl teď s nikým mluvit.

„Musím ještě něco udělat.“

„Co se děje venku před domem?“

„Převzali to šerifové.“

Sarah na něho zamávala z komunikačního koutku. Byla to činorodá učitelka v důchodu s jasně ryšavými vlasy, která tu pracovala proto, že ji to ohromně bavilo. Talley jí pokynul, ale nezastavil se u ní jako obvykle na kus řeči. Sel přímo k počítači napojenému na Dodržování zákonů.

Sarah na něho zavolala: „Myslela jsem, že jste jel domů.“

„Musím ještě něco dodělat.“

„Není to smutný s tím malým klukem? Jak to s ním dopadlo?“

„Jen jsem se zastavil, abych se na něco koukl. Musím zpátky k domu.“

Řekl to úsečným tónem, aby ji odradil od dalšího vyptávání.

Naklepal poznávací značku mustangu, 2KLX561, a spustil hledání v kalifornském oddělení motorových vozidel.

„Náčelníku, byla bych ráda, kdybych tam taky dostala nějakou práci. Myslím u toho domu.“

Za zády se mu objevil Kenner a zvědavě se mu díval přes rameno. Talley se naklonil dopředu, aby mu zakryl výhled na monitor.

„Zavolejte Anderse. Řekněte mu, že ho vystřídáte, až se budou měnit směny.“

Talley se otočil zády k počítači.

„Ale náčelníku! Vy myslíte, že dokážu pracovat na takovým místě?“

Talley znovu zakryl monitor a dal tak najevo rozmrzelost.

„Jednou s tím začít musíte. Je to tak, Kennere?“

Kenner pokrčil rameny.

„Ano, pane.“

„Promluvte si s Andersem.“

Taller na něj upřeně hleděl, dokud se Kenner nevrátil ke stolku.

Na monitoru se mezitím objevil výsledek hledání: poznávací značka s tímto číslem nebyla v současné době registrována. Talley napsal Walter Smith a podíval se na toto jméno v Celonárodním kriminálním informačním centru. Omezil hledání na bílé muže na jihozápadě v posledních deseti letech. Získal sto dvacet osm odkazů. To bylo příliš mnoho. Talley by byl mohl hledání ještě zúžit, kdyby měl Smith prostřední jméno, ale on ho neměl. Omezil tedy vyhledávání na posledních pět let a zmenšil tím počet odkazů na jedenatřicet. Zběžně prohlížel výsledky hledání. Jedenadvacet z jedenatřiceti zatčených bylo v současné době ve vězení a zbývajících deset bylo příliš mladých. Počítačová síť nevěděla více, než věděl Talley: že Walter Smith, který žije v York Estate, je v poslední době netrestaný Američan, který má v domě cosi, kvůli čemu jsou někteří lidé ochotní dokonce zabíjet.

Talley smazal údaje na monitoru a pak se pokoušel vybavit si toho o třech mužích a jedné ženě, kteří ho unesli, co nejvíc. Žena: krátké tmavé vlasy na mikádo, vysoká asi sto šedesát pět centimetrů, štíhlá, ve světlé blůze a sukni. Bohužel už byla příliš velká tma, než aby si ji mohl dobře prohlédnout. Ti tři muži měli na sobě dobře ušitá sportovní saka, rukavice a masky. Žádných poznávacích znaků si nevšiml. Pokoušel se rozpomenout na hluk v pozadí, když mluvil s Jane, jakýsi výrazný zvuk, který by mohl identifikovat místo, na němž ji drží, ale nic ho nenapadalo.

Talley vytáhl telefon od Hodináře a přemýšlel, zda by nemohl zaúčinkovat jako stopa. Byla to nová černá Nokia. Ukazovala, že baterie je plně nabitá. Talley náhle pocítil strach, že přístroj selže, a on už se s Jane a Amandou nikdy nesetká. Roztřásl se narůstající panikou, ale pak se přinutil tyto myšlenky potlačit. Přemýšlej! Mobil byl jeho spojením s lidmi, kteří mají Jane a Amandu, spojením, které by ho k nim mohlo dovést. Talley se podíval do paměti, ale žádná čísla v ní nebyla. Přemýšlej!!! Jestliže lidé, kteří zadržují Jane, zavolali Hodináři, pak by Talley mohl rozhovor vrátit hvězdičkou a číslem 69. Zmáčkl hvězdičku, šestku a devítku. Nic se nestalo. Rozbušilo se mu srdce a dostal chuť telefon roztřískat. Nejraději by jím mrštil o zeď a pak ho rozdupal na kusy. Proboha přemýšlej!!! Někdo přece ten telefon koupil a platil za jeho provoz. Talley mobil vypnul a hned ho zase uvedl do provozu. Když se znovu rozsvítil, objevilo se na displeji telefonní číslo. 555 –1367. Talley měl chuť skákat radostí. Opsal si číslo, zatím jedinou stopu. Pak si uvědomil, že má ještě jedno vodítko: Waltera Smithe. Smith by dokázal ty lidi identifikovat, Smith měl to, co chtěli, a Smith by mu možná dokonce dokázal i říci, kam odvezli Jane s Amandou. Smith znal odpovědi. Všechno, co Talley musí udělat, je proniknout k němu.

Musí ho dostat z toho domu.

Talley zavolal Larrymu Andersovi, když byl asi pět minut jízdy od Smithova domu, řekl mu, že se setkají uvnitř za jižním vchodem a aby tam na něho čekal sám. Dopravní ruch byl menší než předtím, ale jakmile Talley odbočil z Flanders Road, dlouhá řada zvědavců nadále brzdila provoz. Zapnul houkačku, aby mu uhnuli stranou, a pomalu se proplétal davem.

Anders parkoval na kraji silnice. Talley zastavil za ním a zablikal světly. Anders došel k okénku jeho vozu. Zdálo se, že je nervózní.

„Co se děje, náčelníku?“

„Kde je Metzgerová?“

„U šerifů, pro případ, že by něco potřebovali. Udělal jsem snad něco špatně?“

„Nasedněte.“

Talley čekal, až Anders obejde předek vozu a vleze dovnitř. Anders nebyl nejstarší osobou v jeho oddělení, ale odsloužil nejvíc let a Talley si ho vážil. Znovu si uvědomil, že muž v lyžařské masce může být někde poblíž, a napadlo ho, jestli to náhodou není Larry Anders. Vzpomněl si na fotografii, která se objevila v Los Angeles Times, pořízenou v mateřské školce, na níž byl Spencer Morgan, muž, který držel děti jako rukojmí, s revolverem u Talleyovy hlavy. Talley si připomněl, jak bezmezné věřil kamarádovi Nealu Craimontovi, který minul jeho hlavu jen o vlásek.

Anders byl v rozpacích.

„Proboha, náčelníku, proč se na mě tak díváte?“

„Mám pro vás nějakou práci. Nikomu neřeknete, co děláte, ani Metzgerové, ani ostatním chlapům, ani šerifům, prostě nikomu. Můžete jim jen říct, že pro mě sháníte nějaké informace, ale neřeknete jim jaké. Uděláte to, Larry?“

Anders si dal s odpovědí načas.

„Myslím, že ano.“

„S tím se nespokojím. Buď slíbíte, že budete mlčet, nebo to neslíbíte. Je to důležité.“

„Není to ale nic nezákonného, že ne, náčelníku? Mě to opravdu baví být poldou. Nic nezákonného bych provést nemoh.“

„Je to policejní práce v tom nejpřísnějším smyslu. Potřebuji, abyste zjistil co nejvíc o Waltru Smithovi.“

„O tom chlápkovi v domě?“

„Domnívám se, že se zapletl do zločinu nebo se aspoň spřáhl s lidmi, kteří v něčem podobném jedou. Potřebuju zjistit, o co se jedná. Promluvte se sousedy, ale nezmiňujte se o tom. Neříkejte nikomu, co děláte nebo z čeho ho podezříváte. Vyhrabte o něm cokoliv, odkud je a podobně, všechno o jeho práci, o klientech, o všem, s čím pak na něho budeme moct vyrukovat. Pomůže mi i to, když zjistíte, zda nemá nějaké prostřední jméno. Až s tím tady budete hotov, jeďte do kanceláře a proklepněte si ho přes FBI a databázi trestaných. Já prověřoval posledních pět let, vy se podívejte na posledních dvacet.“

Anders si odkašlal. Bylo vidět, že je z toho všeho dost nesvůj.

„Proč ale o tom nesmím mluvit s ostatními? V čem je problém?“

„Protože to takhle chci, Larry. Mám k tomu moc dobrý důvod, ale teď vám ho nemohu říct. Věřím vám, že dodržíte slovo.“

„Dodržím, náčelníku. Ano, pane, můžete se na mě spolehnout.“

Talley mu pak nadiktoval telefonní číslo Hodinářova mobilu.

„Ale než se do toho všeho pustíte, chci, abyste mi zjistil, co je tohle za číslo. Můžete to udělat z telefonu odsud. Zjistěte, kdo platí účet za hovory. Budete-li potřebovat soudní příkaz, zavolejte palmdaleský městský soud. Na pageru mají soudce na noční práci. Sarah má číslo.“

Anders se podíval na útržek papíru.

„Soudce ale bude chtít vědět, proč to potřebujem, či snad ne?“

„Řekněte mu, že nám tohle číslo poskytne životně důležité informace o jednom z mužů v domě.“

Anders neochotně přikývl. Věděl, že je to lež.

„Dobře, udělám to.“

Talley přemýšlel a lámal si hlavu, zda mu řekl opravdu všechno, zda nezapomněl na něco, co by mu pomohlo zjistit, kdo stojí za únosem jeho rodiny.

„Až se vrátíte do kanceláře, projeďte seznam ukradených vozidel. Jedná se o zelený Ford Mustang, letošní rok výroby. Může jít o čerstvou krádež, snad dokonce dnešní.“

Anders vytáhl notes a dělal si poznámky.

„Znáte poznávací značku?“

„Ano, ale je neregistrovaná. Jestli na něco narazíte, zjistěte, kde auto ukradli. Kdo shání ty stavební povolení?“

„Dělá na tom Cooper.“

„Chci, aby v tom pokračoval.“

„Vždyť už je půlnoc!“

„Pokud bude třeba vytáhnout z postele městské kontrolory, udělejte to. Řekněte jim, že šerifové zoufale potřebují domovní plány, že je to otázka života a smrti, řekněte jim cokoliv, ale zjistěte, kdo ten dům postavil.“

„Ano, pane.“

„Budete muset pracovat celou noc, Larry. Je to důležité.“

„To je v pořádku.“

„Podávejte mi hlášení o všem, co zjistíte, ať je jak chce pozdě. Nepoužívejte vysílačku. Volejte mi na mobil. Máte číslo?“

„Ano, pane.“

„Pusťte se do toho.“

Talley se díval, jak Anders odjíždí. V duchu si říkal, že mu může důvěřovat. Právě vložil životy své rodiny do rukou Larryho Anderse.

Talley zaparkoval před domem paní Peňové a zamířil velitelskému vozu šerifů. Zadní dveře byly otevřené a interiér karmínově zbarvený měkkými červenými světly. Martinová, Hicks a zpravodajce se mačkali u kávovaru.

Když Talley vlezl dovnitř, naklonil se vůz trochu na bok. Jakmile ho Martinová spatřila, obdařila ho vřelým úsměvem, který ho překvapil.

„Myslela jsem, že už jste odjel.“

„Přijel jsem znovu přebrat velení.“

Trvalo chvíli, než Martinová ten výrok vzala na vědomí a zvedla obočí. Bylo po vřelosti.

„Tomu nerozumím. Vyžádal jste si naši pomoc. Nemohl jste se přece dočkat, až předáte velení mně.“

Talley se musel uchýlit ke lži.

„Ano, udělal jsem to, kapitáne, ale teď je mou povinností ho znovu převzít. Městští radní si přejí, aby velel zástupce Brista. Mrzí mě to, ale musí to tak být. Od tohoto okamžiku tady opět přebírám velení.“

Hicks si založil ruce v bok.

„Co je to za venkovský balíky?“

Talley na něho vrhl ostrý pohled.

„K žádné taktické akci nedojde bez mého souhlasu. Je to jasné?“

Martinová přecházela po voze a zastavila se jen dvacet centimetrů od něho. Byla téměř stejně vysoká jako on.

„Jdeme ven. Chci si o tom promluvit.“

Talley se ani nehnul. Věděl, že šerifové pravidelně pracují za místních podmínek, které je omezují, a zastávají poradní a pomocné úlohy. I když operaci Talley povede, Martinová bude nadále velet svým lidem. Bude se však muset podvolit.

„Není o čem mluvit, kapitáne. Nebudu vám říkat, jak máte dělat svou práci. Já vás potřebuju a cením si vaší přítomnosti. Ale cokoliv podnikneme, musím schválit já, a rovnou říkám, že k žádné taktické akci nedojde.“

Martinová se chystala něco říci, ale nakonec to neudělala. Probodávala ho očima. Talley její pohled vydržel, i když se cítil trapně a nesvůj. V duchu se ptal, jestli poznala, že lže.

„Co když ti pitomci ztratí nervy, náčelníku? Chcete, abych vás pak někde hledala a ztrácela čas vymáháním vašeho povolení zachránit ty děti?“

Talley jen suše odpověděl:

„K tomu nedojde.“

„To nemůžete vědět. Ten dům může být v jediném okamžiku v plamenech.“

Talley začal couvat. Už chtěl být z vozu venku.

„Chci mluvit s Maddoxem. je dosud u domu?“

Martinová dál pátrala v jeho očích a pak se ho tichým hlasem zeptala:

„Co se děje, náčelníku? Vypadáte, jako by vás něco trápilo.“

Talley odvrátil pohled.

„Musí to takhle být, to je všechno. Městská rada si to tak přeje.“

Martinová si ho nadále prohlížela a pak ztišila hlas ještě více, jako by chtěla, aby jí Hicks se zpravodajcem neslyšeli.

„Maddox mi o vás trochu vyprávěl. Býval jste v Los Angeles docela kurážný chlap.“

„To už je dávno.“

Martinová pokrčila rameny a usmála se, ale už ne tak vřele jako předtím.

„Tak dlouho to zase není.“

„Jdu za Maddoxem.“

„Je v slepé ulici. Zavolám mu, že jste na cestě.“

„Děkuji, Martinová. Za to, že jste mi to tak usnadnila.“

Podívala se na něho, ale pak se beze slova otočila.

Talley našel Maddoxe s Ellisonem u jejich auta na začátku slepé ulice.

Ellison vypadal překvapeně.

„Vy nevydržíte chvíli v klidu, že jo, náčelníku?“

„Asi ne. Přišel s nějakými dalšími požadavky?“

Maddox zavrtěl hlavou.

„Nic takovýho. Voláme mu každých patnáct nebo dvacet minut, aby nemohl spát, ale žádné novinky pro vás nemám.“

„Chtěl bych jít k domu.“

Maddox otevřel ze svého místa u volantu dveře.

„Chcete si zase vzít telefon?“

„Ano, chci. Pojďme.“

Talley zkontroloval mobil od Hodináře, aby se ujistil, že je zapnutý. Nechali auto v slepé ulici a vykročili k domu.

JENNIFER

Jennifer upadala do lehkého spánku a znovu se z něho probouzela, ale nikdy doopravdy neusnula. Poslouchala vrtulníky a výkřiky policistů, kterým nerozuměla. Domnívala se, že by to mohl být sen. Ležela nepohodlně v posteli na pokrývkách, se zápěstími omotanými páskou, a v pokoji bylo takové horko, že se potila a byla celá malátná. Pokaždé, když začínala usínat, zazvonil dole pod schodištěm telefon a v hlavě se jí rojily myšlenky, které nedokázala zastavit: na tátu, na bratra, který se klidně zase mohl plížit někde po půdě, aby provedl nějakou hloupost.

Když se otevřely dveře, Jennifer se rychle posadila.

V šerém světle spatřila ve dveřích Marse. Naskočila jí husí kůže. Nebylo jí vůbec příjemné ležet před ním a před jeho korálkovýma očima v posteli. Raději vstala.

„Neumíme si poradit s mikrovlnkou,“ řekl jí.

„Cože?“

„Máme hlad. Půjdeš nám něco uvařit.“

„Vám já nic vařit nebudu. To nemyslíte vážně.“

„Uvaříš!“

„Jděte do hajzlu!“

Slova z ní vylétla dřív, než je dokázala zastavit. Mars došel k ní a prohlížel si její oči stejným způsobem, jako když ji přivazoval k židli, nejprve jedno oko, pak druhé. Zkusila ustoupit, ale chytil ji za vlasy a držel ji u sebe. Mluvil tak tiše, že ho skoro neslyšela.

„To jsou ošklivá slova, už jsem ti to říkal.“

„Nechte mě na pokoji.“

Sevřel pěst a začal jí škubat za vlasy.

„Přestaňte!“

Zkroutil pěst a tahal ji ještě víc. V jeho tváři nebyl kromě mírné zvědavosti žádný výraz. Strašlivě to bolelo. Jennifer ztuhlo celé tělo. Náhle jí byla zima.

„Můžu si s tebou dělat, co chci, ošklivá holčičko. Pamatuj si to. A přemýšlej o tom.“

Mars ji vytáhl ze dveří a pak ji hrubě vlekl přes halu a dolů po schodišti. V kuchyni bylo rozsvíceno a Jennifer světlo po dlouhém pobytu v tmavé místnosti oslepovalo. Mars jí rozřízl pásku, kterou měla omotaná zápěstí, a odstranil ji. Jeho nůž až dosud neviděla. Byl zakřivený a vypadal hrůzostrašně. Když se Mars otočil k ledničce, podívala se k francouzským dveřím a bojovala s nutkáním utéct, i když předtím už jí tu možnost poskytl Thomas, a ona ji nevyužila. Mikrovlnná trouba byla otevřená a uvnitř ležely na mřížce dvě zmražené pizzy.

„Ohřej nám je.“

Mars se od ní odvrátil a šel k lednici. Měl široká, hrozivá ramena. Jennifer si vzpomněla na nůž na škrábání zeleniny a brambor, schovaný od chvíle, kdy přepadli jejich dům, za kuchyňským robotem. Podívala se tím směrem, zda tam nůž ještě je. Když se ohlédla po Marsovi, pozoroval ji, s krabicí vajec v ruce. Měla dojem, že jí vidí až do žaludku.

„Na tu svou chci míchaná vajíčka a párky.“

„Na pizzu?“

„Mám ji rád s ostrou omáčkou a s máslem.“

Když Jennifer vytahovala pánev, mísu a další věci, které potřebovala, objevil se u vchodu Dennis. Měl temné a prázdné oči.

„Ona bude vařit?“

„Usmaží vajíčka.“

Dennis cosi apaticky zamumlal a pak se bez dalších řečí otočil. Zjistila, že si přeje, aby byl mrtvý.

„Kdy už nás konečně pustíte?“

„Zavři zobák a starej se o pizzu.“

Rozklepla do skleněné mísy devět vajec a postavila pánev na rozehřátou plotýnku. Nešetřila solí a pepřem. Chtěla, aby vajíčka chutnala hnusně.

Mars stál v obýváku a sledoval ji.

„Nedívejte se na mě pořád, nebo ty vajíčka spálím.“

Mars zamířil k francouzským dveřím.

Když odešel, měla pocit, že z ní spadl tunový balvan. Znovu mohla volně dýchat. Rozšlehala vejce, pánev potřela vrstvou rostlinného tuku a všechno to do ní nalila. Z ledničky vytáhla pálivou omáčku a podívala se po Marsovi. Stál s prázdným pohledem u francouzských dveří, jednu ruku položenou na skle. Vylila do vajíček tolik pálivé omáčky, až byla celá oranžová, a doufala, že se tím jídlem otráví. Vtom ji napadlo, že by je mohla otrávit doopravdy. Její matka měla prášky na spaní, v garáži byl pravděpodobně jed na krysy, prostředek na hubení plevele a nejspíš ještě něco. Napadlo ji, že Thomas by mohl pro prášky na spaní zajít. Jestli ji nechají znovu vařit, přimíchá jim je do jídla.

Opět se podívala po Marsovi, očekávala, že jí znovu bude nahlížet do hlavy a pozorovat ji, ale Mars odešel dál do obýváku. Podívala se po schovaném noži. Rukojeť vyčnívala za kuchyňským robotem, přímo pod skříňkou s talíři. Znovu se ohlédla po Marsovi. Do obličeje mu neviděla, pouze stín jeho rozložité postavy. Možná se na ni koukal, ale ona to nepoznala. Šla ke skříňce, vzala z ní několik talířů a zvedla nůž. Bojovala s nutkáním sledovat Marse, protože věděla, že kdyby se jejich zraky setkaly, poznal by, že něco není v pořádku. Zastrčila si nůž pod košili za gumu spodního dílu plavek, až dospod, takže jí naplocho spočíval na břiše.

„Co tam děláš?“

„Připravuju talíře.“

„Pálí se ti vajíčka. Cejtím to.“

Odnesla talíře ke sporáku, na podbřišku cítila tvrdý obrys nože a myslela na to, že kdyby se k ní obrátili zády, dokázala by jej zabít.

V pracovně začal zvonit telefon.

15

pátek 23.02

TALLEY

Šerifové zřídili pro Maddoxe a Ellisona jednoúčelovou telefonní linku. Přes mobil z Maddoxova vozu byla propojena s vysílačkou ve velitelském voze, odkud ji napevno napojili na Smithovu telefonní linku pod ulicí. Poskytovala vyjednávačům volnost pohybu s mobilním telefonem a zároveň umožňovala, aby se všechny hovory ve velitelském voze nahrávaly. Martinová, Hicks a všichni ostatní v něm mohli slyšet každé slovo. To Talley nemohl potřebovat.

Vytáhl svůj mobilní telefon, ale zapomněl Smithovo číslo a byl nucen o něj požádat.

Maddox, který ho sledoval, řekl: „Máme pevnou linku.“ Talley ho ignoroval.

„Mně vyhovuje tenhle. Máte číslo?“

Pokud šerifové telefonní číslo nezměnili, mohl na ně Talley volat. Ellison mu je nadiktoval, zatímco Maddox po něm po očku pokukoval. Talley věděl, že to určitě pokládají za cosi podivného, ale bylo mu to celkem jedno.

„Proč to vůbec děláte?“

„Co?“

„Zničehonic jste zpátky a voláte do domu. Každý hovor by měl ale k něčemu vést. Tak proč?“

Talley přestal vymačkávat číslo a snažil se uspořádat myšlenky. Pociťoval k Maddoxovi jistý respekt a rád by mu byl řekl pravdu, ale strach mu to nedovolil. Potřeboval Smitha. To jediné věděl. Smith je ve spojení s lidmi, kteří mají jeho manželku a dceru. Přemýšlel o domě a o tom, co se děje za jeho dveřmi. Pak se obrátil na Maddoxe. Potřeboval říci něco, čím by toho muže dostal na svou stranu.

„Obávám se, že Smith je mrtvý. Myslím, že bych dokázal Rooneyho dotlačit k tomu, aby nám to řekl, aniž by měl podezření, že nám ten kluk volal.“

„Jestli je opravdu mrtvý, tak nám to Rooney neřekne, a dozvíme se to až od toho kluka.“

„Tak co uděláme, Maddoxi? Chcete tam vtrhnout?“ Maddox před jeho pohledem neuhnul a nakonec kývl. „Tak dobře, dáme se do toho.“

Talley znovu vyťukal číslo a čekal, až telefon začne vyzvánět. Předek a boční zdi domu byly ozářené oslnivým světlem, linoucím se ze sériově zapojených světlometů šerifů, takže dům vypadal nepřirozeně bíle. Přes trávníky se jako náhrobky táhly přehnaně dlouhé černé stíny. Telefon čtyřikrát zazvonil a pak ho Rooney zvedl. „To jste vy, Talley? Viděl jsem, že jste se vrátil.“ Talley neodpovídal, po tři údery srdce… Nikdy předtím se mu to nestalo, ale přesně tak dlouho trvalo, než se zbavil nervozity, o níž věděl, že by se mu projevila na hlase. Z jeho hlasu nesměla znít žádná slabost. Nic, co by mohlo Rooneyho varovat nebo ho znepokojit tak, aby se měl na pozoru.

„Talley?“

„Jste v pracovně, Dennisi, a sledujete nás?“ Žaluzie se na okamžik rozevřely a hned zase zavřely. „Chyběl jsem vám?“

„Nemám toho novýho chlápka, Maddoxe, rád. Myslí si, že jsem hlupák, volá mi každou čtvrthodinu a předstírá, že chce vědět, zda jsem v pořádku, ale ve skutečnosti chce, abysme se nevyspali. Tak blbej, jak si myslí, zase nejsem.“

Teď, když měl zase Dennise na telefonu, cítil Talley, že se začíná uklidňovat. Před několika hodinami by ho ten přidrzle familiární tón rozlítil, ale teď ho posiloval – jen on, telefon a únosce, malý, soběstačný svět, v němž hraje hru proti hlasu na druhém konci. Překvapilo ho, že cítí sebedůvěru, jakou nepoznal již řadu let, měl silný pocit, že tento svět dokáže mít pod kontrolou, a dost možná i nějaký jiný. Pohlédl vzhůru na vrtulníky. Červení a zelení andělé.

„Vrátil jsem se ještě večer, protože tady máme jeden parádní problém.“

Rooney zaváhal, což Talley očekával. Nejspíš přemýšlel. Talley věděl, že to, co se teď chystá říci, Maddoxe i Ellisona překvapí. Podíval se na ně a olízl si horní ret. Pak ticho, které zanechal Rooney, naplnil pevným hlasem, aby ukázal, že to myslí vážně a že skutečně má obavy.

„Potřebuju, abyste mě nechal promluvit s panem Smithem.“

„To už jsme probírali, Talley, na to zapomeňte.“

„Tentokrát na to nemůžu zapomenout, Dennisi. Ti lidi tady venku, šerifové, si myslí, že mi s ním nebo s dětmi nedovolíte mluvit, protože už jsou mrtví. Věří, že jste je povraždili.“

„To je nesmysl!“

Maddox s Ellisonem k němu přistoupili a zírali na něho. Talley cítil váhu jejich pohledů, ale nevšímal si toho.

„Nenecháte-li mě promluvit s panem Smithem, dojdou k závěru, že je mrtvý, a vniknou do domu.“

Rooney začal nadávat a řvát, že všichni zemřou a že podpálí dům. Talley ovšem jeho reakci očekával, a tak ho nechal vyřádit.

Maddox popadl Talleyho za paži.

„Co to, k čertu, vykládáte? Něco takovýho přece nesmíte říkat!“

Talley mu ruku odsunul a požádal, aby od něho odstoupil. Čekal, až Dennise přejde zlost.

„Dennisi? Říkám vám rovnou, že já vám věřím, ale oni ne. A všechno nezáleží jenom na mně. Já vám fakt věřím. Ale pokud mi nedáte něco, čím bych je mohl přesvědčit, vtrhnou tam. Dennisi, dovolte mi s ním promluvit.“

Talley zariskoval. Pokud je Smith při vědomí a schopný mluvit, Rooney mu ho nejspíš k telefonu dá. A pokud k tomu dojde, pokusí se z něho vytáhnout informace o mužích z auta, ale věděl, že moc velkou šanci nemá. Talleyova jediná naděje spočívala v tom, že Smith je v bezvědomí. Přizná-li Rooney, v jakém je stavu, bude Talley trvat na tom, aby ho propustili.

„Jděte se vycpat a oni taky! Jestli sem vtrhnete, ty děcka na to škaredě doplatí!“

„Nechte mě s ním promluvit, Dennisi. Prosím. Myslí si, že je mrtvý, a chystají se tam vrazit.“

„HOVNO!“ zaječel Rooney.

Talley slyšel v jeho hlase náznak zoufalství. Čekal. Rooney mlčel a to znamenalo, že přemýšlí. Nemohl mu dát Smithe k telefonu a bál se přiznat, že je zraněný. Talley pocítil vlnu vzrušení, ale dokázal ji zamaskovat. Ztišil hlas, aby to znělo chápavě a soucitně. Jsme v tom přece společně, kámo.

„Stalo se tam něco, Dennisi? Existuje nějaký důvod, proč mi nemůžete dát Smitha k telefonu?“

Rooney neodpovídal.

„Povězte mi to, Dennisi.“

Trvalo téměř minutu, než Dennis konečně odpověděl.

„Je v bezvědomí. Nemůže vstát.“

Talley nepokládal za nutné se vyptávat, jak se to stalo. Zatlačil by ho tak do obrany, což nechtěl. Smithův stav byl tedy jasný, a tedy ho měl dostat ven. Maddox, který ho nepřestával pozorovat, tázavě zvedl obočí. Talley přikývl a opakoval Maddoxovi Rooneyho přiznání.

„Říkáte tedy, že pan Smith ztratil vědomí. Dobře, dobře, jsem rád, Dennisi, že jste mi to řekl. To mnohé vysvětluje. Teď si s tím budeme moct nějak poradit.“

„Nejlíp udělají, když vůbec nebudou zkoušet se sem dostat.“

Oni, nikoli vy.

„Myslím, že to musíme brát tak, jak to je. Říkáte, že má zranění na hlavě? Neptám se, jak se to stalo, ale chci vědět, co mu je.“

„Byla to nehoda.“

„Dýchá?“

„To jo, ale je hrozně studenej. Nemůže mluvit.“

Teď se Talley musel posunout zase o kousek dál. Buď se on musí dostat do domu, nebo Smith z domu.

„Dennisi, teď chápu, proč jste mi ho nemohl dát k telefonu, ale uvědomte si, že tam máte chlápka, který se potřebuje dostat do nemocnice. Dovolte mi, abych si pro něj přišel.“

„To určitě! Vím dobře, o co vám parchantům jde. Chtěli byste se vecpat do domu!“

Rooney se bál. Bylo jasné, že je vyděšený.

„Ne, to bychom neudělali.“

„Jděte se vycpat, Talley! Dovnitř se nedostanete!“

Talley pokračoval v nátlaku. Jistě, mohl by navrhnout, že tam pošle zdravotníka nebo lékaře, ale nechtěl, aby se někdo dostal dovnitř. Naopak, potřeboval Smitha dostat ven.

„Když nás nepustíte dovnitř, tak ho aspoň vyneste ven, přímo před hlavní vchod.“

„Tak blbej nejsem! Nehodlám vylízt přede dveře, když tam máte mraky ostřelovačů!“

Talley zaznamenal, že se vedle něj pohnuli Maddox s Ellisonem. Slyšel, jak Maddox někomu vysílačkou nařizuje, aby sem poslali sanitku.

„Nikdo na vás nebude střílet. Jen ho vyneste ven a my si pro něho přijdem. Jestli mu zachráníte život, Dennisi, pomůže vám to u soudu.“

„Ne!“

„To je všechno, co od vás chci, Dennisi. Abyste ho vynesli před dveře.“

„Ne!“ Teď už Rooney ječel.

„Zachraňte ho!“

„Ne!“ zařval znovu Dennis.

„Pomozte mně a já pomůžu vám.“

Rooney zaklapl telefon.

„Dennisi?“

Nic. Byl pryč.

„DENNISI?!“

Maddox s Ellisonem na něho nehybně zírali a čekali.

„Tak co?“

Talley už byl blízko, ale příliš po tom toužil. Příliš moc tlačil na pilu. A prohrál.

DENNIS

Dennis shodil telefon na zem, pak ho zvedl a mlátil jím o Smithův psací stůl.

„Ten hajzl! Ten hajzl chce, abych chcíp!“

Cítil, jak mu vzteky nabíhá hlava. Kevin přecházel se založenýma rukama před televizorem, vyděšená troska. Zastavil se před pohovkou a zíral na Waltera Smitha.

„Měli jsme jim ho dát. Vypadá o moc hůř.“

„Nasrat jim! Dali nám snad helikoptéru?“

„To ne, ale jen se na něho, Dennisi, koukni! Myslím, že má nějakej záchvat.“

Smith chvíli ležel nehybně jako mrtvola, ale pak sebou začal trhat a celé tělo se mu kroutilo. Dennis se na něho dlouho dívat nevydržel.

„Ty bys nepoznal záchvat, ani kdyby tě kousnul do prdele.“

„Tak se na něho podívej. Asi má poškozenej mozek.“

Dennis šel k žaluziím. Od chvíle, kdy se díval ven naposledy, se nic nezměnilo, stejně jako už dlouho předtím: slepá ulice byla plná poldů a jejich aut a zdálo se, že přijíždějí další. Dennis by to před Kevinem nikdy nepřiznal, ale měl strach. Byl hladový a unavený a ze zápachu benzinu u hlavního vchodu se mu zvedal žaludek. Kapsy měl vyboulené penězi, které si do nich nacpal.

Kevin se postavil vedle něj.

„Dennisi, von umírá. Už tak je dost špatný, že jsme sejmuli toho Číňana a toho poldu. Jestli umře i tenhle, přišijou nám další vraždu.“

„Prokristapána, Kevine, zavři už hubu!“

„Měli bysme si promluvit s právníkem, jak nám radí ten polda. Potřebujem advokáta, aby nás z toho nějak vysekal. Můžem to všechno svést na Marse.“

„Bacha, aby tě neslyšel!“

„Je mi to fuk, ať si to klidně slyší!“

„Dej si pohov, Kevine! Makám na tom. Potřebuju teď jenom něco k jídlu. Kus žvance a trochu času. Něco už vymyslíme! Ta holka tam něco kuchtí?“

„Jak můžeš teďka myslet na jídlo? Mně se chce blejt!“

„V koupelně jsem viděl nějakej gaviscom. Vem si ho.“

„Chce se mi spát.“

„Co kdybys už držel klapačku, ty pitomče? Poldové tě strčej za katr a tam budeš moct spát každou noc až do konce svýho podělanýho života!“

Dennis věděl, že Kevin má pravdu, ale snažil se na to nemyslet. Každý plán, který zplodil, měl tak velké díry, že by se do nich vešel celý dům, a teď už poldové vyhrožují, že vtrhnou dovnitř. Walter Smith se znovu začal svíjet a třást. Zdálo, že umrzne, protože se klepal stejně, jako kdyby spal na ledové kře. Dennis byl tak vyděšený, že se mu chtělo brečet. Seděl tady na milionu doláčů, a nevěděl, co dál. Mars s tou holkou přinesli pizzu a Dennis si pomyslel, že by mu něco k snědku mohlo pomoct, ale jak ta holka uviděla tátu, pustila pizzu na zem a hnala se rovnou k němu.

„Co mu je? Tati?!“

Dennis měl pocit, že mu pukne hlava.

Padla na kolena, naklonila se nad ním, ale ani se ho nedotkla.

„Jen se podívejte, jak se třese! Proč se tak hrozně třese? Copak s tím nehodláte něco udělat?“

Kevin nasadil ukňouraný výraz.

„Dennisi, von fakt potřebuje doktora.“

Dennis měl chuť ho praštit.

„Ne.“

Dívka na něho pohlédla a začala ječet:

„Je studenej jako led! Copak to nevidíte? Není vám snad jasný, že umírá?“

„Dennisi, prosím tě. Jestli umře, máme na krku další vraždu. Už teď jsme v tom až po uši.“

Dennis byl k smrti vyděšený. Nechtěl, aby ten parchant natáhl brka. Nestál o další obvinění z vraždy.

Kevin zvedl telefon.

„Zavolej jim. Ať si ho vemou.“

„Ne!“

„Oceněj, že jim chceš pomoct. Možná nám dokonce něco odpustí. Přemýšlej o tom, Dennisi. Mysli na to!“ Kevin přistoupil až k němu a v jeho šepotu znělo víc než jen prosba.

„Jestli sem ti fízlové vtrhnou, je s prachama ámen!“ Dennis pohlédl na Marse, který seděl na podlaze a cpal se pizzou se smaženými vajíčky. Jejich pohledy se střetly a na Marsových rtech se objevil náznak úsměvu, jako by o všem věděl, včetně toho, že Dennis na takhle tvrdou hru nemá.

K čertu s Marsem.

Dennis chtěl ty prachy.

Popadl telefon a vymačkal Talleyovo číslo.

TALLEY

Talley si v Maddoxově autě právě nabíjel mobil ze zdroje pro zapalovač, když začal vyzvánět. Ztuhl a škubl sebou strachem, protože si nejdřív pomyslel, že zvoní Nokia od Hodináře.

„To je váš telefon,“ upozornil Maddox.

Talley převzal hovor.

„Talley.“

Byl to Rooney.

„Tak dobře, Talley, rozmyslel jsem si to. Jestli ho chcete, máte ho mít. Ale jen vy.“

Bože! Už se domníval, že je po všem, že ztratil jakoukoliv naději na vydání Smitha, a teď mu ho Rooney sám nabízí. Talley byl mrtev, ale teď znovu ožil. Má zase šanci dostat zpátky Jane i Amandu!

Klekl si a vyhlédl přes kapotu. Zakryl telefon a zasyčel na Maddoxe:

„Sanitku! Vynesou ho ven.“

„Zatracený parchanti,“ ozval se Ellison.

Maddox se vrátil na pevnou linku a Talley odkryl telefon.

„V pořádku, Dennisi. Jsem tady. Jsem s vámi. Pojďme si říct, jak to provedeme.“

„Tady není nic, o čem bysme museli mluvit. Prostě si pro něj pojďte. Ale uděláte dobře, když ti fízláci ze zvláštních jednotek zůstanou tam, kde jsou. Tak zní dohoda.“

„Sám ho neodnesu! Někdo mi bude muset pomoct.“

„Zatracenej lháři! Chcete mě oddělat!“

„To ne, Dennisi. Můžete mi důvěřovat. Já, ještě jeden člověk a nosítka. To je všechno.“

„Seru na vás, Talley, seru na vás! Tak dobře! Vy a ještě jeden chlap, ale to je všecko! Svlíknete se. Chci, abyste se svlíkli! Musím vědět, že nemáte žádný zbraně.“

Talley se podíval na Maddoxe a zakroužil prstem, čímž mu dal najevo, že se má rychle postarat o sanitku.

„Tak dobře, Dennisi. Jestli to tak chcete, pak to takhle uděláme.“

„Ostatní se budou držet stranou. Dohodli jsme se na tom? Zní tak naše dohoda?“

„Ano, takhle jsme dohodnutí.“

„Přísahám Bohu, že jestli si ti parchanti něco zkusej, ty děcka zemřou. Všichni zemřou.“

„Jen se uklidněte. Budete-li se mnou spolupracovat, nemusí umírat nikdo.“

„Jděte se vycpat!“

Talleyovi se v uchu ozvalo klapnutí. Rooney zavěsil.

Talley se díval na dům. Teprve po chvíli odložil telefon. Ruku měl v pořádku, ale od tlaku ho bolelo celé ucho. Nátělník měl zmáčený potem a revolver ho tlačil do břicha. Cítil se otupělý.

Maddox se na něho díval a Ellison se usmíval. „Kurva. Tak jste z nich jednoho vymámil. To je výborný, člověče. Však to taky byla fuška.“

Talley neodpověděl. Posadil se na zadní sedadlo a svlékl se. Ponechal si jen slipy a boty. Pak čekal na sanitku. Dřív by byl na něco takového hrdý, ale teď k tomu měl daleko. Neudělal to pro Waltera Smitha. Naopak, riskoval jeho život, svůj vlastní a možná i životy dětí v tom domě. Udělal to pro sebe, pro Jane a pro Amandu.

16

patek 23.19

TALLEY

Martinová kolem něho bzučela jako rozhněvaná vosa. Přijela v sanitce s lékařem jménem Klaus ze záchranné služby Canyon Country.

„Oblečte si neprůstřelnou vestu. Jen si ji navlečte přes prsa, aby viděl, že nejste ozbrojený.“

„Dohoda zní, že přijdu vysvlečený. Nehodlám ho vyplašit.“

Klaus byl mladý, hubený muž v brýlích s černými obroučkami. Představil se sám a podal Talleymu ruku.

„Bylo mně řečeno, že tady máte nějaký úraz hlavy a snad i střelnou ránu.“

„Doufejme, že ne, doktore.“

Klaus se v rozpacích nemístně usmál.

„Myslím, že mě sem poslali, protože jsem dva roky dělal v Martin Luther Kingu dole na jihu. Tam vidíte všechno možný.“

Jeden ze zdravotníků, tlustý muž jménem Bigelow, se dobrovolně přihlásil, že půjde s Talleym. Teď právě přicházel od sanitky, v šerém světle za přední linií, na sobě jen pruhované trenýrky, lékařské boty a černé podkolenky. Bigelowova spolupracovnice, žena jménem Colbyová, nesla nosítka.

„Jste připravený?“ zeptal se ho Talley.

„Ano, pane. Můžeme jít.“

Martinová se tvářila podrážděně.

„Měl byste vědět, že přistoupit na něco takového je hloupost. Byl jste u SWAT. Nikdy byste se neměl vystavovat střelbě bez ochrany. Docela dobře můžete oba přijít o život.“

„Uvědomuju si to.“

Talley necítil potřebu vyprávět jí o tom, jak to tehdy bylo v mateřské školce. Zabalil svůj colt do nátělníku a nechal ho i se svým šatstvem na zadním sedadle Maddoxova auta. Pak šel za Bigelowem. Chtěl to mít co nejrychleji za sebou, než si to Rooney rozmyslí.

Zavolal ze svého mobilu do domu. Rooney vzal telefon hned po prvním zazvonění.

„Jsme připravení, Dennisi. Vyneste ho ven. Jsme svlečení, takže si budete moct ověřit, že nejsme ozbrojení. Počkáme na příjezdové cestě. Nepřiblížíme se k domu, dokud za sebou nezavřete dveře.“

Rooney zavěsil, aniž by cokoliv řekl.

„Nelíbí se mi to. Toho chlápka by měli odnést lidi z taktický jednotky,“ mínila Martinová.

Talley ji ignoroval a pohlédl na Bigelowa.

„Takže jdeme. Půjdu před vámi až ke dveřím. Jakmile ho budeme mít na nosítkách, zůstanu naopak za vámi. Souhlasíte?“

„Může to být i jinak.“

„Takhle to bude nejlepší.“

Talley s Bigelowem obešli automobil a vstoupili do světel. Bylo to jako průchod jasným slunečním svitem.

Stíny toporných postav se posunovaly ke vjezdu k domu, tam se zastavily a čekaly. Talley na Bigelowovi viděl, že má strach; zřejmě ho vyděsilo proroctví kapitána Martinové.

„Proběhne to bez potíží.“

„Jasně, já vím.“

„Jestli dají naši fotku do novin, budem na ní vypadat jak dva šílenci.“

Bigelow se nervózně zasmál.

Talley sledoval dům. Nejprve se jako zúžené oko rozevřela jedna žaluzie. To mohl být Rooney, zkoumající, zda nemají zbraně. Pak se otevřel hlavní vchod, nejdřív jen nepatrně, potom víc. Talley cítil, jak se v řadě policistů za jeho zády proměnila atmosféra. Přestali se vrtět, nikdo neodchrchlával ani nekašlal. Zvuk jednoho z vrtulníků změnil tón a za dveřmi se objevilo světlo, sotva patrné v záplavě záře z reflektorů. Nebyl to Dennis Rooney. Se Smithem se vykolébali Kevin a Mars Krupchek, položili bezvládné tělo na dlažbu asi dva metry od dveří a chvatně se vrátili do domu.

„Jdeme na to!“

Talley zamířil přímo k Walteru Smithovi. Byl to muž středního věku, v tričku u krku na knoflíčky, v doběla sepraných džínách a teniskách. Kvůli něčemu, co měl v domě, chtějí nějací chlapi zabít Jane a Amandu. Pohmožděnina na hlavě byla z dálky viditelná.

„Jestli dovolíte, mrknu se mu na to zranění,“ vyhrkl Bigelow.

Talley ustoupil a nechal zdravotníka rozložit nosítka a zajistit je. Schválně odvracel zrak od žaluzií a vůbec se nepokusil pohlédnout směrem k domu. Pozoroval Smitha. Byl by rád viděl nějaký náznak, že se probouzí, ale hloubka jeho spánku ho vyděsila. Od pasu vzhůru se třásl a v Talleym vzrůstalo podezření, že mohl upadnout do kómatu.

„Jak to s ním vypadá?“

Bigelow mu nadzvedl jedno víčko, posvítil tenkou baterkou do oka a zamumlal:

„Dost ošklivý otřes mozku, to je jistý.“

Pak prohmatával Smithovi krk a zkoumal, zda nedošlo k poranění krční páteře. Zdálo se, že je se svým zjištěním spokojený.

„Bude to dobrý. Fixaci nepotřebujeme. Zvednu mu hlavu a ramena. Vy ho chyťte pod zády a pod koleny. Bude těžší, než si myslíte, takže na to buďte připravený. Počítám do tří. Raz, dva, tři!“

Vyzvedli Smitha na nosítka. Bigelow mu začal upevňovat popruh přes prsa, ale Talley ho zarazil.

„S tímhle se nezdržujte. Musíme ho odsud dostat co nejrychleji, dokud je to možné.“

Šli po chodníku podél vjezdu na ulici a do světel, kde je okamžitě obklopil Hicksův taktický tým. Klaus běžel vedle nosítek a štěkal na Bigelowa:

„Proč nemá zafixovaný krk?“

„Nenašel jsem žádnou stopu po cervikálním poranění.“

„Stejně jste to měl udělat!“

Colbyová převzala od Talleyho nosítka, aby Bigelowovi pomohla. Ellison přinesl Talleyovo šatstvo, a zatímco Smithe nakládali do sanitky, oblékal si Talley kalhoty. Pak šel za Klausem dovnitř.

„Potřebuju s ním mluvit.“

„Počkejte.“

Jak byl Klaus předtím ostýchavý a neobratný, byl teď najednou soustředěný a pozorný. Nadzvedl Smithovi oční víčko a posvítil mu do oka tužkovou svítilnou stejně jako předtím Bigelow.

„Nevypadá to dobře. V nejlepším případě se jedná o těžký otřes mozku, ale taky tam může být nějaké poškození. V nemocnici budeme muset udělat rentgenové snímky a další vyšetření, abychom se dozvěděli více.“

„Probuďte ho. Nutně s ním potřebuju mluvit.“

Klaus pokračoval ve vyšetřování. Teď měřil Smithův tep.

„Nehodlám ho budit.“

„Potřebuju ho jen na pár minut. Kvůli tomu jsem ho dostal z domu.“

Klaus přitiskl na Smithův krk stetoskop.

„Pojede rovnou do nemocnice. Může mít intrakraniální hematom nebo frakturu, případně obojí. Dojde-li v mozku k zvýšenýmu tlaku, bude to problém.“

Talley se za Klausem sklonil k nehybnému tělu. Vzal Smitha za bradu a zatřásl jím.

„Smithi! Probuďte se!“

Klaus popadl Talleyho za ruku a snažil se mu ji odtáhnout. „Co to, do prdele, děláte? Jděte od něho pryč!“

Talley zatřásl Smithem ještě silněji.

„Tak už se proboha probuďte!“

Smith zamžikal očima, přičemž jedno otevřel více než druhé. Nezdálo se však, že by Talleyho viděl, a tak se k němu Talley naklonil ještě blíž. Vypadalo to, že se mu zrak zaostřuje.

„Víte, kdo jste?“ zeptal se ho.

Klaus ho od něho odtlačil.

„Zmizte od něho. Budu si na vás stěžovat, vy parchante.“

Smithovy oči se rozostřily a zavřely. Talley chytil Klause za paži a pokoušel se ho přemluvit.

„Použijte nějakou čichací sůl, dejte mu injekci, cokoliv. Stačí mi minuta.“

Colbyová nastartovala motor, Talley narazil do stěny a rozkřičel se:

„Nikam nejezděte!“

Klaus s Bigelowem na něho udiveně pohlédli. Klaus se pomalu podíval na Talleyovu ruku, která mu svírala paži.

„Nebudu ho budit. Netuším, proč bych to měl dělat. A teď mě laskavě pusťte.“

„Jde o záchranu životů. Životů nevinných lidí. Potřebuju mu jen položit pár otázek.“

„Pusťte mě!“

Talley se díval do tvrdých, rozhněvaných očí. Napětí mu stáhlo tvář i krk do tvrdých zauzlin. Vší silou svíral Klausovu paži a přemýšlel o svém revolveru, zabaleném v nátělníku.

„Jen jednu otázku, prosím.“

V malých tvrdých očích se nezračilo žádné slitování.

„Není schopen vám odpovědět.“

Talley se díval na nehybné Smithovo tělo. Už byl blízko. Tak blízko.

Klaus znovu pohlédl na svou paži. Talley ji dosud pevně tiskl.

„Tak už mě konečně pusťte! Ať můžem toho člověka odvézt do nemocnice!“

Martinová ho pozorovala ode dveří, Ellison s Metzgerovou stáli za ní. Talley uvolnil lékařovu paži.

„Kdy se probudí?“

„Nevím, jestli se ještě vůbec někdy probudí. Mezi lebkou a mozkem došlo ke krvácení a k takovému tlaku na mozek, že může nastat klinická smrt. Zůstaňte uvnitř nebo vystupte, ale nechte nás už konečně odjet.“

Talley se znovu podíval na Smitha a nejraději by zavyl bezmocí. Vylezl ze sanitky a odtáhl Metzgerovou stranou.

„Kdo tady ještě zůstal? Kdo z našich lidí?“

„Jorgy. A myslím, že Campbell je…“

„Ať tady Jorgenson zůstane. Chci, abyste jela tou sanitkou. Chci být u toho, až se probudí. Přesně u toho okamžiku.“

Metzgerová se otočila a na mikrofonu, který měla přes rameno, ťukala Jorgensonovo číslo.

Talley došel k Maddoxovu vozu pro zbytek svých věcí. Zhluboka dýchal. Cítil zlost a frustraci. Riskoval všechno, a nevyšlo to. Smith nemůže mluvit. Podíval se na dům. Tak rád by něco udělal, ale nenapadalo ho vůbec nic.

Talley náhle pocítil nenávist k Dennisovi Rooneymu a zatoužil ho zabít.

Otočil se a všiml si, že ho Martinová pozoruje. Bylo mu to jedno.

DENNIS

Nic nevypadalo jako skutečné: Talley a ten druhý chlap ve spodním prádle odnášející Smitha. Smith nakládaný do sanitky. Světlomety z vrtulníků křižující se nad zemí jeden přes druhý jako světelné šavle. Kaluže světla byly tak jasné, že smyly z obrazu všechny barvy, z poldů byly jen šedivé stíny, sanitka byla růžová a ulice modrá. Dennis se díval, jak si záchranka hledá cestu ven ze slepé ulice, a teprve teď ho napadlo, že ho klidně mohla vyvézt ven, že z toho měl udělat součást dohody. Popadnout kufr s penězi, přiložit Smithovi k hlavě bouchačku, zmocnit se sanitky a donutit je, aby ho odvezli dolů na jih, k hranicím. Proč ty nejlepší nápady dostává vždycky, až když už je pozdě?

Mars se vedle něj postavil se stejným výrazem, s jakým se v práci díval na Mexičany: vidím do tebe, vím na co myslíš, přede mnou neschováš žádné tajemství.

„Voddělali by tě hned, jak bys do tý sanitky nastoupil. Buď rád, žes zůstal tady.“

Dennis se na něj podíval a šel pryč, naštvaný, že ho Mars tak snadno prokoukl. Mars byl poslední dobou příjemný jako trn v prdeli. Dennis se posadil k Smithovu psacímu stolu a nohy si hodil na desku.

„Mně ten pobyt tady ničí, Marsi. Tobě se to možná líbí, ale já už chci odsud vypadnout. Získal jsem pro nás trochu času, ale teď už musíme něco vymyslet. Dostat nějakej nápad.“

Díval se po Marsovi a Kevinovi, ale oba mlčeli.

„Skvělý. Moc jste mně pomohli“

Dennis se otočil k dívce a rozpřáhl ruce.

„V pořádku? Stařík je venku. Spokojená?“ –

„Děkuju vám.“

„Umírám hlady. Jdi do kuchyně a něco uvař. A už to neházej na podlahu. Udělej taky trochu kafe. Silnýho. Budeme celou noc vzhůru.“

Mars odvedl děvče zpátky do kuchyně.

Když odešli, Dennis si všiml, že na něj Kevin upřeně zírá.

„Co se děje?“

„Nedostanem se odsud.“

„Proboha, už zase? Prosím tě, jdi s tím už jednou do hajzlu!“

„Mně a Marsovi na penězích nezáleží. Ty bez nich nepudeš, a proto tady furt ještě trčíme. Dennisi, s těma prachama se ven nedostaneš. Jsme vobklíčený. Koukaj na nás v podělaný televizi. Jsme v prdeli.“

Dennis vyletěl ze židle tak rychle, že Kevin měl sotva čas uskočit. Už se mu z toho, jak mu neustále házeli klacky pod nohy, dělalo špatně.

„Jsme v prdeli, dokud nevymyslíme, jak se dostat ven, ty kreténe. Pak nebudem v prdeli, ale budem bohatý.“

Dennis chvíli pochodoval kolem stolu a pak se vydal do kuřáckého pokoje. Z haly se sem šířil silný zápach benzinu, ale měl chuť se napít a chtěl si tady, v kuřáckém saloně, posedět. Tuhle místnost si oblíbil.

Obložení z tmavého dřeva a luxusní kožený nábytek v něm vzbuzovaly pocit, že je bohatý, podobně jako hala nějakého dobrého hotelu. I bar byl nádherný: tepaná měd, která se zářivě leskla a vypadala, že je stará už tisíc let, barové skříňky se skleněnými tabulkami s ledovými květy, s armaturou z nerez oceli lesknoucí se v záři stropních světel. Dennis si vybral láhev stoličné vodky, v malé chladničce našel led a z poličky z kouřového skla si vzal sklenku. Nalil si a posadil se na stoličku k baru. Z balíčku v kapse odloupl jednu stodolarovou bankovku a hodil ji na pult.

„Drobný si nechte.“

Vypil většinu vodky a líbilo se mu, jak ho škrábe v krku, tuhý pruh, který se mu tlačil do hlavy. Znovu si nalil. Čistá studená vodka ho pálila v nose a vháněla mu slzy do očí. Protřel si je, ale nepomohlo to.

Žili v dvoupokojovém bytě nad Exxon station, jedenáctiletý Dennis, o dva roky mladší Kevin a jejich matka, Flo Rooneyová. Dennis nevěděl, kolik jí tehdy bylo ani kolik jí je teď. Jejich otec už dávno odešel, pravidelný kuřák marihuany jménem Frank Rooney, který opravoval převodovky a neplatil alimenty. No co, stejně se nevzali a žili na hromádce.

Dennis strkal Kevina do ložnice, Kevina s velkýma hmyzíma očima, které mu vylézaly z důlků, co se tlačil dozadu, protože se bál. Měli už spát a svět se topil ve tmě.

„Zase to dělají.“

„Ne-e, fuj, neříkej to.“

„Copak je neslyšíš? Zas dělají ty hnusný věci. Pojď, půjdem se podívat.“

Žili ve více bytech, než si Dennis mohl pamatovat, v některých jen týden nebo dva, v jiných téměř rok. Byla to špinavá místa se skvrnami na stropech a se záchody, jimiž protékala voda. Flo Rooneyová obvykle mívala nějakou práci, jednou dokonce dvě zaměstnání najednou, a víc než jednou neměla žádné. Nikdy neměli dost peněz. Flo byla žena malé postavy s tělem jako kuželkářská koule, nohama do O a ošklivou pletí. Měla ráda gin a smrděla noxzemou. Když upadla do svých depresí a měla v sobě spousty ginu, s oblibou klukům nadávala a říkala jim, že nemá dost peněz, aby se o ně starala, a že je bude muset dát do domova. Kevin brečel, ale Dennis se modlil: Prosím tě, dej mě do nějakýho toho posranýho dětskýho domova. Vždycky to bylo o penězích.

Dennis dostrkal Kevina ke dveřím matčiny ložnice. Oba chlapci se snažili nedělat hluk, protože tam byla s nějakým chlapem, kterého si přivedla domů z baru. Tenhle měsíc pracovala jako barmanka, další měsíc to mohlo být něco jiného, ale vždycky u toho byli nějací chlapi. Říkala jim „mý drobný radosti“. Dennis jim říkal ožralové.

„Ty nechceš vidět, jak to dělaj!“

„Ne!“

„Ale říkal jsi, že chceš. Poslouchej, co jí dělá!“

„Dennisi, nech toho, já se bojím!“

Ve vzduchu visel ostrý pach potu a sexu a Dennis ji za to nenáviděl. Žárlil na ty chlapy pro čas, který jim věnovala, a cítil se ponížen tím, co jim dovolovala, aby s ní prováděli, i tím, co dělala ona jim. Styděl se, ale zároveň ho to přitahovalo, její vzdechy, chrochtavé kletby.

Znovu do Kevina strčil, tentokrát jemněji.

„Jdi tam. Ať to taky jednou vidíš.“

Tentokrát Kevin šel a plížil se ke dveřím. Dennis zůstal na gauči, na kterém spali, a čekal. Nevěděl, proč na Kevina tak naléhal, aby se šel kouknout. Snad chtěl, aby ji Kevin nenáviděl stejně jako on. S otcem, který se někde toulal, a s mámou, která pracovala, se Dennis obvykle musel o bratra starat: připravoval mu snídani, vodil ho do školy, dohlížel na to, aby se dostal v pořádku domů, a vařil večeři. Protože musel být Kevinovi tátou i mámou, nezbylo v něm už místo pro nikoho jiného. Možná ji tím chtěl jen trestat.

Kevin se dostal ke dveřím a nakoukl dovnitř. Dennis věděl, že se tam odehrává cosi ošklivého, protože slyšel, jak ten chlap říká matce, co má dělat. Ani se nenamáhala zavřít dveře.

Kevin se dlouho díval a pak se postavil do dveří, kde ho máma mohla uvidět.

Dennis hlasitě zašeptal:

„Keve!“

Kevin se rozvzlykal a pak začal brečet na celé kolo.

Muž na něj začal ječet: „Ty hajzlíku! Koukej odsud vypadnout!“

Kevin klopýtal pozpátku ven, zatímco ten chlap vyskočil a šel ke dveřím, nahý a s obrovským vztyčeným údem. V ruce nesl džíny.

„Já tě naučím špehovat, ty smrade!“

Byl to velký chlap s bílým tělem a tmavými pažemi, hrubý a chlupatý s tetováním na ramenou a ochablým břichem. Z chlastu a fetování měl červené oči. Vytáhl z kalhot tlustý kožený pásek, mával jím a hnal se za Kevinem. Byla na něm velká oválná mosazná spona vykládaná tyrkysem. Opasek se svištivým zvukem dopadl Kevinovi na záda a Kevin začal vřískat.

Dennis do muže ze všech sil strčil, začal do něho bušit, ale pak začal pásek dopadat na něho, stále znovu a znovu, až Dennis vyčerpal veškerou zásobu slz.

Ona vůbec nevyšla ven a muž se k ní po chvíli vrátil. Její drobná radost.

„Dennisi?“

Dennis si protřel oči a sklouzl z barové stoličky.

„Buď si, Kevine, jistej, že bez prachů odtud neodejdu.“

Dennis se vrátil do pracovny a vytáhl zástrčku telefonu ze zdi. Nemá smysl bavit se s poldama, dokud nebude vědět, co jim říct. Chtěl ty prachy.

KEN SEYMORE

Přenosový vůz Kanálu 8 byl zaparkovaný na kraji prázdného stavebního pozemku. Reportér byl hezký, asi pětadvacetiletý chlapec, který každému říkal, že absolvoval Jihokalifornskou univerzitu. A také, že to či ono je „bohovský“, tamto rovněž, pánbůh že je taky bohovský. Sám byl bohovský imbecil, ale to mu Seymore neřekl. Reportéři si celý večer stěžovali, že tady nejsou žádné záchody. Místní poldové slíbili, že brzy přitáhnou maringotku s WC, ale až dosud k tomu nedošlo.

Seymore se toho chlápka zeptal, zda by si mohl jít za jejich přenosový vůz ulevit. Hezoun se zasmál a řekl jen, aby si dal pozor, že už tam teče potok. Čurák. Seymore si pomyslel, že je to typ chlápka, který si objednává čokoládová martini.

Sel za přenosový vůz, kde na něj nikdo neviděl, a dal si tam dvě lžíce „cranku“, své oblíbené feťácké pochoutky z metamfetaminu. Nakoplo ho to do temene hlavy jako poryv studeného vzduchu, ale probudilo ho to. Byly dvě pryč a všichni bojovali s časem. Seymore si všiml, že asijská kočka s pěknou prdelkou si taky něco šňupla.

Když opět vyšel, viděl, že se reportér radí s producentem a kameramanem, chlápkem s obrovskými, svalnatými pažemi. Všichni vypadali rozrušeně.

„Díky, kámo,“ zahučel Seymore.

„Žádný problém. Slyšel jste to? Jednoho právě dostávají z domu.“

Seymore se zastavil.

„Opravdu?“

„Myslím, že je to otec. Je zraněný.“

Ozvala se houkačka a všichni věděli, že přijíždí záchranka. Všechny televizní týmy se rozběhly s kamerami na ulici v naději, že to natočí, ale sanitka vyjela odjinud. Houkačku bylo chvíli slyšet hlasitěji a pak se začal její zvuk vzdalovat. Právě když v dálce umlkala, začal zvonit Seymoreův telefon. Odpovídal v chůzi, tichým hlasem, ale nedokázal skrýt podráždění. Věděl, s kým mluví, a tak šel rovnou k věci.

„Proč jsem se to kurva museí doslechnout až od toho reportéra? Toho podělanýho Smithe vynesou ven a já se to musím dozvědět jako poslední?“

„Myslíte si snad, že se dostanu k telefonu, kdykoliv si usmyslím? Jsem přímo u toho a musím si dávat bacha.“

„Tak dobrý, to je v pořádku. Řekněte mi, promluvil? Ten chlap říkal, že je raněný.“

„To nevím, na to bych musel být blíž.“

„Měl ty disky? Možná je měl u sebe.“

„To taky nevím.“

Seymore měl pocit, že prohrává. Průsery jako tenhle by ho taky mohly připravit o kejhák.

„Jestli by to někdo měl vědět, pak jste to vy, do prdele! Za co vás kurva platíme?“

„Vezou ho do nemocnice v Canyon Country. A ještě něco: Můžete mi vylízat prdel.“

Na druhé straně už nikdo nebyl.

Seymore neměl čas se tím zabývat. Zavolal Glenu Howellovi.

Část třetí

HLAVA

17

pátek 23.36

Pearblossom, Kalifornie

MIKKELSONOVÁ A DREYER

Trvalo dlouho, než Mikkelsonová s Dreyerera našli Krupchekův obytný přívěs, deset metrů dlouhý, rozpadající se ve spojích. Čekal na ně na konci asfaltky v Pearblossomu, farmářské komunitě s ovocnými sady, kde žili také zemědělští nádeníci, na úpatí kopců v Antelope Valley, Když konečně to proklaté místo našli, měla Mikkelsonová pocit, že na ně tyto rozlehlé, ploché a prašné končiny čekaly stejně, jako čeká pouštní ropucha na nějakého brouka.

Dreyer na straně spolujezdce zapnul baterku a osvětlil okolí. Přívěs byl pod nánosem prachu světlemodrý a místy prorezavělý.

Dreyer, který byl od přírody opatrný, navrhl: „Nemyslíte, že bychom měli počkat na Palmdale?“

Mikkelsonová, která už se na rozdíl od něj nemohla dočkat, až se dostanou dovnitř, odpověděla: „Proč jsme se tedy namáhali shánět povolení, když bychom teď měli čekat? Nemusíme na nic čekat. Vemte světlo.“

Cesta ke Krupchekovu přívěsu vedla mělkým kaňonem mezi dvěma nízkými hřbety kopců. Žádné pouliční lampy, žádná kabelová televize, nic. Byl sem zavedený jen telefon a elektřina. Slunce zapadlo a nastala černá tma.

Mikkelsonová, vysoká žena s atletickou postavou, která seděla za volantem, protože kdykoliv řídil Dreyer, dělalo se jí špatně, vystoupila první. Dreyer, malý a hranatý, se k ní připojil, a kamenitá půda jim křupala pod nohama. Oba měli baterky. Stáli tam, dívali se na přívěs a pociťovali mírnou nervozitu.

„Myslíte, že tam někdo bude?“

„To zjistíme.“

„Co říkáte, je to jeho auto?“

„Až tady skončíme, ověříme si číslo.“

Vedle přívěsu stála ve tmě zaprášená a kropenatá Toyota Camry z osmdesátých let.

Přijeli sem pozdě, protože nejdřív jeli do Rooneyova bytu, kde se museli dohadovat s jeho domácím a přiblblou ženskou, bydlící nad ním, hloupou krávou, která se v jednom kuse vyptávala, jestli bude v televizi ve zprávách. Mikkelsonová měla chuť ji praštit. Když konečně dojeli do Pearblossomu, zdrželi se hledáním přívěsu – už byla tma, vedlejší silnice nebyly značené, nebo aspoň většina z nich, takže museli třikrát zastavit a vyptávat se na cestu. Na poslední zastávce, u Mexičana ze Zacatecas, který pracoval jako podkoní u jedné bohaté dámy, se ukázalo, že Mars bydlí hned vedle. Mexičan, maličký chlapík s malou ženou a šesti či sedmi dětmi, jim řekl, že Krupchek byl samotář, choval se tiše, nikdy nedělal žádné potíže a mluvil s ním jen jednou, když jim někdo nechal na schodech srdce vyřezané z kosti. Téhož večera šel Mexičan za Krupchekem, aby se ho zeptal, jestli ho tam nenechal on. Krupchek řekl, že ne, a zavřel dveře. To bylo všechno.

„Tak jdeme,“ vybídla ho Mikkelsonová.

Došli k přívěsu, obešli ho, ale zatím se jen dívali. Jako by se ho nechtěli ani dotknout, protože už ze samotného pohledu jim naskakovala husí kůže.

„Jak se dostaneme dovnitř? Mrknem se po klíči?“ chtěl vědět Dreyer.

„Uvidíme.“

Povolení k prohlídce měli, ale jak se tam mají dostat? Na to nepomysleli.

Mikkelsonová zaklepala baterkou na dveře a zavolala: „Je tam někdo? Tady policie.“

Udělala to ještě jednou, a když ani teď nedostala odpověď, zkusila vzít za dveře, za jeden z těch fórových knoflíků, které však bývají pevnější, než vypadají.

„Myslím, že bychom to mohli vypáčit,“ nadhodila.

„Možná bychom se měli raději podívat po domácím, aby nám otevřel.“

Mexičan jim řekl, že půda u cesty patří muži jménem Brennert, který pronajímá nemovitosti, většinou migrujícím zemědělským nádeníkům.

„Blbost, to by trvalo věčnost. Urazíme to.“

Dreyer nasadil zarputilý, nešťastný výraz.

„Způsobíme škodu, a já to nechci platit.“

„Máme povolení, nic platit nebudeme.“

„Přece víte, že by se ten prevít mohl soudit, nemyslím Krupchek, ale Brennert. Snad víte, jaký jsou lidi.“

„Vykašlem se na něj.“

Dreyer už byl takový. Bál se, aby se s ním někdo nesoudil. Mockrát o tom hovořili, o tom, jak se policisté dostávají do maléru jen proto, že dělají svou práci. Dreyer spřádal plány, že jednou dá všechen majetek přepsat na manželku, aby se chránil před právníky.

Mikkelsonová vytáhla z kufru křížový klíč na šrouby kol, vrazila ho u knoflíku mezi dveře a sloupek veřejí a vypáčila zámek. Vložila do toho všechnu sílu, protože tyhle věci jsou vždycky pevnější, než vypadají.

Vyvalil se na ně puch jako z vařící se shnilé zeleniny.

„Kristepane, ten chlap se snad v životě nemyl.“

Mikkelsonová se s pocitem pýchy naklonila dovnitř, protože tohle bylo poprvé, co se někam vloupala a měla za sebou zákon. Bylo to dobrodružství.

„Je tam někdo? Klepy, klepy, klep, tady je přátelská policie z vašeho sousedství.“

„Měli bychom zavolat pořádně.“

„To je zbytečné, nikdo tam není.“

Mikkelsonová našla vypínač a vešla dovnitř. Všude byla hrozná špína a přívěs byl přecpaný spoustou otlučeného nábytku mdlé, horkem vybledlé barvy.

„Tak jsme tady. A co dál?“ zeptal se Dreyer.

Ale byl to právě on, kdo to uviděl první, když se podíval do kuchyně. „Proboha, koukněte na to!“

Mohlo by to být zábavné, kdyby jich nebylo tolik: pět nebo šest beden, možná i deset či dvanáct. Mikkelsonová by se tomu možná i zasmála a podotkla k tomu něco vtipného, ale z takového množství vyzařovalo šílenství, z něhož naskakovala husí kůže. Později to soudní znalci spočítali: sedm set šestnáct krabic od cereálií značky Hrabě Chocula, prázdných a složených, úhledně převázaných provazem a navrstvených u stěn, na kuchyňské lince a ve skříňkách do vysokých vratkých věží, a každá krabice poškozená stejným způsobem: propálená na jednom místě cigaretou, zuhelnatělá a začerněná, pokaždé tam, kde měl namalovaný hrabě Chocula nos. Teprve později pochopili, proč byly propálené.

Dreyer, který nebyl tak citlivý jako Mikkelsonová, zavtipkoval:

„Myslíte, že by ty pixly zá něco vyměnil?“

„Navlečte si rukavice.“

„Cože?“

„Rukavice. Musíme být opatrní.“

„Proboha, samý müsli.“

„Vezměte si ty rukavice.“

„Myslíte, že to všechno sněd?“

„Cože?“

„Je to samý čokoládový müsli. Mohl to všechno sníst?“

„Možná šel jenom po krabicích. Zřejmě se odevzdávají, nějaká soutěž.“

Přívěs byl rozdělený na tři části, kuchyň po jejich pravici, obývací pokoj, kudy vstoupili dovnitř, a ložnice po levici, všechno narvané věcmi a příšerně klaustrofobní, všude rozházené noviny, které chodí zdarma, balicí papíry, špinavé šatstvo a plechovky od piva. V kuchyňce byl malý dřez, elektrický sporák a nevelká lednička.

Mikkelsonová, nevšímajíc si Dreyerových spekulací, odešla do ložnice, navlékla si vinylové rukavice na jedno použití a přemýšlela, co to tam proboha tak páchne. Za dveřmi si posvítila baterkou na postel a spatřila zmačkané špinavé lůžkoviny, na podlaze rozházené papíry, šatstvo a prázdné sklenice.

„Dreyere, myslím, že bychom měli zavolat.“

Dreyer stál za ní a po stěnách tančil paprsek jeho baterky.

„Propána, co je zas tohle?“ podivila se Mikkelsonová tlumeným hlasem.

Vstoupila dovnitř a posvítila si. U stěn stály v řadách nad sebou až k pevně zavřeným oknům pětilitrové sklenice, v jakých si v obchodech se zlevněným zbožím můžete koupit nakládané okurky a jinou zeleninu. Cosi v nich plavalo ve žluté kapalině. Některé sklenice byly tak nacpané jakýmisi živočichy, že v nich už téměř žádná tekutina nebyla.

„Proboha, myslím, že to jsou krysy.“

„Prokristapána!“

Mikkelsonová přidřepla, aby si to mohla lépe prohlédnout, a pocítila neodolatelnou potřebu zakrýt si ústa nebo nasadit plynovou masku či cokoliv, co by jí v tom smrdutém vzduchu umožnilo dýchat.

„Prdlajs, jsou to veverky! Samý veverky!“

„Fuj! Jdu volat!“

Dreyer odešel, a zatímco spěchal na čerstvý večerní vzduch, mačkal tlačítka na vysílačce.

Mikkelsonová vycouvala z ložnice, postavila se do dveří a přemýšlela, co dál. Věděla, že by měla prohlédnout Krupchekovy věci, pátrat po identifikačních informacích, telefonních číslech rodinných příslušníků a podobných věcech, které by mohly Talleymu pomoci. Vrátila se do kuchyně, protože se domnívala, že to, co potřebuje, najde právě tam.

S nepříjemným pocitem stála u telefonu, ale dívala se na troubu. Ze všeho měla, jak později řekla, nepěkný pocit: ze zápachu, z veverek, z propálených krabic. Zhluboka se nadechla, jako by se měla ponořit do ledové vody, a trhnutím troubu otevřela.

Další Hrabě Chocula.

Mikkelsonová se musela smát sama sobě. Chacha, co jiného tady čekala?

Napětí se rozplynulo. Začala postupně otevírat skříňky: všude samé naskládané propálené krabice od Hraběte Choculy. Vrátila se k telefonu, znovu zaváhala, a zjistila, že stojí u ledničky.

Dreyer na ni zvenčí zavolal: „Už jdete?“

„Zatím ne.“

„Tak tam počkejte. Šerifové sem posílají detektivy.“

„Dreyere?“

„Co je?“

„Všiml jste si, že ta lednička vypadá jako bílá rakev?“

„Proboha, nechcete jít raději ven?“

Chladnička šla otevřít snadno. Ve srovnání s tím, jaký hnojník vládl všude kolem, byla prázdná a nápadně čistá, žádná sodovka, žádné pivo, žádné zbytky, jen bělostný, báječně vyleštěný smalt. Lednička, jak Mikkelsonová později dosvědčila, byla nejčistší věcí v celém přívěsu.

Ve vrchní části měla dvířka z tenkého kovu: mrazák. Její ruka se jí neptala, prostě se natáhla a otevřela ho. Nejprve ji napadlo, že je to zelí, zabalené ve fólii. Dívala se na to, stále upřeněji, a pak dvířka zase zavřela. Už nikdy, ani zanic nepodlehne v pokušení dotknout se té věci v mrazáku.

Mikkelsonová vyšla z přívěsu a v horkém večerním vzduchu čekala s Dreyerem na šerify, aniž by mezi nimi padlo jediné slovo. Jediné, co si pomyslela, bylo: Ať to vytáhnou a rozbalí oni.

18

pátek 23.40

Santa Clarita, Kalifornie

GLEN HOWELL

Howell si vzal tři pokoje v motelu Comfort Inn, všechny v zadním traktu s východy rovnou na dvůr. V jednom z nich držel Marion Clewes ženu a dívku, obě se svázanýma nohama a rukama a s páskou přes oči a ústa. Howell je zkontroloval, aby se ujistil, že jsou řádně zabezpečené, a vrátil se do svého pokoje, který páchl po čisticích prostředcích a nových kobercích. Nebyl rád v Clewesově společnosti.

Když mu Ken Seymore zavolal, seděl Howell na posteli, a jakmile se dozvěděl, že Smithe odvezli z domu, měl pocit, že mu srdce vyskočí nosem ven.

„Vpadli poldové do domu? Co se to tam děje?“

„Nikdo dovnitř nevešel, ale Smith je venku.“

„Vyšel sám?“

„Ne, vynesli ho. Zdá se, že je úplně na sračky. Některý z těch blbců uvnitř ho zřejmě zmlátil. Odvezla ho záchranka.“

Howell chvíli mlčky seděl a přemýšlel. To, že je Smith venku, a jeho děti ještě uvnitř, představuje problém. Smith v nemocnici, kde ho nadopujou, že nebude vědět, čí je, to je taky problém.

„Vyšel z toho domu ještě někdo jiný?“

„Nikdo, alespoň podle reportérů.“

Howell zavěsil, okamžitě zavolal na informační službu a požádal o telefonní číslo a adresu nemocnice Canyon Country. Pak zatelefonoval do nemocnice a chtěl vědět, jak se tam dostane z dálnice. Podíval se do svého turistického průvodce, aby si to ověřil, a pak zavolal mobilem do Palm Springs.

Odpověděl mu Phil Tuzee. Howell mu převyprávěl všechno, co se dozvěděl, a čekal, až to Tuzee řekne ostatním. Telefon si pak vzal Sonny Benza.

„To je ale dost blbý, Glene.“

„To vím taky.“

„Měl u sebe ty disky?“

„Nemám tušení, Sonny. Dozvěděl jsem se to před dvěma minutama. Stalo se to právě teď. Chystám se tam někoho poslat.“

„Zjisti, jestli má u sebe ty disky a jestli s někým mluvil. Jeho děcka jsou pořád v domě?“

„Jo.“

„Kurva!“

Howell věděl, že myslí na stejnou věc. Muž, který zoufale touží zachránit své děti, je schopný prozradit cokoliv.

Pokusil se nasadit optimistický tón:

„Říkají, že je pěkně zřízenej. Nevím to jistě, Sonny, ale pokud je v bezvědomí, nemůže mluvit. Reportéři, který jsou u domu, mluví o těžkým otřesu mozku s možnými trvalými následky. Vypadá to, že by mohl být v kómatu.“

„Poslyš, nevykládej mi nic, co nemáš bezpečně ověřený. S dohadama si vytírám prdel. Jed tam a koukej se o to postarat.“

„To taky udělám.“

„Ti blbci ho pustili ven kvůli tomu, že je zraněnej? Snad budeme mít štěstí a ten prevít chcípne.“

„Talley je přemluvil, aby ho pustili.“

„Něco ti povím, Glene. To vůbec nevypadá, jako když to tam máš pod kontrolou. Spíš se zdá, že se ti to začíná vymykat z rukou. Budu tam snad kvůli tomu muset jet sám?“

„V žádným případě, Sonny. Já to zvládnu.“

„Chci ty podělaný disky.“

„Chápu.“

„Nepřeju si, aby Smith mluvil, vůbec s nikým, je to jasný?“

„Jasný.“

„Víš, o čem mluvím?“

„Vím.“

„Tak dobře.“

Benza zavěsil. Byl to čistě soukromý hovor, bylo to pouze mezi nimi. Howell zvedl hotelový telefon a zavolal do dvou přízemních pokojů.

„Pojď sem. Mám pro tebe nějakou práci.“

19

pátek 11.52

TALLEY

Talley se podíval, kolik je hodin, pak vytáhl Nokii od Hodináře a zkontroloval, zda je nabitá. V mysli mu jako ohňostroj vybuchovaly bláznivé představy, jak drží Smithovi revolver u hlavy. Smith ví, kdo za tím stojí. Ví, kdo vězní jeho rodinu. Talley chodil sem a tam před vjezdem do slepé ulice a v mysli se mu převracel kaleidoskop obrazů Amandy, Jane a Dennise Rooneyho. Teď měli telefon zase Maddox a Ellison, ale Dennis ho nejen odmítal zvedat, ale dokonce ho i odpojil. Talley cítil, že v něm zraje nějaké rozhodnutí, nevěděl však, jaké by mělo být.

Když zazvonil telefon, pomyslel si podruhé, že se ozývá ten Hodinářův, ale byl to jeho soukromý mobil.

„Náčelníku? Můžu mluvit?“ ozval se Andersův hlas.

Hovořil tiše, jako by chtěl, aby jeho slova nikdo jiný neslyšel. Talley rovněž ztišil hlas, přestože u něho nikdo nestál.

„Tak spusť, Larry.“

„Jsem s Cooperem v kanceláři městského plánování. Člověče, ten chlap byl naštvaněji Nechtělo se mu vstávat.“

Talley vytáhl notes.

„Nejdřív mi řekněte, na co jste přišel s tím mobilem. Už jste to prověřil?“

„Dělal jsem, že volám kvůli domu. Majitel si nepřeje číslo zveřejnit, takže mi mobilní společnost nechtěla nic říct.“

Anders měl na mysli, že si musel k pátrání po telefonních číslech sehnat povolení.

„Pokračujte.“

„Číslo je registrováno na jméno Rohiprani Bakmanifelsu a spol. Je to klenotnická společnost z Beverly Hills. Mám je kontaktovat?“

„Zapomeňte na to, to je slepá ulička.“

Talley i bez dalších informací věděl, že se jedná o ukradený mobil. Jelikož ho Mr. Bakmanifelsu ještě neodhlásil, bylo jasné, že pirátskou aktivitu na svém účtu dosud neobjevil. Číslo bylo pravděpodobně používáno až v posledním platebním období.

„A co ten mustang?“

„Na nic jsem nepřišel, náčelníku. Projel jsem všechny krádeže tohohle modelu za poslední dva roky. Dostal jsem šestnáct tipů na dosud nenalezená auta, ale žádné nebylo zelené.“

„Ukradli nějaký dneska?“

„Ne, pane. Ani za poslední měsíc.“

Talley se rozhodl, že tuhle stopu nechá plavat.

„Dobrá. A co stavební povolení?“

„Nemůžem žádné najít, ale možná je nakonec nebudem potřebovat. Plánovač zná vývojovýho projektanta, který York Estates otevíral. Ten chlapík se jmenuje Clive Briggs. Předtím tam byly jen avokádové sady.“

„Fajn.“

„Teď jsem s ním mluvil po telefonu. Říká, že dodavatel, který postavil Smithův dům, je pravděpodobně v Terminál Islandu.“

Což znamená ve federální věznici v San Pedru.

„Jak to, že pravděpodobně?“

„Briggs to nevěděl jistě, ale pamatuje si na něho. Jmenuje se Lloyd Cunz. Briggsovi se jeho práce tak líbila, že ho chtěl najmout na další obytný projekt, na kterém dělá, ale Cunz jeho nabídku odmítl. Řekl mu, že má základnu v Palm Springs a nechce už dělat tak daleko od ní.“

„Dodavatel tedy přišel až z Palm Springs?“

„Nejen dodavatel. Přivedl si i řemeslníky: tesaře, cementáře, instalatéry, elektrikáře, prostě všechny machry. Tvrdil, že chce ručit za kvalitu práce. Po třech nebo čtyřech letech chtěl Briggs Cunze najmout znovu a zjistil, že byl obviněný z organizovaného vyděračství a únosů. Už v oboru nedělal.“

Talley věděl, že by si stavitel nikdy nepřivedl vlastní lidi, kdyby nestavěl něco, o čem nechtěl, aby se dozvěděli místní. Najednou věděl, kam směřuje. Do světa organizovaného zločinu.

„Už jste si toho Cunze prověřil v počítači?“

„Ne, ještě jsem u plánovače.“

„Až se vrátíte do kanceláře, podívejte se na něj a dejte mi vědět, co objevíte.“

„Myslíte si, že ti chlapi jedou v organizovaným zločinu, nemám pravdu?“

„Ano, Larry. Přesně tohle si myslím. Dejte mi vědět, až na něco přijdete.“

„Nikomu o tom neřeknu.“

„Správně, nemluvte o tom.“

Talley ukončil hovor a podíval se do slepé ulice. Bylo téměř jisté, že Walter Smith byl zapletený do organizovaného zločinu. Hodinář byl nejspíš jeho partnerem a na discích byly důkazy, které chtěli zničit. Pocítil tlak, jako by se mu v hlavě a hrudi nafukoval balon. Uvědomil si, že ztrácí kontrolu nad událostmi, k nimž došlo a ke kterým ještě dojde. Až dorazí Hodinářovi falešní agenti FBI, bude toho v jeho moci ještě méně, a lidé v domě se mohou dostat do ještě většího nebezpečí. Hodináři bylo jedno, kdo zemře. Jediné, co chce, jsou ty disky.

Talley je ovšem chtěl také. Chtěl vědět, co na nich je. Ti lidi by Jane s Amandou nikdy neunesli, kdyby pro ně disky ve Smithově domě nepředstavovaly vážné ohrožení. Měli z nálezu těch disků větší strach, než z vyšetřování únosu Talleyovy rodiny. Spočítali si, že vyšetřování přežijí, ale objev disků by znamenal jejich pád. To znamenalo, že na nich budou jména.

Talley si uvědomil, že on ani jeho rodina do rána nepřežijí. Muži ze zeleného mustangu si nemohou dovolit věřit, že je policie neobviní z toho, co se tady děje. Nemohou to riskovat. Talley si byl absolutně jistý, že jakmile Hodinář bude ty disky mít, všechny tři je zavraždí. Domníval se však, že ví jak na ně.

Vběhl do slepé ulice a připojil se k Maddoxovi a Ellisonovi, kteří postávali u svého auta.

„Už odpověděl na volání?“

Ellison srkal z umělohmotného kelímku černou kávu.

„Ne. Telefonní společnost tvrdí, že odpojil telefon.“

„Máte, chlapi, v tomhle autě zařízení s megafonem?“

„Ne. Co chcete udělat?“

Talley se přikrčil a proběhl k jedinému autu z Brista, které zůstalo v ulici. Popadl mikrofon a zapnul amplion. Maddox přišel za ním a zvědavě ho pozoroval.

„Co chcete dělat?“

„Spojit se s ním.“

Talley zapnul mikrofon.

„Tady je Talley. Nehrozí-li žádné nebezpečí, potřebuju se na něčem domluvit.“

Ozvěna jeho hlasu se rozléhala po okolí. Policisté na obvodu pozemku na něj zírali.

Talley neočekával, že mu zavolá Rooney. Ten vzkaz také nebyl pro něho.

Z domu se ovšem ozval Rooneyho hlas.

„Seru na vás!“

Ellison se zasmál.

„To byl vydařenej pokus.“

„Co znamenalo to ‚nehrozí-li nebezpečí‘?“

Talley neodpověděl. Hodil mikrofon do auta, přikrčil se a proběhl na vzdálenější konec slepé ulice, kde se posadil na chodník mezi hlídkovými vozy. Chtěl mluvit s chlapcem. Doufal, že Thomas pochopí, že výzva se týkala jeho.

Téměř okamžitě zazvonil Talleyův osobní telefon.

„Talley.“

Byla to Sarah a hlas jí přetékal vzrušením.

„Náčelníku, volá zase ten chlapec.“

Talleymu se rozbušilo srdce. Nemohl-li mu říci Smith, kde je jeho rodina, snad se to dozví z disků.

„Thomasi? Jsi v pořádku, chlapče?“

Zdálo se, že hoch je klidný.

„Nebyl jsem si jistý, jestli to znamená, že chcete mluvit se mnou. Jak je tátovi?“

Tentokrát mluvil Thomas hodně potichu, téměř šeptem. Talley zesílil hlasitost, ale stejně ho sotva slyšel.

„Je v nemocnici v Canyon Country. Co ty a sestra? Jste v pořádku?“

„Jo. Ona už není ve svým pokoji. Odvedli ji dolů. Bál jsem se, že jí něco udělají, ale neuměli jen zacházet s mikrovlnkou.“

„Tobě teď hrozí nějaké nebezpečí?“

„Ani ne.“

Talley se podíval přes ulici. Taktické jednotky šerifů byly rozestavené za auty s vysílačkami. Hicks a Martinová seděli nejspíš ve velitelském voze a na něco čekali. Talley si připomněl svůj první den u SWAT, kdy mu jeden seržant řekl, že SWAT znamená „Sed, vartuj a taktizuj“. Talleymu až slzely oči od toho, jak se pokoušel bránit strachu. Soustředil myšlenky na děti v domě. Kdyby došel k závěru, že Thomas nebo Jennifer jsou v bezprostředním ohrožení života, nařídil by obsazení domu. Bez váhání by zaútočil. Věřil však, že tomu tak není.

„Jak jsi na tom s baterií na mobilu?“

„Ukazuje, že je nabitá z poloviny, možná o něco míň. Když ho nepoužívám, tak ho mám vypnutý.“

„To děláš dobře. Nabíječku nemáš?“

„Všecky nabíječky jsou dole. Dala je tam máma, protože si jinak pořád zapomínáme dobíjet.“

Talley se bál, že kdyby se Thomasovi vybila baterie, ztratil by s ním kontakt. Teď však nemohl jinak, než jít rovnou a rychle k věci.

„Tak dobře Thomasi, když spolu nemluvíme, vypínej ho a šetři energii, jak to půjde.“

„Dobře.“

„Tvůj táta má obchodní partnery. Znáš je?“

„Jo.“

„Zmiňoval se někdy o nich jménem?“

„Nepamatuju si.“

„Pracoval dneska na něčem?“

„Jo. Chtěl něco dokončit, protože si pro to měl přijít nějaký zákazník.“

Talley nevěděl, jak se dostat dál, ale zato věděl, že tenhle chlapec je pro jeho ženu a dceru jedinou nadějí.

„Thomasi, potřebuju, abys mi s něčím pomohl. Může to být snadný, ale možná taky nebezpečný. Jestli si myslíš, že by tě ti chlapi dole mohli najít a ublížit ti, tak nechci, abys to dělal.“

„Dobře.“

Chlapec byl vzrušený. Byl to ještě kluk a neuvědomoval si riziko.

„Tvůj táta má pár počítačových disků. Nevím, kde jsou, snad na jeho psacím stole nebo v aktovce. Asi s nimi dneska pracoval. Říká se jim zipdisky. Víš, co to je?“

Thomas vydal posměšné odfrknutí.

„Mám zipdrive už léta, náčelníku. Jsou to velký a tlustý disky. Vejde se na ně víc dat než na obyčejný.“

„Tyhle jsou označené jedničkou a dvojkou. Až se zase dostaneš dolů a do pracovny, mohl by ses podívat na tátův stůl? Mohl bys je otevřít a zjistit, komu patří?“

„To nejde. Dennis mě k psacímu stolu nepustí. Musím sedět na podlaze.“

Nepatrná naděje, kterou Talley před chvílí pocítil, se zase rozplynula. Ale Thomas ještě neskončil.

„Možná bych se tam nepozorovaně dostal, až tam nebudou. Jen bych ty disky sebral a otevřel je na svým počítači tady nahoře.“

„Myslel jsem, že tě v tvém pokoji zavřeli.“

„To jo, ale můžu se dostat ven.“

„Opravdu?“

Talley poslouchal, jak se dokáže proplížit nízkou půdou a průlezy proniknout do různých částí domu.

„Thomasi, dokážeš se takhle dostat až do pracovny?“

„Do pracovny ne, ale do kuřáckýho pokoje. Ve vinným sklípkem za barem jsou dveře. Hned naproti je tátova pracovna. Máma říká, že pozná, kolikrát odtamtud šel k baru.“

Talley znovu pocítil naději, ale zároveň si uvědomil, že nemůže po chlapci žádat, aby takhle riskoval.

„Připadá mi to moc nebezpečný.“

„Když mě neuvidí, tak to nebezpečný nebude. Mars sedí v pracovně skoro pořád, ale Kevin bývá vzadu u francouzských dveří. Dennis toho vůbec hrozně nachodí. Někdy zůstane v místnosti s bezpečnostním zařízením, tam, co jsou monitory. Ale jakmile budu v kuřáckým pokoji, stačí proklouznout dveřma a jsem u tátova psacího stolu. Stačí mi chvilička.“

Talley si to promýšlel a snažil se, aby mu naléhavá touha nezatemnila soudnost. Bude muset dostat všechny tři únosce z téhle části domu. Možná bude třeba zničit kamery pro případ, že by některý z nich zrovna byl u monitorů.

„Když se mi podaří dostat Rooneyho a ostatní z pracovny, myslíš, že se k těm diskům dostaneš, aniž by tě chytli?“

„Bez problému.“

„Dokážeš to i potmě?“

„Podobný věci dělám skoro každej večer.“

Thomas se vzápětí rozesmál. Talley se však smát nedokázal. Měl tomu dítěti pomoct, a zatím teď chce, aby to dítě pomohlo jemu. Cítil, že je rukojmím stejně jako Thomas nebo Jane, a mohl jen doufat, že si někdy dokáže odpustit to, co se chystá provést.

„Tak dobře, synku. Zkusíme to.“

Noční vzduch byl tak čistý, že domy, auta a všechno ostatní vypadalo, jako by bylo zalité ve skle. Domovní světla, pouliční lampy a červené ohníčky z cigaret tvořily ostře vyzařující body a nad hlavami se proti hvězdnému poli vznášely vrtulníky, balancovaly jako noční ptáci, čekající, až něco zahyne. Talley pohlédl na ciferník a věděl, že Hodinář už brzy zavolá. Thomas byl dosud ve svém pokoji a jeho sestra vařila únoscům, ale to se mohlo každým okamžikem změnit. Talley už neměl mnoho času.

Vyhledal Jorgensona a vzal ho k nákladnímu autu ze společnosti pro rozvod vody a elektřiny. Jejich technik, mladík s vyholenou hlavou a kozí bradkou, spal uvnitř v kabině. Talley mu zatřásl nohou.

„Dokážete přerušit dodávku proudu do domu?“

Servisní technik si protřel oči.

„Jo, snadno.“

„Teď ještě ne. Jestliže ten proud vypnete, nepůjde v celém domě nebo jen někde?“

Talley si nemohl dovolit udělat chybu a Thomas rovněž ne.

Technik vylezl z náklaďáku. Kabelová šachta byla otevřená. Kolem ní stála pro výstrahu nízká hliníková ohrádka.

„Můžu vyhodit nejen celý dům, ale i celou tu slepou ulici. Odtud mám pod kontrolou celou odbočku vedení. Vypnu šťávu, a všechno je bez elektriky. Kdybych to vzal o kousek dál, až tamhle v tý slepý ulici, moh bych to omezit na jediný dům, ale řekli mi, abych stál tady.“

„Odsud to bude dobré. Jak dlouho to trvá, vypnout elektřinu?“

„Zapnuto-vypnuto, jen přehodit přepínač.“

„Telefony to neovlivní?“

„Ty s tím nemají nic společnýho.“

Talley zanechal Jorgensona s technikem a zavolal vysílačkou Martinové, aby se s ním Hicks a Maddox setkali u velitelského vozu. Martinová mu upjatým tónem odpověděla:

„Poslyšte, oceňuju, že jste přemluvil Rooneyho, aby propustil pana Smithe, ale vy jste pak odešel bez jediného slova. Jestli chcete yelet, měl byste tady zůstat a být k dispozici. Potřebovali jsme něco vyjasnit, a vy jste tu nebyl.“

Talley měl pocit, že ho tlačí do defenzivy, ale zároveň byl naštvaný, že musí marnit čas podobnými zbytečnými řečmi.

„Nikam jsem neodešel. Byl jsem s Maddoxem a Ellisonem a pak jsem si vyřizoval pár hovorů.“

Neřekl jí, že mluvil s Thomasem.

„Vy téhle akci velíte, ale už mě ze všeho, prosím, nevynechávejte. Jestli stojíte o moji spolupráci, měla bych být o všem informovaná.“

„O čem to mluvíte?“

„Slyšela jsem, jak jste Rooneymu megafonem nařizoval, aby vám zavolal. Na to ale máme vyjednávače.“

„Maddox stál hned vedle mě!“

„Tvrdí, že jste to udělal, aniž byste se s ním poradil.“

„Nemůžeme si o tom promluvit později, kapitáne? Teď potřebuju uzavřít dohodu s Rooneym.“

Martinová souhlasila, že jeho setkání s Hicksem a Maddoxem zařídí. Ani když tam Talley dorazil, neřekl jim, že znovu mluvil s Thomasem, ani o skutečných důvodech toho, co se chystá udělat.

„Víme, že Rooney je háklivý na to, co se děje kolem. Chci dát vypnout proud do domu a pak ho zaplavit starflashem, aby začal zpívat.“

Mluvil o granátu vystřeleném ze speciální zbraně, složeném ze sedmi až dvanácti náloží, které postupně vybuchují jako ohňostroj. Používá se k dezorientaci ozbrojených únosců při pronikání do budov.

Hicks si založil paže na prsou.

„Budeme tedy střílet do domu, ve kterém je hromada benzinu?“

„Ne, budeme pálit venku. Potřebujeme upoutat jeho pozornost. Když jsem naposledy posunul obklíčení kupředu, ani jsme mu nemuseli volat, protože zavolal hned sám.“

Martinová se podívala po Maddoxovi. Ten přikývl. A po něm i Hicks.

Martinová jen pokrčila rameny a podívala se zpátky na Talleyho.

„Vy tomu tady velíte!“

Byli dohodnuti.

THOMAS

Thomas naslouchal u dveří. V hale bylo ticho. Pozpátku došel kolem stěn ke své skříni a vsoukal se průlezem na půdu. U každého větracího otvoru se zastavil a poslouchal. Jennifer byla dosud v kuchyni, ale nikoho jiného neslyšel. Všechno, co potřeboval, bylo, aby se někdo zasmál nebo zakašlal, aby zjistil, kde trčí, ale nic neslyšel.

Dům, ve kterém Thomas bydlel, měl tvar krátkého, širšího U s širokým spodkem obráceným k slepé ulici a s rameny mířícími k bazénu. Většina prostoru, v němž se plazil, vedla po obvodu onoho U, s výjimkou odbočky do mrtvého prostoru nad vinným sklípkem. Thomas vždycky pokládal za zvláštní, že tomu říkají vinný sklípek, ačkoliv to byla jen malá místnost za barem v kuřáckém pokoji.

Nebylo snadné se tam dostat. Vinný sklípek měl vlastní klimatizační systém, s kompresorem zavěšeným na trámech v krovu na čtyřech řetězech a zaplňujícím celou šířku prostoru, který bude muset prolézt. Thomas se kolem něj bude muset protáhnout, aby se dostal k průlezu za ním, ale to nepůjde, protože tam nezbývá žádný volný prostor. Thomas se vždycky protlačil pod ním, ale nedělal to příliš často a tehdy byl i menší. Lehl si na záda a sunul se pod kompresor. Nosem drhnul o jeho hladký, plochý spodek. Páchlo to vlhkem.

Když ho konečně podlezl, byl propocený do poslední nitky. Prach, který ho pokrýval, se změnil v kluzké blátíčko. Trvalo mu to mnohem déle, než čekal.

U průlezu naslouchal. Po několika vteřinách pomalu nadzdvihl dvířka. Vinný sklípek byl prázdný a vládla v něm tma. Byla to dlouhá, úzká místnost obložená od podlahy až ke stropu poličkami na láhve vína, udržované při teplotě 9 °C. Thomas rozsvítil baterku, zasunul ji do jedné poličky mezi dvě láhve, pak se obrátil, svěsil nohy a spouštěl se dolů. V několika okamžicích se dostal na podlahu.

Opatrně pootevřel dveře. Za nimi byl kuřácký pokoj zalitý světlem. Přes halu slyšel z tátovy pracovny televizi a v kuchyni Jennifer. Zaslechl rovněž mužský hlas, ale nepoznal, zda patří Dennisovi nebo Marsovi. Byl si však jistý, že není Kevinův.

Kuřácký salon byl útulný, dřevem obložený pokoj, jehož otec využíval k obchodním schůzkám a k pokuřování doutníků. U stěn stály proti sobě dvě pohovky z tmavé kůže a mezi nimi kávový stolek. Police byly plné knih, které táta četl pro zábavu, staré knihy o lovech v Africe a vědeckofantastické romány, o kterých mu kdysi řekl, že mají pro sběratele značnou cenu. Po jedné straně místnosti se táhl bar se čtyřmi stoličkami potaženými kůží. Byla to jediná místnost v celém domě, ve které máma dovolovala tátovi kouřit, i když stejně musel vždycky zavřít dveře, jakmile si zapálil dlouhý doutník. Thomasův otec jim s oblibou říkal „bagančata“ a rád se tomu smál.

Všechno, co musel Thomas udělat, aby se dostal do pracovny, bylo dojít přes kuřácký pokoj k dvojitým dveřím a přeběhnout halu. Po pravici bude mít domovní dveře, po levé ruce vstupní halu, která vedla do kuchyně a dál do zadní části domu.

Thomas vytáhl mobil a zapnul ho.

Pak zavolal náčelníkovi Talleymu.

TALLEY

Talley zapnul vysílačku.

„Jorgensone?“

„Ano, náčelníku?“

„Zůstaňte na příjmu!“

Talley byl v zadní části Smithova pozemku s policistou od šerifů jménem Hobbs. Hobbs měl odstřelovací pušku značky Remington model 700 se zařízením na noční vidění. Zásobník byl prázdný a ani v komoře nebyl žádný náboj. Talley nesl pušku nabitou granátem starflash.

„Nechte mě kouknout.“

Talley si vzal od Hobbse zbraň a zaostřil na francouzské dveře. Díval se přes zeď téměř šest minut a čekal na Thomasovo zavolání. Jennifer s Krupchekem byli v kuchyni. Domníval se, že Kevin je v obýváku, ale nebyl si tím jistý. Dennis prošel dvakrát kuchyní. Před třemi minutami zamířil směrem k manželské ložnici a dosud se nevrátil. Talley se domníval, že pravděpodobně bude v místnosti s monitory a sleduje policisty kolem domu.

Telefon začal zvonit. Talley na to čekal, ale přesto nebyl připraven. Poplašeně vyskočil.

„Jen klid,“ zašeptal mu Hobbs.

Talley vrátil pušku Hobbsovi a pak se do telefonu tiše ohlásil:

„Talley.“

„Ahoj, náčelníku. Jsem v kuřáckém pokoji,“ odpověděl mu šeptem Thomas.

Talley sledoval hru stínů na francouzských dveřích.

„Dobře, kámo. Jsi připravený? Uděláš to tak, jak jsme si řekli?“

„Jo. Nechytí mě.“

„Víš jistě, že se pak dostaneš zpátky do svého pokoje?“

Talley měl v té chvíli mizerný pocit. Jejich plán taky nemusí vyjít.

„Jdem do toho!“

Talley zapnul mikrofon na rameni:

„Vypněte elektřinu.“

Dům se ponořil do tmy.

DENNIS

Dennis seděl u psacího stolu Waltera Smithe a díval se na televizi. Kevin hlídkoval u francouzských dveří a Mars s tou holkou v kuchyni. Až na dva místní kanály už všechny ostatní vysílaly normální programy, které vždy po několika minutách přerušovaly leteckým pohledem na York Estates, ale celonárodní kanály už nedělaly ani to. Dennis měl pocit, že ho přehlížejí. Díval se na MTV a měl stažený zvuk. Černí chlápci s blond vlasy si tam hráli na gangstery. Namířil na ně pistoli. Zkuste to takhle, kreténi.

Od vodky s ledem už se propracoval k vodce přímo z láhve a lámal si hlavu úvahami, jak by utekl i s penězi. Byl naštvaný a zklamaný a stále víc si uvědomoval, že Kevin měl pravdu: nedokáže zdrhnout i s prachama a skončí jako pytel sraček v cele. Dal si další lok vodky a pomyslel si, že by byl raději mrtvý. Možná by se měl pokusit utéct. Nacpat si kapsy tolika penězi, kolik se do nich vejde, zapálit tenhle zasranej dům, jak navrhoval Mars, prolézt okýnkem do keřů a pak utíkat, co mu síly stačí. Pravděpodobně by ho trefili dřív, než by uběhl tři metry, ale pořád to bylo lepší než smrdět tady.

„Do prdele!“

Dennis odešel z pracovny, vrátil se do ložnice, položil kufr na postel, otevřel ho a kochal se pohledem. Dotýkal se opotřebovaných bankovek, hedvábně hladkých a měkkých. Toužil po nich tak zoufale, až se celý třásl. Auťáky, ženské, hadry, drogy, bary zdobené mědí, rolexky na zápěstí, úžasný jídlo, jachty, baráky, svoboda, štěstí. Všichni chtějí být bohatí. Nezáleželo na tom, kým jste nebo odkud pocházíte, ale na tom, kolik máte peněz, a všichni chtěli ještě víc. To je americký sen. Prachy.

Náhle to při pohledu na peníze Dennise přepadlo jako záchvat extáze: poldové jsou chudí. Poldové chtějí být bohatí jako všichni ostatní. Možná by se mohl o lup rozdělit s Talleym, vyměnit peníze za bezpečnou cestu do Mexika. Udělat to tak, aby se o tom ostatní fízlové nedozvěděli, předstírat třeba, že za něj vymění rukojmí, aby pak oba mohli vyšumět do Mexika společně a celou cestu se chechtat, protože by se ho poldové ani nepokusili zastřelit, kdyby věděli, že by to mohl odskákat Talley. Klidně by se zbavil i Kevina a Marse, ať to některý z nich za toho Číňana slízne. Jak tak o těch možnostech přemítal, byl stále vzrušenější. Každý ví, že si policajti nevydělají ani na holé živobytí. Kam až by byl Talley ochoten zajít za sto táců? Za dvě stě? Za půl milionu?

Dennis se rozhodl, že mu hned brnkne. Byl už na půl cesty do pracovny a přemýšlel, jak nejlépe Talleyho přesvědčit, že se může stát bohatým mužem, když se celý dům ponořil do tmy. Zhasla světla, přestala hrát televize, zmizel šum v pozadí, který naplňuje všechny žijící domovy.

Kevin z druhé strany domu křičel:

„Dennisi! Co se stalo?“

„To udělali poldové! Rychle sežeň ty zasraný děcka!“

Tmou oslepený Dennis se rozběhl podle stěny. Každou chvíli čekal, že uslyší, jak vyrážejí dveře, a věděl, že jeho jedinou šancí je chytnout tu holku nebo jejího tlustého bráchu.

„Kevine! Marsi! Sežeňte ty děcka!“

Obývák naplnilo mléčné světlo procházející francouzskými dveřmi. Kevin byl za pohovkou. Mars stál v kuchyni a držel dívku za vlasy. Ten potrhlý parchant se usmíval. Pro něho to byla zábava.

„Říkal jsem ti, že nám vypnou proud.“

Po domě se ozvěnou rozlehl Talleyův megafonem zesílený hlas, tentokrát nikoliv z prostoru před domem, ale ze zadního dvora.

„Dennisi? Dennisi Rooney?“

Dennis se divil, proč je Talley za domem.

„Dennisi, nastal čas, abychom si promluvili!“

Pak se ze zadního dvorku ozvaly výbuchy. Nesly se přes vodní hladinu jako palba z automatických zbraní, záblesky jasné jako hvězdy osvětlovaly dvůr jako při čínském novoročním průvodu. Svět se řítil do pekel.

Dennis se skrčil za kuchyňskou linkou a čekal, až přijde konec.

THOMAS

Thomas vylezl z vinného sklípku, hned jak zhasla světla, a proklouzl kolem baru k dvojitým dveřím. Dennis a Kevin na sebe křičeli a jejich hlasy se nesly z obýváku. Věděl, že nemá moc času.

Klesl na všechny čtyři a mrkl se za dveře. Přes halu viděl v otcově pracovně blikat plamínky svíček. Vyklonil se ještě víc, aby zjistil, zda někdo nejde. Hala byla prázdná.

Bez odvahy není slávy.

Proběhl halou do otcovy pracovny v okamžiku, kdy se domem rozlehl hlas náčelníka Talleyho. Věděl, že teď začne cosi hlasitě vybuchovat, a byl připravený si toho nevšímat. Raději soustředěně naslouchal, jestli neuslyší nějaké kroky.

Zamířil přímo k počítači na otcově psacím stole. Přinesl si svou baterku, ale svíčky vydávaly tolik světla, že ji ani nepotřeboval. Po stole byly rozházené papíry, ale žádné disky nikde neviděl. Zkontroloval zipdrive počítače. Byl prázdný. Zvedl papíry kolem klávesnice, ale ani tam žádné disky neležely.

Domem zazněla série výbuchů jako obrovský ohňostroj. Thomas si pomyslel, že Dennis střílí. Kevin něco křičel, ale Thomas mu nerozuměl. Vyděsil se, že jdou do pracovny. Běžel ke dveřím, aby se schoval v kuřáckém pokoji, ale v hale se zastavil a naslouchal. Srdce mu bušilo tak hlasitě, že sotva slyšel něco jiného, ale došel k názoru, že sem nejdou.

Náčelník Talley mu řekl, že by tam neměl strávit víc než minutu či dvě, proto už neměl moc času. Hodně už ho promarnil.

Podíval se přes vstupní halu k bezpečí kuřáckého pokoje, pak znovu pohlédl na psací stůl. Najednou mu hlavou bleskla vzpomínka: dneska odpoledne, po všem tom střílení, se jeho táta přece pokusil Dennise přemluvit, aby si obstaral právníka a vzdal se. Potom šel k psacímu stolu, strčil disky do černého pouzdra a to zavřel do zásuvky. Disky jsou v šuplíku!

Thomas se vrátil k psacímu stolu.

DENNIS

Vzadu za domem něco hlučně vybuchovalo a bylo tam tolik světla, jako kdyby se námořní pěchota vyloďovala někde na pláži. Dennis viděl u osvětlené zdi policisty, ti ale stáli a nepokoušeli se útočit na dům.

Co je tohleto za šaškárnu? pomyslel si.

Ze zadního dvora se ozvěnou nesl Talleyův hlas.

„Nastal čas, abychom si promluvili, Dennisi. Vy a já. Tváří v tvář. Chci, abyste vyšel ven; jen vy sám. Setkáme se a promluvíme si.“

Kevin přilezl do kuchyně po čtyřech, rychle, jako v nějaké kreslené grotesce.

„Co to dělají? Co se to děje?“

Dennis nevěděl. Byl zmatený a podezřívavý, a pak náhle dostal strach.

„Marsi, ti sráči se nás pokoušejí oslepit! Jdi se podívat, co se děje vpředu!“

Dennis popadl dívku za vlasy místo Marse a Mars se rozběhl dolů do haly.

THOMAS

Černé kožené pouzdro bylo měkké, přibližně o rozměrech kompaktního disku. Světlo, které vydávaly svíčky za psacím stolem, bylo příliš mdlé, než aby bylo vidět do zásuvky, takže Thomas rozsvítil baterku a zakryl ji dlaní tak, aby schoval většinu světla.

Pouzdro leželo hned nahoře.

Otvíralo se jako kniha. Po obou stranách mělo kapsy na zasunutí disků. Napravo byla dvě cédéčka, označená tak, jak mu řekl náčelník Talley, číslem jedna a dvě. Thomas právě zavíral zásuvku, když zaslechl rychlé kroky z haly.

Chtěl utéct, ale už bylo pozdě.

Kroky se blížily příliš rychle.

Jdou do pracovny!

Už jsou u dveří!

Thomas zhasl baterku a zalezl pod psací stůl. Sbalil se do klubíčka, objal si kolena rukama a pokoušel se nedýchat.

Někdo byl uvnitř.

Otcův psací stůl byla obrovská dubová příšera, těžká, stará a velká jako loď (však mu taky táta v žertu říkal Lexington, po jedné letadlové lodi). Stál na zakřivených nohách, které mezi spodní deskou a podlahou ponechávaly jen málo prostoru. Thomas viděl něčí nohy. Myslel si, že jsou Marsovy, ale nebyl si tím jistý.

Nohy zamířily k oknu.

Thomas slyšel zvuk otvíraných žaluzií. Do pokoje vniklo venkovní světlo. Se stejným zvukem se žaluzie zavřely.

Nohy zůstaly stát u okna. Thomas si představoval, že jejich majitel vyhlíží škvírami ven.

Vtom ze zadní části domu zařval Dennis:

„Co se tam venku, k čertu, děje?“

V pokoji byl tedy Mars. Stál bez hnutí u okna.

„Tak kurva, Marsi!“

Nohy odstoupily od okna, ale Mars odtud neodešel. Pak se jeho nohy obrátily k psacímu stolu. Thomas se pokoušel schoulit ještě víc. Objímal si nohy tak pevně, až ho bolely paže.

Nohy postoupily o krok k psacímu stolu.

„Marsi! Co tam, do prdele, pořád děláš?“

Nohy se vydaly ke konci stolu. Thomas se pokoušel zavřít oči, odvrátit zrak, ale ani jedno se mu nedařilo. Utkvěle sledoval nohy, jako by to byli jedovatí hadi.

„Marsi!“

Nohy se otočily a odešly. Thomas poslouchal, jak dusají halou, vzdalují se a jsou pryč.

Vylezl zpod psacího stolu a šel ke dveřím. Rozhlédl se po hale a rychle ji přeběhl do kuřáckého pokoje. Vlezl do vinného sklípku, šplhal po regálech, a když na nízké půdičce konečně nalezl bezpečí, uslyšel náčelníka Talleyho mluvit do megafonu.

TALLEY

Talley věděl, že Rooney a ostatní zpanikaří. Budou věřit, že policie zahájila přípravu k obsazení domu a Dennis nebo někdo jiný pravděpodobně poběží dopředu, aby se podíval, co se děje. Talley musel udržet jejich pozornost zaměřenou na zadní část domu. Na sebe.

„Ještě pořád je v kuchyni?“

Hobbs se díval teleskopem na noční vidění.

„Jo, on a to děvče. Pokouší se nás zahlédnout, ale přes ta světla už nic nevidí. Ten dlouhán šel dolů do haly. Jeho bráchu nevidím.“

Talley zapnul přenosný megafon.

„Nechceme vniknout do domu, Dennisi. Potřebujeme si promluvit. Vy a já. Tváří v tvář. Jdu k bazénu.“

Martinová s Hicks spěchali, kryti stíny, k němu. Martinové se to ani trochu nelíbilo.

„Jaképak tváří v tvář? Takhle my nediskutujeme.“

„Jdu tam.“

Talley pustil na zem megafon a vyhoupl se na zeď dříve, než stačila ještě něco říci. Chtěl odvést Rooneyho pozornost od přední části domu, i kdyby to mělo znamenat, že se mu za to sám nabídne jako oběť.

Ještě slyšel hlas Martinové za zdí.

„Vykašlete se na to, Talley, vždyť se mu nabízíte jako terč.“

Talley šel ke kraji bazénu a hlasitě zavolal:

„Nejsem ozbrojený! Tentokrát se ovšem nehodlám svlékat, takže musíte věřit mému slovu. Nemám zbraň a přicházím sám.“

Rozpažil, otevřel dlaně a pomalu kráčel podle bazénu k domu. Na hladině se vznášelo tmavé plavidlo. Na „palubě“ byl rozložený ručník, a rádio, které dříve zřejmě hrálo, ale teď už mělo vybité baterie.

Dostal se až na konec bazénu v blízkosti domu a zastavil se. Na kuchyňské podlaze ležela baterka, jejíž paprsek vyřezával ze tmy bílý pruh, který se odrážel od linky. Jasné světlo za ním vrhalo dopředu k domu jeho stín. Vypadal jako krucifix.

„Vyjděte, Dennisi. Promluvíme si.“

„Jste úplnej magor!“ vykřikl Dennis a jeho hlas ztlumily zavřené francouzské dveře.

„Ne, Dennisi, jsem jenom unavený!“

Talley šel ještě blíž.

„Nikdo vám nic neudělá. Nebo aspoň do té doby, než ublížíte těm dětem.“

Talley se zastavil před francouzskými dveřmi. Teď už jasně viděl Dennise a Jennifer. Dennis držel jednou rukou dívku, ve druhé třímal revolver. Po Talleyově levici se pohnul stín, vycházející z obýváku a Talley zaznamenal štíhlou postavu. Kevin. Vypadal jako dítě. Na druhé straně kuchyně, naproti obývacímu pokoji, vedla hluboko do domu hala. Od dveří Talley viděl mihotavé světlo. Zakrývala ho velká postava, mizející ve stínu. To by měl být Krupchek. Talley pocítil úlevu. Ať už je chlapec kdekoliv, nemají ho. Musí na sebe nadále poutat jejich pozornost. Ještě víc rozepjal paže a šel blíž.

„Stojím tady, Dennisi. Cekám na vás. Vyjděte ven a promluvme si.“

Talley slyšel, jak se tam dohadují. Dennis volal Kevina do kuchyně. Krupchek stál nyní v přední části haly a vznášel se v temnotě. Držel něco v ruce, baterku nebo revolver, to Talley nemohl rozeznat.

Dennis vstal a vykročil k francouzským dveřím. Podíval se za Talleyho, pak zkoumal boční strany domu, protože se nejspíš domníval, že ho po otevření dveří napadnou.

„Nikdo kromě mě tady není, Dennisi. Máte mé slovo,“ pronesl Talley klidným hlasem.

Dennis položil revolver na podlahu, otevřel dveře a stanul v nich. Talley dobře věděl, že lidi na obrazovce vždycky vypadají robustnější, a tak i Dennis byl ve skutečnosti nejen menší a hubenější než na záznamu, ale i mladší.

Talley se usmál, ale Rooney jeho úsměv neopětoval.

„Tak jak to jde, Dennisi?“

„Zažil jsem lepší dny.“

„Jo, tenhle byl zatraceně dlouhej, to je jistý.“

Dennis ukázal bradou k vzdálené zdi:

„Máte tam ostřelovače, aby mě odpráskli?“

„Jestli mě napadnete, tak to někdo z nich nejspíš udělá. Jinak ne. Kdybychom vás chtěli zastřelit, mohli jsme to z té zdi udělat už dávno.“

Zdálo se, že to Dennise uspokojilo.

„Můžu teda vylízt a jít k vám?“

„Jistě. Nic vám nehrozí.“

Dennis vyšel ze dveří a zamířil za Talleym ke kraji bazénu. Zhluboka se nadechl, a když vydechoval, pohlédl vzhůru ke hvězdám.

„Není špatný pobejt zas venku.“

„To si dovedu představit.“

„Dám ruce dolů, co vy na to?“ navrhl Talley.

„Jasně.“

Talley viděl, že Kevin je pořád ještě s dívkou v kuchyni a Mars v hale. Chlapec byl někde uvnitř a sháněl disky. Talley doufal, že mu to nebude trvat dlouho.

„Už je to únavné. Na co čekáte?“ zeptal se ho Talley.

„Vy byste spěchal, abyste mohl strávit zbytek života za mřížema?“

„Já bych udělal všechno pro to, abych si zajistil ty nejlepší možné podmínky. Pustil bych ty lidi, spolupracoval bych, sehnal bych si právníka, aby mluvil za mne. Byl bych dost chytrý na to, abych si uvědomil, že jsem kolem dokola obšancovaný policisty, a nehnul bych se odsud, dokud bych nedostal nějaké záruky.“

„Já chci tu helikoptéru.“

Talley zavrtěl hlavou.

„Vybral jste si špatný dům, Dennisi.“

„Dvě stě táců v hotovosti ve stodolarovejch bankovkách, přímo do kapsy, nikdo o tom nebude vědět.“

Talley neodpověděl. Přemýšlel o Smithovi, o tom, co dělal tady uprostřed ničeho, v bezpečí anonymní komunity Bristo Camina, s tolika penězi a informacemi, že ho tenhle kluk kvůli nim byl ochoten zabít, právě tak jako chlapi z toho mustangu. Znal vůbec své sousedy?

„Vzdejte se, Dennisi.“

Rooney si olízl rty. Podíval se Talleymu za záda a pak mu pohlédl do tváře.

„Pokoušíte se vyhnat cenu? Tak dobře, tři sta tisíc. Tři sta tisíc dolarů. Vydělal jste si vůbec někdy tolik? Můžete mít i Marse a Kevina. Čert je vem. Bude to součástí dohody.“

„Vůbec nevíte, o co se tady jedná. Nemůžete si odsud vykoupit cestu.“

„Každej chce prachy! Každej! Já se jich nevzdám!“

Talley ho pozoroval a přemýšlel, jak daleko má zajít. Jestli se Rooney v této chvíli vzdá, Amanda a Jane by za to mohly zaplatit. Ale na druhé straně by tak mohl dostat ty disky. Jakmile dorazí Hodinářovi lidé, už nebude mít šanci.

„Tohle není tak obyčejný dům, jak si myslíte. Copak vážně věříte, že by se tolik peněz někde povalovalo jen tak náhodou?“

„Je tady milion doláčů, možná dva miliony! Dám vám polovinu.“

„Muž, kterého jste poslal do nemocnice, Walter Smith, je zločinec. Ty peníze patří jemu.“

Rooney se rozesmál.

„Lžete! To je pustej výmysl!“

„Má partnery, Dennisi. Tohle je jejich dům a oni ho chtějí. Způsob, který vám nabízím, je jediný, jakým se odsud můžete dostat.“

Rooney na něho zíral a mnul si tvář.

„Jděte se vycpat, Talley. To určitě! Myslíte si, že jsem naprostej idiot.“

„Říkám vám pravdu. Vzdejte se. Spolupracujte se mnou, a aspoň zůstanete naživu.“

Rooney si povzdychl a Talley viděl, jak ho zahaluje smutek jako plášť.

„A to si myslíte, že stojí za to?“

„Myslete si o tom, co chcete.“

„Půjdu teďka zpátky. Budu o tom přemýšlet a zítra vám dám vědět.“

Talley věděl, že Dennis lže. Vycítil, kdy se lidi chtějí vzdát a kdy ne, a Rooney měl něco, o co za žádnou cenu nechtěl přijít.

„Prosím vás, Dennisi.“

„Odprejskněte!“

Rooney šel pozpátku ke dveřím, vstoupil dovnitř a zavřel za sebou. Pohltila ho tma jako špinavá voda.

Talley se obrátil k policistům seřazeným podél zdi a šel pryč. V duchu se modlil, aby Thomas měl ty disky a byl v bezpečí. Rooney nebyl jediný, kdo měl něco, o co za živý svět nechtěl přijít.

20

sobota 00.04

THOMAS

Thomas byl propocený na kůži. Kolena měl pořezaná od trámů krovu a pot ho štípal v očích. Přesto si toho nevšímal. Byl rozrušený a šťastný – ale také naprosto vyčerpaný! Tohle bylo vůbec nejlepší dobrodružství jeho života, lepší než všechna, která zažil s Duanem Fergusem!

Teď, když vypnuli proud, už se nemusel obávat, že ho uvidí na monitorech. Prolezl otvorem do své skříně a zamířil hned k počítači. Po částech ho přemístil na podlahu u postele, aby ho neviděla kamera, až zase zapnou elektřinu. Měl tak zpocené ruce, že mu monitor téměř vyklouzl z rukou a zachytil ho až koleny.

Světlo se rozsvítilo bez varování. Thomas se bál, že si ho přijdou nahoru zkontrolovat, a tak spěchal, aby otevřel první disk.

Objevila se nepojmenovaná ikona. Dvakrát na ni kliknul a disk otevřel. Byl tam seznam názvů společností, o kterých jakživ neslyšel. Otevřel náhodně jeden soubor, ale viděl jen samé tabulky a čísla. Pocítil bodnutí strachu, že sebral špatné disky, přestože tam žádné jiné nebyly. Nic z toho, co viděl, mu nedávalo smysl, ale byla to ta cédéčka, která náčelník Talley chtěl, takže jim snad bude rozumět.

Thomas přestal pracovat a naslouchal, zda neuslyší vrzání. V hale bylo ticho.

Vzal mobil, který ukazoval, že baterie je nabitá už jen o málo víc než ze čtvrtiny.

Zavolal náčelníku Talleymu.

TALLEY

Talley přelezl zeď, za níž na něho čekali Martinová s Hicksem. Martinová byla rozzlobená.

„Tohle byl doopravdy idiotský nápad. Čeho jste tím dosáhl?“

Talley šel pryč, aniž by jí odpověděl. Nechtěl, aby byla u toho, až zatelefonuje Thomas. Cestou kolem sousedního domu zavolal vysílačkou Maddoxovi, a stručně mu popsal svůj rozhovor s Rooneym. Vynechal ovšem, co mu Rooney prozradil o obrovské hotovosti v domě, protože to by mohlo vést k mnoha otázkám, ale vůbec z toho neměl dobrý pocit. Byl vyjednávač. To na něm závisí, jak bude probíhat další vyjednávání, a on lhal tím, že něco vypustil. Možná právě proto bylo jeho hlášení tak krátké. Nenáviděl se za to, co provedl.

Mobil mu zazvonil v okamžiku, kdy se blížil k začátku slepé ulice. Pospíšil si k sousednímu vjezdu, mimo dohled z domu, aby mohl být sám.

„Mám je!“

Talley se přinutil zůstat klidný. On sám ještě nemá nic.

„Dobrá práce, chlapče! Teď už jsi zpátky ve svém pokoji, vid? Jsi v pořádku?“

„Ten velkej chlap, Mars, mě málem chytil, ale stačil jsem se schovat. Co to bouchalo vzadu za barákem? To byl teda nářez!“

„Thomasi, když budeš chtít, tak až to všechno skončí, nechám tě jednu z těch věciček odpálit. Ale teď to ještě nejde. Potřebuju vědět, co je na těch cédéčkách!“

„Čísla. Myslím, že to jsou něčí daně.“

„Podařilo se ti je otevřít?“

„Povídal jsem vám, že to umím.“

Právě přicházeli Martinová s Hicksem a připojili se k policistům ukrytým za auty, nahromaděným ve slepé ulici. Martinová si razila cestu k Maddoxovi. Talley poodešel ještě o kus dál.

„Věřím ti to, Thomasi. Jsou ty disky označené?“

„Jo, přesně jak jste řek, jednička a dvojka.“

„Řekni mi, co na nich bylo, když jsi je otevřel?“

„Jeden mám zrovna otevřený.“

„Tak fajn, co na něm vidíš?“

Talley se šacoval, aby našel zápisník a pero, pro případ, že by si potřeboval něco zapsat.

Thomas četl seznam souborů jednotlivých společností, které Talley neznal, samá anonymní jména jako Southgate Holdings a Desert Entertainment. Pak Thomas přečetl názvy dalších dvou firem: Palm Springs Ventures a The Springs Winery. Zase Palm Springs. Smithův dům zbudoval stavitel z Palm Springs. Talley požádal Thomase, aby soubor Palm Springs Venture otevřel, ale z chlapcova popisu se zdálo, že se jedná o účetnictví či jakýsi výčet zisků a výdajů, aniž by tam stála konkrétní jména. Talley si zapsal do notesu názvy společností.

„Otevři další soubory a podívej se, jestli tam nebudou nějaká jména.“

Po chvíli se Thomas zase ozval: „Vidím jen čísla. Samý peníze.“

„Tak dobře. Teď otevři ten druhý disk. Řekni mi, co vidíš na něm.“

Těch několik vteřin, než Thomas vyměnil disky, připadalo Talleymu jako věčnost. Z napětí, co může Thomas objevit, se začal potit. Když hoch začal číst názvy souborů, Talley okamžitě věděl, že právě tohle hledal: špinavé peníze, vyprané peníze, zvýšení zisků, snížení zisků, převody, zdroje, příjmy v hotovosti a podobně. Thomas pořád ještě četl názvy souborů, když ho Talley zarazil.

„To stačí. Otevři soubor s názvem špinavé peníze.“

„Takových je tu víc.“

„Jak se jmenují?“

„Myslím, že podle států: CA, AZ, NV, FL. Je NV Nevada?“

„Jo, to bude Nevada. Otevři CA, Kalifornii.“

Thomas četl několikastránkový seznam jmen, která Talley nikdy neslyšel, s daty a obdrženými platbami. Tohle by trvalo moc dlouho.

„Přečti mi názvy dalších souborů.“

Thomas přečetl dalších šest nebo sedm jmen, a Talley ho znovu zastavil.

„Tenhle otevři. Daně společností.“

„Jsou v něm další čísla, ale myslím si, že to asi budou roky. Devadesát dva, devadesát tři, devadesát čtyři a tak dál.“

„Otevři ten rok, cos četl naposled.“

„Je to daňový přiznání, jaký dělá táta a jaký se posílá vládě.“

„Není na stránce nahoře napsáno, čí to přiznání je nebo název společnosti?“

Chlapec neodpovídal.

„Thomasi?“

„Hledám to.“

Talley se podíval ke slepé uličce. Martinová ho sledovala. Ještě chvíli se na něho dívala, pak cosi řekla Hicksovi, šla k němu a přikrčila se za hradbou aut.

„Je tady napsáno Family Enterprises.“

„Žádné jméno tam není?“

„Ještě nevím.“

Talley by si byl nejraději prohlédl disky sám. Kdyby je mohl vidět, našel by si, co potřebuje, a nemusel by se spoléhat na desetiletého kluka.

„Hledej něco jako členové představenstva nebo kompenzace exekutivním pracovníkům či něco podobného.“

Martinová přesunula řadu policejních vozů, aby nebyly v palebné linii z domu. Narovnala se a vykročila k němu. Zvedl ruku, aby ji zadržel, ale ona se jen zamračila a šla dál.

„Potřebuju s vámi mluvit,“ prohlásila.

„Za chvilinku.“

„Je to důležité.“

Otrávený Talley od ní odstoupil.

„Až dokončím tenhle hovor!“

Jeho tón ji zarazil. Oči jí ztvrdly hněvem, ale zůstala opodál.

„Tady to je,“ oznámil mu Thomas.

„Našel jsi nějaké jméno?“

„Jo, je tady kolonka nadepsaná kompenzace exekutivním pracovníkům, ale je v ní jen jedno jméno.“

„Povídej!“

„Charles G. Benza.“

Talley se díval na zem. Náhle pocítil chladný noční vzduch. Pohlédl na dům, pak na Martinovou. Mýlil se. Walter Smith nebyl členem zločinecké bandy, který přechovával v domě cosi hodnotného. Chlapcův otec vedl Sonnymu Benzovi účetní knihy. Byl jeho účetním a měl Benzovy finanční zprávy. Byly přímo v Smithově domě, což by stačilo k tomu, aby to Benzu a jeho organizaci položilo na lopatky. Právě tady, v Bristo Caminu.

Talley si zhluboka povzdechl a s výdechem, vycházejícím z hloubi jeho nitra, jako by odcházela i veškerá jeho síla. Proto se tedy ti lidé uchýlili k únosu a k vyhrožování vraždou. Smith je mohl zničit. Znal jejich tajemství a mohl je udat. Zločince. Ti muži v autě byli organizovaní zločinci. Jane a Amandu držela hlava největší zločinecké rodiny na západním pobřeží.

Náhle se zdálo, jako by Thomasův hlas přicházel z velké dálky a zněl slabě.

„Někdo sem jde. Musím končit.“

V telefonu nastalo ticho.

Martinová si založila ruce v bok.

„Tak budete se mnou mluvit, nebo ne?“

„Ne.“

Talley běžel ke svému autu. Ty disky mohly zlikvidovat nejen Benzu, ale i Waltera Smithe. V běhu volal vysílačkou Metzgerové do nemocnice.

THOMAS

Thomas slyšel, jak z jeho dveří vytahují hřebík. Vytrhl ze zásuvky šňůru počítače, pak se svalil na postel, a sotva ukryl mobil pod pokrývku, dveře se rozletěly. Vstoupil Kevin a na papírovém tácku nesl dva kusy pizzy a dietní colu.

„Přinesl jsem ti něco k jídlu.“

Thomas zastrčil ruce mezi zkřížené nohy, aby zakryl skutečnost, že je nemá svázané, ale pouta, která si strhl ze zápěstí, zapomněl ležet na podlaze. Když to Kevin spatřil, zastavil se a pohlédl na něho.

„Ty jeden hajzle malej! Měl by tě nakopat do prdele!“

„Hrozně mě od toho bolela zápěstí!“

„Tak dobře, stejně na tom hovno záleží.“

Thomasovi se ulevilo, že to prošlo tak lehce. Kevin mu podal pizzu a colu a zkontroloval hřebíky, zatlučené v oknech. Thomas se bál, aby si nevšiml, že je počítač na jiném místě, ale zdálo se, že Kevin je pohroužen do vlastních myšlenek.

Když prohlédl okna, opřel se o zeď, jako by potřeboval ulevit nohám. Zdálo se, že si prohlíží všechny předměty v pokoji, každou hračku a knihu, každý kus nábytku, v koutě pohozené šatstvo, plakáty na stěnách, rozbitý telefon na podlaze, televizi, CD přehrávač i počítač u zdi, to všechno však s téměř nepřítomným výrazem.

Kevinův pohled nakonec utkvěl na Thomasovi.

„Máš zasraný štěstí.“

Pak se odlepil od stěny a šel ke dveřím.

„Kdy už konečně odejdete z našeho domu?“

„Nikdy.“

Odešel a zavřel za sebou.

Thomas čekal.

Kevin zase zatloukl dveře hřebíkem. Když se vzdaloval, zaskřípala podlaha.

Thomas chtěl počítat do sta, ale přestal u padesáti a znovu vlezl do skříně. Chtěl se dozvědět, co mají v plánu. A taky chtěl revolver.

21

sobota 00.02

Canyon Country, Kalifornie

MARION CLEWES

Nemocnice v Canyon Country ležela mezi dvěma horskými hřebeny v záplavě modrého světla. Byla to moderní, poměrně nízká budova, která měla v nejvyšším místě jen tři poschodí, a přiléhalo k ní rozlehlé parkoviště. Marion si pomyslel, že vypadá jako jeden z těch přes noc postavených vědeckých ústavů, které vidíte uprostřed ničeho vyrůstat u odboček z dálnice, všechny z kamene barvy hlíny a zrcadlového skla.

Marion nemocnici objel a vzadu nalezl vchod na ambulantní oddělení. Pátek večer, chvíli po půlnoci, a nikde nikdo. Marion znal nemocnice, v nichž bylo v pátek večer tolik ruchu, že na ambulanci museli zdvojnásobit personál a křik byl slyšet ještě o blok dál.

V Santa Clarita Valley se jistě pěkně žije, napadlo ho. Zatím se mu líbilo všechno, co o něm věděl.

Na malém parkovišti před ambulancí stála jen tři auta a několik sanitek, ale kousek dál byly zaparkované čtyři nové automobily. To ale Marion očekával, takže ho to nijak neodradilo. Zaparkoval poblíž vchodu, předkem otočený k příjezdové cestě, a šel dovnitř.

U přijímacího pultu se tísnili reportéři a mluvili s utrápenou ženou v bílém plášti. Marion toho vyslechl dost, aby z toho usoudil, že to je primářka ambulantního oddělení doktorka Reeseová, a že se Walter Smith v současné době podrobuje různým testům. Dvě mladé sestřičky, obě hezké s tmavýma toltéckýma očima, stály za recepcí a se zájmem přihlížely. Marion si pomyslel, že pro ně musí být vzrušující mít tady lidi od sdělovacích prostředků.

Zašel k automatu v prostoru čekárny a koupil si šálek černé kávy. Seděla tam policistka a sledovala interview. Proti ní seděl mladý Latinoameričan a kolébal malé dítě, zatímco starší děcko, sedící na půlce židle vedle něho, mu spalo na klíně. Muž vypadal vyděšeně a Marion si pomyslel, že jeho žena nejspíš bude mít nějaké problémy. Rozhodl se mu projevit pochopení.

„Vypadá to, že na vás zapomněli, co?“

Muž se na něho nechápavě podíval. Marion se usmál, ale pak si pomyslel, že ten člověk nejspíš neumí anglicky.

„To je smutný,“ prohodil.

Pak se od něho odvrátil a zamířil zpátky k recepci. Široké dveře se otevíraly do krátké chodby, za níž byl společný pokoj s několika lůžky, oddělenými modrými závěsy, a další chodba s otáčecími dveřmi na konci. Marion čekal u prvních dveří, dokud se neobjevil sanitář. Ostýchavě se na něho usmál.

„Promiňte, ale doktorka Reesová mi řekla, že mi někdo pomůže.“

Sanitář vrhl pohled na doktorku Reeseovou na opačném konci místnosti. Stále ještě ji zaměstnávali reportéři.

„Jsem nejbližší soused Waltera Smitha. Řekli mi, abych vyzvedl jeho šaty a osobní věci.“

„To je ten chlápek, kterýho drželi jako rukojmí?“

„Jo, to je on. Není to hrozný?“

„Takový věci se stávají, co s tím naděláme.“

„Člověk nikdy neví. Máme o něho obavy. A jeho děti tam pořád ještě drží.“

„Jo, to vím.“

„Mám přinést domů ty jeho věci.“

„Tak dobře, uvidím, co se s tím dá dělat.“

„Jak to s ním vůbec vypadá?“

„Doktoři teď kontrolujou výsledky z magnetický rezonance. Brzy by to měli vědět.“

Marion počkal, až sanitář zmizí v jedněch vzdálenějších dveřích, pak prošel za ním a kráčel chodbou tak daleko, aby si mohl být jistý, že ho už sestřičky od recepce nemohou zahlédnout. Tam čekal, dokud se sanitář nevrátil se zeleným papírovým pytlem.

„Tady jste! Museli to oblečení rozstřihnout, ale s tím nic nenaděláme.“

Marion převzal pytel. Cítil, že na dně jsou boty.

„Mám něco podepsat?“

„Ne, takhle je to v pořádku. My si tady na formality moc nepotrpíme. Pracoval jsem dřív pro správní obvod Jihokalifornský univerzity a tam se musel podepisovat každej prd. Tady to tak není. Tyhle malý městečka jsou o moc lepší.“

„Tak vám moc děkuju. Poslyšte, je odsud nějaký jiný východ? Nerad bych šel kolem těch reportérů. Jsou dost dotěrný.“

„Jděte tudy dál a pak zahněte doleva. Na konci uvidíte červenej nápis VÝCHOD. Ten vás vyvede před budovu.“

„Moc děkuju.“

Marion položil pytel na podlahu, aby probral Smithovy věci. Chtěl to udělat rovnou na místě. Byly tam džíny, opasek, náprsní taška z černé kůže, bílé spodky od Calvina Kleina, triko u krku na knoflíčky, šedivé ponožky, černé tenisky Reebok a náramkové hodinky Seiko. Šatstvo bylo uprostřed rozstřižené. Marion prohmatal kapsy kalhot, ale našel v nich jen bílý kapesník. Žádné disky. Pan Howell bude zklamaný.

Strčil si pytel do podpaží a vydal se chodbou okolo lůžek ve společném pokoji. Lůžka byla prázdná. Marion si vzpomněl na manželku Latinoameričana, ale přestal na ni myslet v okamžiku, kdy v pokoji na konci chodby našel Smitha. Smith měl na levém spánku čerstvý obvaz a v nose zavedenou kyslíkovou kanylu. Dvě sestry, jedna rusovlasá, druhá tmavovláska, seřizovaly přístroje s monitory, o nichž Marion usoudil, že se jedná o EEG a EKG. To, že se tím sestry zabývají teprve teď, Marionovi napovědělo, že testy právě skončily a lékaři dosud čekají na výsledky. To mu poskytovalo čas. Jakmile budou lékaři znát skutečný Smithův stav, bud provedou nějaký další zákrok, nebo ho přemístí na jiné oddělení. Zdejší pokoj by všechno usnadňoval, zatímco takové chirurgické oddělení by Marionovu práci přímo znemožnilo. Rozhodl se, že to nebude riskovat.

Kousek dál v chodbě, kde stála u stěny nosítka, si našel klidné místo. Položil na ně pytel a vsunul do něho balíček s injekční stříkačkou a skleněnou ampulkou s lidokainem. Jak stříkačku, tak medikament si přinesl z auta.

Do chodby vešel vysoký mladík, tlačící před sebou prázdné kolečkové křeslo. Vypadal ospale.

Marion se příjemně usmál.

„Vždycky jsem si myslel, že takhle pozdní hodiny budu trávit jinak, ale člověk nikdy neví.“

Mladík mu úsměv oplatil a dal najevo, že si o těchto pozdních hodinách myslí totéž.

„Mně to povídejte!“

Jakmile muž odjel, začal Marion pracovat uvnitř v pytli, aby nikdo neviděl, co dělá. Roztrhl balíček s injekční stříkačkou, ukroutil chránič jehly a propíchl víčko ampulky. Nasával lék do stříkačky, až ji celou naplnil. Lidokain byl jedním z jeho oblíbených přípravků. Osobě s normálně zdravým srdcem přivodí jeho vstříknutí zástavu. Marion položil injekční stříkačku na Smithovo rozstřižené šatstvo, aby byla snadno k dosažení, pak pytel zase zavřel a čekal.

Po několika minutách vyšla z pokoje tmavovlasá sestra. Brzy poté odešla i druhá.

Marion vstoupil do pokoje. Věděl, že nemá moc času, ale ani ho příliš nepotřeboval. Položil pytel na postel. Smith zamrkal očima, částečně je otevřel, pak zavřel, jako kdyby se s námahou pokoušel probrat. Marion ho uhodil plochou dlaní přes tvář.

„Probuďte se!“

Pleskl ho znovu.

„Waltře?“

Smith otevřel oči, ale naplno se mu to nezdařilo. Marion si nebyl jistý, zda ho vidí či nikoliv. Uhodil ho potřetí, až mu po úderu zůstala na tváři červená skvrna.

„Máte ty disky pořád v domě?“

Smith se pokusil cosi zamumlat, ale Marion tomu nerozuměl. Uhodil ho znovu, tentokrát opravdu citelně.

„Mluvte se mnou, Waltře. Řekl jste někomu, kdo jste?“

Smith znovu zamrkal a pokusil se zaostřit pohled. Díval se na Mariona.

„Waltře?“

Ze Smithových očí se vytratilo soustředění a znovu se zavřely.

„Tak dobrá, Waltře. Budete to mít tak, jak chcete.“

Marion došel k rozhodnutí, že nastala ta správná doba. Určitě bude moci nahlásit, že disky jsou dosud v domě a Smith že od svého propuštění z domu nebyl schopen promluvit. Lidi v Palm Springs to potěší. A právě tak je potěší zpráva, že je Walter Smith mrtvý.

„Nebude to bolet, Waltře, to můžu slíbit.“

Marion se usmál a měl co dělat, aby potlačil hlasitý smích.

„No, vlastně tak úplně pravda to není. Infarkty bolej jako svině.“

Ve dveřích stála rusovlasá sestřička. Podezřívavě si Mariona prohlížela a pak vykročila přímo k lůžku.

„Tady nemáte co dělat.“

Marion se na ni usmál. Byla to malá žena s tenkým krkem. Ruce měl dosud v pytli. Uchopil injekční stříkačku a nadzvedl šatstvo. Pak ji pustil, aby spadla na dno, přičemž nespouštěl oči ze sestřičky a nepřestával se Usmívat. Marion měl hezký úsměv. Sladký, říkávala vždycky jeho matka.

„Já vím, ale přišel jsem pro jeho věci a napadlo mě, že bych mu tady mohl nechat nějakou maličkost z domova, něco pro štěstí, ale nikdo tady nebyl, abych požádal o dovolení.“

Marion vytáhl peněženku a otevřel ji. Vzal z ní potrhanou fotografii Waltera s manželkou a dětmi. Ukázal ji sestře.

„Můžu mu to tu nechat? Prosím? Jsem si jistý, že mu to udělá radost.“

„Mohlo by se to tady ztratit.“

Marion jí nahlédl za záda. V chodbě nikdo nebyl. Pohlédl na vzdálenější stěnu pokoje. Byly tam dveře, snad vedly do koupelny nebo na záchod či do chodby. Mohl by jí ucpat ústa… trvalo by to jen pár vteřin.

„Já vím, ale…“

„Tak dobře, zastrčte mu ji pod polštář, ale potom hned odejděte.“

Vstoupila tmavovlasá sestřička a šla k jednomu z monitorů. Marion zavřel pytel.

„Můžu mu tady nechat tuhle fotografii? Patří panu Smithovi.“

„Ne. Ztratí se a někdo z toho udělá malér. To se stává často.“

Marion zastrčil fotografii do kapsy a usmál se na rusovlasou zdravotnici.

„No tak dobře, ale stejně vám děkuju.“

Byl trpělivý. Smířil se s tím, že bude muset počkat, až bude Smith v pokoji zase sám, ale když šel zpátky k recepci, zaslechl policejní sirény a před vchodem do budovy spatřil policistku. Nejprve si myslel, že si povídá pro sebe, ale pak si uvědomil, že mluví do vysílačky. Sirény se blížily. Reportéři vyběhli ven, nahrnuli se okolo ní a pálili otázky, ale ona se od nich náhle odpoutala a vřítila se dovnitř. Marion se rozhodl, že už nebude čekat.

Sel k svému autu, rozladěný z toho, jak se celá záležitost vyvíjí. Palm Springs se jeho zpráva nebude ani trochu líbit, ale nedalo se s tím nic dělat. Nebo aspoň ne hned.

Pak přijely dva policejní vozy a Marion se díval, jak policisté probíhají houfem křičících reportérů do nemocnice. Zavolal Glenu Howellovi.

TALLEY

Talley se hnal k autu a vysílačkou volal Metzgerové do nemocnice. Řekl jí, že Smithův život je v ohrožení a že se má posadit na zadek před jeho pokoj. V domě paní Pěnové vyzvedl Jorgensona s Campbellem a nařídil jim, aby jeli za ním.

Talley zapnul kód tři, majáček i houkačku na plné pecky. Věděl, že Benzovi lidé se dozvědí, co dělá, a to by mohlo ohrozit jak jeho, tak Jane s Amandou, ale rozhodně jim nemohl dovolit, aby toho muže zavraždili. Stejně nevěděl, co jiného by měl dělat.

Jen co dorazili k nemocnici, spatřil Talley, jak k němu běží houf reportérů. Rychle vystoupil z auta a počkal na Jorgensona a Campbella.

„Neříkejte jim ani slovo. Na všechno odpovídejte ‚bez komentáře‘. Jasné?“

V očích obou policistů se zračil zmatek, protože reportéři, kteří je obklíčili, byli v přesile.

„Jdeme dovnitř.“

Když vstoupili do budovy, prohlížel si Talley tváře, ruce a těla všech přítomných, a doufal, že zahlédne opáleného muže s těžkými hodinkami Rolex na zápěstí, či podobné oblečení, jaké měli ti chlapi a žena, s níž se setkal na parkovišti před svým domem. Každý byl podezřelý. Každý byl potenciálním vrahem. Každý ho mohl zavést k jeho Amandě a Jane.

Náčelník nemocniční bezpečnostní služby, muž s nadváhou jménem Jobs, se s nimi setkal před recepčním pultem. Byl tam rovněž doktor Klaus a primářka ambulantního oddělení, starší žena, která se představila jako doktorka Reeseová. Talley se zeptal, zda by si mohli promluvit ve větším soukromí, a pak je následoval kolem přijímacího pultu do širokých dveří. Zahnuli za roh a ocitli se na chodbě. Talley spatřil Metzgerovou, jak hlídá kousek dál přede dveřmi… Vykročil přímo k ní, zatímco Reeseovou a ostatní požádal o chvíli strpení.

„Je všechno v pořádku?“

„Jo, všechno v pohodě. Co se děje?“

Talley se postavil do dveří. Smith byl v pokoji sám. Hlavu měl skloněnou na stranu, pak ji narovnal. Talley se podíval na Metzgerovou.

„Za chvíli se vrátím.“

Nařídil Jorgensonovi a Campbellovi, aby na něho počkali u Metzgerové, a sám šel podat vysvětlení lékařům.

„Máme důvod domnívat se, že by se někdo mohl pokusit pana Smitha zavraždit. Hodlám postavit před jeho pokoj stráž a další policisty ponechat v budově.“

Klaus nasadil nepříjemně zamračený výraz.

„Pokus o vraždu? Něco podobného, jako jste zkoušel v sanitce?“

Reeseová ho ignorovala.

„Pracujem tady svým tempem, šerife. Nemohu dovolit, aby byla naše práce narušována.“

„Jsem náčelníkem policie v Bristu, nejsem šerif.“

„Tak dobře. Je ohrožen i můj personál?“

„Ne, pokud tady rozmístím policisty, madam.“

„To je nesmysl. Kdo by ho asi tak chtěl zabít?“ ozval se Klaus.

Talley nechtěl lhát. Měl už všech těch lží plné zuby. Pokrčil jenom rameny.

„Musíme tuhle hrozbu brát vážně.“

Jobs, náčelník bezpečnostní služby, přikývl.

„Svět je plnej cvoků.“

Talley vypracoval plán, podle něhož měli být hlavními strážci před Smithovým pokojem jeho lidé, zatímco Jobs je bude doplňovat svým bezpečnostním personálem. Pokud Smitha přestěhují na jiné oddělení, policisté z Brista ho budou doprovázet. Ještě neskončili, když ze svého místa před pokojem zavolala Metzgerová:

„Haló, už se probudil!“

Klaus se kolem nich protlačil a spěchal do pokoje. Talley běžel za ním. Smith měl otevřené oči a zaostřený, i když pořád trochu zamžený, pohled. Něco zamumlal a pak vyslovil srozumitelněji:

„Kde to jsem?“

Slova splývala dohromady, ale Talley mu rozuměl.

Klaus vyndal tužkovou svítilnu, odtáhl Smithovi jedno po druhém víčka a posvítil mu do očí.

„Jmenuji se Klaus. Jsem lékařem v nemocnici Canyon Country. Právě tam se nyní nacházíte. Víte, jak se jmenujete?“

Smithovi chvíli trvalo, než odpověděl, jako by otázku nejprve nepochopil, ale pak si navlhčil rty a vydechl:

„Smith. Walter Smith. Co se mi stalo?“

Klaus se díval na monitory.

„Vy to nevíte?“

Zdálo se, že Smith znovu přemýšlí, ale pak se mu rozšířily oči a pokoušel se posadit. Klaus ho dlaní lehce zatlačil zpět.

„Jen pomalu. Zůstaňte ležet nebo omdlíte.“

„Kde jsou moje děti?“

Klaus se podíval na Talleyho.

„Jsou stále ještě v domě,“ odpověděl Talley.

Smithovy oči neurčitě těkaly kolem. Talley si nadzdvihl tričko, aby Smith viděl jeho odznak.

„Jsem Jeff Talley, policejní náčelník v Bristu. Už víte, co se vám přihodilo?“

„Do mého domu vtrhli nějací lidé. Tři muži. Co je s mými dětmi?“

„Ještě pořád jsou v domě. Až dosud jsou v pořádku. Pokoušíme se dostat je ven.“

Klaus neochotně přikývl.

„Náčelník Talley je tím, kdo vás dostal ven.“

Smith na něho pohlédl.

„Děkuji vám.“

Mluvil měkkým a slabým hlasem. Hlava mu klesla na polštář a zavřely se mu oči. Talley si pomyslel, že už ho zase ztrácejí.

Klausovi se nelíbilo, co viděl na monitorech. V obličeji se mu znovu objevil zamračený výraz.

„Nechci, aby se moc namáhal.“

Talley si vzal Klause stranou a ztišil hlas:

„Rád bych si s ním ještě na chvíli promluvil. O tom, o čem jsem vám už říkal.“

„Nemyslím, že by mu to nějak prospělo. Jen ho to rozruší.“

Talley se podíval na Smitha a věděl, že bude umět stisknout ten správný knoflík, protože do Klause dokázal vidět stejně dobře jako do únosce na druhé straně barikády.

„Mám právo se to dozvědět, doktore. Ví to. Bude to trvat jen okamžik. Odejděte, prosím.“

Klaus se znovu nesouhlasně zamračil, ale odešel.

„Smithi.“

Smith otevřel oči, ale ne tak široce, jako předtím. Talley pozoroval, že je nedokáže udržet otevřené. Sklonil se k němu.

„Vím, kdo jste.“

Oči se opět otevřely.

„Sonny Benza má mou manželku a dceru.“

Smith na něho zíral s prázdným výrazem, aniž by projevil údiv nebo šok, vůbec nic. Ale Talley věděl své. Cítil to.

„Chce své finanční zprávy. Unesl mi manželku a dceru, abych s ním spolupracoval. Potřebuju vaši pomoc, Smithi. Potřebuju vědět, kde je drží. Musím se dozvědět, jak se k němu dostat.“

Na Smithova ramena dopadaly jakési mokré kapky. Talley měl zamžené oči a uvědomil si, že pláče.

„Pomozte mi!“

Smith si olízl rty. Pak zavrtěl hlavou.

„Vůbec nevím, o čem to mluvíte.“

Oči se zavřely.

Talley se k němu naklonil ještě blíž a chraplavým hlasem pronesl:

„Vždyť vás chtějí zabít, vy pitomče!“

Do pokoje se vrátil Klaus.

„To už stačilo.“

„Nechte mě s ním mluvit ještě pár minut.“

„Řekl jsem, že to už stačilo.“

Talley rozestavil stráže a odešel. Jel se staženými okny, zklamaný a naštvaný. Mlátil do volantu a řval vzteky. Nechtěl se rychle vrátit k domu, a nechtěl se tam vracet vůbec. Chtěl všude vyrážet dveře, dokud nenajde Amandu a Jane. Byla to však bezzubá zlost. Vytáhl z kapsy Hodinářův telefon a položil ho vedle sebe na sedadlo. Věděl, že zazvoní. Byl si jistý, že Hodinář zavolá. Neměl jinou volbu.

Telefon vzápětí začal vyzvánět.

Talley sjel na krajnici. Byl v pustině mezi Canyon Country a Bristem, nic než skály, silnice a těžké náklaďáky, snažící se dojet do Palmdale před svítáním. Prudce zabrzdil, smykem zastavil a vzal telefon. Hodinář do něho řval, ještě než Talley stačil promluvit:

„Vy zasranče, vy tupej, blbej fízle, pěkně jste to zpackal!“

Talley začal taky hulákat, dokonce tak, se mu podařilo Hodináře překřiknout:

„Ne, vy jste to posral, vy sviňáku! Myslíte si snad, že vám dovolím někoho oddělat?!“

„Chcete slyšet, jak řvou? To chcete? Chcete, aby vaše dceruška měla ty svý krásný tvářičky popálený?“

Talley útočil dál, aniž by cítil údery.

„Já jsem dostal VÁS, vy chcípáku! Mám VÁS! Jen se jich dotkněte, jedinýho jejich posranýho vlasu, a rovnou půjdu do toho baráku. Seberu ty disky a podívám se, co na nich je. Chcete je vidět v novinách? Chcete, aby je dostala opravdová FBI? Nemyslím si, že byste o to stál, vy HAJZLE POJEBANEJ! A taky mám Smitha! Nezapomínejte na to! Smitha mám já!“

Talleymu se vzteky třásly ruce. Takhle nějak se vždycky cítil u SWAT, v prvních minutách po násilném vniknutí do nějakého objektu, kdy se střílelo a teklo tolik horké krve, že ji mohla zchladit jen další krev.

Pak Hodinář znovu promluvil, tentokrát odměřeným tónem:

„Předpokládám, že oba máme něco, co chce ten druhý.“

Talley se přinutil ke klidu. Potřeboval si koupit čas.

„Měl byste si to pamatovat. Zatraceně dobře pamatovat.“

„Tak dobře. Hlídáte Smitha. Chápu to. Se Smithem se vypořádáme, až na to bude správný čas. Ale svůj majetek chceme hned teď.“

„Nezkřivíte jim ani jedinej posranej vlas. Jen jeden vlas, a dostanu vás, vy parchanti.“

„Tohle už nemusíme probírat, Talley. Pokračujte v práci. Musíte zařídit, abych dostal ty disky. Jestli je nedostanu, nemůžu vám zaručit vůbec nic.“

„Takže co dál?“

„Půjdou tam moji lidi. Víte, koho myslím?“

„Falešná FBI.“

„Bude jich šest ve dvou dodávkách. Jestliže dojde k jedinému zádrhelu, jestli uděláte něco jiného, než co jsem jim poručil, aby vás přiměli udělat, dostanete ty své drahoušky poštou.“

„Udělám, co budu moct. Řekněte mi, jak si to představujete.“

„Ať požádají o cokoliv, dáte jim to. Řeknou-li vám, abyste něco udělal, tak to uděláte. Pamatujte na to, Talley – já dostanu ty disky a vy svou rodinu.“

„Proboha, člověče, nemůžeme tam mít nějaké vražedné komando. Všude je spousta profesionálních policistů. Nejsou blbí.“

„Já taky nejsem blbej, Talley. Mí chlapi se vyznají v tlačenici. Budou se chovat jako profesionálové. Použijte šerify k obklíčení domu, ale jejich taktické týmy nechte stát. Můj člověk, vůdce týmu, už to se šerify probere. Prodělali společný výcvik. Zavolali vám, nabídli pomoc a vy jste ji přijal.“

Talley věděl, že Martinová mu na tohle neskočí. Už viděl, jak se celý plán sesype jako domeček z karet.

„Tomu nikdo neuvěří. Proč bych je měl přijímat, když už tam jsou šerifové?“

„Protože federálové vám řekli, že Walter Smith spadá do jejich programu na ochranu svědků.“

„Je to pravda?“

„Nebuďte blbej, Talley. Jakmile se tam můj člověk dostane, u šerifů už to zařídí. Ví, co říct, takže se dohodnou. Chcete teď slyšet manželku?“

„Ano.“

Chvíli trvalo, než Talley zaslechl hlasy. Pak Jane zaječela.

„Jane?!“

Talley svíral telefon oběma rukama. Křičel. Zapomněl, kde je a co tam dělá.

„JANE!“

Pak si telefon vzal znovu Hodinář.

„Tak jste ji slyšel, Talley. Teď se jeďte postarat o mé lidi.“

V telefonu bylo ticho. Talley se při odjezdu chvěl a potil. Vymačkal hvězdičku, šestku a devítku, aby zavolal zpátky, ale nic se nestalo. Jane byla pryč. Hodinář byl pryč. Talley se třásl jako notorický alkoholik. Pokusil se trochu se vzpamatovat. Odložil telefon a rozjel se zpátky k domu.

22

sobota 00.03

DENNIS

Když se Dennis vrátil do domu, Mars mlčel, ale Kevin na něho rovnou vystartoval:

„Tak co říkal? Nabídl dohodu?“

Dennis ničemu nerozuměl. Už nebyl zoufalý, ani příliš vyděšený, jen zmatený. Nechápal, jak mohl Talley odmítnout takovou hromadu peněz. Snad mu jen nevěřil. Možná si myslel, že v domě žádné takové prachy nejsou a že mu Dennis lže, stejně jako Talley lhal jemu, když tvrdil, že tenhle dům patří zločincům.

„Co se stalo, Dennisi? Dal nám nějaký ultimátum?“

Dívka klečela na všech čtyřech na podlaze a pozorovala je.

„Je tvůj fotr v nějakým zločineckým gangu?“

„O čem to mluvíte?“

Věděl, že tahle holka neví zhola nic. Je úplné blbá. A on je blbej, že se jí vůbec ptá.

„Marsi, odved ji odsud pryč. Zavři ji zase v jejím pokoji.“

Dennis si došel do pracovny pro vodku, odnesl si ji do kuřáckého pokoje a cestou z ní upil. Když padl na tlustou koženou pohovku, rozsvítila se světla.

Do dveří si stoupl Kevin.

„Copak mi neřekneš, jak to probíhalo?“

„Neměl jsem mu vykládat o těch prachách. Teď si je nechá všechny.“

„To povídal?“

„Snažil jsem se ho do toho zatáhnout. Vždyť je to, do prdele, spousta prachů, a tak jsem si myslel, že bysme se odsud mohli vykoupit. Teď vidím, že to byla chyba. Už ví, kolik máme peněz a nejspíš začne přemýšlet o tom, jak by si je moh všechny nechat pro sebe. Jestli neutečem, tak o nich řeknu všem. Všichni tři o tom budeme mluvit, takže jestli to Talley zkusí, načapou ho.“

Dennis se podíval hlouběji do láhve, jeho ústa už drahému pití přivykla, a měl zlost na toho parchanta Talleyho, že mu chce ukrást jeho prachy.

„Nechá nás voddělat, Keve. Jsme v prdeli.“

„To je blbost, proč by nás chtěl dát zabít?“

Kevin byl tak příšerně hloupý.

„To víš, že nás dá zamordovat, ty idiote. Nedovolí, abychom někde vykládali o těch prachách. Jedinej způsob, jak si je může nechat, je ten, že o nich nebude nikdo vědět. Nejspíš nás nechá všechny tři vodprásknout ještě dřív, než nám stáčej přečíst naše práva. Teď už nejspíš plánuje, jak to udělá.“

Kevin došel až k němu a stoupl si přímo před pohovku.

„Je to ztracený, Dennisi. Musíme se vzdát.“

„Hovno ztracený! Ty prachy jsou moje!“

Dennis cítil, jak v něm roste hněv, a znovu si lokl vodky. Kevin hrál v jeho životě vždycky tuhle úlohu: držel ho zpátky, táhl se za ním jako kotva, tiskl ho ke dnu.

Teď k němu přistoupil ještě blíž.

„Kvůli tvejm penězům nás všechny zabijou. Talley už nechce žádný hry. Poldové mají toho čekání na to, než se vzdáme, plný zuby, a tak nás raději voddělají.“

Dennis zvedl láhev a pokrčil rameny.

„Pak natáhnem bačkory jako pracháči!“

„Ne!“

Kevin mu vytrhl láhev z rukou a Dennis se ocitl na podlaze. Docela se přestal ovládat a vztekem a zoufalstvím se mu nahrnula krev do hlavy. Strčil do Kevina, ten přepadl přes stolek na kávu, a dokud ještě ležel na zemi, Dennis se na něho vrhl. Kevin pod nárazem vykřikl a pokoušel si zakrýt obličej, ale Dennis ho levou rukou držel a pravou zasypával údery.

„Dennisi, přestaň!“

Dennis ho ze všech sil uhodil znovu.

„Přestaň řvát, ty posero!“

Pokračoval v bití.

„Přestaň řvát!“

Kevin se schoulil do uzlíčku, z obličeje mu tekla krev. Vzlykal.

Dennis ho nenáviděl. Nenáviděl svého tátu, nenáviděl svou mámu, nenáviděl všechny ty byty jako krysí díry a surové tupce, které si matka vodila domů, nenáviděl svou posranou práci a Mravenčí farmu a každý den jejich zmařených životů, ale ze všeho nejvíc nenáviděl Kevina za to, že kdykoliv se na něho koukl, všechny tyhle věci mu připomínal.

„Ty chudinko!“

Vyčerpaný Dennis vstal a začal zhluboka dýchat.

„Ty prachy jsou moje. Bez nich nikam nejdu, Kevine. Vtluč si to laskavě do palice. Nevzdáme se!“

Kevin odlezl pryč a uboze kňučel jako potrestaný zpráskaný pes.

Když Dennis zvedl z podlahy láhev, spatřil ve dveřích Marse, který je lhostejně pozoroval. Dennis měl chuť pustit se do té svině taky.

„Co je? Chceš snad něco říct?“

Mars neodpověděl a jeho oči byly schované v přítmí.

„Tak co?“

„Mně se tady líbí, Dennisi. Zůstanem tady,“ protáhl lhostejně Mars.

„To si piš, že jo.“

Na Marsových rtech, na tom jediném, co Dennis z jeho tváře viděl, se mihnul neurčitý úsměv.

„Bude nám tady dobře, Dennisi. Já se o všechno postarám.“

Dennis se od něho odvrátil a dal si další hlt vodky.

„To udělej, Marsi.“

Mars se začal rozpouštět v temnotě, až zmizel docela.

Dennis říhnul.

Odporní parchanti.

TALLEY

Nad York Estates se rozhostil klid. Provoz na Flanders Road řídnul. Rada vozů s morbidními zvědavci, kteří se chtěli pobavit zločinem, byla pryč, a motorizovaní policisté z kalifornských dálničních hlídek, kteří měli na starost zátarasy, neměli co na práci. Šerifové bud seděli v autech za zátarasy, nebo stáli na svých místech. Nikdo nemluvil. Všichni čekali.

Talley zajel k chodníku před domem paní Pěnové a vypnul motor. Podíval se k velitelskému vozidlu. Protože s domem teď neměli žádnou práci, odebrali se Maddox s Ellisonem dovnitř, aby se střídali ve službě u telefonu, a vyjednávač, který právě neměl službu, si vždycky šel na chvíli zdřímnout na kavalec ve velitelském voze nebo na zadní sedadlo v autě. Talley byl unavený. V zádech mezi lopatkami pociťoval silnou bolest, která vystřelovala až do páteře. V hlavě cítil prázdnotu, a nebylo to jen únavou. Začal nedůvěřovat vlastní mysli. Už také nebyl žádný mladík.

Zašel si dovnitř pro šálek kávy, ale vrátil se s ním do svého auta. V kuchyni paní Pěnové seděli tři příslušníci dálniční hlídky a dva šerifové, ale on neměl nejmenší chuť se s někým bavit. Posadil se na chodník a vedle sebe položil Hodinářův a svůj telefon. Srkal kávu a myslel na Amandu a Jane. Viděl je, jak sedí na pohovce v neznámé místnosti, kde je násilím drží, viděl je živé, nezraněné, v bezpečí. Když si je takto představoval, pomáhalo mu to.

Talleyho vysílačka u pasu zapípala.

„Náčelníku, tady Cooper.“

„Slyším, Coope.“

„Jsem tady u jižního vstupu. Jsou tady nějaký chlapi od FBI a ptají se po vás.“

Talley neodpověděl. Měl potíže s dechem. Díval se na velitelský vůz šerifů, řadu policejních vozů v ulici a policisty, kteří se mezi nimi pohybovali. Cítil strach a nejistotu. Zase bude muset všem lhát. Vpouští do tábora nepřítele. Bude lhát lidem, kteří jsou tady, aby pomohli jemu a všem v domě.

„Náčelníku? Tvrdí, že je očekáváte.“

„Pusťte je dovnitř.“

Talley šel po ulici až na roh. Nevěděl, co může očekávat, a chtěl se s nimi setkat sám, aby u toho nebyl nikdo jiný. Zastavil se pod lampou, tak aby se v jejím světle dobře viděli. Chtěl si je prohlédnout.

Dvě šedivé dodávky značky Econoline přijely na roh: v první seděli čtyři muži, ve druhé dva. Talley zvedl ruce, aby zastavili. Muži zajeli s oběma auty k chodníku a zhasli motor. Všichni měli nakrátko ostříhané vlasy a na sobě černé kombinézy, standardní vybavení taktických jednotek FBI. Jeden z mužů v černém měl na hlavě baseballovou čapku s nápisem FBI.

„Vy jste Talley?“ zeptal se řidič.

„Ano.“

Muž vedle něho vystoupil a obešel předek vozu, Byl svalnatý a vyšší než Talley. Jinak vypadal jako ostatní: černá kombinéza, vysoké šněrovací boty, vlasy na ježka. V levém podpaží měl zavěšené pouzdro s černým revolverem.

Zastavil se před Talleym, vrhl pohled na ulici s šerify a obrátil zrak znovu k němu.

„Dovolte, abych se podíval na váš identifikační průkaz, náčelníku. Chci si být jistý, s kým mluvím.“

Talley povytáhl tričko tak, aby byl vidět odznak.

„Tohle mě nepřesvědčí. Ukažte mi něco s fotkou.“

Talley vytáhl peněženku a ukázal mu identifikační průkaz s fotografií. To ho uspokojilo, vytáhl vlastní pouzdro s odznakem a otevřel ho, aby se mohl Talley podívat.

„Tady je můj. Jsem zvláštní agent Jones.“

Talley si prohlížel doklad FBI, který muže identifikoval jako Williama F. Jonese, zvláštního agenta Federálního úřadu vyšetřování. Na snímku byl opravdu on. Průkaz vypadal jako pravý.

„Nenamáhejte se s obtěžováním dalších mužů. Všichni z mé skupiny mají něco podobného.“

„A všichni se jmenujou Jones?“

Jones zavřel pouzdro a zastrčil ho.

„Nepokoušejte se vtipkovat, náčelníku. Nejste v situaci, abyste si to mohl dovolit.“

Poklepal na předek prvního vozu a pokynul šoférovi. Dveře obou dodávek se otevřely. Zbývajících pět mužů vystoupilo a odebrali se dozadu za druhý vůz. Byli oblečení stejně jako Jones a právě tak nakrátko měli ostříhané vlasy. Oblékali si neprůstřelné vesty se znakem FBI na zádech.

Jones řekl: „Za pár minut vám zazvoní telefon. Víte, který myslím. Pojďme si tedy mezitím vyjasnit pár věcí. Posloucháte mě vůbec?“

Talley si muže prohlížel. Poté, co si oblékli neprůstřelné vesty, připnuli si zkušeně chrániče holení. Jeden z nich rozdával ze zadní části dodávky pletené černé masky, osvětlovací granáty a přilby. Všichni masku dvakrát přeložili a zastrčili si ji pod popruh na levém rameni, aby ji později měli po ruce. Obratně si připnuli granáty k řemení a přilby hodili na sedadla nebo je postavili na střechu dodávky. Talley všechny tyto pohyby znal, protože je sám nacvičoval, když pracoval v taktickém týmu SWAT. Ani tito muži to nedělali poprvé. „Poslouchám vás. Dřív jste musel být polda.“

„O to, čím jsem byl, se nestarejte. Měl byste se starat o jiné věci.“

Talley se po něm podíval.

„Jak si můžete myslet, že vám to projde? Šerifové tady mají krizový tým. Jakmile je od téhle práce odstrčíte, začnou vám klást dotěrný otázky.“

„Poradím si s šerify i se vším, s čím bude třeba. Jak se jmenuju?“

Talley vůbec nevěděl, co po něm chce.

„Cože?“

„Ptal jsem se vás na svoje jméno. Viděl jste můj průkaz. Tak jak se teda, do prdele, jmenuju?“

„Jones.“

„Dobře. Jsem zvláštní agent Jones. Myslete na mě takhle a nedostanete se do průseru. Vezmu si, co potřebuju, a vy dostanete ženu a dítě.“

Talleymu třeštila hlava. Pálilo ho ve vyschlém hrdle, ale podařilo se mu přikývnout.

Jones se natočil tak, aby oba viděli na řadu vozidel. „Kdo jim velí?“

„Martinová. Kapitán Martinová.“

„Už jste jí o nás řekl?“

„Ne. Nevěděl jsem, jak to mám říct.“

„To je dobře, tím lepší pro nás. Čím míň času bude mít na kladení otázek, tím líp. Řekl vám člověk na telefonu, však vy víte, o kom mluvím, jak to vysvětlíme?“

„Že Smith je chráněný jako svědek.“

„Správně, Smith spadá do programu pro ochranu svědků, takže na něm máme vlastnický zájem. Řekněte mi ještě jednou, jak se jmenuju?“

Talley měl stále větší zlost a dělal, co mohl, aby to nedal najevo. Všechno se mu zdálo být mimo kontrolu a nereálné, to že stojí tady na ulici ve fialovém světle, do něho a do skla narážejí noční můry, s federály, kteří ovšem žádnými příslušníky FBI nejsou.

„Jones. Jmenujete se Jones. Moc rád bych znal vaše posraný pravý jméno.“

„Uklidněte se náčelníku. Musíme spolupracovat. Já velím zvláštní operační jednotce, která prodělávala výcvik na hranicích s celní službou, a když se Washington dozvěděl, co se tady děje, z D. C. vám zavolali, vysvětlili vám situaci a požádali o spolupráci. Smithovi něco dlužíme, jsme povinni ho chránit, a vy jste souhlasil. Takhle to hodlám vysvětlit kapitánovi Martinové a vy u toho budete jen sedět a přikyvovat. Už vám to došlo?“

„Došlo.“

„Martinové se nebude líbit, že jsme tady, ale podvolí se, protože to, co jí řekneme, dává smysl.“

„A co když si to ověří? Co když zná lidi v losangeleské kanceláři?“

„Je pátek, no vlastně už sobota po půlnoci. Zavolá do Los Angeles, tam bude jen agent ve službě, který si to bude muset ověřit u někoho jiného, do čehož se mu nebude chtít. I kdyby zavolala agentovi, který tomu v L. A. velí, a probudila ho, ten bude do Washingtonu volat teprve zítra, protože žádný z těch lidí, ani jeden jediný, nemá nejmenší důvod o nás pochybovat. Navíc se tu nehodláme zdržet dlouho.“

Jones podal Talleymu bílou vizitku s pečetí FBI vytlačenou v levém horním rohu a s telefonním číslem do Washingtonu D. C., i s tamní předvolbou.

„Jestli ji napadne, že by mohla někomu zavolat, řeknete jí, že tohle je chlápek, který volal vám. V žádném případě se nedovolá.“

Talley zastrčil vizitku do kapsy. Rád by věděl, jestli jméno na vizitce patří skutečnému agentovi, a došel k závěru, že nejspíš ano. Tenhle závěr ho vystrašil. Bylo to jako varování: Jen se podívejte, jakou máme moc.

Talley se na ně znovu podíval. Teď už byli kompletně vystrojení. Jeden z mužů v druhé dodávce vydával zbraně. MP5, CAR-15 a plné zásobníky.

„K čemu se vaši lidi chystají?“

„Vy a já si to teď půjdeme vyříkat s šerifama. Dva z mých lidí provedou průzkum okolí domu, ať víme, do čeho jdeme. Poté zaujmeme bezpečné postavení a budeme čekat, až náš člověk zavolá. Vy od něj máte mobil, já taky. Až dá příkaz, vyrazíme. Jestli v domě dojde k něčemu, kvůli čemu bude třeba zasáhnout dříve, zaútočíme. Budeme tam mít všechno pod kontrolou, dokud nedostaneme to, po čem jdeme. Pak už bude dům jenom váš.“

Talley přemýšlel o jeho slovech a došel k závěru, že to hodlá provést ve vojenském stylu, jako rangeři nebo jednotky zvláštního nasazení.

„Nebudu schopný udržet ostatní venku. To přece víte. Vrazí tam šerifové a já taky –“

Jones se podíval Talleymu do očí a zavrtěl hlavou. „Poslouchejte, člověče, jestli se vám uleví, nemáme v úmyslu nikoho zabít, dokonce ani ty tři blbce, který s tím začali, ne. Chceme jen tu věc v domě. Ale víme, co je třeba dělat, když vnikneme do nějakého domu. Než najdeme to, co chceme, budeme si pro to muset vytvořit podmínky. A to si pište, že to uděláme, Talley. Jsme profíci.“

V Talley o vě kapse zacvrlikal telefon. V levé kapse měl Hodinářův, v pravé svůj, a nedokázal si vzpomenout, který je čí. Vytáhl mobil z levé kapsy. Byl to Hodinářův. Zazvonil znovu.

„Vezměte hovor, náčelníku.“

Talley zmáčkl tlačítko.

„Talley.“

„Je s vámi pan Jones?“

„Ano, je tady.“

„Předejte mi ho.“

Talley bez jediného slova předal telefon Jonesovi. Jones ho přiložil k uchu a ohlásil se jménem, aby volající věděl, že je to skutečně on. Talley ho sledoval. Měl bud světlemodré, nebo šedivé oči. V bídném světle to nedokázal rozeznat. Asi pětačtyřicetiletý muž, který se udržoval v dobré kondici a v případě nutnosti zřejmě dokázal být pěkně tvrdý. Zatímco Jones hovořil, zalétal občas nervózně zrakem ke vzdáleným šerifům. Talley si pomyslel, že se nejspíš bojí. Každý člověk se zdravým rozumem v hlavě by se bál, kdyby měl dělat to, co on. Talley by byl. rád věděl, co Hodinář na tohohle chlápka má, nebo jestli to dělá pro peníze.

Jones skončil hovor a vrátil telefon Talleymu.

„Tak jdem na to, náčelníku. Nastal čas, abychom se dali do práce.“

„Co na vás ví?“

Jones se po něm podíval, ale odvrátil pohled bez odpovědi.

„Já vím, proč to dělám. Co ale ví na vás?“

Jones si utáhl neprůstřelnou vestu, těsněji než bylo nutné, tak těsně, že se do ní zařezávaly řemeny.

„Víte hovno.“

Jones vykročil po ulici.

Talley ho následoval.

KEVIN

Zápach benzinu byl v uzavřeném prostoru haly tak silný, že Kevina začaly pálit oči a v hrdle pocítil kovovou pachuť. Udělalo se mu špatně, kyselá šťáva mu vletěla zpátky do krku, neudržel se a zvracel. Zvratky stékaly po stěně. Dennis byl s vodkou v kuřáckém pokoji příliš daleko, než aby to slyšel.

Všichni tady umřou.

Kevin si vzpomněl na příběh ze základní školy o tom, jak Afričané žijící na pobřeží chytají malé opičky. Do kokosového ořechu vyvrtají malou díru, přesně tak velkou, aby jí opička mohla prostrčit ruku. Pak vloží dovnitř burský oříšek pomazaný trochou medu. Opička strčí ruku do skořápky, uchopí oříšek, ale sevřenou v pěst už ji nedokáže vytáhnout. Dokud svírá svůj oříšek, nedostane ji ven. Tyhle opičky tak zoufale touží po oříšku s medem, že ho nepustí, ani když přijdou lovci a hodí na ně síť. Takovou opičkou v tomhle domě je Dennis. Je obklíčený policií, ale svůj oříšek nepustí.

Kevin doklopýtal do malé koupelny u vchodu a opláchl si tvář. Ret a oko měl napuchlé od výprasku, který mu uštědřil Dennis. Vypláchl si ústa, znovu si omyl obličej, pustil si vodu na hlavu a umyl si vlasy a pak i krk. Po všem tom dnešním střílení, strachu, utíkání a děsivých nočních můrách konečně věděl, co udělá a proč: není ochoten zemřít s bratrem, navzdory společnému dětství, navzdory tomu, že Dennis převzal po otci jeho trestající pásek, navzdory hrůzám, které společně přetrpěli. Dennis hodlá zemřít kvůli penězům, které nemůže mít, ale Kevin s nim umřít nechce. Vezme to děvče a jejího bráchu a všichni tři odsud utečou. Ať si Dennis s Marsem dělají, co chtějí.

Kevin si utřel obličej a šel se podívat do kuřáckého salonu, jestli tam Dennis ještě pořád je. Očekával, že se mu Dennis s Marsem budou pokoušet v odchodu zabránit. Věděl, že to udělají, takže se chtěl dostat s dětmi ven, aniž by o tom věděli. Dennisovy nohy vykukovaly za opěradlem pohovky, takže tam stále ještě ležel na zádech. Kevin nakoukl do pracovny, jestli tam náhodou není Mars, ale nebyl. Pomyslel si, že by mohl být v obýváku u francouzských dveří, ale náhle se ho bezděky zmocnil pocit, že ho Mars sleduje na monitorech. Kevin proklouzl kolem kuřáckého pokoje halou do manželské ložnice. Kdyby Mars opravdu byl v místnosti s bezpečnostním zařízením, řekl by mu, že Dennis chce, aby zase hlídal předek domu, ale nebyl tam, a nenašel ho ani na záchodech a v ložnici. Kevin se podíval na obrazovku. Venku viděl policii, bratra v kuřáckém saloně a dívku v jejím pokoji, ale Mars nikde. Pomyslel si, že snad mohl monitory nějak porouchat nebo najít způsob, jak bezpečnostní systém vypnout, ale pokud se bude pohybovat rychle, nezáleží na tom. Jakmile bude mít ty děti, buďto se ocitnou v několika vteřinách venku, nebo se nedostanou ven vůbec.

Kevin spěchal zpátky domem k hlavnímu vchodu a pak nahoru po schodech. Dvakrát jemně zaklepal na dveře dívčina pokoje, vytáhl ze dveří hřebík a vstoupil.

Dívka ležela s otevřenýma očima schoulená na posteli a měla rozsvíceno. Jakmile se otevřely dveře, spustila nohy na podlahu.

„Co chceš?“

„Psst! Mluv potichu.“

Kevin se bál. Byl sice dospělý, ale kdykoliv se jeho vůle střetla s bratrovou, cítil se jako dítě. Někdy v něm zápasila tak silná směs strachu a zoufalé touhy Dennise potěšit, že se nedokázal ani hnout.

„Vypadneme odsud.“

Zdála se být zmatená a oči se ji pohybovaly od něho ke dveřím a zase zpět.

„Kam mě chcete odvést?“

„Půjdeš jen se mnou. Bez Dennise a Marse. Vezmu tebe a tvýho bráchu. Ty dva tady necháme.“

Poprvé se před ní ukázal s modřinami v obličeji a cítil, jak rudne.

„A proč to chceš udělat?“

„O to se nestarej. Dennis se nechce vzdát. Hodlá tady zůstat za každou cenu, ale já ne.“

„Oni nás nechají odejít?“

„Mars a Dennis nevědí, že to chci udělat. Zatrhli by nám to, a tak musíme dávat bacha, ale dostaneme se odsud, a pak ať se tady třeba postavěj na hlavu.“

V dívčině obličeji se objevila nejistota. Znovu pohlédla ke dveřím.

„Chceš jít nebo nechceš? Nabízím ti cestu ven,“ naléhal Kevin.

„Bez Thomase nejdu.“

„To je mi jasný. Půjdem všichni tři, ale musíme být fakt opatrný a udělat to rychle. Tak jdeš nebo nejdeš?“

„Jdu!“

„Zůstaň tady a dělej jakoby nic. Jdu pro Thomase a vrátíme se pro tebe. Až budem pohromadě, sejdeme ze schodů a vypadnem předníma dveřma. Máš nějakej bílej povlak na polštář?“

„Normálně vyjdeme ven dveřma? Takhle jednoduše?“

„Jo! Potřebujem jen nějakou bílou vlajku nebo něco podobnýho, aby nás poldové neodpráskli.“

Viděl na ní, že se bojí, ale byla i rozrušená a dychtivá dostat se z domu.

„Tak dobře, souhlasím. Povlak na polštář mám.“

„Připrav ho, než přivedu bráchu. Až se vrátím, bud zticha. Jen půjdeš potichu za mnou, ale budeš připravená začít zdrhat. Budem odtud muset vypadnout fofrem.“

Přikývla.

„Ano, udělám to tak.“

Kevin opatrně pootevřel dveře a nakoukl do haly. Od schodiště přicházelo zespoda trochu světla. V hale se zdála být větší tma než dřív, byla celá zahalená v temnotě, takže si přál, aby měl baterku. Slyšel hlasy a začal mít obavy. Jsou-li Kevin s Marsem v pracovně, mohli by uvidět, jak scházejí po schodech.

Kevin za sebou zavřel dveře, kradmo se vracel halou ke schodišti a přitom naslouchal. Dvakrát to pod ním v hale zavrzalo a Kevinovi naskočila husí kůže. U schodů napjatě poslouchal a pocítil silnou úlevu. Hlasy se linuly z televizoru.

Obrátil se, vydal se k chlapcovu pokoji a v duchu si říkal, že by si měl pospíšit, udělat to rychle a bez hluku, a udělat to hned teď, nebo propásne příznivý okamžik a už to pak nikdy neudělá. Zůstane v pasti v tomhle domě s Dennisem a Marsem a umře tady. Kevin měl takový strach, že téměř nedokázal přemýšlet. Kluk, holka, ven.

V duchu si to opakoval jako popěvek.

Před ním ve tmě se cosi hnulo.

Kevin zůstal stát jako zkamenělý a rozbušilo se mu srdce. Ta holka nesmí vyjít ze svého pokoje.

„Zůstaň ve svým pokoji,“ zašeptal.

Černý stín se vznášel v šeru přede dveřmi, ale neodpovídal. Kevin napínal zrak, aby v bezedném hrobě haly něco spatřil, ale neviděl vůbec nic.

Podlaha za ním zaskřípala. Kevin se bleskově otočil.

Pár decimetrů od něho stál Mars, ozářený zezadu světlem od schodiště. Kevin uskočil dozadu. Nedostane-li Marse od předních dveří, nepodaří se to. Pomyslel na místnost s bezpečnostním zařízením, která byla od předního vchodu tak daleko, jak jen to v tomhle domě bylo možné.

„Proboha, Marsi, tys mě vyděsil. Hledal jsem tě. Dennis chce, aby ses díval vzadu na monitory.“

Mars k němu přistoupil, s bledým obličejem bez výrazu.

„Slyšel jsem tě s tou holkou, Kevine. Chystáš se zdrhnout.“

Kevin před ním o krok ustoupil. Mars šel za ním a zůstal stát nepříjemně blízko.

„To je blbost, Marsi. Vůbec nevím, jak tě něco takovýho mohlo napadnout.“

„Neznič tuhle dobrou věc, Kevine. Později bys toho mohl litovat.“

Kevin pocítil bodnutí hněvu, které jím otřáslo. Do prdele! Mars to slyšel, tak ať teda slyší všechno! Přestal ustupovat.

„Ty si tady můžeš klidně zůstat sedět! Já už toho mám plný zuby, Marsi. Jsme v pasti. Jestli tu zůstaneme, poldové nás voddělají. Tobě to snad ještě nedošlo?“

Mars na něho zíral s přemýšlivým výrazem v bílém obličeji. Pak ustoupil stranou.

„Došlo mi to, Kevine. Jestli chceš jít, tak si běž!“

Kevin chvíli čekal a myslel si, že se Mars rozlítí nebo ho stáhne dolů po schodech za Dennisem, ale on jenom zvedl ruku a ukázal na schodiště. Měl měkký, povzbuzující hlas.

„Tak jdi!“

Kevin pohlédl k Thomasovu pokoji.

„Ty děcka chci vzít taky.“

Mars přikývl.

„To je v pořádku. Beze všeho.“

Kevin pohlédl na Marse, otočil se a vkročil do tmy.

TALLEY

Poté, co si Talley a Jones promluvili s Martinovou, zajel Jones s oběma dodávkami na začátek slepé ulice. Talley se vrátil k svému autu, kde se o samotě posadil a sledoval vozy falešných federálů. Jones a jeden z jeho mužů, blonďák s nakrátko ostříhanými vlasy a brýlemi s kovovými obroučkami, vystoupili a vydali se na obhlídku obvodu pozemku.

Talley se cítil jako zrádce a zbabělec. Schoval se do svého auta, aby se vyhnul šerifům a vlastním lidem. Když byl prve s Jonesem ve velitelském voze u Martinové, nedokázal se jí podívat do očí. Nechal mluvit jen Jonese.

Jakmile Jones se svým člověkem zmizeli ve slepé ulici, zavládl všude klid.

Martinová vyšla z velitelského vozu, spatřila Talleyho v jeho autě a šla za ním. Sundala si neprůstřelnou vestu a všechny ty serepetičky, co si na sebe připínají příslušníci zvláštních jednotek, a zůstala jen v černé kombinéze a čepici. Na čapce byl nápis ŠÉF. Talley sledoval, jak se blíží, a doufal, že půjde dál k domu paní Pefiové, ale zůstala stát pár kroků od bočního okénka, za kterým seděl.

Vytáhla balíček cigaret a nabídla mu.

„Nekouřím.“

Martinová si beze slova zapálila. Zhluboka vdechla kouř a vyfoukla oblak dýmu, který se rozplynul v nočním vzduchu jako příkrov mlhy. Talley neznal moc poldů ze SWAT, kteří kouřili. Nebylo to dobré kvůli větru.

Když promluvila, měla klidný a umírněný hlas.

„Nechcete mi říct, o co se tady jedná?“

Talley sledoval dým.

„Co tím myslíte?“

„Nejsem blbá.“

Talley neodpovídal.

„Všechny ty telefonáty. Ta scéna v sanitce mezi vámi a doktorem, kdy jste chtěl probudit pana Smithe. Myslela jsem, že toho chlapa zastřelíte. Všechno to, o čem jste mluvil s tím klukem, než jste odjel do nemocnice. Měla jsem tady takový hovor, Talley. Jestliže někdo volal, že je Smith ve smrtelném nebezpečí, je to pro všechny novinka, včetně lidí z vaší kanceláře.“

Znovu vtáhla kouř a pak ho vypustila.

„Teď tady máme FBI s tím nesmyslem, že je Smith pod ochranou jako svědek. Co se děje, náčelníku? Kdo je ten Walter Smith?“

Talley na ni pohlédl. Neuhnula ani o píd a v pohledu se jí zračila rozhodnost. Bezelstně se mu dívala do očí. Líbilo se mu její odměřené chování a přímé způsoby. Pomyslel si, že kdyby měl čas, byl by pravděpodobně jako ona. Nejspíš je docela dobrou policistkou. Náhle na něho dopadla váha celého dne, a to s takovou silou, že se cítil dočista otupělý. Musel dávat pozor na příliš mnoho věcí a říkat příliš mnoho lží. Bylo to všechno strašlivě komplikované a on si nemohl dovolit to zpackat. Byl jako žonglér se stovkou míčků ve vzduchu a dříve či později mu některý musel upadnout na zem. Jakmile dopadne, někdo zemře. Nemůže dopustit, aby se to stalo. Nemůže zklamat Amandu a Jane, ale ani ty děti v domě, a dokonce nemůže opustit ani Waltera Smithe.

„Potřebuju pomoct.“

„Proto jsme sem přijeli, náčelníku.“

„Znáte jméno Sonny Benza?“

Zkoumala jeho výraz a Talley si pomyslel, že to byl výstřel vedle, ale naštěstí se mýlil.

„To je ten chlap, co jede v organizovaném zločinu, ne?“

„Smith pro něj pracoval. Má v domě něco, co může Benzu vyřadit ze hry, a Benza to samozřejmě chce získat.“

„Proboha!“

Talley na ni pohlédl a vycítil, že jí zvlhly oči.

„Dal unést mou manželku a dceru.“

Martinová odvrátila pohled.

Talley jí řekl o discích, o Hodinářovi, o Jonesovi. Vyprávěl jí, jak si s tím zkoušel poradit sám a co má v úmyslu dělat dál. Poslouchala ho bez otázek a bez komentářů, a když skončil, zašlápla cigaretu podpatkem a podívala se na dvě dodávky, v nichž čekali Jonesovi lidé.

„Budete to muset nahlásit skutečné FBI!“

„To nemůžu udělat!“

„Předejte to vyšetřovatelům organizovaného zločinu. S tím, co máte, můžou na Benzu hned vlítnout, vytáhnout ho z postele a zavřít. Vtrhneme do domu, zmocníme se těch disků a bude to. Takhle můžete svou rodinu zachránit.“

„Vaše rodina to není!“

Podívala se na uhašenou cigaretu a povzdechla si.

„Ne, to máte pravdu.“

„Všechno, co mám, Martinová, je hlas v telefonu. Nevím, kde jsou, nevím, kdo je drží. Benza má svoje lidi i tady a ví, co se tu děje. Může nařídit, aby Amanda s Jane zmizely ještě dřív, než mu přečteme jeho práva, a co mám já? Tři chlapy, které nemůžu identifikovat, auto, které také nemůžu identifikovat, a Jonese tady. Prd mi záleží na tom, jestli se z toho udělá případ. Jediné co chci, je má rodina.“

Martinová se podívala na obě dodávky a znovu si povzdechla. Vypadalo to na hodně dlouhou noc pro všechny.

„Nedovolím, aby se tady vraždilo, Talley. To nemůžu.“

„Já taky ne. Proboha!“

„Tak co s tím teda uděláme?“

„Nemůžu dovolit, aby se ty disky dostaly mezi zajištěný důkazní materiál. Je to jediná páka, kterou mám.“

„A co tedy ode mě chcete?“

„Pomozte mi. Nikomu nic neříkejte a pomozte mi dostat ty disky. Nemůžu nechat Jonese jít do toho domu samotného.“

Talley ji pozoroval a doufal, že to pro něho udělá. Nemohl jí zabránit, aby tam šla. Jediné, co mohl, bylo důvěřovat jí. Pohlédla na něho a kývla.

„Udělám, co budu moct. Ale o všem mě informujte, Talley. Nechci, abyste zase něco začal beze mě. Nechci, aby mí lidi přišli k úrazu.“

Talley se teď cítil lépe, břímě už nebylo tak těžké, protože slíbila, že mu ho pomůže nést.

„Všechno, co potřebuju, jsou ty zatracený disky. Až je dostanu, budu mít něco na výměnu.“

Chvíli o tom přemýšlela a pak zastrčila cigarety do kapsy v kombinéze. Talley věděl, co řekne, ještě dřív než promluvila.

„To vám nebude stačit. Víte už příliš mnoho, než aby vás Benza nechal naživu. To si snad uvědomujete, či ne? Vy, vaše rodina, Smith. Nikoho z vás nemůže nechat žít. Co chcete udělat s tímhle?“

„Tím se budu zabývat, až budu mít ty disky.“

Talleův mobil začal vyzvánět, v nočním tichu se to hlasitě rozléhalo. Martinová vyskočila.

„Do prdele!“

Talley si pomyslel, že by to mohl být Thomas, ale byla to Mikkelsonová a její hlas zněl podivně a jakoby z veliké dálky.

„Náčelníku, jsme s Dreyerem ještě pořád před Krupchekovým přívěsem s detektivy z úřadu šerifů. Musíme vám něco nahlásit.“

Talley na Mikkelsonovou a Dreyera úplně zapomněl. Chvíli trvalo, než si uspořádal myšlenky.

„Tak ven s tím, Mikkelsonová.“

„Krupchek není žádný Krupchek. Jeho pravé jméno je Alvin Marshall Bonnier. V mrazáku měl hlavu své matky.“

Část čtvrtá

TAKTIKA

23

sobota 00.52

TALLEY

Alvin Marshall Bonnier, věk dvacet sedm let, známý rovněž jako Mars Krupchek, byl hledán ve spojitosti se čtyřmi případy vraždy v Tigardu ve státě Oregon. Podle teorie místních úřadů, založené na výslechu svědků a soudních nálezech, došlo k následujícímu řetězci událostí: Bonnier, který žil v době vražd sám se svou matkou, unesl, znásilnil a zavraždil nejbližší sousedku, sedmnáctiletou Helene Gettyovou, a ukryl její tělo v korytě potoka v lese poblíž jejich bydliště. Byla uškrcena a opakovaně bodána do prsou, podbřišku a vaginy. Paní Bonnierová, tělesně postižená, trpící pokročilou artritidou, pak v synově ložnici objevila zakrvácené kalhotky a levou tenisku Reebok, rovněž postříkanou krví. Když na syna uhodila, ubodal ji v obýváku k smrti. Pak odnesl její tělo do koupelny, kde ji rozřezal na kusy. Údy a trup zabalil do novin a igelitových pytlů na odpadky a zakopal v jejím záhoně růží. Sousedé vypověděli, že když byl Bonnier ještě chlapec, šlehala ho paní Bonnierová trnitými pruty právě z tohoto záhonu. Matčinu hlavu uchovával Bonnier v lednici, ale před několika dny ji přemístil do kufru rodinného automobilu. S matčinou hlavou v kufru se v místním nákupním středisku seznámil s šestnáctiletým Stephenem Stilwellem, pozval ho na projíždku a pravděpodobně mu nabízel cigarety a pivo. Místo vyjížďky však chlapce zavezl do blízkého opuštěného kina pro motoristy, kde ho nejprve zneužil a pak mu zasadil četné rány nožem. Hodil Stilwella do kufru vedle hlavy své matky a odjel do stejné oblasti, v níž se zbavil těla Helene Gettyové. Po příjezdu na místo zjistil, že Stilwell ještě žije. Prořízl mu tedy hrdlo, znetvořil genitálie a pohodil jeho mrtvolu, aniž by se ji pokusil ukrýt. Svědkové v nákupním středisku dokázali podat popis pachatele i jeho vozu. Po dalších dvanácti dnech ujel osmnáctileté studentce Anitě Brooksové autobus a stopla si Bonniera. Místo aby ji odvezl do školy, vzal ji k blízkému jezeru, kde jí nejprve pálil prsy a pohlavní orgány jejími vlastními cigaretami, a pak ji uškrtil. Důkazy nalezené na místě vraždy ukazovaly, že při tom položil hlavu své matky na piknikový stůl, pravděpodobně proto, aby mohla mrzačení dívky „pozorovat“. Poté se Bonnier okamžitě vrátil domů, zaparkoval automobil na obvyklém místě, a pak podle údajů policie opustil oblast. Úřady nejprve objevily tělo Anity Brooksové. Alvin Marshall Bonnier byl identifikován jako podezřelý teprve o dva dny později, když začal být sousedům nápadný zápach vycházející z jejich domu, a přivolali policii, která našla matčino tělo v záhonu růží.

O týden později nalezli Stilwella a Gettyovou.

Talley naslouchal výčtu faktů, které mu Mikkelsonová podávala, s narůstajícím pocitem naléhavosti, což Martinová vyčetla z výrazu jeho obličeje.

„Co se zas děje?“

Talley zvedl ruku a naznačil jí, že musí chvíli počkat.

„Mikki, jsou si jistí, že ten Bonnier a Krupchek je jedna a ta samá osoba?“

„Tvrdí to, náčelníku. Otisk dlaně, který zanechal u Kima, se shoduje, a taky přinesli kopii zatykače z Oregonu. Viděla jsem fotografii. Je to Krupchek.“

„Co se tam děje teď?“

„Uvědomili jsme FBI. Detektivové místo uzavřeli a čekají na výjezdní tým z losangeleského úřadu.“

Talley zkontroloval čas.

„Co jejich ETA?“

„To nevím. Chcete, abych to zjistila?“

„Jo.“

Zatímco Talley čekal, až se Mikkelsonová zeptá, sdělil Martinové stručně, co se dozvěděl. Martinová poslouchala a v jejím obličeji se stále víc zračily údiv a nejistota, ale Mikkelsonová byla zpátky u telefonu dřív, než stačila cokoliv odpovědět.

„Náčelníku?“

„Tak co, Mikki?“

„Za pár hodin by tady měli být federálové. Chcete, abychom na ně čekali, nebo se máme vrátit k vám na York Estates?“

Talley rozhodl, aby se vrátili, a ukončil hovor. Prohrábl si rukou vlasy a pohlédl ke slepé ulici.

„To je teda ohromný. Venku mám mafiány a v domě Freddyho Kruegera.“

Martinová ho klidně pozorovala.

„Tím se ovšem všechno mění.“

„To vím taky, že se tím všechno mění, kapitáne! Pokouším se zachránit manželku a dceru, ale musím taky dostat z domu ty děti.“

„Kvůli Krupchekovi? Jsou tam s ním už celý den, Talley. O pár hodin víc nebo míň, na tom už nezáleží.“

„Záleží. Teď už záleží na všem.“

U velitelského vozu Talley Martinovou opustil a šel za Jonesem, který u dodávek uděloval instrukce svým lidem. Když si všiml, že se Talley blíží, oddělil se od ostatních. Talleymu se zdálo, že je naplněn obavami. Ruku měl položenou na zbrani MP5, zavěšené na rameni.

„Co se děje, náčelníku?“

„Máme tady problém. Jeden z únosců v domě je někým jiným, než jsme se domnívali. Jeho pravé jméno je Alvin Marshall Bonnier. V Oregonu ho hledají pro několikanásobnou vraždu.“

Jones se škrobeně usmál, jako by Talley řekl nějaký nepodařený vtip.

„Děláte si ze mě srandu?“

„Pobavíte se, až vám řeknu tohle: skutečná FBI už je na cestě. To není výmysl, Jonesi, nebo jak se vlastně jmenujete. Šerifové sejmuli otisk dlaně v samoobsluze, kterou ti blbci vyloupili. Shoduje se. Dovedete si vůbec představit, co všecko se teď tady může dít?“

Jones už se neusmíval, ale nezdálo se, že by z toho byl bůhvíjak vyděšený.

„To víte, že si to umím představit.“

Talley mu vysvětlil, že detektivové z úřadu vyšetřování vražd jsou v současné době v Krupchekově domě a čekají na příjezd agentů FBI z losangeleského výjezdního úřadu.

„Prohlídnou si ten dům, pak přijedou sem a nehnou se odtud. Do rána tohle místo převezme FBI, včetně jejich skutečného týmu SWAT.“

„Do tý doby už budem dávno za horama. Vpadneme do domu hned, jak náš člověk zavolá.“

„Chci jít dovnitř už teď.“

Jones zavrtěl hlavou.

„Ne, dokud nezavolá.“

Talley nevěděl, jestli je Jones tak podezřívavý nebo jednoduše jen nepochopil, o co se jedná.

„Poslouchejte mě. Teď už je to úplně jiné. Teď už tam nejsou jen tři pitomci, co mají rodinu jako rukojmí. Ty děti jsou tam teď s nebezpečným šílencem.“

„To bude v pořádku, Talley.“

„Bavíme se o chlapovi, co je hledaný pro mnohonásobnou vraždu, Jonesi. Uřízl hlavu vlastní matce a přechovával ji v mrazáku.“

„Na to seru.“

„Je to psychopat. Psychopati se v stresových situacích rozloží, a tenhle chlap byl celý den v tlakovým hrnci. Je schopen všeho.“

Jones neustoupil.

„Vtrhneme dovnitř, hned jak zavolá. Nemůže to už dlouho trvat.“

„Jděte k čertu!“

„Až zavolá.“

Talley odešel. Viděl, že ho z velitelského vozu sleduje Martinová, ale nevěděl, co by jí řekl. Připomněl si svůj rozhovor s Rooneym, a došel k závěru, že Dennis neví, že Krupchek je ve skutečnosti Alvin Marshall Bonnier. Kdyby se totiž vědomě spolčil s několikanásobným vrahem, znamenalo by to, že má z Bonnierovy společnosti potěšení. Rooney však pociťoval potřebu udělat na Talleyho dojem, a jistě by se o Bonnierově totožnosti zmínil, což neudělal. To ovšem rovněž znamenalo, že by se klidně mohl stát Bonnierovou obětí.

Talley se ohlédl po Jonesovi. Stál se svými muži za druhou dodávkou a čekal na telefon.

Talley se náhle rozhodl, že on už dál čekat nebude. Musí varovat Rooneyho a Thomase a nějak dostat ty děti ven.

DENNIS

Dennis sáhl po láhvi stoličné a skácel se z pohovky. Přistál na hlavě a na kolenou v kaluži vodky. Zadnice mu trčela do vzduchu směrem k přední části domu, k fízlům ve slepé ulici.

Poplácal se po zadku a zachechtal se:

„Škoda, že tohle poldové nevidějí! Mohli by mi rovnou políbit mou vyzáblou bílou prdel.“

Sebral láhev a vyškrábal se na nohy. Chytil se opěradla pohovky, aby znovu neupadl, a pak vytáhl revolver, který měl zastrčený za pasem. Když ho držel v ruce, cítil se lépe. V televizi ukazovali nějakou klečící ženu, která cvičila na jakési pohyblivé plošině. Měla zřetelně narýsované břišní svaly, jako na nějakém anatomickém nákresu. Dennis se na ni díval s pocitem hluboké deprese a pak si zvedl revolver k hlavě.

„Bum!“

Sklonil hlaveň.

„Hovno.“

Pustil zbraň na pohovku a začal se zabývat penězi. Kávový stolek byl plný balíčků stodolarovek. Vytáhl z kapes zbývající svazky bankovek a rozložil je v ruce do vějíře jako karty. Už zkoušel přemýšlet o všech možných způsobech, jak si peníze udržet, ale nic nevymyslel. Pokusil se dostat auto a vrtulník, a pokusil se koupit si Talleyho, ale nic z toho nevyšlo. Zkoušel najít cestu z domu, ale poldové mu ji uzavřeli. Dennisovi Rooneymu došly nápady, a teď myslel na to, že jeho rodiče a učitelé měli pravdu: je hloupý. Je smolař, který pokaždé prohrává a žije jen ve snách. V panice pocítil nutkání popadnout pytel s penězi a rozběhnout se do stínů v posledním chabém pokusu uniknout s nimi pryč, ale v nitru věděl, že by ho poldové zastřelili, a jemu se nechtělo umírat. Přestože tolik toužil po penězích, musel si v duchu přiznat, že je zbabělec. Měl plné oči slz lítosti a hanby. Kevin měl pravdu. Bylo načase to vzdát.

Dennis si utřel nudli u nosu a pomalu se dával dohromady.

„No tak jo, zdá se, že je šmytec.“

Začal vyhazovat peníze do vzduchu a díval se, jak se zelenavé bankovky snášejí k zemi. Pak zavolal Kevina.

„Keve!“

Kevin neodpovídal.

„Marsi!“

Zase nic.

„Tak, kurva, kde jste!“

Odpotácel se do haly a odtud do kuchyně. Stále byla ponořena v přítmí, osvětlená jen policejními světly, která sem dopadala francouzskými dveřmi. Zatoužil po sklenici vody. Pak zavolá Talleymu. Napadlo ho, že by se mu možná mohlo podařit vyměnit děti za rozhovor s obhájcem, a zjistit tak, co může získat za to, že se vzdá.

„Kevine, kde, do prdele, vězíš?“

Ten hajzl pořád škemral, aby se vzdali, a teď, když je k tomu Dennis ochotný, ten ukňouraný fracek zmizí.

„Marsi!“

Hlas z druhé strany kuchyně ho překvapil.

„Co se děje, Dennisi?“

Dennis se otočil jako vysoká loď s napnutými plachtami a mžoural do tmy.

„Kde je Kevin?“

„Není tady.“

„A kde je? Potřebuju s ním mluvit.“

Dennis si chtěl nejdřív všechno vyjasnit s Kevinem, a teprve pak to říct Marsovi. Částečně z obav, že by mu to Mars chtěl rozmlouvat.

Na světle Mars nabral ještě větší tvar. Dennis si pomyslel, že Kevin bude nejspíš ve spižírně nebo v garáži.

„Kevin odešel.“

Dennis začínal být naštvaný a vůbec nechápal, oč jde.

„To mi moc nepomůže, Marsi. Šel do tý cimry s monitorama nebo do pracovny či kam? Musím s ním mluvit.“

„Už tady nechtěl zůstat. Odešel.“

Dennis zíral na Marse; rozuměl sice, co říká, ale nevěřil, že to chápe správně, a v duchu si pomyslel, že ho Kevin přece nemohl opustit.

„Tak počkej. Chceš mi říct, že doopravdy odešel, vylezl dveřma ven a vzdal se poldům?“

„Zaslechl jsem, jak se na tom domlouvá s tou holkou.“

„DO PRDELE! Ten IDIOT!“

„Mrzí mě to, Dennisi. Jdu za tebou, abych ti to řekl.“

Dennis měl mizerný pocit. Jestliže se Kevin vzdal a vzal sebou i děti, sebral Dennisovi poslední naději, že by se mohl nějak domluvit s Talleym.

„Vzal i ty děcka?“

„To nevím.“

„Proboha, Marsi! Upaluj nahoru a podívej se! Jestli jsou pryč i děcka, tak jsme v prdeli!“

Mars se bez dalších slov vydal ke schodišti. Dennis zuřil a řval z plných plic:

„KEVINE! TY KRETÉNE!“

Mrštil lahví vodky o stěnu takovou silou, až ho zabolelo v rameni. Sel si do kuřáckého pokoje pro další láhev. Chtěl se vzdát, ale ne takhle.

THOMAS

Průduchem klimatizace Thomas slyšel, jak se Dennis s Kevinem perou. Kevin chtěl, aby se vzdali, ale Dennis s tím nesouhlasil. Thomas věděl, co to znamená: Jestli se Dennis nevzdá, mohou tady ti tři kreténi zaclánět ještě celé dny a jeden z nich by nakonec mohl ublížit jeho sestře. Thomas tak soudil podle toho, jak na ni Mars čučel. Po chvíli křik ustal. Thomas čekal, jestli někdo nepůjde po schodech nahoru, ale v hale bylo ticho. Došel k závěru, že nejspíš šli spát.

Vlezl do skříně a proplazil se na půdu. Myslel, že se zastaví v Jennifeřině pokoji, aby jí řekl, co má v úmyslu, ale věděl, že by mu zase zakazovala brát vůbec revolver do ruky. Plížil se nízkým prostorem, u každého průduchu se zastavoval a chvíli naslouchal, ale neslyšel nic jiného než televizi, která hrála v kuřáckém salonku. Jinak bylo v domě ticho.

Thomas se spustil stropním poklopem do prádelny, z bojleru seskočil na pračku a pak na podlahu. Byla tma, pouze z kuchyně vyzařovalo přes spíž trochu světla. Musel rozsvítit baterku.

Právě když se blížil ke dveřím, uslyšel, jak Dennis volá Kevina a Marse. Musel být někde blízko, snad na druhé straně kuchyně nebo v obýváku. Thomas začal propadat panice. Začal šplhat zpátky ke stropu, ale pak Mars Dennisovi odpověděl a Thomas se zastavil. Mluvili spolu. Thomas se pořád ještě bál, ale zbraň už měl tak blízko, že bez ní nechtěl znovu odejít. Napínal sluch, aby slyšel, co si povídají. Dennis nadával na Kevina, ale nešli sem a nehledali ho.

Thomas rychle vběhl do komory s věcmi na úklid. Zakryl baterku dlaněmi a znovu ji zapnul, jen na okamžik, aby si vryl do paměti místo, kde na něho na nejvyšší polici čeká revolver. Položil baterku na ponk a vylezl na něj.

Stoupl si na špičky a natáhl se, jak nejvýše mohl, ale na krabici stále ještě nedosáhl. Znovu rozsvítil baterku a na kraji ponku spatřil pětilitrový kovový kanystr. Přitáhl ho na správné místo, postavil na něj jednu nohu a pak i druhou. Kanystr zaskřípal, ale vydržel. Thomas se znovu natáhl a tentokrát už na krabici dosáhl. Má ji! Stáhl plechovou krabici z police, sestoupil z kanystru a slezl z ponku. Srdce mu bušilo rozrušením. Krabice byla těžší, než očekával. Měl pocit, že v ní musí být snad dělo.

Otevřel ji a vytáhl revolver. Byl těžký jako cihla, příliš těžký pro jeho paži. Thomas netušil, jaké je ráže, a neznal ani žádné další údaje, přestože mu otec jednou dovolil, aby si z něho vystřelil na terč. Zpětný náraz byl tenkrát tak silný, že mu to málem urazilo ruku.

Teď ale Thomas potřeboval volné ruce k lezení, a tak si zastrčil zbraň do kalhot. Cítil se s ní silný, ale současně se i bál. Byl plný sebedůvěry, že teď dokáže chránit sebe i Jennifer a že se určitě dostanou ven, ale nechtěl nikomu ublížit. Doufal, že ji nebude muset použít.

Právě byl na zpáteční cestě do prádelny, když uklouzl. Byl by upadl, kdyby se na poslední chvíli nezachytil ponku. Nohou zkoumal podlahu a narazil na cosi kluzkého a mokrého. Zvedl nohu. Bota se s mlaskavým zvukem odlepila. Thomas posvítil na zem baterkou. Rozlévala se po ní jakási tmavá tekutina, hustá jako olej. S baterkou se vydal k jejímu zdroji. Teklo to z vestavěné skříně s košťaty. Thomas rozevřel dlaně, aby na ni dopadlo víc světla. Olej byl červený.

Dveře skříně se Thomasovu vnitřnímu zraku přiblížily, jako by měl místo očí teleobjektiv. Přeplněný prostor v místnosti na úklidové prostředky se smršťoval, současně s tím, jak se dveře zvětšovaly. Revolver byl zapomenut a všechno, co nyní Thomase zajímalo, byly dveře a lepkavá červená tekutina, která zpod nich vytékala.

Zíral na dveře. Chtěl je otevřít, ale zároveň toužil utéct.

Překročil rudou louži, natáhl ruku ke knoflíku, ale nedotkl se ho. Prsty zůstaly viset ve vzduchu jen pár centimetrů od něho.

Otevři to!

Thomas opatrně sevřel knoflík, vystrašený tím, co by za zavřenými dveřmi mohlo být. Pomalu je začal otevírat.

Jako neživý balík vypadl zevnitř Kevin, zhroutil se u Thomasových nohou a objal je mrtvými pažemi. Hrdlo měl proříznuté, hlavu volně visící na bílé kosti. Po smrti mu na tváři ztuhla hrozivá grimasa přízračného neslyšného smíchu.

Oči měl dokořán.

Thomas zaječel.

JENNIFER

Jennifer poslouchala u dveří s uchem přitištěným na chladném dřevě a doufala, že uslyší, jak se Kevin vrací. Sel jen halou vyzvednout Thomase, ale trvalo to už dlouho, takže se začala bát, že to Mars nebo Dennis překazili. Cítila napětí kolem žaludku a v marné snaze ho potlačit si tiskla pěsti na břicho. Nůž schovaný za gumou kalhotek ji píchal do kůže. Natočila ho tak, aby se cítila pohodlněji.

V hale před jejím pokojem zaskřípala podlaha.

Kevin!

Slyšela, jak vytahuje hřebík z veřejí. Byla rozrušená a šťastná a připravená dát se na útěk. Chtěla se znovu setkat s otcem! Chtěla obejmout Thomase, tak silně, aby se snažil z jejího objetí vykroutit! Toužila po mámě!

Dveře se zprudka otevřely a dovnitř vstoupil Mars, vysoký a rozložitý, veliký jako medvěd. Odskočila zpátky tak rychle, že málem upadla.

Jeho úsměv jí připomněl zlobivé kluky, kteří pro zábavu pálí mravence.

„Očekávala jsi snad někoho jinýho?“

Couvala ode dveří s přáním, aby hned teď přišel Kevin, protože Mars byl tak hrubý a zlý.

Přinutila se vydržet jeho pohled, aniž by odvrátila zrak.

„Jediný, na koho čekám, je policie.“

Mars souhlasně přikývl.

„Už tady brzo budou. Však se dočkáš.“

Proklínala se za svou prostořekost. Nelíbilo se ji nic z toho, co říkal, ani to, jak se tvářil. Přála si jenom, aby odešel.

Mars vkročil do pokoje a zavřel za sebou. V ruce držel veliký hřebík, který používali k zaklínění dveří. Poklepával si jím nepřítomně o nohu, tap-tap, tap-tap. Jennifer se nelíbilo, že zavřel dveře. Nelíbilo se jí ani, že si hraje s tím hřebíkem. Vystrašeně si složila paže křížem přes prsa.

„Co tady chcete?“

Mars ji pozoroval jasnýma, nervózníma očima, které neladily s uvolněným výrazem v obličeji. Jako by s ní nebyl v pokoji, ale na druhé straně skleněné stěny; tady, ale ne tak docela tady, jako by se zvenčí, ze svého hrůzného světa, díval dovnitř.

„Co tady chcete?“

„Kevin odešel bez tebe.“

Cítila, že rudne. Přitáhla paže k tělu tak, že se jí nehty zarývaly do masa. Přemáhala nutkání křičet.

„Chtěl, abych ti to řekl. Přemýšlel o tom a došel k názoru, že by bylo moc riskantní proklouznout kolem Dennise i s tebou a bráchou, a tak šel sám. Mám ti vyřídit, že ho to fakt mrzí.“

Jennifer zavrtěla hlavou. Nevěděla, jestli je to pravda nebo ne, ani zda její jediná naděje na svobodu zmizela, když utekl bez ní.

„Vůbec nevím, o čem to vykládáte.“

Mars se k ní přiblížil.

„Ne? No dobře, vždyť je to fuk. Skoro všechny světla jsou zhasnutý.“

„O čem to mluvíte?“

Jak se k ní Mars blížil, zdál se stále větší. Jako by vyplňoval celý pokoj. Jennifer couvala.

„Hodný chlapečci zhasínají světla, aby nikdo neviděl, jak ošklivý věci dělají ve tmě. To mi říkávala máma.“ Jennifer narazila zadkem do psacího stolu. Už neměla kam ustupovat a Mars byl téměř u ní. Poklepával si hřebíkem o hruď, tap-tap.

„Nesahejte na mě!“

Tap-tap.

„Přestaňte.“

Tap.

„Kevin tady není. Dennis tady není. Tvůj táta je pryč a ten tlouštík taky. Teď se můžeme v klidu pobavit.“ Tlačil jí hřebík do prsou, silně, až to bolelo, ale kůži nepropíchl.

Jennifer se zakláněla, ale neměla už kam uhnout. Mars jí pomalu tlačil hřebík mezi ňadra. Hleděla mu do očí, dívala se, jak se on dívá na ni, ale pohled měla rozmazaný slzami. Jeho oči byly černé tůně a jejich hladina se vlnila utajovaným vichrem. Věděl, že dělá něco špatného, věděl, že se chová hnusně. Nedíval se na hřebík a Jennifer cítila, že jeho slast pramení z jejího strachu. Nenápadně posunovala ruku dolů k břichu. Protáhla prsty pod gumu kalhotek a hledala nůž. Tlačil na hřebík stále víc. Jennifer začala trhaně dýchat. Chtělo se jí začít ječet.

„Líbí se ti to?“

Jennifer vytrhla nůž, naslepo ho bodla a pak se ho pokusila odstrčit. Tuhá, krátká čepel narazila na něco tvrdého. Mars překvapeně zamručel bolestí, jako když zakašle pes, a oba se podívali dolů. Nůž mu trčel hluboko v prsou pod levým ramenem.

Jennifer ho odstrkovala, vřískala a pokoušela se mu uniknout, ale Mars se ani nehnul. Kňučel a sténal, tvář zkroucenou bolestí. Popadl ji za hrdlo, pevně stiskl a boky jí přirazil k psacímu stolu.

Volnou rukou uchopil nůž, vytáhl ho a vyjekl. Z rány vykvetl karmínový květ.

Pohlédl jí do očí a zamával nožem před očima. Sevřel jí krk ještě silněji, takže nemohla dýchat.

„Bude se ti to líbit.“

Jennifer cítila, že omdlévá.

DENNIS

Zaječení ze zadní části domu projelo zpitým, překvapeným Dennisem jako blesk. Znělo vysokým, dívčím hlasem a po něm následovaly rány, nesoucí se ze vzdálenější strany kuchyně u garáže. Dennis vytáhl revolver a zařval:

„Co se to zas, do prdele, děje? Kdo je tam?“

Nemohl to být Mars, který právě odešel, ani žádné z děcek, které byly obě nahoře, pokud je ten posera Kevin vážně nevzal sebou. Možná že se vrátil.

„Keve? Jseš to ty, ty debile?“

Dennis zapnul baterku a posvítil si s ní přes kuchyň. Nikdo neodpověděl a nic se nehýbalo.

„Tak kurva, kdo je tam?“

Žádná odpověď.

Dennis si posvítil k francouzským dveřím, šílený z myšlenky, že ho policie přelstila.

„Talley?“

Nic.

Dennis napřáhl před sebe revolver a pomalu zamířil přes kuchyň k garáži.

„Jseš to ty, tlusťochu?“

Ticho.

„Kevine, jestli jseš to ty, tak sakra něco řekni. Mars tvrdí, že jsi zdrhnul.“

Nic.

Dennis vstoupil do spíže a posvítil si do prádelny za ní. Na podlaze uviděl zvětšující se červenou skvrnu, která se pomalu rozlévala k němu. Zamračil se a nešlo mu do hlavy, co se děje. Udělal další krok a pak ještě jeden. A potom spatřil svého bratra na podlaze. Sklonil revolver a narovnal se.

„Kevine, co blbneš? Vstávej!“

Začal se třást, až se mu nakonec roztřáslo celé tělo a paprsek světla bezcílně tančil po malé místnosti.

„Kevine, vstaň!“

Dennis měl dojem, jako by stál na nesmírně vysokých nohou, v nichž nemá žádný cit. Skoro nedokázal udržet rovnováhu. Na kraji krvavé kaluže se zastavil a posvítil bratrovi do tváře. Spatřil jeho rozšklebené hrdlo, groteskní bílou kost zející v mase, a široké, zírající oči.

Tohle ten tlusťoch a ta holka nemohli udělat.

Mars.

Mars mu lhal.

Zabil Kevina.

Dennis vycouval ze spíže do kuchyně a rozběhl se po schodech nahoru.

„Marsi!“

V letu nahoru bral schody po dvou. Chtěl ho najít a zabít. V půli cesty zaslechl dívčí zaječení.

„MARŠI!“

Dennis se přihnal ke dveřím dívčina pokoje a otevřel je tak prudce, až narazily do zdi. Mars držel dívku za krk a tlačil ji na psací stůl. Dennis na něho namířil revolver.

„Jseš mrtvej, ty šmejde.“

Mars s klidem postavil dívku před sebe a chránil se jejím tělem. Dennis spatřil nůž a krvavou skvrnu pod Marsovým levým ramenem.

Mars se na Dennise nevinně usmál:

„Co se děje, kámo? Proč jsi tak nasranej?“

Dennis viděl hrůzu v dívčině obličeji a její oteklá a zarudlá víčka. Podařilo se jí ze sebe vypravit jediné slovo:

„Prosím.“

Dennis zvedl zbraň. Chtěl Marse střelit mezi oči. Chtěl, aby řval bolestí.

„Tahle kurva zabila Kevina. Podřízla mu krk. Všude je samá krev.“

Jako kdyby potřeboval její rozhřešení.

Dívka zavřela oči a začala křičet.

Dennis měl být připravený, ale nebyl. Ve chvíli, kdy měl stisknout spoušť, to neudělal.

A pak už bylo pozdě.

Mars zvedl děvče za krk a vrhl se kupředu. Vmžiku byl u Dennise a prudce zaútočil. Dennis na okamžik zaváhal, protože nechtěl zasáhnout dívku, a tím byla příhodná chvíle promarněná. Jennifer do něho narazila, plnou silou Marsovy váhy za sebou, a Dennis proletěl dveřmi do haly. Mars pustil dívku a vrhl se na něho. Dennis zahlédl blyštivé ostří. Tak blízko.

THOMAS

Thomas přestal rozumně uvažovat. Byl plný dusivého strachu, který ho nutil utíkat, dostat se pryč, nezastavovat se. Vůbec si neuvědomoval, že ječí. Uklouzl po krvi, spadl do rudé louže, a když chtěl vylézt na pračku, sklouzl znovu. Vsoukal se na půdu, a jak se škrábal přes stropní trámy, pořezal si dlaně a kolena. Lezl co nejrychleji a jednou se tak praštil do hlavy, až se mu před očima roztančily jasné záblesky. Ale měl revolver. Teď se může bránit. Myslel jen na to, aby se co nejrychleji dostal k Jennifer. Oba pak seběhnou po schodech a vyřítí se ze dveří ven, aniž by je Dennis s Marsem dokázali zastavit. Vždyť má přece revolver!

Když prolézal do její skříně, slyšel, jak se prudce rozlétly dveře. Ztuhl a naslouchal. Slyšel hlasy. Dennis křičel na Marse. Mars před sebou držel Jennifer a Dennis na něho řval, že podřízl Kevinovi krk. Thomas vytáhl z kalhot revolver, veliký, těžký a ošklivý, ale nevěděl, co má dělat, protože Dennis byl také ozbrojený.

Potom Mars vrazil s Jennifer do Dennise a všichni tři se skutáleli do haly. Thomas se vplížil do pokoje. Mars chrochtal jako prase, když žere, z úst mu tekly sliny a stále znovu a znovu bodal do Dennise. Jennifer, pocákaná krví, lezla po čtyřech pryč.

„Jen! Pojď ke mně!“

Thomas proběhl kolem Marse do haly a popadl Jennifer za paži. Táhl ji ke schodišti.

„Utíkej!“

Rozběhli se v okamžiku, kdy se Mars začal zvedat ze země. Oči měl divoké, prudce se mu škubaly ze strany na stranu. Byl větší, silnější a rychlejší. Thomas věděl, že je chytne.

Otočil se a oběma rukama vytáhl revolver.

„Budu střílet!“

Mars se zastavil. Byl celý zakrvácený a těžce dýchal. Z obličeje mu kapala krev. Krev byla i na stěnách a na podlaze. Dennis bublal jako fontána a sténal.

Revolver byl těžký a špatně se držel. Kymácel se Thomasovi v rukou. Jennifer se dotkla jeho ramene.

„Jdeme. Ať už jsme odsud pryč!“

Postupovali pozpátku a Thomas se snažil udržet zbraň v klidu.

Mars je následoval, ale nepřibližoval se.

Thomas na něho namířil.

„Zůstaňte stát, nebo střelím!“

Mars rozpřáhl ruce, jako kdyby je chtěl obejmout, ale šel dál.

„Pamatuješ, co jsem ti řekl, když jsem tě přivazoval k posteli?“

Thomas si to pamatoval až moc dobře: sežeru tvoje srdce.

Dostali se k schodišti. Jennifer začala scházet dolů.

Mars zrychlil krok.

„Vyříznu ti srdce. Ale nejdřív ho vyrvu tvý sestře a ty se na to budeš koukat.“

„Stůjte!“

Thomasem projel děs jako elektrický proud. Roztřásl se a samou hrůzou se počural. Nechtěl střílet, přestože se bál o život. Měl strach, že by za to byl potrestán, že bude hořet v pekle a všichni ho budou mít za zločince, který se dopustil ošklivé chyby, ale Mars se blížil a Thomas byl příliš vyděšený, aby nevystřelil, příliš se bál toho strašného nože a krve, která všude odkapávala a tekla, a Mars by to určitě udělal, vyřízl by jemu i Jennifer srdce a obě by je snědl.

Stiskl spoušť.

Klik!

Ostrý zvuk Marse zarazil.

Klik!

Nevystřelilo to.

V Thomasově mysli se rychle míhaly obrazy všeho, co mu kdy táta ukazoval na střelnici. Uchopil pevně skluznou část a zatáhl zpátky, aby se náboj dostal do komory, ale zůstala otevřená, Thomas pohlédl dovnitř. Zásobník byl prázdný. Revolver nebyl nabitý. Nebyly v něm náboje!

Když Thomas znovu zvedl zrak, Mars se usmíval.

„Buďte vítáni v mé noční můře!“

Jennifer vykřikla:

„Utečeme!“

Thomas mrštil revolverem po Marsovi a rozběhl se za Jennifer po schodech. Vzduch byl plný zápachu benzinu a zvratků. Jennifer doběhla k přednímu vchodu jako první a skočila po klice, ale dveře se neotevřely.

„Otevři!“

„Je zamčeno! Kde je klíč?“

Klíč v zámku nebyl. Thomas si náhle se strašnou jistotou uvědomil, že je v zakrvácené Dennisově kapse.

Mars sbíhal po schodišti a rychle se k nim blížil. Za pár vteřin je bude mít. Chytí je dřív, než se dostanou k francouzským dveřím nebo do garáže.

Jennifer ho drapla za ruku.

„Tudy! Utíkej!“

Táhla ho do pokoje rodičů. Thomas si uvědomil, že je to nejbezpečnější místo v domě, ale Mars se blížil, už byl ze schodů dole a hnal se za nimi.

Thomas letěl halou za sestrou, proběhli ložnicí rodičů a dostali se do místnosti s bezpečnostním zařízením. Zabouchli dveře a zasunuli závoru ve stejném okamžiku, kdy Mars vrazil do dveří z druhé strany.

Svět ztichl.

Thomas s Jennifer se drželi jeden druhého a třásli se hrůzou. Jediné, co Thomas slyšel, byl jeho vlastní dech.

Mars bušil do dveří. Byly to pomalé, rytmické údery, které v malé místnosti vytvářely ozvěnu… bum… bum… bum.

Jennifer se přitiskla k Thomasovi a zašeptala:

„Nehýbej se. Sem se nedostane.“

„Já vím.“

„Tady jsme v bezpečí.“

„Buď zticha!“

Táta mu jednou řekl, že tyhle dveře vydrží cokoliv.

Bušení ustalo.

Mars přiložil dlaně k ústům a zařval tak, aby to slyšeli. Jeho ztlumený hlas prošel ocelí.

„Tohle od vás není ani trošku pěkný! Za to vás potrestám!“

Ještě jednou praštil do dveří a pak odešel.

Thomas si vzpomněl na mobilní telefon.

Vytáhl ho z kapsy a zapnul.

Vypadalo to, že se mobil probírá k životu.

„Thomasi! Pojď se podívat!“

Jennifer sledovala na monitorech na Marse. Nesl obě nádoby s benzinem, procházel domem a poléval jím stěny. Při práci se usmíval.

„Pane na nebesích, chce nás upálit!“

Telefon zapípal a Thomas pohlédl na displej. Ukazatel oznamoval, že baterie je vybitá.

Mobil byl k ničemu.

24

sobota 02.16

MARS

Mars po cestě domem zhasínal světla. Ve vstupní hale se rozhostila tma. Pak i v pracovně a v kuřáckém pokoji. Věděl, že policie uvidí, jak jedna místnost za druhou zavírá oči, a bude se divit, proč dům umírá.

Nejdřív se Mars vydal do kuchyně. V jedné sklenici u sporáku našel zápalky a pak sfoukl plamínek plynu. Polil benzinem vršek sporáku i s plynovým potrubím a odešel do manželské ložnice, kde pečlivě polil všechny stěny. Rád se procházel po domě. Žaluzie mu dodávaly kouzlo neviditelnosti. Tma byla jeho přítelkyní. Marsovi bylo líto, že už nikdy nespatří svou matku, ale jen proto, že už tu starou čarodějnici nebude moct mučit.

V hlavě mu dosud zněl její hlas:

Nesnáším, když děláš ošklivý věci! Jsi moc zlobivej kluk, Marshalle! Proč mě nutíš, abych tě pořád dokola trestala?

Já nevím, mámo.

Tohle z tebe udělá lepšího člověka.

Neměla ráda, když dělal ošklivé věci, takže teď se musí na všechny ty škaredé věci dívat a někdy se jich i účastnit. Litoval, že s ním teď nemůže být. Rád by ji seznámil s Kevinem a Dennisem.

Mars vyprázdnil kbelík s benzinem a vzal si kanystr. Chodil po ložnici a poléval postel, stěny i dveře místnosti s bezpečnostním zařízením.

Pak vytáhl zápalky.

THOMAS

Thomas přece jen vymačkal Talleyovo číslo a zmáčkl tlačítko hovorů.

Telefon zhasl.

„Thomasi!“

„Je slabá baterka! Úplně vybitá.“

Jennifer mu vytrhla mobil z ruky a znovu ho zapnula. Rozsvítil se, jako by se probouzel ze sna, ale potom znovu zhasl.

Jennifer jím zlostně zatřásla.

„Do prdele!“

„Myslíš, že to doopravdy udělá?“

„To nevím!“

„Možná bychom měli zkusit utéct!“

„Určitě by nás chytil!“

Thomas se díval, jak Jennifer vytahuje z telefonu baterii. Otřela měděné kontakty rukávem košile, pak je olízla a vtiskla baterii zpátky do přístroje.

„Co to děláš?“

„Thomasi, já s tímhle telefonem žiju! Z příručky znám úplně všechny triky, jak ho oživit.“

Mars se na monitoru usmíval a škrtl zápalkou. Držel ji nahoře, aby se ujistil, že to oba vidí. Maličký plamínek na monitoru vypadal jako jiskřící bílá kapička. Nechal zápalku rozhořet a pak ji přiblížil ke dveřím.

Thomas popadl Jennifer za ruku.

„On to udělá!“

Jennifer zapnula mobil. Znovu se rozsvítil, ale tentokrát vydržel. Strčila mu ho do ruky.

„Dělej! Funguje!“

Thomas vyťukal Talleyovo číslo a hned nato mrkl na monitory. Mars zíral do kamery, jako by jim viděl do očí a do srdcí. Thomas na obrazovce spatřil, jak se jeho rty pohnuly.

„Co to povídá?“

Jennifer popadla Thomase a odtáhla ho od dveří.

„Řekl ‚sbohem‘.“

Mars odhodil zápalku.

Pokoj se naplnil plameny.

TALLEY

Když Talley uslyšel z domu první výkřik, zaujal pozici za hlídkovým vozem dálniční hlídky. Policisté ve slepé ulici znervózněli, protože to zaslechli také. Talley nepoznal, zda to byl mužský nebo ženský hlas, ale výkřik byl jenom jeden. Teď vládlo v domě zase ticho.

Vydal se k nejbližšímu policistovi z dálniční hlídky.

„Jste na frekvenci velení?“

„Ano, pane. Slyšel jste ten výkřik z domu? Myslím, že se tam něco děje.“

„Půjčte mi vysílačku.“

Talley zavolal Martinové, která vyslechla jeho žádost o setkání bez komentáře. Talley šel kolem řady automobilů a přitom napjatě poslouchal, zda se z domu ještě něco neozve, ale bylo tam ticho.

Pak začala v jedné místnosti po druhé postupně zhasínat světla.

Talley viděl, jak se k němu Martinová blíží, a vyšel jí vstříc. Zaječení ho vyděsilo, ale ticho bylo ještě zlověstnější. Jones byl příliš daleko, než aby to mohl také slyšet.

Rozrušená Martinová se na něho obořila:

„Co se tam děje? Proč zhaslo světlo?“

Talley se jí chystal odpovědět, když vtom oba spatřili mdlou oranžovou záři, která se za žaluziemi šířila po domě. Nejdřív si myslel, že je to baterka.

Pak mu zazvonil telefon.

„Talley.“

Thomasovi nebylo mu rozumět, protože do mobilu řval a navíc byl slabý signál.

„Nerozumím ti! Mluv pomaleji, Thomasi! Vůbec ti nerozumím!“

„Mars zabil Kevina a Dennise a teď podpaluje dům! Jsme v místnosti s monitorama, já a Jennifer! Jsme tady v pasti!“

Signál začal kolísat. Talley věděl, že chlapec má už téměř vybitou baterii.

„Dobře, hochu. Jdu pro vás! Zbývá ti ještě trocha nabití?“

„Už žádný.“

Talley pohlédl na hodinky.

„Vypni to, chlapče, teď to vypni a za dvě minuty to znovu zapni. Už jdu pro vás!“

Talley měl pocit, jako by vystoupil ze svého těla a veškeré jeho pocity tlumila vrstva vaty. Teď už nemá na vybranou. Musí začít jednat, aby ty děti zachránil. Už mu nezáleželo na tom, co chce Hodinář nebo Jones, ani na tom, zda tím neohrozí Jane a Amandu. Popadl Martinovou za ruku, rozběhl se s ní ulicí k Jonesovi a cestou vykřikoval instrukce:

„Krupchek zapaluje dům! Zavolejte hasiče!“

„A co Jones?“

„Jdeme za ním. Vtrhneme dovnitř!“

„A co vaše žena?“

„Sežeňte hasiče a řekněte všem, aby se připravili. Jestli tam nepůjde Jones, jdeme tam bez něho!“

Martinová za ním začala zaostávat, protože se zabývala vysílačkou. Talley doběhl k Jonesovi.

„Krupchek podpaluje dům! Musíme dovnitř!“

Jones s lhostejným výrazem pohlédl na dům. Talley viděl, že mu nevěří.

„Počkáme, až se ozve náš člověk.“

Talley chytil Jonese za paži a pocítil, jak ztuhl. Za nimi projel požární vůz a zahnul za roh.

„Do prdele, vždyť v tom baráku hoří! Ty děti se před Krupchekem zavřely do místnosti s bezpečnostním zařízením. Už nemůžeme čekat!“

„Melete nesmysly!“

„Tak se podívejte!“

Talley táhl Jonese k domu.

V okně byly vidět plameny. Policejní vysílačky divoce praskaly, jak muži rozmístění po obvodu pozemku hlásili, že hoří, a policisté v slepé ulici pobíhali mezi automobily a čekali, až někdo něco udělá. K Martinové klusal Hicks s taktickým družstvem šerifů.

Talley vlekl Jonese dál.

„Já do toho domu jdu, Jonesi! Jdete se mnou, nebo ne?“

„Až nám to náš člověk nařídí. Dřív ne.“

„Už na to ale nemůžem čekat!“

„Zabijou vám rodinu!“

„Ty děti tam jsou uvězněné!“

Jones popadl svou MP5. Talley zasunul ruku pod nátělník a sevřel revolver .45.

„Co uděláte? Chcete začít tady na ulici střílet na policejního náčelníka? Takhle ty disky nedostanete!“

Jones znovu pohlédl na dům a zašklebil se. Tohle nebylo v plánu. Všechno se jim najednou začalo vymykat z rukou, a Jones se stejně jako Talley dostal přímo do oka uragánu.

Rozhodl se.

„Tak tedy dobrá. Ale dovnitř půjdem jen my.

O všechno se postaráme, a pak začnem hledat ty disky.“

„Jestli okamžitě nevyrazíte, budou tam hasiči dřív.“

V běhu horečně sestavovali útočný plán.

MARS

Plameny se pomalu rozhořívaly a šplhaly po dveřích a po zdech jako květiny po zahradní besídce. Mars šel za plameny, lezoucími po benzinové stezce, kterou v domě udělal. Myslel si, že všechno v jeden ráz vzplane, ale požár se šířil s překvapivou letargií. Vzduch se začal plnit dýmem, který zapáchal po dehtu.

Mars zatoužil po hudbě.

Zamířil do kuřáckého salonku, protože věděl, že je tam dobrá aparatura. Naladil si místní stanici, vysílající nepřetržitě hudbu, a pustil ji tak hlasitě, že zvuk z reproduktorů vycházel zkresleně. Vzal si láhev skotské a vrátil se do ložnice.

Postel se změnila v zuřící peklo. Požár již zachvátil dveře a stěny a u stropu se převalovala oblaka dýmu. Bylo mu takové vedro, že si svlékl košili a napil se. Zkontroloval Číňanův revolver, ujistil se, že je v něm ještě dost nábojů, a pak vytáhl nůž.

Sedl si na vzdálenějším konci místnosti, daleko od plamenů a dýmu. Sledoval dveře. Doufal, že až bude místnost s monitory dostatečně rozpálená a děti dost vyděšené, otevřou dveře a pokusí se o útěk.

Pak bude mít to, co potřebuje.

TALLEY

Dva muži měli proniknout předním vchodem a dva francouzskými dveřmi. Talley s Jonesem vniknou oknem do ložnice pro hosty, hned vedle manželské ložnice. Jakmile budou uvnitř, zavolá Jones vysílačkou šestého muže, který v ložnici rozbije posuvné dveře, aby odlákal Krupcheka od těch, které se měly stát výchozím bodem útoku. Všichni budou mít hasicí přístroje a cestou se budou pokoušet hasit plameny.

Talley neměl čas, aby si ze svého auta vzal neprůstřelnou vestu. Půjčil si ji tedy od jednoho z dálniční hlídky, navlékl si ji přes triko a přes rameno zavěsil hasicí přístroj. Hasiči rozbalili hadice, ale zůstali v úkrytu, kde setrvají, dokud nedostanou zprávu, že únosci už jsou zneškodněni.

Když se dohodli na plánu útoku, zavolal Talley Thomasovi. Signál byl ještě slabší než předtím, ale tentokrát mu Talley nařídil, aby nechal mobil zapnutý. Opakované zapínání možná víc energie stálo, než jí ušetřilo. Pokud si Jones o jeho rozhovoru s chlapcem něco myslel, nekomentoval to.

Martinová za ním přišla, když Jones rozdílel úkoly svým mužům.

„Co chcete, abych dělala já?“

„Nemám tušení.“

„Necháte je, aby odešli s těmi disky?“

„Nevím, co udělám, Martinová. Prostě to nevím. Vím jen, že musím dostat ven ty děti.“

Talley skončil s oblékáním vesty a připnul si vysílačku. Všechno šlo rychle a bez jediného zbytečného pohybu či slova. Když byl hotov, ohlédl se po Jonesovi.

„Připravený?“

Jones si nasadil přilbu a naposledy se otřásl, aby si urovnal výstroj.

„Pamatujte, co jsme si řekli, Talley.“

„Pojďme už konečně na to.“

Jones zamířil k domu. Talley ho nechal ujít pár kroků a obrátil se k Martinové.

„Jestli se nevrátím, nenechte je odjet. Přivolejte pátrače a pokuste se zachránit mou rodinu.“

„Koukejte udělat svou práci a vrátit se.“

Otočila se, než stačil odpovědět, a zavolala na své muže, aby zůstali na místě.

Talley dohonil Jonese na rohu, před oknem do ložnice pro hosty. Z hořícího domu slyšeli hlasitě dunící hudbu. Talleymu to vyhovovalo, protože ryk hudby a hukot požáru mohly jejich vstup do domu utajit. Vysadili žaluzie a pak Jones pomocí páčidla otevřel okno. Rozhrnul záclony a ukázal Talleymu zdvižený palec, čímž naznačil, že v místnosti nikdo není. Položili hasicí přístroje na okno a čekali. Nechtěli vstoupit dřív, dokud dohodnutá postavení nezaujmou i ostatní. Talley vytáhl z kapsy mobil a zavolal Thomasovi, aby zjistil, jak jsou na tom.

„Thomasi?“

„Slyším vás, náčelníku.“

Chlapcův hlas chvílemi mizel a v mobilu se ozývalo praskání.

„Už jsme skoro u vás. Tři minuty, nejvýš čtyři. Hned jak dostaneme Krupcheka, přijedou hasiči.“

„Začíná tu být dost horko.“

„Já vím. Je Krupchek pořád ještě v ložnici?“

Talley chtěl, aby chlapec co nejvíc mluvil. Dokud bude mluvit, nebude mít čas myslet na svůj strach.

„Sedí na podlaze u –“

Spojení vypadlo.

„Thomasi? Thomasi?“

Nic.

Zdálo se, že chlapcův mobil definitivně vypověděl službu.

Jones se ohlédl přes rameno a zakroužil nataženým prstem. Byli napjatí, připravení zahájit útok.

„Jdem na to.“

Jones ukázal prstem na okno.

„Teď!“

Jones šel první. Talley mu pomohl nahoru a vyškrábal se za ním. Místnost byla osvětlená jen nízkou stěnou z plamenů, která bránila v přístupu ke dveřím do haly. Dveře do manželské ložnice byly odtud jen tři metry. Jones odjistil závěr na své MP5 a Talley učinil totéž se svým revolverem. Rozsvítili baterky a podívali se po sobě. Talley přikývl. Jones zapnul vysílačku.

„Teď!“

Talley slyšel třeskot skla z prosklených dveří v manželské ložnici a zároveň výbuch, který vyhodil hlavní vchod z pantů.

Z ložnice třeskly krátce po sobě dva výstřely. Talley s Jonesem proběhli halou a vřítili se do ložnice.

Vypadalo to tam jako v pekle. Muž, který rozbil skleněné dveře, se svíjel na podlaze v agónii. Talley zaregistroval vpravo nějaký pohyb a spatřil, jak se za křeslem zvedá Krupchek, do půli těla nahý a lesknoucí se potem, se zlostným, pokřiveným úsměvem na rtech. Zaječel vysokým hlasem, zamával přitom svým revolverem a vystřelil současně s Talleym a Jonesem. Potom se skácel na záda a divoce mával pažemi, protože dopadl rovnou do plamenů, svíjel se a řval. Jones do něho vpálil dvě krátké dávky a umlčel ho.

Odepjali si hasicí přístroje, zatímco Jonesovi muži pronikli dveřmi a kryli je.

Talley vykřikl: „Dostali jsme ho!“

Jones ukázal na první dva muže a na ležícího na podlaze.

„Vy dva, odneste ho do našeho vozu!“

Talley chrlil na hořící dveře do místnosti s monitory oxid uhličitý a řval na Jonese, aby mu šel pomoci. „Jonesi, ty děti jsou uvnitř!“

Jones vyslal dalšího muže s rozkazem.

„Pracovna je tam vpředu. Zjistěte, jestli je hala čistá.“

„Pomozte mi dostat ven ty děti!“

Jones a poslední z mužů se připojili k Talleymu. Jejich pěnové hasicí přístroje syčely jako draci. Rudé stěny se barvily dočerna a plameny pomalu uhasínaly. Talley zabušil minimaxem na dveře.

„Thomasi! To jsem já!“

Oheň na stěnách se opět probíral k životu a živil se lakem.

„Thomasi!“

Dveře se otevřely a Talley je hned pokryl vrstvou pěny. Sourozenci stáli v místnosti, vyděšení tím žárem. Jones chytil Talleyho za paži.

„Jsou vaše, Talley. My jdeme hledat ty disky.“ Talley ho nechal odejít. Znovu postříkal stěny okolo dveří, aby uhasil plameny, pak vešel dovnitř a vzal chlapce za ruku.

„Teď budeme muset rychle projít. Držte se za mnou.“ Jennifer došla až k němu a nervózně vyhlížela dveřmi. „Je mrtvej?“

Talleyho bodlo u srdce, když ji uviděl. Byla přibližně stejně stará jako Amanda. Měly i stejný účes. Tak rád by byl věděl, co je teď s Amandou a zda se rovněž zabývá svými únosci.

„Je po něm, Jennifer. Tak jdeme. Vedli jste si skvěle.“

Talley je rychle provedl halou a vždycky, když jim plameny ztěžovaly cestu, použil hasicí přístroj. Zastavil se jen na okamžik, aby přeladil vysílačku na frekvenci Brista a zavolal Mikkelsonovou.

„Mikki?“

„Slyším, náčelníku.“

„Právě vedu děti ven z domu. Postarejte se o ně.“

Když došli k venkovním dveřím, naskytl se Talleymu pohled do pracovny. Jones a jeho muži prohledávali Smithův psací stůl. Talley táhl Thomase z jejich dohledu a bál se přitom, že to jsou poslední okamžiky, kdy jeho rodina ještě žije. Hodinář už nepochybně ví, že jsou v domě. Znovu zavolá Jonesovi a bude očekávat, že už ty disky mají.

Talley se sklonil k chlapci.

„Ta cédéčka jsou pořád ještě v tvém pokoji?“

„Jo. V mým počítači.“

Talley dětem rychle ukázal Mikkelsonovou, čekající v slepé ulici, a vystrčil je ze dveří.

„Utíkejte k ní. Rychle!“

Počkal, dokud nedoběhly k autům, a pak spěšně vyšel po schodech nahoru. Všude bylo tolik dýmu, že světlo z jeho baterky vydávalo jen mdlou záři. Neviděl před sebe ani na krok. Postupoval podle stěny a před prvními dveřmi spatřil ležícího Rooneyho. Na prsou a ústech mu lpěly hrozny červených bublinek jako skleněné houby. Talley nepoznal, jestli žije nebo je mrtvý, a nijak se nezdržoval, aby to zjistil. Odkopl stranou jeho revolver a po prvním pokoji se rozhlížel jen tak dlouho, dokud se neujistil, že patří Jennifer. Pokračoval dál do haly. Další pokoj byl chlapcův. Počítač Talley našel na podlaze u postele. Jeden disk ležel na zemi, druhý byl v mechanice u klávesnice.

Talley na ně posvítil, aby si přečetl, co je na nálepkách, a s bušícím srdcem se ujistil, že to jsou ty správné: jednička a dvojka. Drží v ruce jediný trumf, jímž může zachránit svou rodinu!

„Talley!“

Škubl sebou, ale ve dveřích spatřil stát Martinovou. Na hlavě měla přilbu a u boku revolver.

„Našel jste je?“

Vykročil k ní. Dým byl stále hustší. Na konci haly viděl plameny.

„Kde je Jones?“ zeptal se.

„Převrací naruby pracovnu. Ty disky zatím nenašli.“

„Chlapec je měl u sebe v pokoji.“

Talley jí je ukázal. Chtěl se dostat ven, aniž by ho Jones spatřil. Pustil se ke schodům. Jenže Martinová ho zastavila. Vytáhla revolver.

„Dejte mi je.“

Ten tón ho ohromil. Podíval se na zbraň v její ruce a pak na ni, na netrpělivý výraz v jejích očích.

„Proč?“

„Dejte sem ty disky.“

Znovu se podíval na revolver, a teď už s jistotou věděl, že si ji Benza koupil.

Zavrtěl hlavou.

„Kdy vás dostali?“

Palcem odklopila pojistku.

„Dejte mi ty disky, Talley. Dostanete za ně zpátky svou rodinu.“

Věděl, že to není pravda. Bylo mu jasné, že jakmile bude Benza v bezpečí, zemřou všichni, kdo o Smithovu vztahu se Sonnym Benzou něco vědí.

Ustoupil, disky pevně svíraje v rukou. Jakmile je dostane, zabije ho. Takhle by to bylo nejsnadnější.

„Kde je Jones?“

„Pořád ještě dole. Nic neví.“

„Co chcete udělat, Martinová? Namluvit všem, že jsem v tom zmatku přišel o život? Svedete to na Rooneyho a Krupcheka?“

„Budu-li muset, tak ano.“

„Kolik vám platí?“

„Víc, než si vůbec dovedete představit.“

Zvedla revolver výš.

„A teď mi dejte ty disky!“

Na konci haly se po schodišti plížily vzhůru plameny. Talley v kouři viděl jejich mihotající se rudou záři a cosi, co se v ní hýbalo.

„Dejte mi je, Talley. Je to jediná možnost, jak se odsud můžete dostat živý.“

Z podlahy se zvedl stín.

„Rooney žije.“

Vrhla kradmý pohled stranou, ale rychle opět upřela zrak na Talleyho. Nevěřila mu.

„Tak už mi je sakra dejte!“

Z oslepivé záře se vynořil Dennis Rooney. Měl skelný pohled a kapala z něho krev. Našel svůj revolver.

„Martinova!“

Otočila se, ale už bylo pozdě. Rooney vystřelil dřív, než na něj stačila namířit. Talleyho uhodilo cosi těžkého do prsou. Další kulka zasáhla Martinovou do stehna a třetí do tváře pod pravým okem.

Talley vytáhl zbraň a vypálil, zatímco Martinová se pomalu kácela do oblak dýmu.

25

sobota 02.41

TALLEY

Těžká kulka z Talleyova bojového revolveru odhodila Dennise Rooneyho na stěnu a zanechala na ní krvavou šmouhu. Talley mu jedním kolenem klekl na prsa a vytrhl mu z ruky zbraň, ale tentokrát byl Rooney už skutečně mrtvý. Talley naslouchal, zda Jonesův tým nejde nahoru, ale neslyšel nic než praskot ohně. Zavolal vysílačkou Mikkelsonové.

„Děti jsou u vás?“

„Slyšeli jsme střelbu!“

„Máte ty děti?“

„Ano, pane. Jsou v pořádku.“

„Agenti FBI vynesli do své dodávky zraněného muže.“

„Ach, jistě. Viděli jsme to.“

Talleymu se v hlavě divoce rojily myšlenky. Zahájil útok a musí ho dovést do konce. Jeho nepřítelem byl čas. Bude muset zaútočit na Hodináře a využít své výhody.

„Sežeňte Jorgensona a Coopera. A až se vrátí Larry, zapojte ho do toho taky. Zatkněte je. Seberte jim vysílačky a mobily, nasaďte jim pouta a rozhodně je nenechte s nikým promluvit.“

„Cože?! Zatknout lidi od FBI?“

„Nejsou od FBI. Zatkněte je, Mikky. Jsou ozbrojení a nebezpeční, tak si na ně dávejte bacha. Ať je někdo odveze do vazby, ale nedovolte jim, znovu opakuju, nedovolte jim s nikým komunikovat: žádné telefony, žádní novináři, žádní právníci, nic. A nikomu o tom neříkejte. Je to jasný?“

„Ano, jistě, náčelníku.“

„Zůstaňte na příjmu.“

Teď všechno záviselo na rychlosti. Hodinář by se mohl dozvědět, že jeho lidi byli zatčeni, ale bude mít jen kusé a neúplné informace. Nebude vědět, co ani proč se stalo, a tak neublíží Jane a Amandě, dokud nebude znát detaily. Talley na to spoléhal. Sázel na to svou rodinu. Pokud má vůbec nějakou naději na jejich záchranu, pak musí všechno udělat dřív, než se Hodinář dozví, co to vlastně dělá.

Zastrčil si disky do vesty a rozběhl se ke schodišti. Oheň ze vstupní haly již přeskočil na schody a šplhal po stěnách. Kouř vypadal jako svíjející se oranžový opar. Talley sestupoval po schodech s pohledem upřeným na pracovnu, a právě když se chystal projít kolem dveří, vyšel z nich jeden z Jonesových mužů. Talley mu namířil zbraň do obličeje a položil si prst na rty, aby mu naznačil, že má být zticha. Pak mu sebral jeho revolver i MP5. Nasadil mu pouta a strčil ho zpátky do pracovny.

Jones zuřivě prohlížel podlahu kolem psacího stolu a paprsek z jeho baterky bylo sotva vidět. Zásuvky byly vytažené a jejich obsah se válel po podlaze. Druhý muž vyhazoval z polic knihy. Oba vzhlédli, když Talley přitlačil svého zajatce k podlaze.

Mířil na ně revolverem. Teď už žár ohně necítil, protože byl nadupaný adrenalinem a strachem, takže se plně soustředil na muže před sebou.

„Dejte ruce na hlavu, roztáhněte prsty a otočte se zády ke mně!“

„Co to ksakru děláte?“ zaječel Jones.

Druhý muž se ohnal svou MP5, ale Talley ho uzemnil střelou ze své .45 která mu prorazila neprůstřelnou vestu. Když ještě sloužil u SWAT, vypálil při cvičné střelbě na policejní bojové střelnici deset tisíc nábojů ročně. Při střelbě nemusel přemýšlet.

Pak znovu namířil na Jonese.

„Roztáhněte prsty. Hned!“

Jones zvedl ruce a otočil se. Prsty obou rukou roztáhl na temeni.

„Jste blbec, Talley. Vždyť máme vaši ženu s dcerou!“

Talley odzbrojil druhého muže, aniž přestal mířit na Jonese. Odhodil jejich zbraně stranou, zkontroloval tep na krku postřeleného muže a vykročil k Jonesovi. Odebral mu obě zbraně, přihodil je k ostatním a vytrhl šňůru ze Smithova počítače. Donutil Jonese lehnout na břicho a přitáhl mu ruce za záda. Přitom mu tlačil hlaveň své zbraně do zátylku.

„Dělejte, nebo vás odprásknu!“

Přitlačil koleno na Jonesovy krční obratle a svázal mu zápěstí. Chtěl ho dostat z domu, ale nepřál si, aby u toho byla televize. Zapnul vysílačku.

„Mikki?“

„Proboha, náčelníku, jste v pořádku? Slyšeli jsme další výstřely.“

„Pošlete sem hasiče a pak přistavte vůz k zadní části domu, z Flanders Road. Sejdeme se tam.“

Talley věděl, že televizní kamery se zaměří na hasiče. Přál si, aby veškerá pozornost byla upřena k průčelí domu, nikoliv dozadu. Nechtěl, aby ho Hodinář mohl uvidět v televizi.

„Co se děje?“

„Proveďte rozkaz!“

Talley tlačil Jonese a druhého muže dozadu. Požár začal zachvacovat celý dům. Tapety se odlupovaly ze stěn a ze stropu haly padaly kusy zdivá. Když dorazili k francouzským dveřím, přeladil Talley vysílačku na frekvenci velení šerifů a policistům vzadu u zdi přikázal, aby zhasli světla. Zadní dvůr se ponořil do tmy. Talley vystrčil oba muže ven a vedl je přímo ke zdi. Když seržant-instruktor šerifů viděl, že Talley přivádí dva spoutané muže v uniformách FBI, užasle vyhrkl:

„Co se to do prdele děje?“

„Pomozte mi dostat je přes zeď.“

Když Talley seskakoval na zem, Dreyer s Mikkelsonovou právě vystupovali z auta.

Příslušníci zvláštních jednotek zírali na Jonese a na druhého muže. Na zádech neprůstřelných vest měli obrovská bílá písmena FBI, na rukou pouta a ostatní policisté je táhli přes zeď. Seržant znovu naléhal na Talleyho, co to má znamenat, ale ten si ho nevšímal.

„Martinová je uvnitř. V poschodí. Je zraněná.“

Všichni zareagovali tak, jak potřeboval. Přelezli zeď a rozběhli se k domu.

Talley strkal své vězně k vozu Mikkelsonové.

„S vámi je konec, Talley,“ sdělil mu Jones.

„Na rozdíl od vás nemám pouta.“

„Copak nechápete, co udělá? Vy jste to vážně nepochopil?“

„Mám ty disky, vy šmejde. Teď uvidíme, jak moc o ně stojí.“

Když Mikkelsonová spatřila dva agenty FBI, našpulila údivem rty.

„Proboha! Něco mi snad uniklo?“

„Ti chlapi nejsou z FBI.“

Talley nacpal prvního muže na zadní sedadlo a pak přirazil Jonese na zeď.

„Kde jsou?“

„To nevím. Já k nim nepatřím.“

„Kde tedy najdu vašeho člověka?“

„Nevím.“

„Jak se jmenuje?“

„Takhle to nefunguje, Talley. Je to jen hlas na telefonu.“

Zatímco se dohadovali, prohledával Talley Jonesovi kapsy, až našel mobil. Vymačkal hvězdičku, šestku a devítku, ale nic se nestalo.

„Kurva!“

Strčil mobil Jonesovi do obličeje.

„Řekněte mi jeho číslo!“

„Neznám ho o nic líp než vy!“

Talley ho nabral kolenem do žaludku.

„No tohle!“ ozval se Dreyer.

Talley přirazil Jonese k autu.

„Znáte ho zatraceně dobře!“

„Chci mluvit s právníkem!“

Talley ho znovu nakopl a přehnul přes kapotu. Mikkelsonová s Dreyerem se tvářili ohromeně.

„Ale náčelníku…“

Talley odjistil .45 a vrazil ji výhružně Jonesovi do tváře.

„Teď si promluvíme o mé manželce a dceři, vy jeden hajzle. Myslíte si snad, že nejsem schopen vás odprásknout?“

Jenže Talley už nebyl na Flanders Road. Dostal se do Zóny. Bylo to zvláštní místo, bílý prostor vyplněný šumem, kde vládly emoce, a rozum ztratil platnost.

Permanentní jízdenkou byly zlost a vztek a expresním rychlíkem panika. Blížil se k tomuto stavu celý den, a teď se v něm konečně ocitl: chlapi ze SWAT o něm často hovořili. Odešels do Zóny, ztratil ses za hranicemi. Zničíš si kariéru, zabijou tě či ještě hůř – zabiješ.

Talley ohnul Jonese přes kufr auta. Musí se dostat k Hodinářovi a tenhle člověk ví jak. Nemá čas čekat, až Hodinář zavolá. Potřebuje ho zaskočit. Čas byl jeho nepřítelem.

„Volá mi. Stejně jako vám.“

Talleymu třeštila hlava. Říkal si, že by měl toho hajzla postřelit, vpálit mu kulku do ramenního kloubu, aby řval bolestí. Zdálky k němu doléhal hlas Mikkelsonové.

„Náčelníku?“

Bílá barva se vytratila a šum ustal. Talley vystoupil ze Zóny. Sklonil revolver. Nebyl jako oni.

Jones odvrátil pohled a Talley si pomyslel, že si nejspíš dost oddychl.

„Já mu nevolám. On volá mně, stejně jako vám. Tak můžou zůstat v bezpečí. Stačí, když budete na telefonu, a on vám zavolá.“

Talley se podíval na Jonesův telefon. Pak ho hodil na dlažbu a rozšlápl. Svou Nokii si nechal, ale kdyby začala zvonit, neodpověděl by. Když mu Hodinář ten mobil dal, očekával, že ho bude zvedat. Talley ale nemínil udělat nic z toho, co Hodinář očekává.

„Strčte ho do cely k ostatním.“

Zdálo se, že všechno skončilo dřív, než vůbec začalo. Ale teď už toho nemohl nechat. Jakmile jednou vnikl do domu, musí to dohrát až do konce. Kdyby s tím přestal, zemřely by.

Smith by to mohl vědět. Svěřovali mu svá největší tajemství. Všechno se vracelo zpátky ke Smithovi.

„Kde jsou děti?“

„Cooper je s nimi u zdravotníků. Jsou v pořádku. Konečně jsme sehnali matku, náčelníku. Letí z Floridy domů.“

„Řekněte Cooperovi, ať přijede do nemocnice a vezme s sebou děti.“

Talley se podíval na dům a otřel si oči slzící od kouře. Požár již zachvátil střechu. Jazyky plamenů olizovaly okapy, přestože se nad domem klenuly stříbrné duhové oblouky vody. Talley cítil žár ohně na kůži i na šatech. Smrděl jako pohřební hranice.

KEN SEYMORE

Seymore právě tahal informace z televizního štábu z Los Angeles, když se od domu ozvala řada suchých zapraskání. Šéf zpravodajského týmu, vyhublý kluk s kozí bradkou a bez životních zkušeností, přerušil svůj projev o výběru zpráv jakožto politickém nástroji.

„Co to bylo?“

Ken Seymore věděl hned, co je to za zvuky: střelba. Věděl ovšem také, že Howell ještě nedal pokyn k útoku, protože by mu to oznámil. Rozběhl se k nejbližšímu zpravodajskému vozu, aby zjistil, co se děje. Technici tam sledovali policejní snímač, naladěný na frekvenci taktického týmu.

„Dozvěděli jste se něco, chlapi?“

Jeden z techniků zašermoval rukou, aby byl zticha. Poslouchal se sluchátkem v uchu, protože ředitel jejich zpravodajství nechtěl, aby to slyšel ještě někdo jiný. „Volají hasiče. V tom zatraceným domě vypukl požár.“

„A co ta střelba?“

Technik mu znovu naznačil, že má mlčet, a ladil přijímač na jiné frekvence.

„Mužstvo SWAT vniklo dovnitř. Do prdele, mají ztráty. Vypadá to, že mají ty děti. Jo, vyvedou ty děti ven.“ Technik si vytáhl sluchátko z ucha a zavolal produkčního.

Do světla z vrtulníků stoupal hustý sloup dýmu a pak se ozvala další série ran.

Seymore vytáhl telefon.

GLEN HOWELL

Kvůli požáru začaly televizní stanice z místa děje vysílat opět živě. Po levé straně domu šlehaly z oken plameny, ale oheň řádil i v zadní části u bazénu. Hasiči hadicemi stříkali vodu na střechu a po obvodu pozemku se míhaly stíny, ale pohled ze vzduchu byl tak zamlžený, že Howell nepoznal, kdo je kdo ani co se tam děje; zdálo se jen, že se všechno řítí do pekel.

„Jseš si jistý, že Jonesovi lidi jsou uvnitř?“

„Říkají, že tam šli agenti FBI, takže to musejí být Jonesovi chlapi. Víme o tom ze snímače policejních frekvencí.“

„Mají ty disky?“

„To nevím. Teď právě vše probíhá…“

„Proč šli do prdele dovnitř?“

„Myslel jsem, žes jim dal zelenou.“

„Já to nebyl.“

„Vydrž chvíli. U snímače se zase něco děje. Tak poslouchej, říkají, že ven vyšli dva agenti FBI a obě děti. Děcka jsou venku.“

Howell se snažil zůstat klidný.

„Kdo je v tom posraným domě?“

„Já nevím.“

„Je Jones ještě pořád uvnitř?“

„To taky nevím.“

„Jseš placenej za to, abys to, do hajzlu, věděl. Kvůli tomu tam trčíš.“

Howell skončil hovor a stiskl Jonesovo číslo. Telefon jednou zazvonil a hlas z počítače mu sdělil, že uživatel je bud z dosahu signálu, nebo má vypnutý přístroj. Zavolal Martinově. Telefon zazvonil patnáctkrát a pak vyzvánění utichlo.

„Do prdele!“

Vymačkal Talleyovo číslo a poslouchal zvonění Nokie. Nechal ji zaznít dvacetkrát a pak zaklapl svůj mobil tak prudce, až se lekl, že ho rozbil.

TALLEY

Talley měl celou cestu do nemocnice zapnutý kód tři – majáček i houkačku. Dojel tam dřív než Cooper, několik minut po třetí hodině ranní. Parkoviště bylo téměř prázdné a zbývající reportéři se utábořili u vchodu do ambulantního oddělení. Talley zaparkoval po straně budovy, aby se jim vyhnul, ale z auta vystoupil, protože nedokázal sedět na místě. Se založenýma rukama se opřel zády o dveře a díval se na silnici, když si uvědomil, že má dosud neprůstřelnou vestu a vysílačku. Svlékl vestu, odepnul vysílačku a hodil to oboje dozadu. Našel telefon od Hodináře a položil ho na přední sedadlo.

V tu chvíli začal vyzvánět.

Talley zaváhal a pomyslel si, že k Hodináři konečně proniklo, že se v domě něco děje. Zíral na telefon, jako by se před ním chtěl ukrýt, jako by každý pohyb mohl upoutat Hodinářův zrak a Hodinář tak poznal, že tam Talley je. Měl ten zatracený mobil vypnout. Chtěl přece, aby byl Hodinář zmatený.

Pocítil napětí v hrudníku a uvědomil si, že celou tu dobu nedýchá. Telefon přestal vyzvánět v okamžiku, kdy na parkoviště vjel Cooper. Talley se nadechl, zvedl ruku, ale Cooper ho už uviděl.

Talley se díval, jak z jeho auta vystupují Thomas a Jennifer. Byli bledí a vypadali unaveně. V očích se jim zračilo dychtivé očekávání. Talley věděl, že se v počátečním nadšení ze svobody mohou cítit dobře, ale později se objeví noční můry, děsivé vzpomínky a další nepříjemné příznaky, jaké se po takovém traumatu projevují. Jennifer mu znovu připomněla Amandu. Talley cítil, že by se nejraději rozplakal a vzal je oba do náručí, ale nakonec se na ně jen usmál.

„Uvidíme našeho tátu?“ zeptala se Jennifer.

„Ano, uvidíte. Řekl vám policista Cooper o mámě? Volali jsme jí na Floridu. Už sem letí.“

Rozzářili se a Jennifer vyhrkla: „To je skvělý.“ Talley napřáhl ruku.

„Vlastně jsme se ještě neseznámili. Jmenuju se Jeff Talley.“

„Já jsem Jennifer Smithová. Děkuju za všechno, co jste pro nás udělal.“

Se zářivým úsměvem mu pevně stiskla ruku. Thomas mu potřásl pravicí, jako by stvrzovali nějaký seriózní obchod. Oba u něho stáli tak blízko, že se ho téměř dotýkali. Věděl, že je to normální. Byl přece mužem, který je zachránil.

„To je dobře, že jsme se konečně setkali, Thomasi. Moc jsi mi pomohl. Choval ses statečně. Vlastně vy oba.“

„Děkuju, náčelníku. Víte, že jste děsně špinavej?“ Jennifer zakoulela očima a Cooper se rozesmál. Talley se podíval na ruce. Byly zpocené a černé od sazí. A stejně i jeho obličej.

„No to bych řekl. Ještě jsem neměl čas se umýt.“

„Neměli bychom být tak neomalení. Ty by ses, Thomasi, radši měl podívat na sebe. Máš saze i na nose.“

Thomas si otřel nos, ale nespustil z Talleyho oči.

„Je náš táta v pořádku?“

„Už je na tom líp. Teď půjdeme za ním.“

Talley je zavedl dovnitř postranním vchodem. Držel je za ruce a následovali zdravotní sestru, která je vedla nemocnicí na úrazové oddělení. Každý, koho míjeli, na ně zíral. Talley věděl, že je jen otázkou času, než se reportéři dozvědí, že policejní náčelník přivedl k otci jeho děti. A až se to dozví reportéři, dozví se to i Hodinář.

Talley s nimi nechtěl jít přes recepci, a proto je sestra vedla kolem nemocniční laboratoře chodbou, kterou personál ambulance nosil vzorky do laboratoře. Klaus s Reeseovou tady už nebyli, ale zastavila je sestra, která si Talleyho pamatovala.

„Vy jste policejní náčelník, že ano? Mohu vám nějak pomoct?“

„Vedu Smithovy děti na návštěvu k otci.“

„Asi bych měla zavolat doktorku Reeseovou.“

„Dobře, jděte pro ni. Počkáme u něj v pokoji.“

Talley našel Smithův pokoj bez váhání. Myslel si, že Smith bude spát, ale ten hleděl mrkajícíma očima do stropu. Z jeho těla dosud vedly dráty k monitorům nejrůznějších přístrojů.

„Tati?“ hlesla Jennifer.

Smith nadzdvihl hlavu, aby se podíval po hlase, a v obličeji se mu objevil úžas smíšený s radostí.

Děti se k němu rozběhly k té straně postele, kde žádné kabely nebyly, a objaly ho. Talley čekal u dveří, aby jim dopřál chvilinku s otcem o samotě, ale pak vstoupil a postavil se před postel. Jennifer plakala s obličejem zabořeným do otcovy hrudi. Thomas si utřel oči a zeptal se, jestli to hodně bolí.

Talley je pozoroval. Smith objal Jennifer a Thomase držel za ruku. Díval se přes jejich hlavy, a když se jeho zrak střetl s Talleyovým, přivinul děti ještě těsněji.

„Díky Bohu, že jste v pořádku. Jste v pořádku, že mám pravdu?“

„Máma se vrací domů.“

Talley si stoupl za Jennifer.

„Spojili jsme se s vaší manželkou. Teď už sedí v letadle.“

Smithovy oči se znovu setkaly s Talleyovýma a pak se odvrátily.

„Hlavně, že to dobře dopadlo s dětmi.“

Smith přikývl, ale Talleyovu pohledu se pořád vyhýbal.

„Co se stalo s těmi třemi chlapy?“

„Všichni jsou mrtví.“

Thomas zatahal otce za ruku.

„Tati, náš barák hoří. Málem jsme uhořeli!“

Zatahal otce znovu za ruku, pak se rozvzlykal a schoval obličej na otcově břiše. Teprve teď to všechno propuklo naplno, všechno to napětí a strach. Smith ho hladil po vlasech.

„Už je to v pořádku, kámo. Už jste v bezpečí. A to je nejdůležitější.“

Talley počkal, dokud se chlapec neuklidnil, a pak stiskl rameno Jennifer.

„Můžete, mládeži, počkat chvíli venku? Potřebuju si s vaším tátou promluvit.“

Smith se na něho dlouze podíval, ale pak přikývl a poslal děti na chodbu. Jennifer vzala Thomase za ruku a odvedla ho. Smith se zhluboka nadechl. Vydechl a pak se znovu podíval na Talleyho.

„Děkuju vám.“

Talley vytáhl dva disky.

Smith se na ně podíval a sklouzl zrakem jinam.

„Řekl jste o tom mým dětem?“

„Ne. Začaly by se vyptávat. Thomas mi je pomohl získat. Otevřel je na svém počítači.“

„Nemohl tomu rozumět.“

„Bude o tom přemýšlet. Dřív nebo později se bude vyptávat.“

Smith si povzdychl.

„Sakra!“

„Máte skvělé děti. Thomas je báječný.“

Smith zavřel oči.

Talley ho pozoroval a přemýšlel, co by měl říci, aby mu ten člověk pomohl. Vyjednával už se stovkami lidí, kteří se ocitli mimo zákon, a všechno to byla hra: bylo třeba jen zjistit, co potřebují slyšet, najít ta správná tlačítka a pak je stisknout. Nic z toho ale v tomhle případě neplatilo. Talley nevěděl, co říkat. Pohlédl na Thomase a Jennifer v hale a pocítil tak hlubokou a ostrou bolest, až se vyděsil, aby ho nezlomila. Kdyby získal zpátky Jane s Amandou, už by od nich nikdy neodešel.

Pohladil Smithe po paži.

„Nevím, co jste zač a co všechno jste v životě udělal, ale rozhodně by bylo dobře, kdybyste už kvůli těm dětem dál žádné hlouposti nepáchal. Máte je teď zpátky, Smithi. Jsou v bezpečí. Pomozte mi teď, abych i já dostal svou dceru a ženu.“

Smith hleděl do stropu. Zavrtěl hlavou a pak zavřel oči. Znovu se zhluboka nadechl a podíval se přes Talleyho na své děti.

„Svinská práce!“

„Jo, svinská práce.“

Smith na něho upřel zrak. Měl vlhké oči.

„Jestli máte ta cédéčka, pak máte všechno. Můžete je všechny vyřídit.“

„Kdo drží moji rodinu?“

„Mohl by to být Glen Howell. Dneska měl ke mně přijít. Je to Benzův člověk.“

Talley se dotkl Smithova zápěstí.

„Nosí zlaté rolexky? Je opálený?“

Smith přikývl.

Talley začínal být rozrušený. Teď už konečně něco získal. Blíží se ke dveřím a co nevidět je vyrazí.

„Tak dobře, Smithi. Glen Howell. Dřív volal on mně, ale teď potřebuju zavolat já jemu. Jak ho seženu?“

A Smith mu nadiktoval Howellův telefon.

26

sobota 03.09

TALLEY

Talley u Smitha a jeho dětí zdvojnásobil stráže a rychle se vrátil ke svému autu. Zavřel oči a snažil se soustředit. Byl krizovým vyjednávačem a Amanda s Jane byly rukojmí. Dokázal to už předtím, dokáže to i teď. Je tady jenom on a telefon.

Zabiju toho psa!

Světla nad jeho hlavou barvila svět nafialovo. Talley pohlédl na oblohu, ale v jasném světle bylo vidět jen několik hvězd. Těch pár hvězdiček mu však stačilo. Byly pod nimi i Jane s Amandou. A také Howell.

Jakmile cítil, že má pravidelný dech a uvolněná ramena, nastoupil do auta. Musí hovořit sebejistě a klidně. Musí převzít kontrolu.

Vymačkal Howellovo číslo. Tělo se mu roztřáslo napětím, ale překonal to. Znovu zavřel oči. Nadechl se.

Hodinář to zvedl po druhém zazvonění. Měl úsečný a podrážděný hlas.

„Kdo volá?“

„Hádejte,“ pronesl Talley příjemným tónem.

Howell ho poznal po hlase. Talley tak soudil podle toho, jak dlouho mlčel, než odpověděl.

„Jak jste se dostal k tomuhle číslu?“

„Patří Glenu Howellovi.“

„Běžte do prdele.“

„Myslím, že totéž uslyšíte od Sonnyho Benzy. Mám jeho finanční zprávy. Mám vaše takzvané agenty FBI. Mám kapitána Martinovou. Mám vás. A mám Waltera Smitha.“

Howell zvýšil hlas:

„Ale já mám vaši zasranou rodinu. Na to byste neměl zapomínat.“

Talley hlas nezvýšil. Věděl, že zůstane-li klidný, bude Howell o to vystrašenější. Bude mít podezření, že Talley něco chystá, a čím větší podezření bude chovat, tím víc bude věřit, že je to pravda. Z téhle situace se Howell teď může dostat jedině jeho prostřednictvím. A Talley ho musí donutit ke schůzce.

„Vidíte, jak jste to posral? Kdybyste to byl nechal na pokoji a neposlal na mě ty svý zatracený gorily, nic bych nevěděl. Mohl jste mít ta cédéčka a Benza by byl v pohodě. Teď vám ale nezbývá nic jiného, než se mnou jednat.“

„Topíte se v hluboký vodě, Talley. Jste jen přiblblej polda, kterej nemá ani tušení, o co kráčí. Budete mít na svědomí životy svých nejbližších. Pácháte sebevraždu.“

„Dávám vám pět minut. Zavolejte mezitím Benzovi a zeptejte se ho, zdali si přeje strávit zbytek života za mřížemi.“

„Zeptám se ho raději, kolikrát si přeje ošukat vaši slečnu dceru.“

„Zeptejte se ho taky, jestli si můžu nechat ty prachy.“

Všechno, co Talley slyšel, bylo jen šumění signálu.

„Mám totiž ještě něco, co vám patří. Našel jsem v domě nějaké peníze. Asi tak milion dolarů.“

Zhruba ze stovky vyjednávání se Talley poučil o jednom: Všichni lháři si myslí, že lžou i ostatní, zloději, že všichni kradou, a darebáci, že každý bez výjimky je darebák. V tichu se dalo vycítit, jak se Howell pokouší přečíst Talleyho, stejně jako se Talley snažil číst v Howellovi. Měl by být vyděšený a podezřívavý, ale rovněž by měl chtít věřit. Jeho víra teď byla vším.

Nakonec Howell odpověděl.

„Co vlastně chcete, Talley?“

„Kolik jsem to vlastně našel peněz?“

„Jeden milion dvě stě tisíc.“

„Tak jo, usnadním vám to. Manželku, dceru a ty prachy za cédéčka. Jestli jim něco uděláte, půjdou ty disky přímo na FBI a peníze si stejně nechám.“

Věděl, že Howell nebude uvažovat o přímé výměně jeho rodiny za disky, protože by Talleymu nikdy neuvěřil, že dodrží slovo. Peníze ale všechno mění. Chamtivosti Howell jistě dobře rozumí. Pozná se v Talleym a uvěří, že si nějaký polda může myslet, že mu to projde.

Na Howellovu odpověď ovšem nečekal.

„Řeknu vám, jak to uděláme. Přivezu disky k severnímu vstupu do nákupního střediska u dálnice. Vy přivezete mou rodinu. Bude-li v pořádku, provedeme výměnu. Jestli nebudu do večera doma, budou mít mí lidi Smitha a vaše falešné agenty FBI.“

„Až se dostanete domů, tak je pustíte?“

„Okamžitě.“

„Tak dobře, Talley, myslím, že takhle by to šlo.“

„Říkal jsem si, že vám to bude vyhovovat.“

„Ale ne u nákupního střediska. Uděláme to tam, kde chci já.“

„Pokud to nebude někde v pustině.“

„Restaurace Pohodlí západně od Brista.“

„Znám to tam.“

„Buďte tam za deset minut. Někdo na vás bude čekat na parkovišti. Zpozdíte se jen o minutu, a už tam nebude.“

Talley ukončil hovor. Položil Nokii opatrně na sedadlo a zavřel oči. K hostinci to bylo něco přes kilometr. Vystoupil z auta, svlékl si tričko a připnul si neprůstřelnou vestu. Znovu se oblékl. Zkontroloval revolver: jeden náboj v komoře, zajištěný. Zapnul vysílačku, ale úplně stáhl zvuk. Sedl za volant.

Čekala ho ještě spousta práce.

GLEN HOWELL

Když Howell odložil telefon, celý se třásl. Talley ho chytil nepřipraveného a donutil ho uzavřít dohodu, která pro něho nemusí být výhodná, ale neviděl žádnou jinou možnost. Jeho úkolem je získat ty disky.

Zvedl domácí telefon. V pokoji o dvoje dveře dál seděl Duane Manelli s L. J. Ruizem.

„Jděte s s L. J. ven. Přijede tam Talley.“

„Proč, do prdele?“

„Nevím, jestli přijede sám. Zvedněte se a běžte to ven omrknout.“

„Co je s Jonesem?“

„Mají ho.“

Howell zavěsil. Podíval se na hodinky. Do dalšího hovoru se mu nechtělo, ale nemohl se mu vyhnout. Měl z něho větší hrůzu než z Talleyho.

Začal vytáčet číslo Sonnyho Benzy.

PALM SPRINGS

„Sonny? Sonny, probuď se.“

Benza otevřel oči a spatřil Phila Tuzeeho. Charles Salvetti přecházel podél psacího stolu a vypadal naštvaně. Benza ležel na pohovce a všichni tři byli ve čtyři ráno pořád ještě v jeho kanceláři. Benzu příšerně bolelo v zádech. Čekala ho další návštěva u chiropraktika.

„Co je?“

„Volá Glen Howell. Vypadá to na nějaký problémy. Jen se na to koukni.“

Benza se posadil a podíval se na zapnutý televizor. Smithův dům byl v plamenech.

„Proboha! Jak se to stalo?“

„Bylo tam slušný krveprolití. Howellův tým tam vtrhnul a pak začalo peklo. Teď vytahujou z domu mrtvoly.“

„Máme ty disky?“

Odpověď ale Benza vyčetl už z toho, jak se Tuzee zatvářil. V žaludku mu vzkypěly kyselé šťávy.

„Nemáme. Má je Talley.“

Salvetti křikl od psacího stolu:

„Tak pojď, Howell je na drátě. Říká, že nemá moc času.“

Benza šel k telefonu a snažil se zastřít zlost.

„Co tam, do prdele, provádíte?“

Howell si odkašlal, z čehož Benza usoudil, že je vyplašený. Vůbec se mu to nelíbilo. Howell nebyl člověk, od kterého by to čekal.

„Neprobíhá to tak, jak jsme si naplánovali.“

„To si, do hajzlu, myslím taky.“

Howell mu vysvětlil situaci. Talley má nejen disky, ale i Smitha, Jonese a Jonesovy lidi. Benza měl chuť Howella vlastnoručně zavraždit. Představil si, jak ho veze do pouště a rozsekává mačetou na kousky.

„Sonny?“

Benza viděl, že ho Salvetti s Tuzeem pozorují, a trochu se uklidnil. Howell pokračoval v popisu situace. Ještě nikdy v životě neměl Sonny Benza takový strach. Přerušil Howella:

„Glene? Poslouchej mě!“

Mluvil tiše a snažil se, aby se mu netřásl hlas. Salvetti a Tuzee ho sledovali.

„Chci ti něco říct, teď hned, než budeš pokračovat. Důvěřoval jsem ti, že to zvládneš, a tys to zpackal. Způsobils mi problémy, Glene.“

„Sonny, Talley sice ty disky má, ale pořád ještě se to dá urovnat.“ Howellovi se třásl hlas.

„Doufám, že máš nějakej nápad.“

„Chce prachy, který jsme měli u Smitha, milion dvě stě táců. Když dostane zpátky rodinu a ty prachy k tomu, tvrdí, že nám ty cédéčka dá a propustí naše lidi.“

Ozval se Salvetti: „Počkejte chvíli. Říkáte, že ten kretén chce, abysme mu zaplatili? Chce nás vydírat?“

„Milion dvě stě táců je spousta peněz.“

Tuzeee zavrtěl hlavou, díval se na Benzu, ale ve skutečnosti mluvil k Howellovi:

„Je to finta. Chce vás navnadit, aby dostal zpátky svou ženu.“

„Máme nějakou jinou volbu?“

Benza odpověděl, opět tichým hlasem, aniž by čekal na názor Tuzeeho a Salvettiho:

„Jinou možnost nemáš.“

Howell byl několik vteřin zticha.

„Rozumím.“

„Zůstaň na drátě.“

Benza zakryl mluvítko. Protáhl si záda ve snaze zmírnit bolest, ale bylo to ještě horší. Přemýšlel, kterým směrem skočit. Buď se Talley skutečně pokouší sežrat ty prachy, nebo ne. Jestli ale na Howella něco nastražil, bude v několika následujících hodinách zuřit pořádná bouře. V téhle chvíli už federální agenti klidně můžou ty disky prohlížet a žádat o zatykače. Benza věděl, že by měl varovat New York, ale jen z pomyšlení na to se v něm kroutila střeva.

„Phile, zavolej na letiště, aby připravili tryskáč. Pro všechny případy.“

Tuzee šel k druhému telefonu.

Benza sňal ruku z mluvítka. Ještě nechtěl přijmout porážku. Třeba se ještě najde cesta ven.

„Tak dobře, Glene, poslouchej mě: Na penězích mi nezáleží. Jestli přijdu o ty prachy a koupím si za ně trochu času, tak to klidně udělám.“

„Právě tohle jsem si myslel.“

„Ale jestli na tebe Talley něco hraje, jsme v hajzlu.“

„Budu tě poctivě informovat.“

„Seru na tebe i na tvý poctivý informace. Vyraž z něho ty disky a pak se ho zbav. Jestli ty cédéčka nedostaneš, budeš mít parádní průser, Glene. Pochopil jsi?“

„Naši lidi zůstanou ve vazbě. Nepustí je, dokud nebude mít svou rodinu.“

Benza se znovu podíval na Tuzeeho. Nijak zvlášť se mu nelíbila představa, že nechá zabít vlastní zaměstnance, ale nebude to ostatně poprvé. Bude se muset zbavit Smitha, Talleyho, Jonese a mužů z jeho týmu, i všech dalších, kteří budou po dnešní noci na dosah. Byl to jediný způsob, jak si zajistit bezpečí.

„Až bude Talley po smrti, postaráme se o Smitha, Jonese a jeho lidi. Jinak to nejde. Všechny musíme sejmout.“

„Je mi to jasný.“

Benza zavěsil a vrátil se na pohovku.

Salvetti si sedl vedle něho.

„Moc se mi to nelíbí, Sonny. Měli bychom si to promyslet. A varovat New York. Měli by vědět, co se děje, jinak by nám starej Castellano moh pěkně zavařit.“

Benza o tom chvíli uvažoval, ale pak zavrtěl hlavou.

„Vyserem se na New York. Já zase tolik netoužím natáhnout bačkory.“

„Nechceš si to rozmyslet, Sonny? Ještě pořád je na to čas.“

„Dokud nebudem mít ty disky, pak poslední věcí, kterou bych si přál, je přátelský pohovor se staříkem. Ve srovnání s tím je lepší i kriminál.“

Salvetti se zamračil.

„Stařík má zatraceně dlouhý prsty. Ten nás klidně dostane i tam.“

Benza se na něho podíval.

„Proboha, Sally, ty vždycky umíš najít ty správný povzbudivý slova.“

Tuzee si založil ruce na prsou a pokrčil rameny.

„Tak už toho nechte. Dostanem ty disky, federálové nic nevyčmuchají a ani Castellano se nedozví, co se stalo. Nakonec to dopadne dobře.“

Benza se rozhodl, že si půjde sbalit věci. Pro případ, že by Tuzee náhodou neměl pravdu.

27

sobota 03.37

Santa Clarita, Kalifornie

TALLEY

Talley jel bez zapnutých světel a vždy, když se potkával s protijedoucími vozidly, zajížděl až na krajnici. Asi sto metrů před motelem sjel ze silnice a nechal auto stát ve vysoké trávě. Byl rád, že si oblékl černé triko. K poutku na opasku si připnul ruličku izolační pásky a do kapsy strčil pár stahovacích řemínků z umělé hmoty. Obličej a ruce si potřel hlínou, vytáhl revolver a klusal k motelu. Vyšel už měsíc, jasný jako modrá perla, takže viděl na cestu.

Talley předpokládal, že Howell tady rozmístí své pozorovatele, aby ho varovali, kdyby se blížila policie. Došel na kraj pozemku motelu a zastavil se za manzanitovým křovím s trnitými listy. Prohlížel stíny na okrajích světla a hledal pohyby nebo čerň, které tam nepatřily. Když ještě pracoval u SWAT, přibližoval se takto s ozbrojenými muži snad k tisícovce domů, a ani tentokrát to nebylo jiné. Motel byl dvoupatrová dlouhá ratejna, obklopená parkovištěm. Před pokoji v přízemí stála různorodá směsice vozů. Vzadu byly zaparkované dva obrovské tahače, třetí stál nedaleko silnice. Talley postupoval po obvodu pozemku, mimo oblast světla, a vždy po dvou krocích se zastavoval, aby se rozhlédl a naslouchal.

Jednoho z pozorovatelů spatřil na východní straně parkoviště. Seděl u podvozku osmnáctikolového tahače, který tam někdo přes noc zaparkoval. Po několika minutách objevil i druhého muže, krčícího se pod pepřovníkem za silnicí směrem na západ. Talley pozorně pátral dál, ale žádné další už neobjevil.

DUANE MANELLI

Manelli ležel na břiše u kmene pepřovníku a díval se, jak se L. J. Ruiz pohybuje mezi koly mohutného trajleru. Byli ve spojení mobilními telefony. Jakmile některý z nich spatří přijíždějící vozidlo či cokoliv podezřelého, uvědomí druhého a pak i Glena Howella. Manellimu se nelíbilo, že ho vidí. To totiž znamenalo, že se L. J. nudí, a nudící se lidi dělají chyby.

Zašeptal do telefonu.

„L. J., už jsi zaujal postavení?“

„Jo, jsem tady.“

„Tak se usaď a přestaň se vrtět.“

„Vyliž si prdel. Vždyť jsem se ani nehnul.“

Manelli mu neodpověděl. L. J. se opravdu přestal hýbat, takže už nebylo o čem mluvit. Duane Manelli strávil v době, kdy sloužil v armádě, dostatečný čas na nočních cvičeních, aby věděl, že pravidlo o minimálním používání dorozumívacích prostředků je třeba respektovat.

Posadil se.

Ruiz cosi vykřikl, ale Manelli mu nerozuměl.

„Opakuj to!“

Ruiz neodpověděl.

„Neslyšel jsem tě, L. J. Cos to říkal?“

Nic.

„L. J.?“

Manelli zaslechl, jak za ním zakřupaly kamínky, a pak mu v hlavě vybuchlo duhové světlo.

TALLEY

Talley spoutal Manellimu plastickými stahovacími pásky zápěstí za zády a pevně je utáhl. Stejným způsobem mu svázal i kotníky a pak ho převrátil na záda.

Uhodil ho plochou dlaní do tváře.

„Probuďte se.“

Uhodil ho silněji.

„Tak se, kruci, probuďte. Jste zatčen.“

Manelli zamrkal. Talley čekal, až otevře oči a zaostří pohled, a pak mu přitlačil na krk revolver.

„Víte, kdo jsem?“

„Talley.“

„V kterém jsou pokoji?“

„Už tady nejsou. Howell je poslal jinam.“

Talley v duchu zaklel. Neočekával, že je Howell bude mít u sebe, ale přesto v to doufal.

„Dobrá. Kde tedy jsou?“

„To nevím. Odvážel je Clewes.“

Tohle jméno Talley ještě neznal. Clewes, ale to teď nebylo důležité. Ještě před nedávnem neznal ani jednoho z nich.

„Vy tedy nevíte, kam je vezl?“

„Nevím. Odjeli autem. Howell mu bude volat. Nevím, co s nima chtějí udělat. To je jejich věc.“

Talley se podíval na motel a potlačil vzrůstající paniku. Ubíhající vteřiny se mu věšely na záda jako pytle s pískem. Marnil čas, a bylo třeba vypracovat plán. Nutil se do přemýšlení. V duchu si opakoval mantru SWAT: Panika zabíjí. Jsou-li Amanda s Jane někde jinde, bude muset Howella donutit, aby je dal přivézt sem.

Pohlédl na Manelliho.

„Kolik má Howell lidí?“

„Pět v motelu plus Clewese.“

„Vy a ten blbec u tahače a tři uvnitř?“

„Správně. A Clewes. Má ještě víc lidí, ale o těch nevím, kde teď jsou. Můžou se tady ukázat kdykoli.“

Talley si to promýšlel. Tři v pokoji. Tři proti jednomu a další na cestě. Na tom však nezáleželo, protože nic jiného mu stejně nezbývalo.

„Který pokoj?“

Manelli váhal.

Talley přitlačil pětačtyřicítku silněji. Z obličeje mu stékal pot smíchaný s hlínou a odkapával na Manelliho jako bahnitý déšť.

„Číslo pokoje?“

Manelli si povzdychl.

„Sto dvacet čtyři. Můžu se vás na něco zeptat, Talley?“

Talley zaváhal. Na otázky neměl čas.

„Na co?“

„Vy nejste jen tak obyčejnej venkovskej polda, že ne?“

„Ne, to tedy nejsem.“

Talley zalepil Manellimu ústa izolační páskou, přešel silnici, vrátil se na parkoviště a hledal pokoj číslo 124. Za motelem stál na parkovišti, na místě označeném tímhle číslem, zelený mustang. Postával u něj nějaký muž v modrém pleteném pulovru a kouřil. Znamenalo to, že v pokoji budou jenom dva. Talley viděl, že na levém zápěstí má stříbrné hodinky, Glen Howell to tedy není.

Talley se opatrně připlížil k mustangu, tak blízko, jak jen to bylo možné. Muž dokouřil cigaretu a opřel se o auto. Talley to k němu měl necelých patnáct metrů. Řekl si v duchu, že to není nijak daleko.

Vtom se dveře pokoje 124 otevřely a vyšel z nich opálený muž.

„Dávej bacha, už by tady mohl být.“

Na jeho zápěstí Talley zahlédl zlaté rolexky a poznal i hlas. Howellův…

Uvolnil pojistku na revolveru a připravil se k útoku. Clápek u mustangu Howellovi odporoval:

„Je to holej nesmysl. Ten posera sem nepřijede. Měli bysme z týhle zasraný díry vypadnout, dokud to ještě jde.“

„Přijede. Nic jinýho mu nezbývá.“

Howell se vydal zpět ke dveřím, vešel dovnitř a zavřel za sebou.

Nespokojenec u mustangu si zapálil další cigaretu. Jakmile se otočil, Talley vyrazil.

Muž ho zaslechl a strašně se lekl, ale už bylo pozdě. Talley ho pořádně praštil revolverem do spánku. Chlap se zapotácel, Talley ho popadl okolo krku, až se začal dusit, a tlačil ho před sebou ke dveřím. Nechtěl, aby upadl do bezvědomí, protože ho mínil použít jako štít.

Začal se pohybovat rychleji. Kopl do dveří těsně u kliky, vyrazil je, vtlačil muže dovnitř a zařval: „Policie! Jste zatčeni!“

Nevěřil, že po něm začnou střílet, dokud má jejich disky. Spoléhal na to.

Glen Howell se přikrčil, vytáhl revolver a křikl na muže s velkou hlavou, který seděl u okna. Chlapík vyskočil z křesla, vytáhl rovněž zbraň, uchopil ji oběma rukama a namířil na Talleyho, zatímco Howell na něho zaječel, aby nestřílel.

„Nestřílet na něj! Nestřílet!“

Tallley střídavě mířil na oba muže a přitom se co nejvíc kryl za svým zajatcem od mustangu. Z noční tmy létal dovnitř ve spirálách hmyz, dychtivý světla.

„Kde je má rodina?“ zařval Talley.

Nasávali nosem vzduch jako parní stroje. Nikdo nevystřelil, ale kdyby vypálil jeden, začali by nepochybně střílet všichni. Každý z nich měl něco, co chtěl mít právě ten druhý. Talley to věděl, a uvědomoval si zároveň, že to také ví i Howell. Byla to jediná věc, která je držela zpátky.

Howell náhle spustil ruku s revolverem a začal jím otáčet na prstě.

„Uklidněte se, jen klid. Jsme tady proto, abychom se domluvili.“

„Kde jsou?“

„Máte disky?“

Talley přestal mířit na Howella a obrátil zbraň na muže s velkou hlavou. Měl pocit, jako by se znovu ocitl v mateřské školce s ozbrojeným únoscem dětí.

„To víte, že ta cédéčka mám, vy svině. Kde je má rodina?“

Howell pomalu vstal s rukama nad hlavou. V pravičce držel skloněný revolver.

„Nerozčilujte se. Jsou v pořádku. Můžu si vyndat z kapsy mobil?“

„Měly být tady!“

„Dovolte mi sáhnout pro telefon. Promluvíte si s nimi, abyste slyšel, že jim nic není.“

Talley znovu namířil na Howella a po něm opět na muže s velkou hlavou. Howell vytáhl mobil a zmáčkl nějaké číslo zapsané v paměti. Kdosi na druhém konci odpověděl a Howell požádal, aby mu dal k telefonu tu ženu. Ukázal Talleymu telefon.

„Promluvte si s ní. Je v pořádku.“

Talley vrazil svému zajatci od mustangu revolver pod čelist a přikázal mu, aby se ani nehnul. Howell mu přinesl telefon, který držel dvěma prsty jako šálek s čajem. Talley ho volnou rukou převzal a Howell ustoupil.

„Jane?“

„Jeffe. My jsme –“

Hovor byl přerušen.

„Kurva!“

Howell pokrčil lhostejně rameny.

„Slyšel jste? Jsou naživu. A jestli tomu tak bude i nadále, záleží jen na vás.“

Talley hodil telefon Howellovi. Vytáhl jeden disk. Tohle byla chvíle, kdy se všechno mohlo změnit k horšímu. Teď riskoval úplně všechno.

„Jedno cédéčko. Druhé dostanete, až já dostanu ty dvě. Až s nimi nebudu mluvit jenom po telefonu, ale budou volné. Já budu mít je, vy svůj disk. Jestli se vám to nebude líbit, taky dobře. Zabijete mě a půjdete všichni do lochu.“

Hodil disk na postel.

Talley viděl, že Howell není s jedním diskem spokojený, ale s tím ostatně počítal. Chtěl ho vyvést z rovnováhy a vzbudit v něm strach. Bylo to vyjednávání. Talley věděl, že v tomto okamžiku jsou síly vyrovnané. Howell by byl rád věděl, jestli má u sebe i druhý disk, a jistě si myslí, že pokud ano, mohl by ho klidně zastřelit, vzít si, co chce, a tím by to bylo vyřízené. Ale nemůže si být jistý. Kdyby Talleyho zastřelil a druhý disk nenašel, byl by v maléru. Proto ho nechce zabít. Ještě ne. A právě to dávalo Talleymu šanci přitlačit ho, aby prozradil, kde je Jane s Amandou.

Sledoval napětí v Howellově obličeji. Talley mu naopak neukazoval nic.

Howell zdvihl disk.

„Nejdřív si musím ověřit, že je pravý.“

„Je pravý.“

„Musím mít jistotu.“

Na nočním stolku stál kufříkový počítač IBM s připojeným zipdrivem. Howell si sedl na kraj postele, otevřel disk a zběžně se podíval na jeho obsah.

„V pořádku. Tohle je jeden z nich. Kde je ten druhý?“

„Nejdřív má děvčata. Až je uvidím, dostanete ho. Jedině takhle.“

Talleymu kapal z vlasů pot a stékal mu po krku. Měl pocit, že mu po šíji lezou mravenci. Howell na to bud přistoupí, nebo ne. Ani jeden z nich nemá jinou volbu. Všechno se zúžilo na to, kdo se zlomí první.

Kdo z koho.

Talley čekal, zatímco Howell zvažoval své možnosti. Jenže Talley už věděl, jak se rozhodne. Jinou možnost mu totiž neponechal.

Howell zvedl telefon.

GLEN HOWELL

Talley se rozhodně nechoval jako polda, kterého zlomila práce a který by nevěděl, co dělat. Naopak. Vedl si jako zkušený člen taktického týmu SWAT. Ale zároveň se i bál. Howell věděl, že jeho strachu musí využít, musí ho vyděsit, že ztratí manželku i dceru, aby mu to přestalo myslet. Došel k závěru, že nejspíš má u sebe i druhý disk, ale aby se o tom přesvědčil, musel by ho nejdřív zabít. Kdyby ho ovšem zastřelil a Talley to cédéčko přece jen neměl, byl by zcela vyřízený.

Bylo nad slunce jasnější, že Sonny Benza by ho dal nemilosrdně oddělat.

Telefon zazvonil jen jednou, a Marion Clewes hned odpověděl:

„Ano?“

Howell hovořil zřetelně, nespouštěje zrak z Talleyho. Chtěl, aby si Talley uvědomil, že je to on, Glen Howell, kdo má v rukou životy jeho manželky a dcery.

„Přivezte je. Zastavte s autem před pokojem, ale nenechte je vystoupit. Chci mu ukázat, že jsou v pořádku.“

„Rozumím.“

Howell Talleyho pozorně sledoval a dobře si všiml, jak zneklidněl, když ho slyšel Clewesovi říkat, aby je nechal ve voze. Talleymu se to nelíbilo, ale nechtěl to dát najevo. Howella to povzbudilo. Měl pocit, že drží v ruce nejvyšší trumf.

„Nevypínejte mobil. Je důležité, abyste byl pořád po ruce. Ještě s vámi budu chtít mluvit.“

„Tak dobře.“

Howell odložil telefon. Clewes parkoval dál na silnici u benzinového čerpadla Mobil. Bude tady za chviličku.

„Tak jste to slyšel, Talley, už jsou na cestě.“

„Nestačí mi jenom je vidět. Ten disk vám nedám, dokud mi je nevrátíte.“

„Chápu.“

Howell zaslechl příjezd auta dřív, než ho uviděl. Clewes zastavil na prázdném místě vedle mustangu, předkem k otevřeným dveřím. Jane seděla vedle řidiče. Dcera byla vzadu. Obě byly spoutané a ústa měly přelepená páskou.

Howell viděl, jak se Talley pomalu přesouvá ke dveřím, blíž ke své ženě. Ohlédl se na Howella:

„Řekněte mu, ať je pustí ven.“

Howell zvedl telefon.

„Marione?“

Clewes zvedl telefon. Otevřenými dveřmi na sebe oba viděli.

„Ano, pane?“

„Dejte té ženské k hlavě revolver.“

MARION CLEWES

Svět v Marionově autě byl pohodlný. Vůz byl skvělý, ještě voněl novotou, okna byla zavřená, motor vypnutý a klimatizace tiše předla. Marion slyšel jen pláč obou žen a hlas v uchu. Z jejich slz neměl žádné potěšení.

„Ano, pane.“

Marion měl své příkazy. Zatímco úkolem Glena Howella bylo získat disky, věděl i on přesně, co se od něho očekává a kdy má co udělat. Jednalo se jen o vykonání práce, o odměně, když se dílo podařilo, a o trestu, když neuspěl. Úspěch i nezdar závisely na těch discích.

Marion zvedl revolver k Janeině hlavě. Třásla se a přivírala oči. Na zadním sedadle hlasitě sténala její dcera.

Marion se příjemně usmíval a sledoval, co se bude dít v motelu.

„Nebojte se dámy, bude to v pořádku.“

Zbraň se mu v ruce ani nezachvěla.

TALLEY

Celý svět se smrštil v jediný automobil, vzdálený pouhé tři metry. Talley viděl všechno, co se v autě děje, tak jasně, až se to zdálo neskutečné: muž za volantem se malým černým revolverem dotýkal Janeina spánku.

Z jejích očí kanuly lesklé slzy. Na zadním sedadle se zmítala a křičela Amanda.

„NE!“ zařval Talley.

Howell držel u úst telefon a mluvil zároveň k Talleymu i k muži v autě.

„Dejte mi ten druhý disk, nebo vám zastřelí ženu!“

„NE!“

Talley prudce namířil revolver na muže v autě, ale bál se, že by sklon předního okna mohl změnit směr kulky. Bylo to jiné, než když Neil Craimont zabil v mateřské školce muže, který držel zbraň u Talleyovy hlavy, protože tehdy mezi nimi nebylo žádné sklo. Teď neexistovala záruka přesného výstřelu. Talley znovu namířil zbraň na Howella. Najednou bylo všechno špatně, a ať udělá cokoliv, povede to jen do pekla.

Howell začíná vyhrávat.

„Zabiju vás, Howelle! Nikdy ten disk nedostanete!“

„Zastřelí vám manželku, ale dceru zatím nechá naživu. Slyšíte to taky, Marione?“

Talley viděl, jak muž za volantem přikývl. Znovu na něho zamířil přes sklo.

„Já zabiju vás! Slyšíte to, vy zkurvenej hajzle!“

Muž v autě se usmál.

Howell znovu promluvil.

„Pak budu mít ještě vaši dceru. Manželka bude mrtvá, ale dcera zůstane naživu. Vidíte ji tam v autě, Talley? Jestli mě zastřelíte, zastřelí vám ženu a po ní i dceru. Vážně chcete přijít o obě?“

Talley dosud mířil na muže v autě. Trhaně dýchal a zbraň se mu třásla v ruce. Vystřelí-li trochu níž, kulka se odrazí do výše, ale netušil o kolik, a všechno, co se odchýlí od dokonalé rány, ohrozí život jeho Jane. Jakmile Talley vypálí na chlapa v autě, zastřelí Howella nebo muž s velkou hlavou jeho a pak budou mrtví všichni.

„Vyjednávání skončilo, Talley. Zvítězil jsem.“

Talley pohlédl na Howella. V duchu počítal výstřely: nejdřív chlap v autě, pak Howell, nakonec muž s velkou hlavou. Aby zachránil svou rodinu, bude muset ve velké rychlosti zasáhnout přesně všechny tři. Pomyslel si, že to nedokáže.

„Odhoďte zbraň a dejte mi ten druhý disk. Jestliže mi ho okamžitě nedáte, vyletí její mozek oknem.“

Talley cítil, že má v očích slzy. Byl přesvědčený, že tady stejně všichni přijdou o život, ale stále ještě tu byla jedna možnost. Jedna maličká možnost, protože Howell a Benza tolik chtěli ty disky.

Talley odhodil revolver.

Zajatec od mustangu se rychle zvedl. Howell a muž s velkou hlavou se vrhli kupředu po Talleyovu revolveru. Pak ho přimáčkli na stěnu jako hmyz na dřevěnou destičku. Howell ho prošacoval, přestože mu Talley řekl, kde má druhý disk hledat.

„Je v levé přední kapse.“

Cítil se otupělý. Poražený. Muž za volantem vystoupil z vozu a šel ke dveřím. Talley hleděl na Jane a Amandu v autě. Jane se dívala na něho. Jejich pohledy se střetly a Talley pocítil, jak ho zaplavuje vlna lásky, jako kdyby ho chtěla odnést pryč.

Howell strčil disk do notebooku.

Talley sledoval, jak ho otevírá, a nacházel škodolibé potěšení v tom, jak jeho tvář zaplavuje vztek.

„Vy kurevskej hajzle! Tohle není ten disk! Tohle není to druhý cédéčko. Je úplně prázdný!“

Talley měl zvláštní pocit, že se z tohoto pokoje a od všech, kdo jsou v něm, vzdaluje. Znovu pohlédl na Jane. Usmál se na ni, stejným nesmělým úsměvem, jaký si často vyměňovali v noci, když byli sami v posteli, a pak se otočil k Howellovi.

„Ten druhý disk už nemám. Dal jsem ho šerifům, aby ho předali FBI. Benza skončil. A vy taky. Teď už s tím ani jeden z nás nic nenadělá.“

Talley pozoroval, jak se po Howellově obličeji jako velká bublina pomalu šíří nevěřícné ohromení.

„Lžete.“

„Nelžu. Tady už jsme skončili, Howelle. Pusťte nás, a ušetříte si obvinění z několikanásobné vraždy.“

Howell stál ztuhle jako mechanická loutka.

Pomalu se sunul podél postele, jako by byl v šoku, pak zvedl z podlahy svůj revolver a namířil na Talleyho.

„Zešílel jste snad?“

„Chci si jen odvézt domů svou rodinu.“

Howell vrtěl hlavou, jako by dosud odmítal uvěřit, že se něco takového opravdu mohlo stát, a pak pokynul muži ve dveřích, tomu, co ještě před chvílí seděl za volantem.

„Oddělejte je! Všechny!“

MARION CLEWES

Marion sledoval, jak Glen Howell otevírá druhý disk. Zklamalo ho, že se je Talley pokusil podvést a podstrčil jim falešné zboží, ale to se dalo čekat. Vždyť to je policajt, a Marion si na žádný pád nemyslel, že by si nechal uklouznout člověka, jako je Sonny Benza, ať už mu unesli rodinu nebo ne. Z jeho pohledu bylo jen správné předat nakonec disk příslušným úřadům.

„Všechny je oddělejte!“

Byla to jeho práce, za kterou bývá odměňován, když se podaří, nebo trestán, jestliže něco nevyjde. V tomto případě se úspěch rovnal diskům, a Glen Howell je nemá.

Marion z toho byl smutný, protože měl Glena Howella vždycky rád, i když opačně to rozhodně neplatilo.

Teď ale dostal rozkaz.

Chopil se revolveru.

TALLEY

Muž ve dveřích, kterého Howell oslovoval Marione, zvedl zbraň a namířil Talleymu přímo na hlavu. Byl nevelké postavy, fádního vzhledu, typ anonymního chlápka, kterého by si v supermarketu nikdo nevšiml, a jehož by svědkové nedokázali popsat. Všední muž průměrné výšky, průměrné váhy, po všech stránkách nevýrazný.

Talley hleděl do černého otvoru hlavně a čekal na kulku.

„Je mi to líto, Jane.“

Marion náhle přesunul zbraň jinam a vypálil. Zamířil, vystřelil znovu a pak ještě potřetí. První kulka zasáhla Howella do čela nad pravým okem, druhá hlídače od mustanga, přesně do levého očního důlku, a třetí muže s velkou hlavou do spánku.

Marion sklonil revolver k podlaze.

Talley stál bez hnutí u stěny a sledoval Mariona právě tak, jako se králík dívá na hada.

Marion pokrčil rameny.

„Život nic nepromíjí.“

Přešel do pokoje, vzal si správný disk, strčil ho do kapsy a zamířil k autu. Pomohl Jane vystoupit, pak otevřel zadní dveře a podal ruku i Amandě. Obešel auto, sedl si za volant a bez jediného dalšího slova odjel. Než vyjel z parkoviště, stačil Talley ještě zahlédnout, že někomu telefonuje.

V motelu se rozhostilo ticho.

Bristo Caminem zadul temný vítr, cosi, co neměl Talley pod kontrolou, co bylo mimo jeho bolest a pocit ztráty, a hned zase ulehl. Teď tu zůstali jen oni tři.

„Jane?“

Talley vyklopýtal z pokoje a rozběhl se ke své ženě. Zuřivě, zoufale ji sevřel v objetí, pak k sobě přitáhl i dceru a pevně ji objímal, zatímco mu po tvářích stékaly slzy. Držel je a věděl, že tentokrát už je nepustí, že je ztratil už jednou, a teď málem podruhé, navždycky, a že už nikdy nedovolí, aby se něco takového mohlo opakovat.

Bylo to za nimi.

28

sobota 04.36

Palm Springs

SONNY BENZA

Sonnymu Benzovi se po telefonním rozhovoru s Glenem Howellem už nepodařilo usnout. Spolykal dvacet miligramů adderallu a vyšňupal dvě lajny svého oblíbeného fetu, aby se probral, a pak se všichni tři posadili a čekali, jak se situace vyvine.

Když poprvé zazvonil telefon, málem vyskočil z pohovky.

Tuzee na něho pohlédl a zeptal se, zda to má zvednout. Benza přikývl a řekl: „Jo, vem to!“

Tuzee se k němu obrátil:

„Je to letiště. Chtějí vědět, kam chceš letět. Musí vyplnit letový plán.“

„Řekni jim, že do Ria. Až budem ve vzduchu, klidně to změníme.“

Když Tuzee zavěsil, ozval se Salvetti: „I potom budou chtít vědět, kam letíme. Tyhle tryskový letadla lítají v takový výšce, že je letecký dispečink sleduje po celou dobu letu.“

„O to se nestarej, Sally, to už bude naše starost.“

„Jen to povídám.“

„Tak už na to zapomeň, jo?“

Když začal telefon zvonit podruhé, zvedl ho Tuzee už bez ptaní. Z jeho výrazu Benza poznal, že tohle je ten správný hovor.

„Do prdele!“ ozval se Salvetti.

Tuzee zakryl mluvítko dlaní a oznámil: „To je Ken Seymore. Kene, Sonny a Charlie jsou tady se mnou. Co se děje tam u tebe?“

„Je to na hovno. Všechno je na hovno. Jsem pořád tady, ale…“

Benza se rozeřval. Rozzuřil ho strach, který slyšel v Seymorově hlase.

„Je mi u prdele, kde jseš teď. Máš ty zasraný disky nebo ne?“

„Ne! Mají je oni. Glen Howell a další dva naši chlapi jsou mrtví. Dostali Manelliho a Ruize a bůhvíkoho ještě. Je to proklatě zamotaný. Nevím, jak se to stalo.“

„Kdo zabil Howella? Talley?“

„Já nevím! Jo, asi Talley. Fakt nevím, já jsem to jenom slyšel.“

Sonny Benza zavřel oči. Všechno je zpackaný, úplně všechno, tři podřadní kreténi vlezou do nějakého domu, a všechno, čemu věnoval celý život, je v háji.

„Víš určitě, že ty cédéčka mají?“ zeptal se ho Tuzee. „Jo, Talley je dal šerifům. Tohle vím jistě. Co bylo pak, už nevím. Glen to v motelu pěkně schytal, bylo to tam jak na střelnici. A teď se do toho zamontuje FBI, ta opravdová. Co chcete, abych udělal?“

Benza zavrtěl hlavou. Nebylo nic, co by mohl Ken Seymore či kdokoliv jiný ještě udělat.

„Zmizet. Každý, koho ještě nezabásli, ať zmizí,“ odpověděl mu Tuzee.

Hovor skončil bez dalších slov. Ken Seymore už na druhém konci nebyl.

Benza bez jediného slova vstal a přešel k velkým oknům s výhledem na Palm Springs. Ten pohled mu bude scházet.

Salvetti se mu postavil za záda.

„Co chceš, abychom teď udělali my, šéfe?“

„Jak dlouho myslíš, že bude federálům trvat, než sem vtrhnou?“

Dostal docela dobrý nápad, ale nejdříve chtěl na tohle slyšet odpověď.

Salvetti s Tuzee se po sobě koukli a pokrčili rameny.

Nakonec odpověděl Tuzee. „Talley jim řekne, co je na těch diskách, takže nejdřív asi půjdou za Smithem. Nevím, jestli bude ochotný s nima spolupracovat nebo ne.“

„Bude mluvit.“

„Tak dobře, budou tě chtít zadržet, protože je tady riziko, že jim zdrhneš, a oni se nedozvědí, co potřebujou, takže si seženou zatykač na podkladě naší údajný účasti na vraždách a únosech v Bristu. Řekněme, že povolení tě zatknout dostanou po telefonu a začnou spolupracovat se státní policií… Řek bych, že tohle všechno může trvat tak dvě hodiny.“

„Dvě hodiny.“

„Jo, nemyslím, že by to stihli dřív.“

Benza si povzdychl.

„Tak dobře, chlapi. Za hodinu už chci být ve vzduchu.“

„Budeš, Sonny.“

„Nezavoláš do New Yorku?“ zeptal se Salvetti.

Benzovi se tam ani trochu nechtělo volat. Po pravdě řečeno, děsil se toho více než střetu s federály.

„Vyserem se na ně. Jeďte pro svý rodiny. Nic si nebalte, všechno si potom koupíme nový. Přijeďte za mnou na letiště, jak nejdřív to půjde. Nejpozdějc za tři čtvrtě hodiny.“

Všichni tři vstali, aniž by kdokoliv z nich něco řekl. Nebylo to dvakrát růžové a oni to moc dobře věděli. Benza každému podal ruku. Byli to dobří kámoši a Benza je měl rád.

„Měli jsme tady dobrý časy, chlapi.“

Charlie Salvetti se rozbrečel. Otočil se a bez jediného slova vyrazil ven.

Tuzee upřeně civěl na podlahu, dokud Salvetti neodešel, a pak znovu napřáhl ruku k Benzovi. Benza se jí chopil.

„To všechno přejde, Sonny, uvidíš. S New Yorkem si to vysvětlíme a všechno zase bude dobrý.“

Benza věděl, že to jsou jenom kecy, ale ocenil, že se mu Tuzee pokouší dodat odvahy. Zmohl se dokonce na úsměv.

„Philly, my si budeme stát po boku až do konce života. Tohle nás nepoloží, patří to ke hře.“

Tuzee se unaveně usmál.

„Jo, taky si to myslím. Sejdem se na letišti.“

„Na to se spolehni!“

Tuzee odešel.

Sonny Benza se znovu otočil k oknu. Obdivoval světla dole v poušti, lesknoucí se jako zhroucené sny, a vzpomněl si, jak hrdý byl jeho otec a jak se chvástal: Jedině v Americe, synu, jedině v Americe. Přímo v tý posraný ulici, kde bydlí Francis Albert!

Frank Sinatra byl už dlouhá léta po smrti.

Benza šel probudit svou ženu.

sobota 07.49 východního času

New York City

Vic Castellano seděl na terase s výhledem na horní západní část Manhattanu. Bylo krásné ráno, jasné a příjemné, i když bylo zřejmé, že už před polednem bude vedro. Měl na sobě bílý froté župan na zádech s nápisem Neotravujte mě. Měl ho tak proklatě rád, že ho bude pravděpodobně nosit, dokud nebude rozedraný na cáry. Odložil šálek s kávou.

„Z tvýho výrazu vidím, že něco není v pořádku.“

Právě za ním přišel Jamie Beldone.

„Není. Ty disky má policie. Mají Benzova účetního a několik jeho lidí. Jakmile si federálové ty disky prohlídnou, půjdou po nás.“

„To přežijeme!“

Jamie přikývl.

„Dostanem pár ran, ale přežijeme. Benza ne.“

„Ten hajzl nemá ani dost slušnosti, aby zavolal. Umíš si vůbec představit něco takovýho?“

„To jen dokazuje, že nemá žádnou úroveň.“

Castellano se posadil do křesla a začal nahlas přemýšlet. Dnes v noci už to s Jamiem probrali stokrát, ale nikdy neškodí se tomu věnovat znovu.

„Přežijeme, ale kvůli tomu mikymausovi na západním pobřeží jsme vystavení vážnýmu nebezpečí. Půjde po nás federální prokuratura. To znamená, že se budeme muset zkusit přeorganizovat.“

„Jiný rodiny to takhle budou vidět.“

„A protože federálové teď stejně můžou zatnout Benzovi a jeho lidem tipec, nikdo ani nemukne, když je sejmem.“

„To je poctivá hra.“

Castellano přikývl.

„Nakonec bude pro všechny dobrý, že to tak dopadlo. Můžeme někoho poslat na západ, aby to po Benzovi převzal a ukrojil si tak větší kus koláče.“

„Všechno má taky svý dobrý stránky, a tak budou mít všichni radost. Co teda uděláte, padre?“

Castellano už šest hodin věděl, co udělá. Neměl z toho pražádnou radost, ale už to všechno zařídil.

„Jděte zavolat.“

Beldone se vydal zpátky do domu.

„Jamie!“

„Ano, pane?“

„Chci si tím být jistý. Ten chlápek, ten Clewes, Marion Clewes, je přece jenom cvok. Nehodlám se spolehnout jen na jeho slovo, že fízlové už o Benzovi vědí. Chci mít jistotu.“

„Je to jistý, už jsem si to ověřil. Právě jsem mluvil s Tuzeem.“

Castellano pocítil úlevu. Věděl, že na Phila Tuzeeho se může spolehnout.

„Pak je to v pořádku. Zavolejte a skoncujte to.“

sobota, 04.53 tichomořského času

Palm Springs, Kalifornie

SONNY BENZA

Benzově manželce to trvalo tak dlouho, že by ji nejraději vrazil bodec na pohánění dobytka do zadku. Děti si vedly ještě hůř.

„Nemůžete si, proboha, trochu pospíšit? Musíme odsud co nejrychlejc vypadnout.“

„Nemůžu tady přece nechat všechny věci!“

„Koupím ti nový!“

„Fotky tady nenechám! A co album z naší svatby? Jak bys mi asi moh koupit nový?“

„Pět minut! Máme už jen pět minut! Vem děcka a přijďte za mnou ven, nebo vás tu opravdu nechám.“ Benza se rozběhl domem ke garáži. Všechno, co měl, byla modrá sportovní taška se sto tisíci dolary v hotovosti, léky na vysoký tlak a revolver .357. Všechno ostatní si může koupit, až přistanou. Na zahraničních účtech měl přes třicet milionů dolarů.

Benza zmáčkl tlačítko a dveře garáže se otevřely. Hodil na zadní sedadlo svého mercedesu tašku a vklouzl za volant. Nastartoval, zařadil zpátečku a šlápl na plyn. Širokým obloukem vycouval před hlavní vchod. Jel tak rychle, že málem vrazil do boku nenápadného sedanu, který mu vjel do cesty.

Ze sedanu šlehaly záblesky a procházely zadním oknem Benzova automobilu. Kulky ho nejprve srazily na volant a pak složily bokem na sedadlo. Sonny Benza se pokusil vytáhnout z tašky revolver, ale už to nestihl. Kdosi otevřel dveře a vpálil mu kulku do hlavy.

Část pátá

AVOKÁDOVÝ

SAD

29

neděle, 14.16

o dva týdny později

TALLEY

Byla to stále stejná představa: Kdykoliv Jeff Talley navštívil avokádový sad, představil si Brendana Malika, jak si hraje na nějakém stromě. Viděl, jak se hoch směje, v běhu se za ním práší, pak vyleze na strom, zaklesne se za kolena a pověsí se hlavou dolů na větev. Brendan se v těchto denních snech vždycky smál a byl šťastný, přestože jeho pokožka se s nadcházející smrtí pokryla skvrnami a z hrdla mu stříkala krev. Talley si ho nikdy nepředstavoval jinak.

„Na co myslíš?“ zeptala se ho Jane.

Seděli na předním sedadle jeho hlídkového vozu a dívali se, jak nad korunami stromů plachtí jestřábi s červenými ocasy. Amanda zůstala v Los Angeles a Jane za ním přijela na víkend.

„Na Brendana Malika. Pamatuješ si toho chlapce?“

„Už si nevzpomínám.“

Talley si uvědomil, že jí o něm nikdy nevyprávěl. Po tom večeru, kdy odešel z jeho domu, už se o něm nikdy před nikým nezmínil, dokonce ani před policejním psychologem.

„Asi jsem ti o něm nikdy nevykládal.“

„Kdo to byl?“

„Oběť při jednom vyjednávání. Teď už to ale není důležitý.“

Jane ho vzala za ruku. Obrátil se k ní, aby na ni viděl.

„Když na něj myslíš, tak to asi důležitý bude.“

Talley o tom chvíli uvažoval.

„Byl to malý kluk, devět nebo deset let, tak nějak. Asi Thomasova věku. Někdy na něho myslím.“

„Nikdy ses o něm nezmínil.“

„Ne, myslím, že ne.“

A potom jí Talley začal vyprávět o večeru, který strávil s Brendanem Malikem – jak ho držel za ruku a díval se mu do očí, když umíral, a jak ho přemáhaly pocity selhání a hanby.

Jane ho poslouchala, plakala, a pak se rozplakal i on.

„Teď jsem si zkoušel vybavit jeho tvář, ale nedokázal jsem to. Nevím, jestli z toho mám mít radost nebo být smutný. Myslíš, že je to špatné?“

Jane mu stiskla ruku.

„Myslím, že je dobré si o takových věcech popovídat. Je to známkou toho, že se uzdravuješ.“

Talley pokrčil rameny a pak se na ni usmál.

„Povídat si o tý zatracený době?“

Jane se usmála způsobem, který jí tak slušel. Byl to povzbudivý a příjemný úsměv.

„Zjistil jsi něco o Thomasovi?“

„Zkoušel jsem to, ale nechtěli mi nic říct. Myslím, že je to tak nejlepší.“

Walter Smith a jeho rodina se dostali do státního programu na ochranu svědků. Jednoduše zmizeli. Jeden den tady byli, druhý ne, a nyní jsou v rámci programu v ústraní. Talley doufal, že Thomas se s ním jednoho dne sám spojí, ale nepokládal to za příliš pravděpodobné. Takhle je alespoň v bezpečí.

„Kolik máš času, než se budeme muset vrátit?“ zeptala se ho Jane.

„Kolik chci, jsem přece náčelník.“

Jane se rozesmála.

„Tak se půjdeme projít.“

Vkročili ze slunce do stínu; bylo horké, lenivé odpoledne a kolem nich bzučely včely. Nejhezčí doba na procházku. Všude bylo ticho a klid. Talley byl dlouho pryč, skrýval se ve svém nitru, a teprve teď se začínal vracet.

V sadě bylo stejně jako jindy ticho jak v kostele.

„Jsem rád, že jsi přijela, Jane.“

Stiskla mu ruku. A Talley už věděl, že u kostela bývá místo, kam se pohřbívají mrtví, zatímco uvnitř se oslavuje život. Teď mohli začít znovu žít.

Robert Crais

RUKOJMÍ

Z anglického originálu Hostage,

vydaného nakladatelstvím Doubleday

v New Yorku roku 2001,

přeložil Viktor Faktor

Vydala Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2004

Odpovědná redaktorka Jana Moravcová

Technická redaktorka Renáta Šmatová

Grafickou úpravu a sazbu z písma Sabon

programem TEX připravil Bohumil Bednář, Pisces

Tisk Těšínské papírny, s. r. o, Český Těšín

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz