Robert Crais

TEMNOTA

Přeložil
Viktor Faktor

Robert Crais

TEMNOTA

Z anglického originálu ChasingDarkness,

vydaného nakladatelstvím

Simon & Schuster v New Yorku roku 2008,

přeložil Viktor Faktor

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2009

Redakce Jana Moravcová

Korektura Karel Herynk

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books s. r. o.

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Copyright © 2008 by Robert Crais

Translation © Viktor Faktor, 2009

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-189-2

Shelbymu Rotolovi,
protože provazové žebříky
a pevnosti z vánočních stromků
jsou věčné.

Prolog

Beakman a Trenchard cítili požár – byl sice ještě asi půl druhého kilometru od nich, ale zapáchající pouštní vítr přinášel příslib pekla. Hasičské vozy z celého města se sjížděly k Laurel Canyonu jako rudí andělé, stejně jako černobílé policejní vozy a záchranky, a z Van Nuys a Burbanku vzlétaly vrtulníky vypouštějící vodu. Burácely tak nízko nad hlavami, že Beakman s Trenchardem vůbec neslyšeli svou nadřízenou.

Beakman zavrtěl hlavou a přiložil si dlaň k uchu, aby naznačil, že nezaslechl ani slovo. Co jste povídala?

Jejich nadřízená, hlídková policistka seržantka Karen Philipsová, se naklonila do jejich auta a znovu vykřikla: „Začněte na vrcholu Lookout Mountain. Záchranky už tam jsou, ale musíte zařídit, aby všichni ti lidi opravdu zmizeli. Žádný hloupý výmluvy neberte. Je to jasný?“

Trenchard, který byl u policie déle a seděl u volantu, jí hlasitě odpověděl: „Jedem tam!“

Zařadili se mezi požární vozy spěchající vzhůru do Laurel Canyonu, ale brzy odbočili do západní stěny kaňonu a stoupali po Lookout Mountain Avenue do strmého kopce. Kdysi zde žily rock’n’rollové hvězdy, od takových, jako byla Mama Cass Elliotová a Frank Zappa přes Neila Younga až k Jimu Morrisonovi, a Laurel Canyon byl v šedesátých letech rovněž rodištěm country rocku. Bydlel tu Prosby, Eric Burdon, Keith Richards a v poslední době i Marilyn Manson a přinejmenším jeden z Red Hot Chili Peppers. Beakman, který hrál na elektrickou kytaru v policejní kapele Nightstix, se domníval, že v tomto místě musí působit nějaké hudební kouzlo.

Beakman ukázal na jeden domek.

„Myslím, že tady žila Joni Mitchellová.“

„No a co? Vidíš tu oblohu? Koukni na to! Hoří všude!“

Nebe pokrývaly skvrny barvy dřevěného uhlí a dým postupoval k Sunset Boulevardu. Z požáru, který vypukl v jednom domě na hřebenu Hollywood Hills, přeskočily plameny do Laurel Canyon Parku a větrem se šířily dál. Tři domy už vyhořely a další byly v ohrožení. Beakman bude mít v pondělí po návratu ze služby svým dětem co vyprávět.

Jonathan Beakman byl policista druhého stupně v záloze, což znamenalo, že byl ozbrojený, pod přísahou a dělal všechno, co měl v popisu práce uniformovaný policista na plný úvazek, až na to, že on tohle všechno vykonával zdarma a pouze dva dny v měsíci.

V normálním životě vyučoval na škole matematiku. Jeho vlastní děti se ovšem nijak zvlášť nezajímaly o Pythagorovu větu, ale zato ho bombardovaly otázkami o jeho víkendových službách v hlídkovém voze.

Trenchard, který už měl za sebou třiadvacet let služby u policie a žádný zájem o hudbu nejevil, rozhodl: „Uděláme to takhle: vyjedeme na vršek, necháme tam auto a obejdeme pět nebo šest domů pěšky, já po jedné straně, vy po druhé. Pak se vrátíme k vozu a takhle budeme pokračovat dál. Tímhle způsobem by to mohlo jít dost rychle.“

Hasiči už byli všude v oblasti a svým akustickým systémem vysílali příkaz ke kompletní evakuaci. Někteří obyvatelé už měli auta naložená šatstvem, golfovými holemi, polštáři a psy. Jiní stáli ve dveřích a sledovali sousedy, jak balí. Několik dalších bylo na střeše a hadicemi lilo na domy vodu. Beakman se obával, že právě tihle lidé by mohli působit problémy.

„Co když někdo nebude chtít odejít?“

„Nejsme tady proto, abychom někoho zatýkali. Musíme se postarat o pořádný lán světa.“

„Co když někdo nebude moct odejít? Jako třeba nějaký invalida?“

„Nejdřív to jenom projedeme, abychom si byli jistí, že všichni slyšeli, co mají udělat Když bude někdo potřebovat pomoc, zavoláme dolů nebo se potom vrátíme.“

Trenchard, jako vždy přemoudřelý na člověka, který nemá rád hudbu, pohlédl na Beakmana.

„Jste v pořádku?“

„Možná jsem trochu nervózní. V jednom z těch domů žije stará dáma s patnácti mopslíky. Co si s nimi počnem?“

Trenchard se rozesmál a Beakman zjistil, že se usmívá, přestože jeho úsměv se hned zase rychle vytratil. Míjeli právě matku s malou holčičkou, které se chystaly odjet v SUV. Dívenka táhla po zemi kočku, která byla tak těžká, že ji nedokázala uzvednout. Její matka plakala.

To je hrozné, pomyslel si Beakman.

Když dojeli na vrchol Lookout Mountain, vystoupili a začali obcházet dům od domu. Pokud se už obyvatelé nechystali k evakuaci, Beakman zaklepal a zazvonil, potom zabouchal na dveře svojí bytelnou baterkou.

V jednom případě bušil tak dlouho, že na něj musel Trenchard z druhé strany ulice zavolat.

„Vždyť jim ty dveře rozmlátíte! Jestli nikdo neotvírá, pak asi nejsou doma.“

Když se dostali na první křižovatku dvou ulic, přišel Trenchard za ním. Boční ulice se zařezávala do hřebenu a lemovaly ji chaty z překrytých prken a hroutící se kamenné vilky, pravděpodobně postavené někdy ve třicátých letech. Pozemky byly tak úzké, že většina domů stála na garážích.

„Nemůže tady být víc než osm nebo deset baráků. Jdeme!“ zavelel Trenchard.

Znovu se rozdělili a začali pracovat. Většina obyvatel už se chystala k odjezdu. S prvními třemi domy neměl Beakman žádné potíže a potom vyšel po schodech k sešlé omítnuté vilce. Zaklepání, zvonek, zabušení baterkou.

„Policie. Je někdo doma?“

Nic. Došel k závěru, že dům je prázdný, a už byl v půli schodiště na cestě dolů, když na něho zavolala jakási žena z druhé strany ulice. Její mini cooper byl už naložený, zbývalo nastartovat a jet.

„Mám dojem, že je doma. Neviděla jsem ho odcházet.“

Beakman pohlédl ke dveřím, od kterých právě odešel. Předtím na ně zabouchal tak silně, až dveře zadrnčely.

„Je to invalida?“

„Pan Jones. No jo, kulhá na jednu nohu, ale jinak nevím. Už jsem ho pár dní neviděla. Možná je pryč, ale nejsem si jistá. Má problémy s chůzí, proto to říkám.“

Tvářila se teď podrážděně, jako někdo, kdo lituje, že vůbec něco řekl.

Beakman se vrátil ke dveřím.

„Jmenuje se Jones?“

„Jo, ale víc nevím. Jen to, že špatně chodí.“

Beakman znovu zaklepal baterkou. Mocně.

„Pane Jonesi? Tady policie, jste doma?“

Trenchard, který už byl se svojí stranou ulice u konce, vyšel po schodech za ním.

„Nějaké průtahy?“

„Sousedka říká, že tady ten pán špatně chodí, a myslí si, že by mohl být doma.“

Trenchard zabušil na dveře vlastní baterkou.

„Policie. Naléhavá situace. Otevřete, prosím!“

Oba se naklonili ke dveřím a poslouchali, a právě tehdy zachytil Beakman nakyslý zápach. Také Trenchard ho ucítil a zavolal dolů na sousedku odnaproti.

„Je starý a nemocný, co?“

„Tak hrozně starý zas není. Má jenom něco s nohou.“

Dole na ulici nemohla nic cítit.

„Taky to cítíte, že jo?“ zeptal se tiše Beakman.

„No jo. Kouknem se, o co jde.“

Trenchard uložil baterku do pouzdra. Beakman ustoupil, protože se domníval, že se kolega chystá vykopnout dveře, ale ten jenom vzal za kliku a prostě otevřel. Kromě zápachu se proti nim vyvalil roj černých much, obklopil je a zase se vrátil dovnitř. Beakman se po nich oháněl. Nechtěl, aby se ho dotýkaly. Ne potom, co byly tam, kde byly.

„Co se tam děje?“ zavolala na ně zezdola žena.

V rozedraném křesle seděl jakýsi muž v kostkovaných kraťasech a tenkém modrém tričku. Byl bosý, takže Beakman viděl, že mu chybí polovina levého chodila. Jizvy ukazovaly, že ten úraz utrpěl už dávno, ale měl i mnohem čerstvější zranění.

Beakman šel za Trenchardem dovnitř, aby se podívali zblízka. To, co zbylo z hlavy mrtvého, bylo zvrácené dozadu a na opěradle křesla stejně jako ramenou zaschla krev a kousky mozkové tkáně. Pravou ruku měl v klíně a ochable v ní držel černou pistoli. Pod bradou mu zela černá díra. Obličej, krk i křeslo pokrývala zaschlá krev barvy černých srdcovek.

„Měl opravdu ošklivě zmrzačenou nohu,“ konstatoval Trenchard.

„Sebevražda?“ nadhodil jeho kolega.

„Kdo ví? Musím zavolat. Nemůžeme ho tady nechat, dokud někdo nepřijede, aby zajistil místo činu.“

„A co požár?“

„Na ten se teď vykašleme. Musejí sem rychle poslat někoho, kdo by počkal na vyšetřovací tým. Byl bych nerad, kdybychom v tomhle smradu museli zůstat trčet my dva.“

Trenchard cestou ke dveřím neúspěšně odháněl mouchy a uhýbal hlavou jako boxer před údery. Beakman fascinovaně obešel mrtvého muže.

„Na nic nesahejte,“ upozornil ho Trenchard. „Dokud se neprokáže něco jiného, mohla by to být vražda.“

„Jen se dívám.“

Mezi nohama mrtvoly leželo otevřené album s fotografiemi, jako by mu sklouzlo z klína. Beakman opatrně, aby nešlápl do zaschlé krve, přistoupil blíž a podíval se. Uprostřed otevřené stránky byla jediná fotografie, pořízená polaroidem. Průhledný obal byl postříkaný krví.

Beakmanovi se zdálo, že mouchy náhle začaly bzučet hlasitěji, stejně hlučně jako vrtulníky bojující s plameny.

„Trenchi, pojďte sem…“

Trenchard přišel k němu a sehnul se, aby lépe viděl.

„Proboha!“

Fotografie zachycovala ženu, bělošku, s prodlužovací šňůrou utaženou kolem krku. Snímek byl pořízen večer nebo v noci a žena ležela na zádech na kontejneru na odpadky. Jazyk jí lezl z úst, oči měla vyvalené, upřené do prázdna a nevidoucí.

Beakman uslyšel sám sebe, jak tiše pronáší: „Myslíte, že to je doopravdy? Skutečná žena, skutečná smrt?“

„To nevím.“

„Třeba je to jen z nějakého filmu. Naaranžované.“

Trenchard otevřel nůž a jeho špičkou otočil stránku. Beakman měl strach. Byl sice jenom policistou v záloze, ale dobře věděl, co je to ničení stop na místě trestného činu.

„Neměli bychom na nic sahat“.

„Nic takového neděláme, tak mlčte.“

Trenchard postupně obracel stránky. Beakman jen ohromeně a vytřeštěně zíral, protože věděl, že se dívá do tak strašlivé temnoty, že jen málo lidí by si ji vůbec umělo představit, natožpak do ní nahlédnout. Ty fotografie byly portréty čirého zla. Mysl, která zplodila tyto věci, vyfotografovala je a ukryla v tomto albu, vstoupila do hrůzného světa. Veškerou lidskost nechala daleko za sebou. Beakman bude mít pro své děti, až se vrátí ze školy, hodně příběhů, ale tenhle mezi nimi rozhodně nebude.

„Je to asi všechno skutečné, co? Ty ženy někdo zabil.“

„Jak to mám vědět.“

„Vypadají opravdově. Určitě je zavraždil.“

„Přestaňte s tím.“ Trenchard nadzvedl nožem album tak, aby bylo vidět na přední stranu desek. Byl na ní nádherný západ slunce na pláži s mírnými vlnami a mladá dvojice, která zanechávala stopy v písku. Ozdobně vystouplým psacím písmem tam stálo: Moje vzpomínky na šťastné chvíle.

Trenchard upustil album zpátky na podlahu.

„Pojďme ven od těch much.“

Nechali album tak, jak ho našli, a šli si oddechnout na vzduch plný štiplavého dýmu z ohně.

Část první

LOOKOUT
MOUNTAIN

1

Naše kancelář byla dnes ráno přívětivým místem. Ozývalo se zde jen tikání nástěnných hodin s Pinocchiem, škrábání mého pera a šum klimatizace bojující s vedrem. Nastávala sezóna požárů, kdy po celém Southlandu vyskakovaly plameny jako uhry na pokožce puberťáků.

Joe Pike čekal, až se vypořádám s papírováním. Stál v otevřených francouzských dveřích na balkon a díval se přes město na oceán. Nepromluvil ani se nepohnul už dobrých dvacet minut, což ovšem u Pikea nebylo nic neobvyklého. Často nevydal celé dny jediný zvuk. Až dodělám papíry, měli jsme si jet trochu zacvičit do posilovny Raye Depentea v jižní části centra Los Angeles.

Telefon začal poprvé vyzvánět v devět čtyřicet dva.

„Jste Elvis Cole?“ zeptal se nějaký mužský hlas.

„Ano, jsem. Co pro vás můžu udělat?“

„Jste mrtvý muž.“

Ukončil jsem hovor a vrátil se k práci. Když děláte to, co dělám já, volají vám schizofrenici, uprchlíci z Oblasti 51a lidi, kteří zcela vážně tvrdí, že vědí, kdo zabil Černou Dahlii a princeznu Dianu. „Kdo to byl?“ zeptal se Pike.

„Nějaký chlap. Povídal, že jsem mrtvej muž.“

„Hoří,“ prohlásil Pike.

Vzhlédl jsem od práce.

„Kde?“

„Vypadá to na Malibu. Asi Topanga,“ usoudil. Pak se obrátil ke dveřím a všechno, co bylo na tomto ránu dobré, se náhle změnilo.

„Poslouchej…“

Dveře se rozletěly dokořán a dovnitř se vřítil nakrátko ostříhaný podsaditý chlapík v kožené bundě, jako kdybychom žili v irácké Fallúdže. Na okamžik mi ukázal odznak, jako by snad očekával, že jinak se vrhnu pod stůl.

„Vítejte v pekle, poseroutko!“ zařval.

Za ním vešla žena v modrém kostýmku s kabelkou přes rameno. Horko si ošklivě pohrálo s jejím úsměvem, ale to jí nezabránilo, aby mi i ona neukázala stříbro-zlatý policejní odznak.

„Connie Bastillová. Losangeleská policie. Tohle je Charlie Crimmens. Vy jste Elvis Cole?“

Podíval jsem se na Pikea.

„Skutečně mi řekl poseroutko?“

Crimmens mi znovu nastrčil odznak a potom ještě Pikeovi, ale promluvil ke své kolegyni.

„Tenhleten je Cole. Ten druhý by měl být jeho parťák Pike.“

Můj parťák, který měřil něco přes sto osmdesát a vážil bezmála sto kilo, se postavil před Charlieho. Měl na sobě šedý nátělník a na očích sluneční brýle, jaké s oblibou nosili vládní agenti. Když si založil paže na prsou, jasně červené šípy na jeho deltových svalech se zavlnily.

„Máte dohodnutou schůzku?“ otázal se pomalu.

„Odpovězte mu, poseroutko,“ vyzval mě Crimmens.

Jsem profesionální vyšetřovatel, mám licenci státu Kalifornie a chovám se jako profesionál. Policisté takto do mé kanceláře nevstupují. A taky mě obvykle neoslovují poseroutko.

Hezky jsem se na Crimmense usmál a vstal jsem.

„Řekněte to ještě jednou, a narvu vám ten odznak do zadnice.“

Bastillová usedla do jednoho z křesel naproti mému psacímu stolu.

„Uklidněte se. Máme jen pár otázek k případu, na kterém jste kdysi pracovali.“

Jenže já se stále ještě díval na Crimmense.

„Jestli mě chcete zatknout, tak to udělejte. Jestli se mnou chcete jen mluvit, tak zaklepejte na dveře a zeptejte se, zda můžete vstoupit A pokud si myslíte, že s tím odznakem jsem to plácl jenom tak do větru, s radostí vás přesvědčím o opaku.“

„Jen do toho, Crimmensi, za zkoušku nic nedáte,“ přisadil si Pike.

Crimmens se ale jen uculoval a opíral se o moji skříňku se spisy. Chvíli zkoumavě civěl na Pikea a jeho afektovaný úsměv se ještě rozšířil.

„Vzpomínáte si na muže jménem Lionel Byrd?“ vložila se do toho Bastillová.

„Nevzpomínám si, že bych vám nabídl, abyste se posadila.“

„Nechte už toho a odpovězte. Znáte ho, nebo ne?“

„To víte, že ho zná,“ prohlásil Charlie.

Na Crimmensovi mi bylo cosi povědomého, ale nevěděl jsem, kam ho zařadit Většina detektivů z hollywoodského oddělení byli kamarádi, ale tihle dva byli pro mě noví. „Vy nejste z Hollywoodu.“

Bastillová položila na můj stůl vizitku.

„Zvláštní oddělení vyšetřování vražd. Charlie k nám byl přidělený z Rampartu. Patříme ke zvláštní jednotce, která vyšetřuje sériové vraždy. A teď už koukejte odpovědět. Lionel Byrd.“

Musel jsem přemýšlet.

„Bavíme se o nějakém kriminálním případu?“

„Před třemi roky byl Byrd zatčen za vraždu osmadvacetileté prostitutky, Yvonne Bennettové, a k vraždě se doznal. Vy jste přivedl svědka a přinesl záběry z bezpečnostní kamery, které ho jako možného pachatele vraždy vylučovaly. Jeho obhájcem byl J. Alan Levy z firmy Barshop, Barshop a Alter. Už přihořívá?“

Fakta z případu se mi navracela s pomalostí ryby vynořující se z hlubin. Lionel Byrd byl nezaměstnaný mechanik s problémy s alkoholem a nijak zvlášť mu nepřidávaly ani komplikované vztahy k lehkým děvám, které nenáviděl i miloval. Nebyl to chlápek, se kterým byste chtěli chodit na pivo, ale taky to nebyl žádný vrah.

„Jo, už si vzpomínám. Na všechny podrobnosti ne, ale na něco přece. Jednalo se o vynucené přiznání. Vzal ho zpátky.“

Crimmens se zavrtěl.

„Nebylo vynucené.“

Posadil jsem se a jednou nohou se opřel o kraj psacího stolu.

„Myslete si, co chcete, ale video ukázalo, že v době vraždy byl v Hollywoodu. Tu Bennettovou ovšem zabili v Silver Lake.“

Pike si za jejich zády poklepal prstem na hodinky. Už máme zpoždění.

Sundal jsem nohu ze stolu a naklonil se kupředu.

„Měli jste předem zavolat. Máme s partnerem něco dohodnutého.“

Bastillová vytáhla notes, aby mi dala najevo, že oni tedy odejít nehodlají.

„Vídal jste se s panem Byrdem od té doby, co jste ho z toho vysekal?“

„Nikdy jsem ho neviděl. Ani předtím, ani potom. Vůbec nikdy.“

„Blbost,“ prohlásil Crimmens. „Byl to váš klient. Vy se nesetkáváte s klienty?“

„Mým klientem byl Levy. Účet zaplatila Barshop Barshop. Právníci to takhle dělávají.“

„Byl to Levy, kdo si vás najal?“ zeptala se Bastillová.

„Ano. Většina mých klientů jsou právníci.“

Právníci se nemohou spoléhat na slovo svých klientů. Jejich klienti často neznají celou a nestrannou pravdu a někdy také lžou. A protože mají právníci plno práce se svojí vlastní profesí, zaměstnávají k odkrývání faktů vyšetřovatele.

Bastillová se pootočila, aby viděla na Pikea.

„A co vy? Pracoval jste taky v Byrdův prospěch?“

„Tenhle druh práce nedělám.“

Otočila se ještě víc, aby na něho lépe viděla.

„A co kdybyste si sundal ty tmavé brýle, když spolu mluvíme?“

„Ne.“

„Chcete snad něco skrývat, Pikeu?“ otázal se ho Crimmens. „Co kdybychom se vám podívali do očí?“

Pike se ani nehnul, jen k němu otočil hlavu.

„Kdybyste se mi do nich podíval, musel bych vás zabít.“

Vstoupil jsem do toho, aby to nezašlo příliš daleko.

„Joe mi s tímhle případem nepomáhal. Tahle věc byla detektivní práce číslo 101. Takových případů mám třicet do roka.“

„No, to je úžasný,“ prohlásil Crimmens. „Musíte být asi pořádně hrdý, že pomáháte takovým mizerům, jako je Byrd, aby jim prošla vražda.“

Už zase mě ten chlap naštval.

„Proč se o tom vůbec bavíme, Bastillová? Ten případ už byl uzavřený před třemi roky.“

Vyšetřovatelka otevřela zápisník a zahleděla se na jednu stránku.

„Takže vy tvrdíte, že jste se s Lionelem Byrdem nikdy nesetkal?“

„Tak. Nikdy jsem ho neviděl.“

„A říká vám něco jméno Lonnie Jones?“

„Ne. Je to nějaký váš nový podezřelý?“

„Přišel jste při vyšetřování případu Yvonne Bennettové na něco, co by Byrda spojovalo s jinými zločiny nebo kriminálními aktivitami?“

„Proč se mě na to ptáte? Zatkli jste ho snad znovu?“

Bastillová si cosi chvatně poznamenala. Když opět vzhlédla, rozlévala se jí pod očima až k ústům nafialovělá barva jako modřiny. Vypadala tak unaveně, jak jen může někdo, kdo ještě není po smrti, vypadat.

Otočila stránku a moji otázku ignorovala.

„Tvrdíte nám tedy, že jste se s Lionelem Byrdem nikdy nesešel?“

„Nikdy.“

„A neměl jste s ním žádné kontakty ani po jeho propuštění?“

„Kam tím míříte, Bastillová? Sebrali jste ho snad podruhé?“

„Ne, pane Cole, nemůžeme ho zatknout. Našli ho před osmi dny při evakuaci Laurel Canyonu. Měl prostřelenou hlavu. Střela vešla pod bradou. Byl mrtvý už asi pět dní.“

„Já jsem ho nezabil.“

Crimmens se zasmál.

„Nebylo by to zábavné, Con? Až příliš dokonalé. Poslyšte, to by se mi moc líbilo.“

Bastillová se usmála, ale nikoli proto, že by to pokládala za bůhvíjak veselé.

„Spáchal sebevraždu. Žil tam pod jménem Lonnie Jones. A víte, proč používal jiné jméno?“

„Nemám nejmenší tušení. Ledaže by se mu nelíbilo, že byl obviněn z vraždy, kterou nespáchal.“

Bastillová se ke mně naklonila a opřela se lokty o kolena.

„Ten chlap je mrtvý, Cole. Jsme tady, protože chceme, abyste nám ukázal všechno, co souviselo s vaší prací na případu Bennettová. Vaše poznámky. Abyste nás informoval o lidech, které jste tenkrát vyslýchal. Všechno, co máte ve spise.“

Čekala a celou tu dobu mi upřeně zírala do očí. Zkoumala mě, jako by věděla, co řeknu, a přitom doufala, že to neudělám. Zavrtěl jsem hlavou.

„Pracoval jsem pro obhájce. Ten materiál patří Alanovi Levymu.“

„Už jsme ho zkontaktovali.“

„Ten prevít už to má za sebou,“ prohlásil Crimmens. „Zbavil jste se ho. Co s tím teda máte za problém?“

„Jestli s tím bude Levy souhlasit, pak žádný, ale dělal jsem pro něho, Crimmensi. Je tady taková maličkost, které se říká ‚očekávání diskrétností‘.“

Podíval jsem se na Bastillovou.

„Jestliže je ten chlap po smrtí, a vy si nemyslíte, že jsem ho zabil, proč chcete vědět, co mám ve spisu o Yvonne Bennettové?“

Bastillová si vzdychla a narovnala se.

„Protože se nejedná jen o Bennettovou. Lionel Byrd zavraždil sedm žen. Vypadá to, že v posledních sedmi letech zabil každý rok jednu. Yvonne Bennettová byla jeho pátou obětí.“

Pronesla to stejně věcně, jako kdyby byla úřednicí v bance, která vyplácí šek, ale v jejím hlase znělo cosi, co v mých vnitřnostech působilo jako led.

„Yvonne Bennettovou nezabil. Dokázal jsem to.“

Bastillová odložila zápisník. Vstala, hodila si kabelku přes rameno a dala najevo, že už je konečně na odchodu.

„U něho doma byl nalezen materiál, který ho s tou vraždou spojuje. Zabil ji. Šestou ženu zavraždil v létě po propuštění. A poslední oběť před třiceti šesti dny. Nakonec spáchal sebevraždu.“

Crimmens si olízl rty, jako by mě chtěl zaživa sníst.

„Jak se vám to líbí, pane Třicet-případů-do-roka?“

Zavrtěl jsem hlavou a obrátil se k Bastillové.

„Co to znamená, že jste našli materiál?“

„Něco ve vašem spise by nám mohlo napovědět, jak mu to mohlo procházet, Cole. Promluvte si s Levym. Budeme-li vás muset předvolat, tak to uděláme, ale bude rychlejší, když přijdete sami.“

Vstal jsem současně s ní.

„Počkejte ještě… Co jste na něho našli?“

„Jestli chcete vědět, co máme, koukněte se večer na televizi: bude tam tisková konference. Mezitím si promluvte s Levym. Čím dřív tím líp.“

Odešla, aniž by počkala na Crimmense, ale ten nedával najevo, že by se mínil pohnout. Opíral se nadále o skříňku na spisy a zíral na mě.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Escondidová a Repková.“

„Proč tady ještě trčíte, Crimmensi?“

„Vy mě pořád ještě nepoznáváte?“

„Měl bych?“

„Přemýšlejte. Musel jste číst mé zprávy.“

A já jsem si konečně uvědomil, proč se mi zdá tak povědomý.

„Vy jste ten policista, který ho zatýkal.“

Crimmens se konečně odlepil od skříňky.

„Správně. Já jsem ten chlap, co Byrda zabásl. Já jsem ten chlap, který se snažil zastavit vraha. A vy jste ten sráč, který mu pomohl na svobodu.“

Crimmens vrhl ještě ošklivý pohled na Pikea a vydal se ke dveřím.

„Lupe Escondidová a Debra Repková jsou ženské, které zabil poté, co jste ho zachránil před kriminálem. Měl byste jejich rodinám napsat alespoň pár omluvných řádek.“

Odešel a zavřel za sebou.

2

Tři roky předtím, než do mé kanceláře vtrhli Crimmens a Bastillová, jednoho večera se zataženou oblohou na jednom parkovišti v Silver Lake, pouhý blok od Sunset Boulevardu, rozbil někdo Yvonne Bennettové lebku. Byl teplý večer, nikoli příliš horký, a vzduch prostupovala vůně pavoučích lilií. Smrtící zbraní byla montážní páka.

Yvonne Bennettové bylo tehdy dvacet osm let, přestože každý, koho jsem vyslýchal, včetně jejích bývalých spolubydlících a tří mužů, se kterými dříve chodila, byl přesvědčený, že jí bylo devatenáct. Stejně jako u mnoha jiných lidí v Los Angeles byl její život jedna veliká maškaráda. Lhala o svém věku, o minulosti, o zaměstnáních a profesi. Z třiadvaceti lidí, které jsem vyslechl, když jsem se pokoušel zjistit, co dělala toho večera, kdy zemřela, se tři domnívali, že studovala na Losangeleské univerzitě, dva další si mysleli, že chodila na Jihokalifornskou, jeden zastával názor, že dělala na dizertační práci v oboru psychologie, další soudili, že pracovala jako asistentka produkce, kosmetička, květinářka, módní návrhářka, grafička, barmanka, servírka, prodavačka v Barney’s na Wilshire Boulevardu nebo zástupkyně šéfkuchaře u firmy Wolfgang Puck. Přestože byla dvakrát zatčena za prostituci, chodník doopravdy nikdy nešlapala. Sbírala muže po barech a taxu v hotovostí si vyjednala vždycky ještě před odchodem z podniku. Při zatčeních popírala, že je prostitutka, a své spolubydlící jednou řekla, že s muži sice chodí kvůli penězům, ale nikdy si nenechává platit za sex. I tohle byla lež.

Ve spisech jsem toho o Yvonne Bennettové ani Lionelu Byrdovi mnoho neměl, protože jsem na celém případu pracoval od začátku až do konce pouhých osm dní. Dokázal by ho vyřešit každý trouba. Žádná střelba, žádné rány pěstmi ani z jedné strany, žádný Batmanův plášť.

Každou stránku jsem po přečtení podal Pikeovi.

V době svého zatčení byl Lionel Byrd hlavním podezřelým. Toho večera byl viděn, jak se s Yvonne Bennettovou baví, a v rejstříku měl záznam, který se týkal prostitutky – osmnáct měsíců podmíněně za napadení při hádce o poskytnuté služby. Když ho Crimmens sebral, byl ještě v podmínce. Dvaadvacetiletý barista v kavárně toužící po herecké dráze, Angel Tomaso, byl poslední, kdo viděl Yvonne Bennettovou naživu, než dvacet minut před půlnocí vyšla do uličky za jeho kavárnou. Její mrtvola byla nalezena šestnáct minut po půlnoci. Mezi těmito časovými údaji leželo třicet šest minut, během nichž byla Bennettová zavražděna a které se ukázaly dost zásadní na to, aby Byrda zbavily podezření.

Přestože proti němu neexistovaly závažné důkazy, Byrd se Crimmensovi a jeho partnerovi, jímž byl v té době detektiv z Rampartu Nicky Munoz, k zločinu přiznal. Zní to působivě, ale jen na první pohled. Vzhledem k předchozímu napadení a svědky, kteří ho se zavražděnou viděli pohromadě, Crimmens Byrda vcelku snadno přesvědčil, že bude obviněn z úkladné vraždy, ale pokud se přizná, dostane nižší trest Když se pak Levy díval na videokazetu s doznáním, bylo jasné, že Byrd o zločinu nic neví a veškeré informace mu poskytuje Crimmens svými otázkami. Byrd své přiznání později odvolal, ale to už bylo pozdě. Doznání a nepřímé důkazy k obvinění z vraždy postačovaly.

Levy mě přesvědčil, že Byrda k přiznání dotlačili. Přesvědčil rovněž soudce, aby prohlásil, že takové doznání neuzná. Po osmi dnech jsem našel záznam z bezpečnostní kamery s časovými údaji, který dokazoval, že v době vraždy Yvonne Bennettové se Byrd nacházel v Two Worlds Lounge v Hollywoodu, podniku vzdáleném od místa činu dvacet šest kilometrů. Levy, barman, který měl ten večer službu, a já jsme se po dalších třech dnech sešli s prokurátorem v jeho kanceláři. Na návrh soudce a v naději, že nedojde k trapnému přelíčení, zástupce okresního návladního pak obvinění zrušil.

Nic v mém spisu mě nevedlo k pochybnostem. Z ničeho jsem neměl špatný pocit K vyřešení této záležitosti nebyl potřeba žádný Sherlock Holmes.

Pike složil stránky dohromady.

„Jak to, žes tu kazetu objevil ty a ne Crimmens s Munozem? Měli přece tytéž informace.“

„Crimmens měl v kapse přiznání, takže byl líný ještě něco dělat. Měl seznam míst o který Byrd tvrdil, že je ten večer navštívil, ale jenom pár barů znal jménem. Kde všude byl, jsme museli zjišťovat jen podle jeho popisu.“

„Aha.“

„Prověřili jsme všechny podniky až na jeden. Řekl, že se zastavil na poslední sklenku na dobrou noc v nějakém baru s exotickými koktejly v polynéském stylu, kde byl všude samý bambus. Všichni, včetně mě, si mysleli, že to bylo v Silver Lake.“

„Ale nebylo.“

„Našli jsme tam podobný bar, ale nebyl to ten, který měl na mysli. Byl to klub pro lesbičky. Taky nevypadal moc polynésky, jen byl malý, tmavý a zařízený bambusovým nábytkem. Bylo to ale jediné místo, které se blížilo jeho popisu, ačkoli barmanky popřely, že by tam kdy byl. To nahrávalo do karet Crimmensovi, ale bylo tu ještě něco: Byrd řekl Crimmensovi, že se pohádal s barmanem, protože ho nechtěl pustit k pípě. Na videokazetě říká, že ten chlap je idiot.“.

„Chlap.“

„Všude jinde byly barmanky. Byly i ve všech ostatních barech, takže mi zmínka o barmanovi nedala pokoj. Byrd měl tehdy byt v Hollywoodu, takže jsem začal hledat poblíž jeho domova. Až jsem to našel. Malá špeluňka mezi Santa Monikou a Sunsetem. Snažili se, aby to tam vypadalo jako v aljašské divočině. Za barem měli imitace totemů, žádné polynéské modly. Naštěstí ještě měli nahrávku z bezpečnostní kamery a on tam byl i se svým drinkem. Časový kód ukazoval, že v době vraždy Yvonne Bennettové byl v Hollywoodu. Soudci to stačilo. Okresnímu návladnímu taky. Všem. Takže to obvinění stáhli.“

Možná jsem se stále ještě snažil přesvědčit sám sebe, ale nemohl jsem si pomoct, žádnou díru jsem neviděl. Nedovedl jsem si představit, jak by ji Lionel Byrd mohl zabít a jak si může Bastillová být jak jistá, že to opravdu udělal.

„A co ty další vraždy?“ chtěl vědět Pike.

Plně jsem se tomu chlápkovi věnoval osm dní. Zjistil jsem si o něm všechno, co bylo možné. Nenašel jsem nic, co by naznačovalo, že by byl vrah nebo měl něco společného s někým, kdo vraždil.

Pike odsunul můj spis.

„Ale policie pořád tvrdí, že to ten Byrd udělal.“

Vstal jsem, abych si došel pro láhev vody a koukl se na požár, který prve zahlédl Pike, ale už jsem nic neviděl. Hasiči zapracovali rychle a uhasili ho.

Vrátil jsem se k psacímu stolu.

„Poslyš, jeď k Rayovi sám. Musím zavolat Levymu.“

„Počkám na tebe.“

Našel jsem ve svém palmtopu Levyho číslo a ťukl na ně. S Alanem Levým jsem nemluvil už tři roky, ale jeho asistent si na mě vzpomněl, jen jsem vyslovil své jméno.

„Alan je u soudu, ale řekl mi, že mu tam mám v případě potřeby zavolat. Možná nebude moct mluvit, ale chápu, že je to důležité. Počkáte? Zkusím ho sehnat.“

„Počkám.“

Pike se ani nehnul, takže jsem zakryl mluvítko.

„Nemusíš čekat. Může mi to trvat delší dobu.“

Pike se stále nehýbal. Pak se ozval Levy a tichým hlasem rychle vyhrkl:

„Už jsi slyšel o Lionelu Byrdovi?“

„Dva detektivové mi právě řekli, že Byrd měl na triku sedm vražd, včetně Yvonne Bennettové. Co si o tom myslíš?“

„Dneska ráno mi volala Leslie Pinckertová z vražd – byla to ona, kdo s tebou mluvil?“

„Ne. Tady byla detektiv Bastillová a s ní Crimmens. Řekli mi, že mají něco, co spojuje Byrda s těmi vraždami, ale neprozradili, co by to mělo být.“

„Počkej chvíli…“

V pozadí byly slyšet tlumené hlasy a zvuky soudní síně a pak se Alan vrátil.

„Byrd měl v nějakém albu fotky obětí. To je všechno, co mi sdělila. Nechtějí to vytáhnout z pytle, dokud s tím nevyjdou na veřejnost.“

„Ten blbec Crimmens mi řekl, že mám dvě z těch ženských na svědomí, a vypadá to, že to myslel vážně. Potřebuju vědět víc, Alane.“

„Buď v klidu.“

„Chtějí můj spis.“

„Vím. Dals jim ho?“

„Řekl jsem jim, že si nejdřív musím promluvit s tebou. Myslel jsem si, že to takhle je správné.“

„Máš něco, cos mi neposlal?“

„Jen pár poznámek, které podle mě nestály za to, abych je dával do formální zprávy.“

„Dobře. Všechno si to připrav a zítra si na to uděláme čas. Jsem ochoten s těmi lidmi spolupracovat, ale nejdřív si chci prohlídnout ty materiály.“

„Měl Byrd i fotku Bennettové? Řekla ti to ta Pinckertová?“

Levy zaváhal a zvuky od soudu náhle zněly hlasitěji.

„Slíbila, že mi zavolá dneska večer, až bude mít větší klid. Zítra si to povíme.“

Levy to položil.

Pike mě stále pozoroval.

„Co říkal?“

„Myslí si, že s tím nepůjdou ven, dokud nebudou vědět, jak si s tím poradit.“

„Kaňon je v rajónu hollywoodské stanice. Jestli našli mrtvolu v Laurelu, měl by o tom vědět Poitras.“

Lou Poitras byl poručík u detektivů, který sloužil v oddělení vražd na hollywoodské policejní stanici. Byl to můj kamarád. Pokud bylo v Laurel Canyonu za podezřelých okolností nalezeno tělo, detektivové ze stanice jistě byli na místě činu dřív, než přijela Bastillová se svým týmem.

Okamžitě jsem mu zavolal do kanceláře a vzal to seržant jménem Griggs. Znal jsem ho téměř tak dlouho jako Poitrase.

„Oddělení vražd. Kancelář poručíka Poitrase.“

„To jsem já. Je tam?“

„Jo, je tady. Některý lidi musej makat, aby se uživili.“

„Jasně, Griggsi. A ti ostatní jsou poldové.“

„Úžasně vtipný.“

Griggs zavěsil.

Zavolal jsem znovu a tentokrát to zvedl Poitras.

„Chceš znovu naštvat mýho seržanta?“

„Dělali tví lidi na případu sebevraždy Lionela Byrda v Laurelu?“

Žertovný tón z jeho hlasu zmizel jako přepnutím vypínače.

„Jak ses o tom dozvěděl?“

„Teď právě odešla z mé kanceláře policistka jménem Connie Bastillová. Řekla, že u jeho mrtvoly se našlo něco, co ho spojuje se sedmi vraždami.“

Poitras váhal.

„Proč by ti Bastillová měla něco takovýho vykládat?“

„Byrd byl před časem podezřelý z vraždy ženy jménem Yvonne Bennettová. Byl jsem na straně obhajoby. Našel jsem důkaz, na jehož základě ho propustili.“

Odmlka před Poitrasovou odpovědí byla tentokrát ještě delší.

„Jo tak.“

„Co mají?“

„Nevím, co bych ti k tomu řekl.“

„To má znamenat, že mi to nechceš říct?“

„Ne, to znamená, že netuším, co mají. Znáš Bobbyho McQuea?“ Bobby McQue byl Louův nadřízený.

„Jo, znám.“

„Bobby ten případ vedl, ale když se ukázalo, že by se mohlo jednat o sériového vraha, přijeli na to z centra. Sebrali nám to.“

„No a co teda Bobby našel, než vám to vzali? Poslyš, Lou, potřebuju to vědět. Trápí mě to jako noční můra.“

Poitras neodpovídal.

„Lou?“

Pike za mými zády promluvil tak hlasitě, aby to Poitras slyšel.

„Řekni Poitrasovi, aby se pochlapil.“

„To byl Pike?“

„Jo. Byl tady, když přišla Bastillová.“

Poitras Pikea nenáviděl. Stejně jako většina poldů z Los Angeles. Pike býval kdysi jedním z nich.

Pak si Poitras povzdychl.

„Tak dobře, poslouchej. Náčelník týmu, který vede vyšetřování, se tam chce kouknout, ještě než s tón vylezou na veřejnost Jestli chceš, můžeme se tam sejít. Ukážu ti to tam.“

A pak mi Poitras nadiktovat adresu.

„Nezbývá moc času tak radši vyraz hned.“

„Dobře.“

Poitras zavěsil.

„Chce mi ukázat Byrdův dům.“

„Mě by tam určitě viděl nerad,“ prohlásil Pike.

„Chci se jen dovědět, co mají. Ty tam nemusíš.“

Pike se pohnul; od chvíle, kdy Crimmens s Bastillovou odešli, poprvé. Možná jsem vyskočil ze židle příliš rychle. Nebo jsem to řekl moc nahlas. Zlehka se dotkl mé paže.

„Měl jsi před těmi třemi lety pravdu?“

„Měl.“

„Potom ji máš i teď. Za ty dvě zabité ženské nemůžeš. I kdyby poldové nakrásně něco měli, není to tvoje vina.“

Pokusil jsem se o přesvědčivý úsměv.

„Pozdravuj Raye. Jestli zjistím něco nemilého, zavolám ti.“

Pike odešel, ale já ještě zůstal. Vyšel jsem na balkon do pekelného vedra. Musel jsem přivřít oči před sluncem.

Představte si detektiva při práci ve čtvrtém poschodí v Hollywoodu, když z pouště vane rozpálený vítr. Je suchý a surově krutý, ale čistý. Zatlačuje smog na jih do moře a drhne oblohu do křišťálové modři. Vzduch, roztřesený horkem, se zvedá v kymácejících se úponcích jako chaluhy z mořského dna, v nichž se tetelí celé město.

Rád bys věděl, jestli ten chlap poté, cos ho očistil, opravdu oddělal dvě ženské, a teď to bude šokující zpráva a v jejich rodinách potečou slzy.

Zamkl jsem kancelář a šel se podívat, co vlastně policie odhalila.

Začal vyzvánět telefon, ale už jsem se nevrátil, abych ho zvedl.

3

Starkeyová

Detektiv druhé třídy Carol Starkeyová si nasypala do kávy už čtvrtý sáček cukru. Upila z ní, ale stále jí připadala hořká. Starkeyová pila kávu z velkého černého hrnku, který jí před třemi týdny daroval Charlie Griggs na uvítanou v týmu a jaký měli všichni členové hollywoodského oddělení vražd. Líbil se jí. Po straně bylo velké číslo 187, kód týmu vyšetřování vražd losangeleského policejního oddělení, a také nápis NÁŠ DEN ZAČÍNÁ V OKAMŽIKU, KDY VÁŠ KONČÍ. Starkeyová si nasypala do kávy pátý cukr. Od doby, kdy se vzdala pití, vyžadovalo její tělo obrovské množství cukru a ona mu ho dopřávala. Znovu si lokla, ale stále ještě to nebylo ono.

Clare Olney, který byl rovněž posedlý po kávě, ji s obavami pozoroval.

„Měla bys být opatrnější, Carol. Takhle si koleduješ o cukrovku.“

Starkeyová pokrčila rameny.

„Žijem jen jednou.“

Clare si nalil do svého hrnku kávu jen černou, bez cukru a bez mléka. Byl to zavalitý muž s lesklou pleší a prsty jako buřtíky. Měl malý bílý hrnek se samolepkou, obrázkem otce s malou holčičkou. Po straně veselými růžovými písmeny stálo NEJLEPŠÍ TÁTA NA SVĚTĚ. „Děláš ráda na vraždách, Carol? Vyhovuje ti to?“

„Jo. Je to dobrý.“

Po třech týdnech Starkeyová ještě nevěděla, jestli se jí nová práce líbí nebo ne. U policie měnila místa často. Než přišla na oddělení vražd, pracovala v oddělení pro mladistvé, v oddělení pro potírání zločinných spiknutí a u pyrotechniků. Práci u pyrotechniků milovala, ale tam už by ji zpátky nevzali.

Clare si nalil další dávku kafe, zíral na ni přes hrníček a v duchu si připravoval otázku. Dříve či později ji položili všichni.

„Ta práce s bombama musí být hodně jiná, co? Neumím si představit, že bych něco takového dokázal dělat“

„Nic na tom není, Clare. Jezdit v hlídkovém voze je nebezpečnější.“

Clare se nevěřícně zasmál. Byl to fajn chlap, ale Starkeyová okamžitě poznala falešný smích. Smáli se vždycky z rozpaků.

„No, možná si o mně nebudeš myslet nic pěknýho, ale já bych teda neměl odvahu dokráčet k nějaký bombě a zneškodnit ji. Nejspíš bych se rozběhl na druhou stranu.“

V době, kdy Starkeyová byla pyrotechničkou, kráčela k mnoha bombám. Zneškodnila přes sto výbušných zařízení nejnemožnějších druhů a vždy měla nad situací a výbušninou absolutní kontrolu. To se jí na jejím zaměstnání líbilo nejvíc. Jen ona a bomba. Vždycky měla její zneškodnění pod kontrolou. Pouze jednou to tak nebylo.

„Chtěl ses mě na něco zeptat, Clare?“

Výraz, který se mu vzápětí rozhostil ve tváři, svědčil o tom, že se cítí trochu nepříjemně.

„Ale ani ne, jen jsem…“

„To je v pořádku. Nevadí mi o tom mluvit.“

Vadilo jí to, ale vždycky předstírala opak.

Clare začal couvat.

„Ne, nechtěl jsem…“

„Jednou se to nepovedlo. Přišlo zemětřesení. Dovedeš si něco takovýho představit? Začala se chvět země a ta věc vybuchla. Můžeš čekat téměř cokoliv, ale s něčím takovým se počítat nedá.“

Starkeyová se usmála. Měla Clarea Olneyho i fotky jeho dětí na psacím stole ráda.

„Zabilo mě to. Na parkovišti obytných přívěsů. Byla jsem mrtvá.“

Když si nalévala další kávu, byly z Olneyových očí jenom dvě malé zmrzlé tečky. Byla by si ráda zapálila cigaretu. Vykouřila dva balíčky denně, což bylo o dva méně než dřív.

„Doktoři mě dali dohromady. Měla jsem namále.“

„Je mi to líto, Carol. Co jinýho na to můžu říct?“

„Nepamatuju si to. Když jsem se probrala, stáli nade mnou zdravotníci a pak jsme jeli do špitálu. Na víc si nevzpomínám.“

„Rozumím.“

„Já bych se zase nevrátila k vysílačce. Jsem ráda, že už nemusím. Každý den znovu. Připadalo mi to nebezpečnější, než zneškodňovat bomby.“

„Můžu jen doufat, že se ti tady líbí. Kdybys potřebovala s něčím pomoct…“

„Dík, to je od tebe milý…“

Starkeyová se vlídně usmála a vrátila se ke svému psacímu stolu. Byla ráda, že už má celou záležitost s vyprávěním o bombě za sebou. Byla v hollywoodském oddělení vyšetřování vražd nová a ze svých předešlých míst už věděla, jaké to je. Každý o tom špital za jejími zády, ale vždycky trvalo pár týdnů, než se na to někdo zeptal přímo. Jseš ta pyrotechnička, které vybuchla bomba pod rukama? Vážně jsi zažila klinickou smrt? Jaké to bylo na druhé straně? Připadala si jako opravdová mrtvola.

Teď Clare začne šířit, co mu řekla, a možná se jí začnou vyptávat i ostatní.

Starkeyová se uvelebila za psacím stolem a zabrala se do stohu spisů o vraždách. Jejími partnery u prvního případu vraždy byli veteráni Linda Brownová a Bobby McQue. Brownová nebyla o moc starší než ona, ale byla její nadřízená, detektiv třetí třídy s devíti lety služby. McQue byl u policie už osmadvacet let, z toho třiadvacet v oddělení vražd, a měl v úmyslu odejít, jakmile bude mít odslouženo třicet. Tahle skupina tvořila to, čemu Poitras říkal výcvikové kolečko.

Brownová a McQue jí hodili na stůl každý po deseti případech a nakázali, aby si je prostudovala. Měla se seznámit s detaily každého případu a její povinností bylo přidávat ke spisům veškeré nové zprávy, poznámky a informace současně s tím, jak se případy vyvíjely. Starkeyová měla tolik čtení, až se jí začínaly dělat mžitky před očima, a navíc měla nehoráznou chuť na cigaretu. Patnáctkrát či dvacetkrát za den odběhla na parkoviště, což neuniklo Griggsovi. Proboha, Starkeyová, smrdíš jako popelník.

Jdi se vycpat, Griggsi.

Právě se chystala odejít na parkoviště s třetí cigaretou, když ze své kanceláře vyšel poručík Poitras. Byl to pořádně velký chlap. Ze vzpírání činek byl napumpovaný jako souprava pneumatik terénního náklaďáku.

Poitras si přejel pohledem po místnosti a pak zvedl hlas.

„Kde je Bobby? Copak tady není?“

Když nikdo neodpovídal, ozvala se Starkeyová. „Soudní den, šéfe. Jel se zchladit do centra.“

Poitras si ji chvíli prohlížel.

„Vy jste byla s Bobbym v Laurelu, že ano?“

„Ano, pane.“

„Tak se sbalte. Pojedete se mnou.“

Starkeyová vhodila cigaretu zpátky do kabelky a následovala ho ven.

4

Když jsem jel vzhůru po Laurel Canyonu na vrchol Lookout Mountain, odráželo se slunce pozdního dopoledne mezi smokvoněmi a třicet metrů vysokými eukalypty. I v tomhle vedru tlačily mladé ženy do strmého svahu tříkolové kočárky, muži středního věku venčili apatické psy a děti si před základní školou nacvičovaly jízdu na skateboardu. Napadlo mě, zda někdo z nich ví, co se našlo nahoře na kopci, a pokud ne, jak by reagovali, kdyby se to dozvěděli. Vhodná rodinná atmosféra zastrčeného Laurel Canyonu zakrývala temnější historii, od zlověstného „marihuanového ranče“ Roberta Mitchuma z rockové scény šedesátých let přes Charlieho Mansona až k neslavně proslulému později zfilmovanému masakru v ulici Wonderland, v němž sehrál neblahou roli král pornografie John „Johnny Wadd“ Holmes.

Když jsem projížděl stínem stromů, ani vůně planého fenyklu nedokázala přebít pach nedávného požáru.

Adresa, kterou mi nadiktoval Lou, mě zavedla do úzké ulice s názvem Anson Lane, vysekané do skály na vrcholu hřebenu. Uprostřed ulice stál zaparkovaný hlídkový vůz s vysílačkou a za ním stála modrá Crown Victoria. Poitras, moje známá vyšetřovatelka Carol Starkeyová a dva uniformovaní policisté se bavili na ulici. Starkeyová byla na oddělení pouze několik týdnů, takže mě překvapilo, že ji tu vidím.

Zaparkoval jsem za Crown Vic a vydal se k nim.

„Lou. Ty teď děláš šoféra, Starkeyová?“

„Jo, vyšoupla jsem z toho fleku Griggse.“

Poitras netrpělivě přešlápl.

„Šetřeme časem. Když uniformovaní zavolali, že našli mrtvolu, jela sem Starkeyová s Bobbym. Čekali tady, dokud to nepřevzal zvláštní tým.“

„Jo. Půldruhýho dne!“

Poitras se zamračil.

„Nemůžete si dát bacha na hubu?“

„Promiňte, šéfe.“

Poitras se otočil k domu.

„Jestli chceš vidět, co máme, tak se pojď podívat.“

Byl to malý dům ve středozemním stylu se střechou ze španělských tašek s tlustou vrstvou suchého listí a borovicového jehličí. Pozemek byl úzký, takže obytné místnosti se nacházely nad garáží pro jeden automobil. Vrata od garáže byla rozštípnutá, jako by je někdo vypáčil, pravděpodobně policisté, aby se dostali dovnitř. Od vchodu do garáže vedlo chatrné schodiště na malou verandu. Na vzdálenější straně garáže byly skrze rozpadlou zeď vidět větve přerostlého cedru, které prorůstaly dovnitř. Na garáži stále ještě visela páska užívaná k zapečetění místa zločinu, jejíž zbytek tam zanechal někdo, kdo ji odtrhl.

Poitras se na dům mračil, jako by to bylo poslední místo na světě, kam by se mu chtělo jít.

„Starkeyová vám to všechno ukáže, ale ze soudního nemáme nic, ani žádný spisy. Všechno to mají na centrále.“

„To je v pořádku. Spokojím se s tím, co máte.“

„Uvnitř to bude děsný. Klimatizace je vypnutá.“

„Vážím si toho, Lou. Díky. Tobě taky, Starkeyová.“

Poitras si svlékl sako a vydal se po schodišti nahoru.

Vkročit do domu bylo jako vstoupit do pece. K ošoupané pohovce a kávovému stolku bylo přitažené neúměrně přecpané křeslo. Z opěradel a zadní části byly vyříznuté kusy látky, které odhalovaly vložku barvy slámy, na níž s umazanou látkou ostře kontrastovaly nějaké skvrny. Pravděpodobně od krve. Vypínače, kliky u dveří a knoflíky u vchodu pokrývaly černé šmouhy od barviva ke snímání otisků prstů. Další se skvěly na telefonu a na kávovém stolku. Starkeyová okamžitě shodila sako a Poitras si vyhrnul rukávy.

„Fuj! To je ale smrad!“ zašklebila se Starkeyová.

„Řekněte mu, co jste tu našla.“

Starkeyová na mě pohlédla, jako by si nebyla jistá, jak začít.

„Tys toho chlapa znal, co?“

„Ne, neznal jsem ho. Dělal jsem pro jeho právníka.“

V každém takovém dotazu po naší známosti zněl náznak, že jsme byli jistě dobří kámoši, což mě nesmírně štvalo.

„Tak už mu to, proboha, popište,“ vyletěl Poitras. „Rád bych už odsud vypadl.“

Starkeyová přešla do středu místnosti a ukázala na prázdné místo na podlaze.

„Křeslo bylo tady, ne až u pohovky. Jakmile odnesli mrtvolu, začali tady s tím technici hýbat. Seděl v křesle, zakloněný dozadu, s revolverem ráže dvaatřicet v pravačce…“Natáhla ke mně pravou ruku s otevřenou dlaní.

„Přesně Taurus ráže .32.“

„Křeslo bylo uprostřed pokoje?“

„Jo. Naproti televizi. Na podlaze u křesla stála láhev whisky, takže z ní nejspíš pil. Jakmile ho Bobby viděl, prohlásil, že už je tuhej aspoň týden. Neumíš si představit, jak to tady vypadalo.“

„Kolik bylo vystřeleno ran?“

Poitras se zasmál a přešel blíž ke dveřím.

„Myslíš, že potřeboval znovu nabíjet?“

„Jeden výstřel,“ odpověděla Starkeyová. „Zespodu do brady. Moc krve nebylo. Něco na podlaze a trochu na stropě…“

Ukázala na nepravidelnou skvrnu na podlaze a pak na flíček velikosti čtvrťáku na stropě Vypadal jako šváb.

Poitras se ozval ode dveří. Na čele se mu perlil pot a stékal po tvářích.

„Úřední ohledavač mrtvol prohlásil, že všechno na těle, zbrani i struktuře krevních skvrn odpovídá sebevraždě. Neviděli jsme ještě závěrečnou zprávu, ale tohle jim tady řekl.“

Starkeyová přikývla společně s ním, ale nic nedodala. Pokoušel jsem se představit si Lineola Byrda zhrouceného v křesle, ale obraz byl beztvarý a šedivý. Vůbec jsem si nepamatoval, jak ten člověk vypadal. Viděl jsem ho jen jednou, a to na videokazetě, na níž se na policii doznával k vraždě.

Prohlížel jsem si sousední domy. Od venkovních dveří jsem viděl černobílou střechu hlídkového vozu a domy na protější straně ulice. U okna tam stála jakási žena a koukala na policejní vůz. Z bezpečí svého klimatizovaného pokoje.

„Slyšel někdo výstřel?“

„Uvědom si,“ odpověděla Starkeyová, „že když toho chlapa našli, byl po smrti už týden. Na 911 nikdo nevolal a nikdo v okolí si nepamatoval, že by v den jeho smrti něco slyšel. Všichni byli nejspíš vyřízení z toho vedra.“

„Řekněte mu o těch fotkách,“ vybídl ji Poitras.

Starkeyová mě pozorovala, ale náhle upřela zrak na podlahu. Zdálo se, že se jí do toho moc nechce.

„Měl album s fotkama svých obětí. Pořízených polaroidem. Bylo v něm sedm stránek a na každé jiná žena. Mysleli jsme si, že je to jen naaranžované. Když něco takovýho vidíš, máš pocit, že to musí být jenom divadýlko, třeba jako když holky v sado maso pornu předstírají, že je někdo zabil. Nevěděli jsme, že ty snímky jsou pravé, dokud Bobby jednu z těch holek nepoznal. Bylo to příšerně nechutný.“

„K zblití,“ dodal Poitras.

„Kde jste našli to album?“ zeptal jsem se.

„Na podlaze u jeho nohou.“

Starkeyová podřepla, jako by seděla v křesle, a dotkla se země u levé nohy.

„Tady. Došli jsme k závěru, že mu vyklouzlo z klína, když se střelil…“

Náhle na mě pohlédla.

„Měl jenom jedno chodidlo. Větší část druhého měl pryč.“

Lionel Byrd přišel o víc než polovinu chodidla při nehodě v garáži, když mu bylo čtyřiadvacet Předtím jsem si na to nevzpomněl, ale teď jsem si uvědomil, že mi to Levy řekl. Vypořádání mu poskytlo skromné prostředky do konce života.

„Dával to dohromady Bobby,“ vložil se do toho Poitras. „Jednou z obětí byla prostitutka jménem Chelsea Ann Morrowová. Bobby ji znal, a jakmile jsme tedy o Morrowové věděli, nafaxovali jsme ty zbylé fotky jiným oddělením. Brzy jsme znali totožnost obětí. Hned odpoledne přijeli z ústředí.“

Zíral jsem na podlahu, jako bych tam mohl to album uvidět. Starkeyová možná civěla do země ze stejného důvodu. Třeba ho tam stále ještě viděla.

„Nezanechal žádný dopis?“

„Nic.“

Pohlédl jsem na Starkeyovou.

„Takže všechno, co jste našli, byly ty fotky?“

„Našli jsme ještě foťák a nějaké filmy. Taky krabici střeliva. Jestli chlapi ze zvláštní jednotky našli ještě něco jiného, tak o tom nevím.“

„Ty fotky ještě nedokazujou, že je zabil. Třeba si je koupil na e-Bay. Nebo je měl od nějakého ohledávače mrtvol.“

Poitras na mě chvíli civěl, ale pak pokrčil rameny.

„Nevím, co bych ti na to řekl. Ať už je ale měl odkudkoli, ti géniové z ústředí se rozhodli, že ten chlap se jim k těm obrázkům hodí.“

Desítky černých šmouh od sejmutých otisků prstů jako by se náhle začaly hýbat. Byly horší než švábi. Vypadaly jako rojící se pavouci.

„Můžu se na to kouknout?“

„Na co?“

„Na to album.“

„Mají ho na ústředí.“

„A co místa těch vražd?“

„Zvláštní jednotka,“ prohlásila Starkeyová. „Vyhnali nás odsud. Pustil se do toho vyšetřovací tým a všechno, co jsme měli, šlo k nim. Výpovědi svědků ze sousedství. Prostě všechno. Vtrhli sem jako tornádo.“

Venku se ozvalo bouchnutí dveří, které nás všechny tři vytáhlo na verandu. Z černobílého hlídkového vozu vystoupili dva policisté, starší a mladší. Starší se na nás podíval. Šedivé vlasy měl nakrátko ostříhané, byl opálený a ošklivě se mračil.

„Do prdele, přijel dřív,“ zahučel Poitras.

„Kdo je to?“

„Marx. Zástupce náčelníka. Vede zvláštní tým.“

Starkeyová do mě šťouchla loktem.

„Tys tady při jeho příjezdu už dávno neměl být“

No výborně.

Poitras šel k němu, aby ho přivítal, ale Marx o žádné vítání nestál. Rychle vyběhl po schodech a vrhl se na Poitrase jako raketa Sidewinder.

„Nařídil jsem, aby tohle místo bylo zapečetěné, poručíku. A především jsem řekl, že veškeré pátrání půjde přes mojí kancelář.“

„Náčelníku, tohle je Elvis Cole. Je to můj dobrý kamarád a ten případ se ho týká.“

Marx mi ale ruku nepodal, a ani nedal nijak najevo, že mě vůbec bere na vědomí.

„Vím, kdo to je, a co s tím má společného. Přesvědčil okresního návladního, aby toho vraha pustil na svobodu.“

Marx byl vysoký, hranatý chlap s postavou jako plachetnice, s kůží napjatou na ráhnech kostry. Zíral na mě zpod havraního hnízda jako papoušek, který spatřil nějakého brouka.

„I já vás rád poznávám,“ prohlásil jsem.

Marx se otočil k Poitrasovi, jako bych nic neřekl.

„Nehodlám tady být za blbce, poručíku. Zaklapl jsem víko, aby to neprosáklo do tisku dřív, než s tím budou seznámeny rodiny obětí. Dvě z nich jsme ještě nenašli. Nemyslíte, že ty lidi už toho vytrpěli dost?“

Poitras zaťal zuby.

„‚Jsme všichni na jedné lodi, náčelníku.“

Marx se po mně ošklivě koukl a zavrtěl hlavou.

„Ne, to tedy nejsme. A teď ho odsud vyhoďte a pak mě provedete tím zatraceným domem.“

Marx vešel do domu a Poitras se díval za ním.

„Promiň, Lou, tohle mě mrzí.“

„Skutečný šéf odjel z města,“ vyložil mi tiše Poitras. „Marx si myslí, že když se mu podaří tuhle věc uzavřít před jeho návratem, tak si slušně šplhne. Takže ty promiň.“

Starkeyová se dotkla mé paže.

„Půjdem.“

Poitras vešel za Marxem do domu. Oba uniformovaní policisté se bavili s Marxovým řidičem, ale prošli jsme kolem nich, abychom byli sami. Jakmile jsme se zastavili, vylovila Starkeyová ze saka cigaretu.

„Ten chlap je debil. Takhle se chová cely týden.“

„Půjde dneska večer opravdu do televize?“

„Tak jsem to slyšela. Včera večer to svoje dílo zabalili.“

„Jen týden na vyšetření sedmi vražd?“

„Dělala na tom spousta lidí. Čtyřiadvacet hodin denně.“

Zapálila si cigaretu a vyfoukla nad moji hlavu mohutný oblak kouře. Byla vtipná a chytrá a už dvakrát mi pomohla z ohavné šlamastyky.

„Kdy už s tímhle hodláš seknout?“

„Až mě zabijou. A kdy ty hodláš začít?“

Vidíte? Vtipná. Usmáli jsme se na sebe, ale její úsměv se záhy vytratil.

„Poitras mi řekl o té záležitosti s Bennettovou. Je to divné.“

„Byla v tom albu její fotka?“

Starkeyová znovu potáhla z cigarety.

„Jo.“

Podíval jsem se na dům. Někdo se tam v přítmí pohyboval, ale nepoznal jsem, zdaje to Poitras nebo Marx.

„Jseš v pohodě?“ zeptala se mě.

Když jsem obrátil pohled zase k ní, uviděl jsem v jejích očích zájem.

„Jasně.“

„Naštvaná bych měla být já.“

„Nemohl ji zabít. Dokázal jsem to.“

Starkeyová vyfoukla další mračno kouře a pak zamávala cigaretou směrem k okolním domům.

„Tady kolem neměl žádný kamarády, to ti můžu říct. Většina lidí ho jen vídala, ale neznali ho, a ti, co ho znali, se mu raději vyhýbali. Opovrhovali jím.“

„Myslel jsem, že tě od toho zvláštní jednotka odřízla.“

„Využili nás k tomu, abychom se poptávali v okolí. Paní v tamhletom domě prohlásila, že měl svalnatý zadek. Přesně takhle. Jednou na něho narazila, když si vybíral poštu, a on jí řekl, že by si mohla něco přivydělat, kdyby k němu odpoledne kolem jedné zašla.“

Takový byl Lionel Byrd.

„Máš pravdu, Starkeyová. Byrd byl profesionální hnusák, ale Yvonne Bennettovou nezabil. Nevěřím tomu.“

Starkeyová se na okamžik zamračila, ale vzápětí se jí po tváři opět mihl úsměv.

„Ty jsi ale paličák!“

„A taky roztomilý. Na to nezapomínej.“

Mohl jsem jí taky říct, že je mi ze všeho špatně od žaludku, ale skončil jsem u roztomilosti.

Znovu zatáhla z cigarety a odhodila ji do odumřelého porostu agáve. Byla sezóna požárů, všude samá varování, a Starkeyová dělá takovéhle věci. Odtáhla mě dál od uniformovaných policistů a ztišila hlas.

„Tak poslouchej, vím pár věcí, o kterých Poitras nemá zdání. Povím ti je, ale nesmíš o tom nikde utrousit ani slovo.“

„Myslíš si snad, že poběžím domů a vyvěsím je na svůj internetový deníček?“

„Chlápek, se kterým jsem předtím pracovala, je teď u zvláštní jednotky. Strávil celý týden analýzou toho, co se našlo v domě. Nebude se ti to líbit, ale řekl mi, že to vážně vypadá na Byrda. Jsou pro to pádný důvody.“

„Co konkrétně ho k takovému závěru přivedlo?“

„To nevím. Jsme ale kamarádi, takže mu věřím.“

Starkeyová mě znovu postrčila loktem a odvedla mě ještě dál od policistů. Pak ještě tišším hlasem pronesla:

„Podívej, Cole, můžu zařídit, aby ti to řekl sám. Teda jestli o to stojíš.“

Bylo to, jako by mi v zuřící bouři hodila záchranný kruh. Podíval jsem se na dům. Poitras se tyčil ve dveřích. Vypadalo to, že už půjdou ven.

„Nechci ti působit potíže.“

„Hele, na Marxe se vykašli. Až se vrátí opravdový šéf, přidělí mu nejspíš něco bezvýznamného. Chceš se tedy sejít s tím mým kámošem, nebo ne?“

„Strašně rád, Carol. Díky.“

Když jsem odcházel, žena na protější straně ulice pořád ještě stála u okna a sledovala nás.

5

Starkeyová mi dohodla schůzku s detektivem z oddělení na potírání organizovaného zločinu, který se jmenoval Marcus Lindo a byl jedním z mnoha detektivů, kteří byli z mnoha oddělení převeleni ke zvláštnímu týmu. Řekla, že má sice jen omezené vědomosti, ale pomůže mi, jak nejvíc dokáže. Jenže když jsem mu zavolal, bylo od počátku jasné, že tenhle chlapík po setkání se mnou netouží. Nakonec ze sebe vydoloval, že se sejdeme v čínské čtvrti v baru zvaném Hop Louie, ale varoval mě, že budou-li v blízkosti nějací policisté, nebude se ke mně znát. Bylo to, jako bychom si měli předávat nějaké tajné materiály studené války.

Lindo se ukázal deset minut po třetí s kroužkovým šanonem v pruské modři v podpaží. Byl mladší, než jsem očekával, s opálenou kůží barvy espressa, nervózníma očima a brýlemi. Šel přímo ke mně a nepředstavil se.

„Sedneme si tamhle do boxu.“

Položil šanon na stůl a ruce na šanon.

„Než začneme, udělejme si v něčem jasno. Nemůžu si dovolit, aby tohle bylo na mě. Dlužím toho Starkeyové hodně, ale pokud někomu řeknete, že jsme tady spolu takhle seděli, napálím vám do očí, že lžete, a bude to na ní. Jste s tím srozuměný?“

„Naprosto. Budu mlčet.“

Lindo se bál a já mu to nemohl vyčítat. Zástupce náčelníka mu mohl pomoct ke kariéře, nebo ji zničit

„Pokud vím, chtěl jste vidět album s mrtvými ženami. Co přesně vás zajímá?“

„Před třemi roky jsem dokázal, že Lionel Byrd Yvonne Bennettovou nezabil. A vy teď tvrdíte, že to udělal.“

„To je pravda. Zavraždil ji.“

„Jak?“

„Nevím jak. Nevím to, co byste chtěl vědět. Případ jsme si rozdělili a každá skupina dostala něco. Ta moje dělala na jeho albu a domě. Další skupiny pracovaly na jednotlivých obětech. To album znám. Usvědčuje ho.“

„To, že ty fotky měl, ještě nedokazuje, že ty ženský zabil. Snímky mohl pořídit na místě vražd kdokoliv.“

„Ale ne takové…“

Lindo otevřel šanon a obrátil ho tak, abych viděl. Na první stránce byla digitální fotografie z přední strany alba, se zamlženou pláží při západu slunce a palmami ohýbajícími se ve větru. Byl tam rovněž reliéfní nápis Moje šťastné vzpomínky. Jednalo se o album, jaké můžete koupit v každém papírnictví, s tuhými stránkami z přilnavého materiálu mezi průhlednými obaly z umělé hmoty, které na tuhé stránce držely. Obal se odloupl, vložila se pod něj fotografie a znovu se přitiskl. Už jen z nápisu na deskách mi naskočila husí kůže. Maje šťastné vzpomínky.

„Album má celkem dvanáct stránek a posledních pět je prázdných. Odebrali jsme vzorky vláken a chlupů, které uvízly pod obaly, pak všechno sejmuli laserem a vložili do hmoty na snímání otisků prstů…“

Lindo začal odpočítávat jednotlivé prvky na prstech.

„Přední deska, zadní deska, vnitřek přední desky, vnitřek zadní desky, sedm stránek s fotografiemi a pět prázdných, dvacet čtyři plastikových obalů plus všech sedm fotek z polaroidu. Na všech byly zřetelné plné nebo částečné otisky prstů, které se hodily jen na jednoho člověka – Lionela Byrda. Vlákna byla z Byrdovy pohovky. Teď dělají testy DNA na chlupech, ale ty budou souhlasit taky. Technik tvrdí, že jsou identické s chloupky na Byrdových pažích.“

„Kdo je ten technik?“

„John Chen.“

„John je dobrý. Znám ho.“

Lindo otočil stránku. Další fotografie ukazovala hubenou mladou ženu s krátkými černými vlasy a propadlými tvářemi. Ležela na boku na jakési dlaždicové podlaze v nějaké tmavé místnosti. Stěna za ní byla ozářená bleskem fotoaparátu. Na levé tváři měla řeznou ránu a od nosu dál po obličeji se jí táhla červená šmouha od krve. Další tři překrývající se kapky krve bylo vidět na podlaze. Do krku měla tak hluboko zaříznutou šňůru nebo drát, že jí mizel v kůži. Spodek fotografie někdo označil jejím jménem, věkem, dnem smrti a původním číslem případu.

Lindo se dotkl fotografie.

„Tohle byla první oběť – Sondra Frostokovichová. Vidíte tu řeznou ránu pod okem? Takhle ji nejdřív omráčil. Udělal to tak všem. Způsobil jim šok, aby se nedokázaly bránit.“

„Byla znásilněna?“

„Pokud vím, tak znásilněna nebyla ani jedna. Nedělal jsem na jednotlivých případech, ale ten chlap si s nimi nehrál – žádné znásilňování, mučení nebo mrzačení, nic takového. Na fotkách je to vidět. A teď se podívejte na tohle…“

Lindo ukázal na fotografii vedle nosu zavražděné.

„Vidíte ty kapky krve pod nosem? Tři kapky, dvě se překrývají. Porovnali jsme tuhle fotku se snímky, které pořídil ohledávač mrtvol. Na nich je louže krve velikosti hlavy. Jako kdyby ji ten váš chlap nejdřív řízl do tváře a pak ji zezadu uškrtil. Krev začala téct, až když ležela na zemi. Ty tři nebo čtyři kapky dokazují, že mezi vraždou a pořízením snímku neuběhlo víc než dvacet vteřin.“

„Není to žádný můj chlap.“

„Důležité je, že prakticky na každé fotce máme časový ukazatel, který dokládá, že vznikla buď v okamžiku smrti, nebo krátce po ní. Tohle je jeho druhá oběť, Janice Evansfieldová…“

Na druhé fotografii byla Afroameričanka s rasta copánky, která měla tolikrát proříznuté hrdlo, že bylo úplně na cáry. Lindo ukázal na rozmazaný červený řetěz táhnoucí se přes celou tvář.

„Vidíte to? Nevěděli jsme o tom, dokud jsme to nezvýraznili.“

„Co je to?“

„Je to krev stříkající z krkavice na spodní části krku. Vidíte ten oblouk? Nebyla ještě mrtvá, Cole. Umírala, Tenhle snímek exponoval přesně v okamžiku, kdy jí zabušilo srdce. To vylučuje, že by fotku pořídil později na místě vraždy nějaký polda, nemám pravdu?“

Odvrátil jsem pohled s pocitem otupělostí a podivné odtažitosti, jako kdybych v tom boxu nebyl ani já, ani ty fotografie, takže bych mohl předstírat, že jsem je vůbec neviděl.

Lindo mi postupně ukázal všechny zbývající oběti a pak fotografii jakéhosi neforemného černého přístroje s knoflíky a čidly, jaké bylo možné vidět ve starých sci-fi filmech.

„Druhá věc, která ho spojila s vraždami, je fotoaparát. Z takových foťáků vyjede snímek po zmáčknutí spouště úzkou štěrbinou. Na okrajích papíru zůstanou patrné otisky válečků…“

„Jako žlábkování hlavně pušky, které je vidět na kulce?“

„Přesně tak. Tohle je model, který už přestali vyrábět. Všech sedm snímků bylo pořízeno tímhle fotoaparátem a ten se našel v Byrdově domě. Jediné otisky na něm patří taky jemu. Stejně tak i na filmu, který jsme našli uvnitř.“

Ukázal mi snímek dvou balíčků filmu, z nichž jeden byl označen písmenem A, druhý B.

„Částečné otisky patřící někomu jinému byly nalezeny na neotevřeném balíčku, ale domníváme se, že patří někomu od pokladny nebo prodejního pultu, kde film kupoval. Sériové číslo ukazuje na prodej někde v Hollywoodu, odkud není Laurel Canyon daleko. Vidíte, jak všechno do sebe zapadá?“

Lindo odříkával fakta s mechanickou přesností tesaře zatloukajícího hřebíky.

„Byrd koupil ten film. Byrd ho dal do foťáku. Byrd foťák používal a udělal s ním sedm snímků, který mohl pořídit jedině někdo, kdo byl na místě v době spáchání vražd. Byrd už kdysi byl z vraždy jedné z těch žen, jejíž vraždu vyfotil, obžalován. A ta fotka pořízená v okamžiku její smrti, byla nalezena v jeho vlastnictví; Poté, co ty snímky udělal, je vlastníma rukama vložil do tohohle nechutného alba. Pak opět vlastníma rukama uchopil pistoli, jak dokazují otisky prstů nalezené na zbrani, zásobníku i krabici s náboji nacházející se v jeho domě, a prohnal si svou zrůdnou hlavou kulku. To, co máme, je souvislý řetězec důkazů, Cole. Vím, že jste doufal, že si s tím neporadíme, ale máme to a vypadá to neprůstřelně.“

Náhle jsem pocítil nutkání podívat se znovu na Yvonne Bennettovou a nalistoval jsem si pátou stránku. Yvonne Bennettová na mě zírala očima panáka z výkladní skříně. Bylo vidět mozkovou tkáň a růžové úlomky kostí, a rovněž světlý míč, který byl zjevně položen na ránu. Nepamatoval jsem si, že bych byl viděl v ráně míč, když mi Levy ukazoval fotografii pořízenou úředním ohledávačem.

„Co je ta kulatá věc?“

„Bublina. Podle soudního lékaře se do tepny pravděpodobně dostal vzduch, když ji mlátil, a po smrti pronikl ven. Vznikla tak krevní bublina.“

Chtěl jsem odvrátit pohled, ale neudělal jsem to. Zíral jsem na bublinu. Na koronerově snímku nebyla.

V určitém bodě mezi pořízením obou snímků zmizela. Zhluboka jsem se nadechl a pak jsem se konečně přestal dívat.

„Četl jste spis o vraždě Yvonne Bennettové?“

„Už jsem vám říkal, že na každou oběť máme zvláštní skupinu. Já dělal na albu.“

„Dal jsem si práci, abych zjistil, kde se v té době pohyboval. Když byla ta žena zavražděná, byl Byrd v Hollywoodu. Jak by mohl být na dvou místech současně?“

Lindo se na židli zaklonil. Zdál se unavený a podrážděny tím, že nehodlám přistoupit na jeho verzi.

„Řeknu to stručně – nebyl na dvou místech, protože to nebylo nutné.“

„To není nic, co bych si vymyslel, Lindo. Crimmens a jeho parťák s tím tehdy měli problém. Na to, aby ji Byrd zabil v Silver Lake a pak se dostal do Hollywoodu, prostě neměl dost času.“

Lindo zavřel šanon. Vypadalo to, že se už dlouho nezdrží.

„Cole, přemýšlejte o tom. S časem nalezení mrtvoly na jedné straně nic nenaděláte. Jenže na druhé straně máte jen nějakého čápka, který ji jako poslední viděl živou. Jak že se jmenuje? Thompson?“

„Tomaso.“

„Neříkám, že ten Tomaso lhal, jen se mohl zmýlit Lidi zmatkujou. A pokud se Tomaso s časem spletl, pak vám to nesedí.“

„Nebyl jsem sám. Crimmens s ním mluvil taky.“

„To víme. Marx zařadil Crimmense do skupiny, která se zabývala tím večerem. Jestli se Tomaso sekl jen o dvacet minut, pak měl Byrd čas ji zabít a potom se dostat do toho vašeho baru.“

„Mluvil o tom Crimmens s Tomasem?“

„Co by mu ten kluk asi mohl říct? Že si tím je jistý? Nevím, jestli s ním mluvil nebo ne, ale ať tak či onak, nesejde na tom. Fyzické důkazy vždycky vyhrajou nad očitými svědky, a my ty důkazy máme, Cole. Už musím jít.“

„Počkejte chvíli. Mám ještě jednu otázku.“

Pohlédl ke dveřím, jako kdyby očekával, že sem vtrhne celé šesté patro z Parker Center, ale zůstal sedět.

„Tak o co jde?“

„O tu sebevraždu.“

„O té nic nevím. Dělal jsem na albu.“

„Prověřoval někdo Byrda v souvislosti s časy a místy, kde byly zavražděné všechny ty ostatní ženy?“

„To měli na starost jiní. Všechno, co vím, je spojené s tímhle albem.“

„Proboha, copak s vámi o tom nikdo nemluvil? Když za mnou přišla Bastillová s Crimmensem, tak mi ani neřekli, že nějaký fotky existujou.“

Lindo nervózně svraštil obočí a přitáhl si šanon blíž k sobě.

„Oni vám to neřekli?“

„Nechtěli mi říct nic, a teď se sejdu s vámi, a vy víte všechno o tom albu, ale o ostatním ani ťuk.“

„Možná to nepotřebuju vědět, Cole.“

Strčil si šanon pod paži. Byl v pohodě, dokud jsme byli zabraní do vědy, ale teď se znovu začal bát.

„Bude dobře, když o našem setkání nebudete nikde mluvit, Cole. Zůstane to jen mezi námi.“

„Je mi to jasné. Nemějte strach.“

Chtěl ještě něco říct, ale nakonec vstal a bez ohlédnutí odešel.

Zůstal jsem sedět v temném boxu a před očima jsem stále ještě měl ty fotografie. Zavřel jsem oči, abych se jich zbavil, ale ony naopak ožily. Krev, tryskající z hrdla Janice Evansfieldové s každým zabušením jejího srdce, proud, který s blížící se smrtí pomalu ustával. Kolem Sandry Frostokovichové se rozlévala rudá louže a z nosu jí kapala krev, kapky metronomu odměřující čas její smrti. Krevní bublina nadouvající se v ráně Yvonne Bennettové, dokud nepraskla. Při těch představách jsem měl pocit, že jsem uvězněný v nějaké galerii s nočními můrami připíchnutými na stěnu, ale nedokázal jsem tomu uvěřit Říkal jsem si, že tomu nesmím věřit.

Představil jsem si Lionela Byrda v křesle s albem v rukou. V hlavě se mi přitom začal odvíjet film. Otáčí stránky jednu za druhou a znovu prožívá každou vraždu. Vedle nohy má u křesla střelnou zbraň. Pokud ji tam má, plánuje vlastní smrt. Bere si do křesla pistoli a své album. Vzpomíná na svoje činy. Možná jich dokonce lituje. Pak, když už toho má dost, se ve smrti připojí ke svým obětem. Rád bych věděl, zda přemýšlel o tom, jakým způsobem se zastřelí. Vpálí si to pod bradu, nebo do spánku? Výstřel zezdola do mozku v něm vzbuzuje hrůzu. Mohl by se špatně trefit a roztříštit si jen zuby a čelistí. Pak by se probudil v nemocnici, živý, obžalovaný z vražd a bez čelistí.

Já bych rozhodně zvolil skráň. Pomyslel jsem si, že stejně by se rozhodl i Lionel Byrd.

6

Když Angel Tomaso viděl zmizet Yvonne Bennettovou v uličce, byl sám. Neexistoval žádný způsob, jak si jeho verzi ověřit, ale zdálo se, že je to slušný kluk se stálým zaměstnáním, kterého měli spolupracovníci rádi. Také Crimmens věřil, že jeho výpověď je pravdivá. Časový sled událostí byl jedinou věcí, na níž jsme se všichni shodli, ale nyní to vypadalo, že ho policie přestala pokládat za důležitý. Možná s ním mluvili a on svoji výpověď změnil. Rozhodl jsem se, že se na to zeptám Bastillové.

Absolvoval jsem obtížnou jízdu městem, vyšel po schodech a vstoupil do své kanceláře. Záznamník blikal a displej ukazoval, že mám čtyři nové zprávy. Otevřel jsem si láhev vody, posadil se k psacímu stolu a hlasové zprávy si přehrál.

První byla jednoznačná a přímá. Jakýsi anonymní hlas mi oznámil, že jsem debil, který má jít někam. Úžasné. Číslo volajícího bylo zaregistrováno jako „soukromé“. Místo druhé zprávy bylo jen ticho a cvaknutí ukončeného hovoru a třetí vzkaz pocházel od služby, která postřiky zbavovala můj dům pavouků a mravenců. Našla pod mojí verandou termitiště. Mohl den začínat lépe? Poslední zpráva se podobala první, ale mužský hlas byl jiný.

„Připravte se na to, že vás zabijem.“

A potom hlasitě vykřikl: „Zaplaťte!“

Všechny zprávy jsem vymazal, na kraji psacího stolu jsem našel vizitku Bastillové a zavolal jsem jí.

„Bastillová.“

„Tady Elvis Cole. Rád bych se vás na něco zeptal.“

„Kdy dostanu vaše materiály?“

„Dostanete je, Bastillová. Ale teď volám kvůli něčemu jinému.“

„Nevím, o čem jiném bychom měli mluvit“

„Nevolám proto, abych se hádal. Jsem v kanceláři a dávám dohromady ty papíry. Zítra ráno se sejdu s Levym. Nevidí v tom žádný problém.“

Zaváhala a pak trochu obměkčeným tónem pronesla: „Tak dobře. O co jde?“

„Změnil Angel Tomaso svou výpověď?“

„Tomaso?“

Jako by toho měla na talíři tolik, že si nemohla vzpomenout

„Tomaso byl poslední osobou, který viděl Yvonne Bennettovou živou. Byl to Crimmensův svědek.“

„Už vím. Nepodařilo se nám ho najít.“

„Tomaso byl důležitý pro sestavení časového rámce událostí. Nemůžete ho z toho vypustit.“

„Nevypustili jsme ho. Jen jsme ho nenašli. To se stává. Navíc důkazy, které máme, jsou naprosto jednoznačné.“

„Ještě jedna věc…“

„Cole, uvědomte si, že vy to nevyšetřujete.“

„Byl Byrd podezřelý ještě v některém jiném z těch sedmi případů?“

„Jenom v tom vašem.“

V mém. Yvonne Bennettová nyní patřila mně.

„Kromě Bennettové.“

„Byl to mazaný chlap, Cole. V jiných případech jako podezřelý nefiguroval. Zpackal to jedině v případě Bennettové. A jestli chcete vědět ještě něco jiného, přečtěte si to zítra v novinách.“

A zavěsila.

Mrcha.

Rozhodl jsem se, že si udělám kopii spisu s případem Lionela Byrda. Originál si nechám a kopii vezmu Levymu. Pokud s tím bude souhlasit, dám ji pak Bastillové.

Při kopírování jsem si znovu pročítal stránky a poznámky, dokud jsem nedošel k seznamu svědků. Bylo na něm Tomasovo číslo do práce v Braziliana Coffee Shopu a číslo jeho mobilního telefonu. Bylo už tři roky staré, ale rozhodl jsem se, že to zkusím. Na čísle jeho mobilu odpověděla příjemná mladá žena jménem Carly, která mi řekla, že tohle číslo používá už téměř rok. Když jsem se jí zeptal, jestli zná Tomasa, odpověděla, že ne, ale že už ho na tomhle čísle někdo shání podruhé. Volala tedy i policie.

„Kdy to bylo, Carly?“ chtěl jsem vědět

„Před pár dny… Počkejte, řeknu vám to přesně. Před třemi.“

„Pamatujete si, kdo volal?“

„Říkal, že je detektiv. Timmons?“

„Crimmens?“

„Ano, tak se jmenoval.“

Crimmens tedy alespoň projevil náležitou píli.

Zavolal jsem pak ještě do obchodu s kávou a dozvěděl se přesně totéž. Crimmens tam Tomasa sháněl, ale současná vedoucí ho nikdy neviděla, neměla tušení, jak ho sehnat, a byla si naprosto jistá, že v obchodě přestal pracovat už víc než před dvěma lety, protože tak dlouho tam pracuje ona. Ukončil jsem hovor a pokračoval v kopírování spisu.

Angel Tomaso nebyl mým svědkem. Našel ho a vyslechl Crimmens dva dny po vraždě Yvonne Bennettové a já začal na případu pracovat až téměř o deset týdnů později. Od prokuratury se na základě zákona vyžadovalo, aby Levymu poskytla seznam svědků, včetně všech údajů, jak tyto svědky kontaktovat. Při kopírování spisu jsem narazil i na tyhle stránky a našel tam ručně napsanou poznámku s jiným Tomasovým jménem a telefonním číslem.

Když ho Crimmens poprvé objevil jako svědka, žil Tomaso se svou přítelkyní v Silver Lake. V době, kdy jsem ho o deset týdnů později kontaktoval v obchodě s kávou, už se s přítelkyní rozešel a zabydlel se v Los Feliz u kamaráda, který se jmenoval Jack Eisley. Tenkrát ještě Tomasův telefon do práce a mobil fungovaly, ale vyslechl jsem ho v bytě kamaráda Eisleyho, takže jsem měl i jeho adresu a telefonní číslo. Dokončil jsem kopírování spisu, oddělil originální stránky od zkopírovaných a pak si vzal k psacímu stolu Eisleyovo číslo.

Po třech letech byly šance nepatrné, ale za pokus to stálo. Telefon pětkrát zazvonil a pak se ozvala hlasová schránka.

„Tady Jack. Po pípnutí zanechte zprávu.“

„Pane Eisley, tady je Elvis Cole. Možná si na mě pamatujete. Před třemi roky jsem k vám přijel za Angelem Tomasem. Pokoušel jsem se s ním spojit, ale nemám jeho současné číslo. Nemohl byste mi prosím zavolat?“

Nadiktoval jsem číslo svého mobilu a pevné linky v kanceláři.

Pokrok.

Snad.

Když jsem s tou záležitostí začal něco dělat, cítil jsem se o trochu lépe, i když ne zase o moc. Právě jsem mířil ke dveřím s kopií spisu pro Levyho, když začal zvonit telefon. Možná to bylo pokročilým večerem, ale vyzváněl nezvykle hlasitě.

Vrátil jsem se k psacímu stolu.

Telefon zazvonil ještě jednou.

Zaváhal jsem, ale vyčkávání mi přišlo hloupé.

„Detektivní kancelář Elvise Colea.“

Ticho.

„Haló?“

Všechno, co jsem slyšel, byl něčí dech.

A potom volající zavěsil.

Chvilku jsem počkal, jestli telefon nezačne znovu vyzvánět, ale už se neozval. Jel jsem tedy domů, abych se podíval na zpravodajství.

7

Když jsem jel klikatými ulicemi Mulholland Drive domů, slunce už začínalo zapadat. Žiju v domě postaveném na strmém svahu vysoko nad Los Angeles. Je to malý dům na převisu kaňonu a sdílím ho s kojoty a jestřáby, skunky a jelenci ušatými, vačicemi a chřestýši. Ať už to je venkov či nikoli, po návratu domů mám vždycky pocit, že jsem venku z města, přestože některé věci tam nemůžu zanechat.

U mého domu nebyl žádný dvůr, jaké bývají u domů na rovině. Měl jsem však nad kaňonem terasu a bezejmenného kousavého kocoura. Mám terasu moc rád, kocoura a zapadající slunce barvící hřebeny a strže paletou fialových a mosazných odstínů. Termity nemusím.

Když jsem na cestě domů projel poslední zatáčkou, viděl jsem, že před mými domovními dveřmi stojí taurus Carol Starkeyové, ale bez své řidičky za volantem. Prošel jsem kuchyní a vstoupil do obývacího pokoje, z něhož se otvíraly posuvné dveře na terasu. Venku stála Starkeyová, kouřila a horký vítr jí čechral vlasy. Když mě spatřila, zvedla ruku. Ještě nikdy předtím v mém domě nebyla.

Odsunul jsem dveře a vyšel za ní. „Co tady děláš?“

„Hlavně si nemysli, že za tebou dolejzám. Chtěla jsem jen vědět, jak jsi dopadl s Lindem.“

Hodila nedopalek cigarety přes zábradlí. Zachytil ho vítr a odnesl do kaňonu.

„Jsme v kopcích, Starkeyová. Tady stačí jiskra.“

Zkoumal jsem svah tak dlouho, dokud jsem se nepřesvědčil, že v příštích chvílích nebudeme pohlceni peklem.

„Tak co?“

„Jak to proběhlo?“

„Přiklonili se k teorii, že jsem v případě vraždy Bennettové mylně stanovil časový rámec. Nejen já, ale detektivové, kteří to původně vyšetřovali.“

„Aha. A je to možné?“

„Vždycky je všechno možné, ale oni si nemyslí, že je důležité znovu vyslechnout klíčového svědka. Došli k rozhodnutí, že na tom nezáleží.“

„Možná že ne. To, co mi řekl Lindo, znělo hodně dobře.“

„To je neomlouvá. Nemůžou přece nic nechat náhodě. Mají tak naspěch, aby ten případ uzavřeli, že ani nepočkají na zprávu soudního lékaře.“

Na chvíli jsme se odmlčeli a pak si Starkeyová odkašlala.

„Poslyš, Marx může být hlupák, ale Lindo je dobrý. Spousta lidí, kteří na tom pracujou, je dobrá. V každém případě měl ten dědek to album. Bylo tam všechno. Na to nesmíš zapomínat.“

Měla pravdu. Ať už tomu bylo jakkoli, Lionel Byrd měl album s fotografiemi, které mohla pořídit jen osoba nebo osoby, které byly přítomné na místech, na kterých došlo k vraždám. A toho alba a fotek se dotýkal pouze Byrd.

„Starkeyová, dovol, abych se tě na něco zeptal. Co pro tebe plyne z těch fotek?“

„Jako co si o nich myslím, nebo proč si myslím, že je pořídil?“

„Asi obojí. Co je to za člověka, který dělá takové fotky?“

Naklonila se přes zábradlí a zadívala se do kaňonu. Starkeová nebyla kvalifikovaná psycholožka, ale strávila dlouhou dobu vypracováváním charakteristik šílenců, kteří nastražovali bomby. Lidi, kteří vyráběli improvizovaná výbušná zařízení, měli sklon k tomu, aby se z nich stali sérioví delikventi. V jejích případech jí pomáhalo, jestliže dokázala chápat jejich pohnutky.

„Většina z těch lidí,“ začala, „by ukradla nějakou maličkost nebo šperk či snad kus oděvu, aby znovu prožili to vzrušení. Ale ty fotky, to je hlubší vazba.“

„Jak to myslíš?“

„Ty ženy byly zavražděné na veřejných místech. Neodvedl je do pouště nebo do nějakého zvukotěsného sklepa. Zabil je na parkovišti nebo v blízkosti rušných ulic či v parku, kam mohl snadno někdo přijít. Zmocnit se náušnice nebo chomáče vlasů, popadnout to a utéct je snadné, ale on tam musel zůstat, aby si to vyfotil. Vybral si vysoce riskantní místa a pak riziko ještě zvyšoval tím, že fotil, takže někdo mohl zahlédnout světlo blesku.“

„Třeba byl jenom blbej.“

Starkeyová se rozesmála.

„Ne, myslím, že ho bavila právě ta nesnadnost Pokoušel osud tím, že si pořizoval fotografie, a pokaždé, když mu to prošlo, si nejspíš připadal stejně všemocný, jako se cítí šílenci s bombami díky svým výbušným hračkám. Všechno ale záhy po spáchání vraždy pomine.“

„Jasně.“

„Mluvil s tebou Lindo o kompozici těch fotek?“

Zavrtěl jsem hlavou. Lindo se o žádné kompozici nezmínil ani slovem a já o ní také nepřemýšlel. Všechny fotografie mi připadaly víceméně stejné.

„Fotografie není ani tak součástí prožitku jako spíš tradiční trofejí – je to kompozice, která je mimo prožitek. Fotograf si volil úhel. Vybíral si, co na snímku bude a co ne. Jestliže je fotografie svět, pak fotograf je bohem tohoto světa. Ten chlap vystupoval jako bůh. Fotil, protože potřeboval být bohem.“

Sice jsem si Lionela Byrda nedokázal jako boha představit, ale mohla mít pravdu. Pokoušel jsem se aspoň o představu, jak se plíží za těmi ženami s neforemným, zastaralým foťákem, jenže fotoaparát mi k němu vůbec neseděl.

„Já nevím, Starkeyová. Tohle se Byrdovi nepodobá.“

Starkeyová pokrčila rameny a znovu se zadívala do kaňonu.

„Jen jsem řekla svůj názor, to je všechno. Nepokouším se tě přesvědčit.“

„Já vím. Neberu to tak.“

„I když to ale udělal nebo do toho byl aspoň zapletený, měl bys vědět, že za jeho zločiny neneseš žádnou odpovědnost. Hrál jsi férově a dělal svou práci. Tak se kvůli tomu netrap.“

S Carol Starkeyovou jsem se seznámil, když ji do mého domu přivezl Lou Poitras, protože se ztratil chlapec jménem Ben Ghenier. Starkeyová ho pomáhala najít, a přátelství, které vzniklo během vyšetřování, se nadále prohlubovalo. Několik měsíců poté mě postřelil muž jménem Frederick Reinnike a Starkeyová mé pravidelně navštěvovala v nemocnici. Tvořili jsme spolu dějiny, a kamarádství, které se z toho vyvinulo, mě přinutilo k úsměvu.

„Poděkoval jsem ti vůbec někdy za to, jak jsi za mnou běhala do špitálu?“

Zapýřila se.

„Chtěla jsem jen předstihnout Pikea.“

„I tak ti děkuju.“

Dál upřeně hleděla do kaňonu.

„Jsi v kontaktu s tou právničkou?“

Právnička. Otočil jsem se rovněž ke kaňonu. Kdysi jsem žil s právničkou z Louisiany, Lucy Chenierovou. Ben byl její syn. Lucy se pak s Benem odstěhovala zpátky do Louisiany a nyní jsme si žili každý po svém. Zajímalo by mě, co by si Lucy myslela o Lionelu Byrdovi, ale byl jsem rád, že o tom nic neví.

„Moc ne. Žijou si svůj život“

„A jak se má ten její kluk?“

„Dobře. Roste. Píše mi dopisy.“

Starkeyová se náhle odlepila od zábradlí.

„Co kdybychom někam zašli? Pojeďme na pár drinků do Dresdenu.“

„Vždyť nepiješ.“

„Budu se na tebe dívat Já se budu koukat, jak piješ, a ty se zas budeš koukat, jak kouřím. Co ty na to?“

„Snad někdy jindy. Chci se mrknout na zprávy o Byrdovi.“

Ustoupila a zvedla ruce.

„Tak dobře. Chápu.“

Chvíli jsme jen tak stáli a pak se usmála.

„Stejně už musím jet. Horký den a tak vůbec.“

„Jasně.“

„Poslyš…“

Její výraz změkl. Zvedla mou ruku, otočila ji dlaní vzhůru a dotkla se tvrdé jizvy táhnoucí se přes čtyři prsty a většinu dlaně, pozůstatku po řezné ráně, kterou jsem utrpěl v boji o život Bena Cheniera.

„Myslíš si, že máš jizvy, co?“

Sáhla na stranu mé hrudi, kde mě Reinnikeho výstřel z brokovnice ráže .12 dostal do nemocnice. Hrubé lovecké broky číslo 4 a pak dvě operace.

Starkeyová se usmála.

„Měl bys vidět moje jizvy, Cole. Proti mně je to slaboučký čajíček.“

Od bomby, která ji zabila na parkovišti obytných přívěsů.

Pustila moji ruku.

„Nekoukej se na zprávy. Zapomeň na to.“

„Dobře.“

„Ty na to ale nedokážeš zapomenout.“

„Ne.“

„Možná právě proto tě mám ráda.“

Bouchla mě do prsou a odešla.

Starkeyová, to je prostě síla.

Zapnul jsem televizor ještě před zpravodajstvím a vytáhl z mrazáku vepřové řízky, aby rozmrzly. Porce pro jednoho. Vypil jsem pivo, které stálo v kuchyni, otevřel si ještě jedno a vrátil se k televizoru přesně v okamžiku, kdy začínaly zprávy. Seriózní hlasatel Jerry Ward se díval Los Angeles do očí a melodickým hlasem oznámil: Vraždy vyřešeny bizarním objevem v Laurel Canyonu.

Pak Jerry svraštil obočí.

Když tenhle pán vraští obočí, víte, že bude následovat něco bizarního.

Měl jsem dost času na to, abych si došel pro další pivo. Hlavní zprávou byla návštěva prezidenta, který přijel do města, aby se seznámil se škodami po posledních požárech. Druhá aktualita se týkala snah o nápravu škod zmenšením rizika dalších požárů v nadcházejících dnech. Po reportážích o požárech přišel na řadu onen tajemný objev u Lionela Byrda. Tou dobou jsem měl v sobě třetí pivo. Nebo čtvrté.

Jerry věnoval téhle zprávě téměř tři minuty a mezitím střihli šot z Marxovy tiskové konference. Marx v něm zvedl průhledný plastový pytel na důkazní materiál, v němž bylo vidět originální album, a „portréty smrti“ popsal jako „trofeje pořízené vyšinutou myslí“. Jedinými oběťmi, o kterých se zmínil jménem, byla ta poslední, šestadvacetiletá Debra Repková, narozená v Pasadeně, a Yvonne Bennettová. Sevřel se mi žaludek, když jsem uslyšel její jméno.

Byla to jen zmínka o tom, že Byrd byl kdysi obžalován z její vraždy, ale obžaloba byla zrušena, když se objevily protichůdné důkazy, které podezřelého zbavovaly viny. O mně ani o Alanu Levým nepadlo jediné slůvko. Nejspíš jsem mu za to měl být vděčný.

Marx ve své parádní uniformě a se zdviženými prsty vypadal docela dobře. Tvrdil, že město bude bezpečnější, jako kdyby s nasazením života zachránil další oběť, a nenašel jenom tlející mrtvolu. Prohlásil, že Byrdovo propuštění bral jako osobní urážku, když už byl jednou předveden před oltář spravedlnosti v případě Bennettová, a slíbil, že udělá vše, co bude v jeho moci, aby k takovým ohavnostem už napříště nedocházelo.

No tohle, řekl jsem si pro sebe, oltář spravedlnosti.

Marx měl po boku městského radního jménem Nobel Wilts, který mu poděkoval za dobrou práci policie.

V dalším desetisekundovém šotu byl rozhovor se ženou, kterou jsem od Byrdových dveří viděl v domě na protější straně ulice. Řekla, že se jí dnes večer bude lépe spát. Následoval rozhovor s matkou Chelsea Ann Morrowové, třetí oběti, v jejím domě v Comptonu.

V duchu jsem si kladl otázku, jak se televizní štáby k matce a sousedce dostaly tak rychle, protože tisková konference se konala teprve asi před hodinou. Marx nebo Wilts pravděpodobně dali médiím tip, aby se záběry mohly dostat do hlavních zpráv.

Při další reportáži, týkající se škodlivosti některých hraček a jejich stahování z trhu, jsem vyšel se zbytkem piva na terasu.

Vítr fouká nejzuřivěji o západu slunce v posledních náporech k moři a právě bičoval zmítající se stromy v kaňonu pode mnou. Šedivé eukalypty, duby cesmínolisté a ořešáky. Olivovníky, které vypadaly jako tmavozelené plážové míče. Jejich větve chřestily jako parohy a křehké listy se třepetaly, podobné rýžovému papíru. Naslouchal jsem a popíjel. Možná měl Marx a jeho zvláštní tým s Tomasem pravdu. Tomaso se jevil jako bystrý svědomitý kluk, který chtěl pomoct, ale třeba se o to snažil až příliš. Změňte jeho odpověď o půl hodiny a změní se všechno. Zmýlit se o třicet minut by znamenalo, že by Lionel Byrd měl čas zabít Yvonne Bennettovou, vrátit se do Hollywoodu a před odchodem domů si dát ještě jednu rychlou skleničku. Není nad dvojitého panáka Jacka Daniela poté, co jste nějaké ženě rozmlátili lebku.

Ještě stále jsem naslouchal stromům, když začal zvonit telefon a ze vzdálenosti tří tisíc kilometrů se ozval tichý ženský hlas.

„Je to největší detektiv na světě?“

Okamžitě jsem se cítil lépe. Zaplavil mě hřejivý, uklidňující pocit.

„Bejvávalo. Jak se vede?“

„Bejvávalo?“ divila se Lucy.

„Dlouhý příběh.“

„Myslím, že o tom něco vím. Volal mi Joe.“

„Pike ti volal?“

„Řekl mi, že by ti udělalo radost, kdybych ti zavolala.“

„Opravdu ti telefonoval?“

„Vyprávěj mi o Lionelu Byrdovi.“

Když jsem jí o něm vyprávěl, v kaňonu se stmívalo. Současně s tun, jak se prohlubovala venkovní tma, rozsvěcela se v domech na svazích a hřebenu kaňonu blikající světla.

Jakmile jsem skončil, zeptala se: „A co si o tom myslíš?“

„Ještě pořád nevím. Někdy se cítíš provinile, i když jsi udělala všechno, jak se patří.“

„Věříš, že Byrd těch sedm ženských zabil?“

„Vypadá to tak, ale nevím. Zdá se, že fakta jsou na jejich straně.“

„Může to tak vypadat, ale věříš tomu?“

Zaváhal jsem a myslel na všechno, co mi řekli Lindo a Starkeyová, a také na to, co jsem před třemi roky zjistil já sám.

„Ne. Možná bych měl, ale nevěřím tomu. Znám Byrda. Ne tak, jak by ho znal někdo, kdo se s ním osobně stýkal, ale udělal jsem všechno, abych zjistil, co dělal toho večera, kdy byla zavražděná Yvonne Bennettová. Ten večer mi ten chlap patřil. Poznal jsem všechna místa, na kterých se ocitl, lidi, s nimiž se setkal, věděl jsem, co jim říkal a jak to říkal. Věděl jsem, jak hlasitě mluvil, jak malé dával spropitné, kde seděl a jak dlouho tam zůstal, než šel dál. Kdyby byl na seznamu potenciálně hledaných dravců, choval by se nenápadně, ale Byrd byl hlučný, sprostý, nápadný a opilý. Onen večer jsem ho znal líp než kdokoli jiný a nevěřím, že Yvonne Bennettovou zabil on. Možná znal jejího vraha, to bych byl ještě ochoten připustit, ale on ji nezabil. Prostě tomu nevěřím.“

„Poslyš… Posloucháš mě?“

„Poslouchám.“

„I kdyby to ale udělal, ty za to nemůžeš. Budeš se cítit děsně a bude tě trápit, že se něco tak hrozného stalo, ale tyt vždycky jednal podle svého nejlepšího přesvědčení. Kdyby se ukázalo, že mají pravdu, víš co uděláš?“

Přikývl jsem, ale neodpověděl.

„Vzmužíš se a přeneseš se přes to. Přiletím svým osobním letadlem a podržím tě. Je to jasný?“

S tím letadlem to byl samozřejmě žert.

„Držíš mě už teď,“ zamumlal jsem.

„Ještě jsem neskončila. Pil jsi?“

„Pil.“

„Poslouchej mě.“

„Chybíš mi.“

„Přestaň s tím. Teď chci, abys mě poslouchal.“

„Poslouchám.“

„Řekni něco legračního.“

„Lucy, proč…“

„Řekni něco srandovního!“ přikázala mi zvýšeným hlasem.

„Tak jo. Něco srandovního,“ zopakoval jsem po ní.

„To není nic moc, ale pro začátek dobrý. A teď zavěs.“

„Proč?“

„Polož ten telefon. Hned ti zavolám znovu.“

Zavěsila. Držel jsem sluchátko a divil se, o co jí jde. Po několika vteřinách telefon zazvonil znovu.

„Luce?“

„Ohlas se pořádně!“ vykřikla.

A zase s tím sekla. Čekal jsem. Když potom zavolala potřetí, odpověděl jsem tak, jak očekávala.

„Detektivní agentura Elvise Colea. Zjistíme hodně za málo. Ověřte si naše ceny.“

Její hlas byl teď stejně něžný jako polibek.

„Teď poznávám největšího detektiva na světě.“

„Miluju tě, Luce.“

„Jako kamarádku.“

„Jasně. Jsme kámoši.“

„Taky tě miluju.“

„Můžeme si pomáhat jako kamarádi.“

„Nikdy se nevzdávej.“

„Součást balíčku kamarádských výhod.“

„Už budu končit, tak mi to ještě řekni.“

„Co ti mám říct?“

Odmlčela se a já věděl, že se usmívá. Cítil jsem její úsměv na tři tisíce kilometrů, ale můj úsměv se brzy vytratil.

„Myslíš si, že si něco namlouvám?“

„Myslím si, že chceš mít jistotu. Ať tak či onak, budeš ji muset získat“

Zíral jsem do temného kaňonu pod sebou a světla na hřebenech mi začala připadat teplejší.

„Jestli je nezabil Byrd, pak to musel udělat někdo jiný.“

„To vím taky.“

Na chvíli se odmlčela a pak laskavým, starostlivém tónem pronesla:

„Řekl jsi, že fakta jsou na jejich straně. Jestli se ti jejich fakta nelíbí, tak si najdi svoje. Přesně tohle udělej, největší na světě. Nikdo to neumí líp.“

Položila to dřív, než jsem jí mohl odpovědět.

Ještě chvíli jsem držel sluchátko v ruce a pak jsem zavolal Pikeovi. Ozvalo se jen pípnutí. Pike do své hlasové schránky nic nenamluvil. Vždycky to jenom pípne.

„Jseš dobrej kámoš, Joe. Díky,“ řekl jsem.

Část druhá

NAHOŘE
V KAŇONU

8

Během noci vítr ustal a následujícího rána byl kaňon za mým domem nehybný a jasný. Přinesl jsem si noviny a šel s nimi do kuchyně, kde už čekal kocour, který se mnou bydlel. Je velký a černý, má jemnou srst a víc jizev než Ultimate Fighter po posledním nepříliš vydařeném útěku. Mě má rád, Pikea zbožňuje a všechny ostatní nenávidí. Zřejmě důsledek jeho bitek.

„Tak jak se vede v kočičí zemi?“ zeptal jsem se ho.

Jestliže vaše přítelkyně žije tři tisíce kilometrů daleko, bavíte se se svým kocourem.

Sedává u své misky, kde čeká na snídani, ale tentokrát si přinesl svou vlastní. Na podlaze u jeho nohou ležela zadní půlka stromové krysy.

Pyšně se na mě díval. Jako kdybych měl padnout na kolena a poklonit se mu.

„Mňau,“ řekl.

„Dobrá práce. Jseš skvělej.“

Papírovým ubrouskem jsem to sebral a potom mu dal tuňáka z konzervy. Když jsem zadní nohy vyhazoval, zavrčel, ale jak uviděl rybí pochoutku, se situací se smířil.

Udělal jsem si hrnek instantní kávy, pak jsem si dal vodu na opravdové kafe a zatím jsem si četl, co v novinách napsali o Lionelu Byrdovi: Vrah po sobě zanechal krvavé album smrti.

Novináři odvedli za krátkou dobu vynikající práci. Příběh byl nabitý přímými fakty o tom, jak uniformovaní policisté během evakuace Laurel Canyonu při nedávných požárech našli Byrda, který spáchal sebevraždu. Fotografie v „albu smrti“ byly popsány s nechutnými detaily. Na šesté stránce byla fotografie Marxe a radního Wiltse se sloupkem po straně, ve kterém byl výčet všech zavražděných a míst činu. Popis Yvonne Bennettové mě rozesmutnil. Halila se do lží jako do letních šálů, aby přesvědčila lidi, že je jiná, než byla, ale nyní její život shrnovala pouhá dvě slova: osmadvacetiletá prostitutka.

Jen v jediném odstavci se psalo o tom, že Byrd byl původně obžalován z její vraždy, ale šlo zde spíš o jeho násilné chování k prostitutkám, než o to, proč bylo obvinění nakonec staženo. A stejně jako včera ve večerních televizních zprávách tam o mně ani o Levym nebyla jediná zmínka. Při tom, jak se Marx choval při našem setkání, jsem čekal, že nás veřejně odsoudí, ale z nějakého důvodu to neudělal.

Dočetl jsem noviny, ale nedozvěděl jsem se nic, co bych už nevěděl. Marx hovořil hodně o albu a Byrdově trestné činnosti, ale nepředložil žádné další důkazy, které by ho spojovaly s oběťmi nebo místy činu. Nehovořil ani o DNA, svědcích, kteří ho viděli před vraždami či po nich, ani o tom, jak si vybíral oběti nebo jakým způsobem se vyhýbal dopadení.

Článek a mapu jsem si vystřihl a pak jsem začal podle jmen a dat vyhledávat na internetu články publikované v době, kdy došlo k jednotlivým vraždám. Moc jsem tam toho ale nenašel. Pouze čtyři ze sedmi vražd se dostaly do místních novin a celkem jsem v časovém rozpětí sedmi let našel jen devět článků. Při jejich četbě jsem si dělal poznámky.

Sondře Frostakovichové, první oběti, se dostalo v jediném článku sloupce o délce patnácti centimetrů. Podle novin byla úřednicí městské správy a její tělo bylo nalezeno v jedné kancelářské budově v centru. Ta byla prázdná, protože ji měli renovovat. Byla uškrcena jen čtyři bloky od městské úřední budovy, ve které pracovala. Článek končil výzvou, aby kdokoli, kdo o tomto zločinu něco ví, kontaktoval na Centrálním úřadu pro vyšetřování vražd detektiva Thomase Marxe. V duchu jsem si položil otázku, zda se jedná o téhož Marxe. Nepochybně ano. Rád bych věděl, zda si to ještě pamatuje.

Janice M’Kele Evansfieldová byla druhou obětí. Na fotografii, kterou mi ukázal Lindo, z ní dosud stříkala krev, což dokazovalo, že v okamžiku stisknutí spouště byla ještě naživu. Její tělo našli na kraji Brentwood Country Clubu v jedné z nejbohatších částí Los Angeles jedenáct měsíců a šestnáct dní po vraždě Frostokovichové. V článku, který vyšel o dva týdny později, se konstatovalo, že v tomto případě dosud nejsou žádní podezřelí a veřejnost je žádána o pomoc.

Na rozdíl od Frostokovichové a Evansfieldové byly další tři oběti prostitutky. Chelsea Ann Morrowová, Marsha Trinhová a Yvonne Bennettová se v místních novinách neobjevily, ale šestá žena, bezdomovkyně jménem Lupe Escondidová, se dostala na přední stranu kvůli strašnému způsobu její vraždy. Jednoho chladného říjnového večera ji za Studio City Parkem někdo ve spánku polil benzinem a upálil. Na fotografii, kterou mi ukázal Lindo, hořela ve žlutých plamenech. Nebyl jsem schopen poznat, zda jde o člověka. Dočetl jsem článek o Escondidové a odebral se do kuchyně, protože jsem si od všech těch smrtí potřeboval odpočinout. Kocour začal vrnět, jen jsem se na něho podíval. Dřepěl vedle odpaďáku, kam jsem vyhodil jeho úlovek. Otevřel jsem koš, vylovil ohryzané krysí nohy a vložil je do jeho misky.

„Prosím. Zasloužíš si to,“ prohlásil jsem.

Zbylé dva články byly o poslední oběti, Debře Repkové.

Stejně jako první zavražděná to byla běloška, vzdělaná profesionálka. Nedlouho před smrtí získala na jihokalifornské univerzitě magisterský titul v oboru politologie. Po absolutoriu dostala místo v jedné poradenské firmě, Leverage Associates, se sídlem v centru. Někdy mezi jedenáctou večer a druhou hodinou ranní třicet šest dní předtím, než byla nalezena mrtvola Lionela Byrda, ji někdo zezadu udeřil a udusil v igelitové tašce, kterou jí navlékl na hlavu. Došlo k tomu za nákupním střediskem dva bloky od jejího bytu na okraji Hancock Parku, jižně od Melrose Avenue. Zůstali po ní rodiče a tři bratři, a všichni byli její smrtí naprosto zdrceni.

Odsunul jsem články stranou, vzal si láhev vody a vyšel s ní na terasu. Někdy v noci ustal vítr a nyní se mi vznášela nad hlavou dvě káňata rudoocasá. Za větru létala dole, ale teď kroužila vysoko ve vzduchu. Zdálo se, že jsou na lovu, ale možná si jen užívala let po obloze. Nebo to pro ně nepředstavovalo žádný rozdíl.

Třicet metrů ode mě seděli na své terase sousedé a četli si ranní noviny. Zamávali mi, když mě spatřili, a já jim to oplatil. Byl bych rád věděl, jestli si četli o Byrdovi.

Napil jsem se trochu vody a pak se protáhl při tradičním Pozdravu slunci z hathajógy. Sousedka Grace na mě vykřikla: „Na to máš správně být nahatý!“

Její manžel se rozesmál.

Pak jóga plynule přešla v taekwondo. Kopal jsem a mlátil kolem sebe a pobíhal přitom po terase, prováděl jeden cvik za druhým, a to nikoli v klasické korejské podobě, nýbrž v kombinacích, které jsem si vytvořil sám. Trochu wing-čchun, zčásti krav maga, trošku šen-čchüan. Pohyboval jsem se ve všech třech prostorových rovinách a činil se ze všech sil, dokud ze mě nelil na prkna podlahy pot jako déšť a fotografie mrtvých žen mi v hlavě nevybledly. Jakmile jsem skončil, Grace vstala a začala hlasitě tleskat.

„Teď jsi na řadě ty! A nahá!“ vykřikl jsem na ni.

Vyhrnula si triko a ukázala mi prsa. Její manžel se znovu rozchechtal.

Mám dobré sousedy.

Vypil jsem zbytek vody a šel dovnitř, protože začal zvonit telefon. Byl to asistent Alana Levyho.

„Pan Cole?“

„Viděl Alan zprávy o Lionelu Byrdovi?“

„Ano, pane. Byl by rád, kdybyste mu v deset mohl přinést ten spis, pokud vám ten čas vyhovuje.“

Odpověděl jsem, že vyhovuje a vrátil jsem se ke svým poznámkám. Spojoval jsem informace získané od Linda a z novin s fakty, která jsem objevil na internetu, a sestavil jsem z nich následující tabulku:

1

Frostokovichová | běl. | 2.10.

uškrc.

centrum

(Marx!)

2

Evansfieldová | bar. | 28.9.

podříz.

Brentwood Club

jogging – (?)

3

Morrowová | barev | 7.10.

úder do hl.

Hollywood

prostit. (?)

4

Trinhová Asiat. | 23.9.

podříz.

Silver Lake

prostit. (?)

5

Bennettová | běl. | 3.10.

úder do hl

| Silver L.

prostit. – (Crimmens)

6

Escondidová | Latin. | 9.10.

upál.

| Studio City

bezdom. – (?)

7

Repková | běl. | 26.7.

uduš.

| Hank Park

poradkyně – (?)

Když zkoumáte takové věci, hledáte nějaké společné prvky, ale těch není nikdy dost.

Oběti měly odlišný etnický původ a rozdílné ekonomické zázemí. Žádná z nich nebyla znásilněná, zbitá, pokousaná nebo sexuálně zneužitá. Ke dvěma vraždám došlo v Silver Lake, k ostatním v různých částech města. Jedinými společnými prvky byl fakt, že se vesměs jednalo o ženy a že k šesti ze sedmi vražd došlo na podzim.

Poslední vražda byla odlišná. Zatímco prvních šest žen bylo zavražděno na podzim, Debra Repková zemřela začátkem léta, téměř o tři měsíce dříve než ostatní.

V duchu jsem se podivil, proč data intuitivně pokládám za důležitá, a posadil jsem se k počítači. Mluví se o tom, že na vrahy mohou působit astronomické jevy nebo astrologické konstelace hvězd, takže jsem si na Googlu našel astronomický kalendář a uvedl data.

O astrologii jsem toho mnoho nevěděl, ale k prvním šesti vraždám došlo v prvních dvou dnech před novoluním nebo do dvou dnů po něm – během večerů, v nichž je největší tma. Repková byla zavražděna v době, kdy se měsíc blížil ke třem čtvrtím. Po šesti následných vraždách ve tmě byla Repková zabita v době, kdy byla večerní obloha jasná.

Podíval jsem se, kolik je hodin. Bylo už devět pryč, ale přesto jsem vyhledal vizitku Bastillové a zavolal jí.

Byla odměřená.

„Bastillová.“

„Tady Elvis Cole. Máte minutku?“

„Dostanu ten spis?“

„V deset mám schůzku s Levym. Proboha, Bastillová, nemůžete přesednout na jinýho koně?“

„Mám spoustu práce, Cole. Co chcete?“

„Jak si vysvětlujete rozdílné okolnosti vraždy Repkové?“

Bastillová chvíli mlčela. Někde v pozadí jsem slyšel jakési zvuky, ale nepoznal jsem, zda je v kanceláři nebo v autě.

„O čem to mluvíte?“

„Debra Repková byla zavražděná v době, která se od ostatních vražd liší o tři měsíce.“

„Díky, ale víme o tom.“

„Zabili ji večer, kdy byl měsíc ve třech čtvrtinách. Prvních šest vražd se stalo o novoluní. To je velká metodická změna.“

„Můžete tomu věřit nebo nemusíte, ale my tady víme, co děláme. Jestli očekáváte, že s vámi budu konzultovat výsledky vyšetřování, pak jste úplně vedle.“

„Ten váš parťák, Crimmens, mi řekl, že mám na svědomí dvě zabité ženské, takže je to i moje záležitost.“

„Sbohem, Cole. Už jsme skončili.“

Ve sluchátku bylo ticho, ale já jsem se usmíval.

„Já jsem naopak teprve začal, Bastillová.“

Osprchoval jsem se, oblékl, vzal kopii svého spisu a odjel za Levým.

Pustím se do hledání svých vlastních faktů.

9

Představte si detektiva, který se rozhoupal k akci. Na úpatí Cahuenga Pass jsem najel na dálnici a cestou do centra jsem zavolal Johnu Chenovi. Chen byl zkušený kriminalista v týmu vědeckého vyšetřování losangeleského policejního oddělení a rovněž jeden z nejchamtivějších lidí, jaké jsem znal. Taky byl naprostý paranoik.

Chen mluvil tak tiše, že jsem mu jen stěží rozuměl.

„Teď nemůžu mluvit. Sledujou mě.“

Co jsem říkal?

„Volám kvůli Lionelu Byrdovi. Máš minutku?“

Lindo se zmínil, že Chen na jeho případu dělá.

„Co za to?“

Chamtivec.

„Nejsem přesvědčený, že Yvonne Bennettovou zabil Byrd. Mám taky pár otázek o poslední oběti. Nezapadá mi do ostatních případů.“

„Mluvíš o Repkové?“

„Přesně tak.“

Chen ztlumil hlas ještě víc.

„Zvláštní, že se ptáš právě na ni.“

„Proč je to zvláštní? Čím se liší od ostatních?“

„Ničím světoborným, ale zacházejí s ní jinak. Do prdele – jde sem Harriet. Musím končit.“

Harriet byla jeho šéfová.

„Zavolej mi Johne. Repková a Byrd. Potřebuju tvou práci, průběh vyšetřování, zprávu soudního lékaře – cokoli dokážeš sehnat. Jedu právě do centra.“

„To tě ale bude něco stát.“

O dvacet minut později jsem zajel na podzemní parkoviště Barshop, Barshop & Alter, odkud jsem vyšel do haly bohaté na travertin, kobaltové sklo a africké týkové dřevo. Chudí zločinci jako Lionel Byrd nemohli nikdy doufat, že by si mohli najmout tak drahé právníky, ale Levy viděl Byrdovo inscenované doznání jako příležitost k tomu, aby ho mohl obhajovat před Nejvyšším soudem státu Kalifornie. Po dvaceti letech praxe v trestním právu se mohl chlubit tím, že v devadesáti osmi procentech jeho případů došlo k osvobozujícímu rozsudku a sedmkrát se dostal až k nejvyššímu kalifornskému soudu. Z těchto sedmi kauz bylo šest rozhodnuto v Levyho prospěch a staly se z nich precedentní případy. Právě proto se Levy rozhodl Byrda zastupovat, a to zdarma. Levyho firma zaplatila dokonce můj honorář.

Když se dveře výtahu otevřely, Levyho asistent už na mě čekal.

„Pan Cole? Já jsem Jacob. Pojďte, prosím, se mnou.“

Když jsme došli do Alanovy kanceláře, právě telefonoval, usazený za psacím stolem, pravděpodobně v ceně tak sto tisíc dolarů. Zvednutým prstem mi naznačil, že do minutky bude k dispozici, a pak mávl rukou, aby dal Jacobovi na srozuměnou, že má zmizet.

Levy byl veliký, téměř padesátiletý muž s širokou hlavou, vyboulenýma očima a špatně padnoucím oblekem. Počínal si, jako by se za svůj vzhled styděl, ale na porotu měly jeho neohrabané způsoby a nedbalý oděv nejspíš příznivý vliv. Došel jsem k názoru, že to všechno je záměrné. První věcí, které jste si po vstupu do jeho kanceláře všimli, byly fotografie jeho rodiny. Ze stěn se z rámečků usmívala manželka a dvě holčičky.

Jakmile Levy ukončil hovor, podal mi ruku a pak ukázal na spis.

„Je tam všechno?“

„Je. Kopii jsem si nechal pro sebe.“

„To je v pořádku. Chci se jen ujistit, že se pohybujeme na legální půdě, než jim to předáme. Posaď se.“

Vzal si spis a gestem mě vybídl, abych usedl do měkké kožené klubovky na druhé straně jeho kanceláře. Sám se usadil do druhého křesla proti mně a naklonil se kupředu, jako by se chystal vzlétnout ze skákacího prkna.

„Díval ses na zprávy?“ zeptal jsem se.

„Díval. Dnes ráno jsem se taky setkal se zástupkyní okresního návladního. Dal by sis kafe? Jacob by ti ho uvařil.“

„Není třeba. Co s tím uděláme, Alane?“

Vypouklé oči zamrkaly.

„S čím? Nechám je, aby si ten spis prohlídli. Nevidím důvod, proč nespolupracovat“

„Nemluvil jsem o tom spisu. Mluvím o Byrdovi. On Yvonne Bennettovou nezabil.“

Alan nakrčil obočí a zavrtěl hlavou.

„S tím nic nenaděláme, Elvisi. Pinckertová a Marx mi dneska vysvětlili, na co přišli. Kdybych byl tyhle informace měl před třemi roky, tak bych ten případ nevzal.“

Očekával jsem, že se Levy naštve, ale nenaštval se. Byl to chlap, který dokázal rozzuřit jiné, ale sám vypadal smutně. „Alane, dokázali jsme, že Yvonne Bennettovou zabít nemohl. Dokázali jsme to.“

Levy mě chvíli zkoumal a pak rozpřáhl ruce.

„Vymýšlím si příběhy. Je to má práce, Elvisi. Vytváření příběhů v rámci definovaných parametrů zavedené struktury. Přesně tohle dělám.“

Bavit se s géniem není snadné.

„Nechápu, o čem mluvíš.“

„O právnictví. Začínám s nějakým seznamem – jmen, dat, událostí, čehokoli. Informace na stránku, fakta bez narativní struktury. Mým úkolem je opatřit jim narativní kostru, chápeš? Příběh. Protistrana má přesně stejná fakta a taky ona musí přijít s nějakým příběhem. Fakta jsou stejná, ale příběhy jiné. Stejná fakta, dva odlišné příběhy, a ten, kdo má lepší příběh, přesvědčí porotu. A já jsem ve vymýšlení příběhů fakt dobrý, Elvisi. Stačí mi seznam faktů, jakýchkoli faktů, a vymyslím si báječný příběhy. Jsem v tom lepší, než kdokoli jiný.“

Začal jsem být netrpělivý. Dával mi lekci z teorie narativity, a já byl retardovaný a nestačil jsem ho sledovat.

„Co to má společného s Lionelem Byrdem?“

„Neříkám, že bych jeho nevinu nesvedl prokázat znovu. Říkám ti jen, že už do toho nepůjdu. Náčelník Marx a paní Pinckertová se mnou dneska ráno hovořili velmi otevřeně Nebyl jsem stále zdvořilý, ale měli se mnou trpělivost Nakonec mě přesvědčili.“

„Přesvědčili tě, že všechno nasvědčuje Byrdově vině?“

„Ano, přesvědčili.“

„Protože měli ty fotky?“

„Protože měli důkladně připravenou prezentaci. Abych ti pravdu řekl, udělali na mě dojem.“

„Viděl jsem ty fotky naskenované. Vím, co našli při jejich analýze, a co zjistili o foťáku a filmech. To album ale ještě nedokazuje, že je zabil.“

Levy zvedl obočí.

„Nejsem tedy jediný, kdo se v té záležitosti s někým sešel.“

„To album dokazuje jediné: že Byrda a osobu, která ty snímky pořídila, něco spojovalo.“

„Tohle byl i můj závěr. Ale ti lidi nejsou blbí, Elvisi. Zabývali se i možností existence druhého vraha nebo člověka, se kterým byl Byrd ve spojení, ale neobjevili nic, co by tuto hypotézu sebeméně podpořilo – v záznamu jeho telefonních hovorů nebyly nalezeny žádné podezřelé osoby, v jeho bytě ani autě nenašli taky nic a na albu i na fotkách byly jen jeho otisky.“

„Nemůžou najít Angela Tomasa. Ignorujou, co Tomaso vypověděl pod přísahou. Předpokládají, že se mýlil.“

„To není vyloučeno.“

„Ale předtím jsi věřil, že se v časovém odhadu nemýlil.“

„Kdyby mi Tomaso dneska řekl totéž, věřil bych mu teď, ale bral bych jeho tvrzení s rezervou. Člověk může mluvit ze svého subjektivního hlediska pravdu, a stejně se mýlit To se děje v jednom kuse.“

Očekával jsem, že se Levy vykroutí z role, v níž by v Marxově hře na spravedlnost mohl vyhlížet jako padouch, ale netušil jsem, že bychom se spolu mohli chytnout.

„Takže ty tvrdíš, že když jsme před třemi lety dokázali, že ten chlap nemohl Yvonne Bennettovou zabít, tak jsme neměli pravdu?“

V koutku úst se mu mihl rozpačitý úsměv, protože k takovému přiznání se přimět nedokázal.

„Ale ne, měli jsme pravdu. S těmi informacemi, které jsme tenkrát měli, jsme nemohli jednat jinak. A v tom je ten rozdíl.“

„Probírali s tebou i dalších šest obětí?“

Přikývl.

„Tak dobře. Pamatuješ si na Lionela Byrda?“

Zamračil se a v duchu se nejspíš ptal, kam tím mířím.

„Ovšemže si na něho pamatuju.“

„Zabýval jsem se tím jen pár hodin, Alane, ale zjistil jsem toho dost: žádná z těch ženských nebyla znásilněná, pokousaná nebo jinak sexuálně zneužitá. Žádný kontakt znamená žádná DNA. Místa vražd jsou rozházená po celém městě a vražedná zbraň je u každé vraždy jiná. Šest ze sedmi bylo spácháno o novoluní – kdy nesvítí měsíc.“

„Rozumím, co tím chceš říct.“

„Tím je pro policii obtížnější si ty zločiny spojit, protože to chce zralé uvažování a plánování. Přemýšlej o tom, Alane – sériovým vrahem může být krátkodobě kdekdo, ale lovit lidi sedm let, aby ho nechytli, to chtělo důkladné přemýšlení. Bavíme se o predátorovi na vrcholu potravního řetězce. Na tohle Byrd neměl. Do téhle charakteristiky prostě nezapadá.“

Levy se usmál, jako by na mě byl hrdý.

„To se mi líbí. Stejná fakta, jiný příběh. Vytvořil sis příběh, se kterým můžeš žít“

„To není žádný příběh.

Je příliš složitý. Chápej, je tu jeden problém. Měl ty fotky a foťák. Nesbíral vlasy nebo bižuterii, ale fotky. Jednoduchý příběh je vždycky nejlepší. V jednoduchosti je pravda.“

„Myslíš si, že mají pravdu, nebo mají jen nejlepší příběh?“

„Pravdivý příběh je vždycky ten nejlepší.“

Levy se mračil na fotografie své ženy a dětí. Téměř na všech obrázcích byli všichni v bílém. Předtím jsem si jejich oblečení nepovšiml. Za ním se táhlo na východ centrum Los Angeles, čistě vymetené horkým pouštním větrem.

„Chápu, že tě to žere, Elvisi. Já jsem taky naštvaný, ale bojoval jsem za pana Byrda před třemi roky a vyhrál. Teď už to ale není moje hra.“

„Bojoval jsi, protože sis myslel, že zase jednou vyhraješ u nejvyššího státního soudu.“

„Ano, je to tak, ale to není všechno. Tenkrát jsme měli pravdu my, dneska ji mají oni. Fakta se mění, příběh se mění. Musí se změnit“

Vstal jsem a zamířil ke dveřím.

„Něco ti řeknu, Alane. Až si promluvím s Tomasem, může se stát, že se příběh změní ještě jednou.“

Zamračil se na mě stejně, jako se předtím mračil na fotky.

„Dělej co chceš, ale nakonec se jen ztrapníš. Budeš pak vypadat jako uražený smolař.“

Alan Levy se svými devadesáti osmi procenty úspěšných případů, ve kterých dosáhl zproštění viny, a sedmi vystoupeními před Nejvyšším soudem státu Kalifornie, se bál, aby nevypadal jako uražený smolař.

„Alane, dohodl ses s Marxem, že budeš držet jazyk za zuby?“

„Jak tě něco takovýho mohlo napadnout?“

„Marx a Wilts vykřikovali, že obvinění proti Byrdovi neměla být nikdy stažena, ale tvoje jméno přitom dosud nepadlo.“

Levy zrudl.

„Nezapomeň při výjezdu z parkoviště zaplatit“

Ve chvíli, kdy jsem odcházel z budovy, zavolal John Chen. Jeho už tak dost děsná paranoia byla ještě horší než obvykle.

10

Chen mi řekl, že se sejdeme pod mostem na Čtvrté ulici. Byla to vylidněná industriální část Los Angeles, kde řeku lemoval beton a skladiště, a nejproslulejší byla kartónovým slumem pod mostem. O dvacet minut později jsem chvíli pozoroval bezdomovce, než přijel Chen ve služební dodávce. Byl vysoký a vychrtlý a sledovat, jak vystupuje z auta, bylo jako se dívat na rozvinující se otazník. Zkoumal okolní budovy, jako by hledal špehy, a pak se rozběhl k mému autu.

„Řekl bych, že je nejmíň deset tisíc míst, kde by bylo snadnější se sejít než tady,“ prohlásil jsem.

„A deset tisíc míst, kde by nás mohli spolu uvidět. Jsem na cestě k vraždě sekyrou v El Monte.“

Strčil mi do klína hnědou obálku a vzápětí si ji vzal zase zpátky. V nadměrně velkých brýlích vypadal jako podezřívavý papoušek.

„Řekls někomu, žes mi volal?“

„Ovšemže ne. Někdo snad něco podotýkal?“

„Deset minut po tom, co jsme spolu mluvili, mě Harriet odtáhla na chodbu a varovala mě, abych se s tebou nebavil.“

„Řekla moje jméno? Mluvila konkrétně o mně?“

„Konkrétně ne, ale koho jinýho by mohla mít na mysli? A takhle je to celý týden. Všechno je přísně tajený a pod zámkem.“

Znovu se začal rozhlížet, a já se přistihl, že se rozhlížím také.

„Jak je to tedy s tou Repkovou? Jakým způsobem s ní zacházejí jinak?“

„Dělal jsem na jejím případu před šesti nedělema, když byla zavražděná – než vyplula ta záležitost s Byrdem.“

„Pokračuj.“

„Pak jsme dostali to album. Nemělo tam být nic novýho, protože všechny laboratorní vyšetření a analýzy jsem udělal hned po vraždě. Ale minulý týden mi Harriet nakázala, abych sebral další vzorky z oblečení Repkové.“

„Musels ji tedy exhumovat?“

Chen se zatvářil roztrpčeně.

„Co blázníš? Vzorky z jejích starých šatů. Z nábytku. Našli ji mrtvou v nějaké uličce, a teď chtěli, abych šel k ní domů. Zeptal jsem se Harriet, proč by v jejím bytě mělo být něco od Lionela Byrda. Ona ale trvala na tom, ať tam pro ty šaty dojedu.“

„A dál?“

„Ta holka byla zavražděná už před dvěma měsíci.

V jejím bytě už žijou jiní lidi. Její rodiče tam uklidili a všechny věci odnesli. To je noční můra laboratorního technika, kámo. Jsem tam s těma chudákama, matka brečí, její bráchové dělají dojem, že by mi nejraději nakopali do prdele, a já vysávám její šaty.“

„A našels něco, co by ji spojovalo s Byrdem?“

„To nevím. Víš, co je to test naslepo?“

„Nevím.“

„Dali nám vzorky, abychom je porovnali s těmi, které jsem vysavačem odebral z jejích šatů, ale na vzorcích, které nám dali, nebylo jméno – jen číslo. Naslepo. Zeptali jsme se, proč děláme tyhle testy, a Harriet nás utřela, abychom se na nic nevyptávali. A jestli o tom prý budem někde vykládat, tak uvidíme, co s náma udělá. Takže výsledky neznám. Všechno to dostala Harriet a porovnávání pak už dělala sama.“

Jako Marx, který nařídil Poitrasovi, aby zapečetil Byrdův dům.

„Cos vlastně testoval?“

„Vlasy, vlákna, obvyklý věci.“

„A co říkali poldové z vražd?“

Chen si posměšně odfrkl.

„Vůbec se o tom náma nechtěli bavit Dali jsme svoje zprávy Harriet, a co s nima udělala ona, to už nevím. Předpokládám, že je předala zvláštnímu týmu. Ti chlapi ze zvláštního týmu se nebaví ani s normálníma detektivama z oddělení a ti jsou na ně kvůli tomu naštvaní.“

To, co mi tady Chen líčil, byla pořádná odchylka od obvyklého postupu. Detektivové na vývoji případu úzce spolupracují s kriminalisty, a detektivové ze zvláštní jednotky vždycky dělají společně s vyšetřovateli, kteří ve zvláštní jednotce nejsou, protože mají informace o svědcích a obětech.

Přemýšlel jsem o tom, co mi řekl a co by to mohlo znamenat

„Zabil ty ženské Byrd?“

Chen vypadal překvapeně.

„No jasně. Nic z toho, co jsme našli, nenaznačuje nic jiného. Tady si to můžeš ověřit…“

Konečně mi dal tu obálku. Okopíroval práci útvaru vyšetřování vědeckými metodami, týkající se Repkové a Byrda, policejní popisy nálezů na místě vražd a pitevní protokoly soudních lékařů.

Nejprve jsem letmo prohlédl zprávy o Debře Repkové. Popis jejího stavu odpovídal tomu, co mi bylo řečeno nebo co jsem se dočetl na internetu, a posloužil mně pouze k tomu, abych si uvědomil, jak málo toho o oběti vím. Množství alkoholu v krvi činilo 0,2 promile, což nasvědčovalo tomu, že v posledních hodinách před smrtí vypila nejméně jeden drink, ale nikoli víc než dva. Nejspíš jednu společenskou sklenku nebo trochu vína k večeři, ale to jsem neměl možnost zjistit Na rozdíl od policie jsem o Debře Repkové a jejím životě nevěděl absolutně nic, což činilo mé dohady bezpředmětné.

Přešel jsem ke zprávám o Lionelu Byrdovi. Vše potvrzovalo to, co jsem už věděl od Starkeyové a od Linda, dokud jsem nenarazil na seznam dokumentovaných položek při objevu Byrdovy mrtvoly. Pod jeho křeslem byla nalezena jedna tableta oxykodonu.

„Bral oxykodon?“

„Kromě chlastu měl v sobě tři pilulky. Nebyl zcela nezpůsobilý, jestli chceš vědět tohle. Byl jen otupělý.“

„Měl na to recept?“

„Koupě na ulici. Zjistilo se, že jde o dovoz z Mexika. Podle soudního lékaře to užíval kvůli noze. Měl s ní problémy.“

„Chceš říct, že ho bolela.“

„Jo, bolela.“

„Bylo to tak zlý, že kvůli tomu nemohl řídit?“

Léky si musel někde kupovat, nebo mu je někdo musel nosit

„Říkám ti jen to, co tvrdí soudní lékař. Já jeho nohu nezkoumal.“

Začal jsem ztrácet přehled v papírech. Většinou na nich byla jen čísla a tabulky, takže jsem se jimi přestal zabývat.

„Našel jsi něco, co by Byrda přímo spojovalo s Repkovou?“

„Nenašel.“

„S nějakou jinou obětí?“

„Poslyš, říkal jsem ti přece, že šlo o práci naslepo. Nevím, jestli na něco přišli nebo ne.“

Zírali jsme na sebe, dokud nezačal bzučet Chenův pager. Podíval se na něj a zamračil se.

„Do prdele! Musím jet. Už mě hledají.“

Chen otevřel dveře, ale než vystoupil, ještě dodal:

„Víš, co si myslím? Ze ten případ sice uzavřeli, ale ve skutečnosti uzavřený není.“

„Myslíš?“

„Co asi jinýho, brácho? Nebo si myslíš, že si tahle holka pozvala Lionela Byrda na večeři?“

Potom Chen odspěchal ke svému autu a já se jen díval, jak odjíždí.

11

Chtěl jsem si Chenovu zprávu prostudovat důkladněji, a tak jsem se rozhodl, že to udělám ve Philippe, kavárně specializované na sendviče, v blízkosti čínské čtvrti. Mohl jsem si to pročíst pod mostem či kdekoli jinde, ale i světově proslulí detektivové dostanou někdy hlad. Firma Philippe tvrdí, že v roce 1908 vymyslela francouzský masový sendvič přelitý šťávou z pánve, a snad to byla i pravda, ale skutečností bylo, že ho od té doby podávali ve stejně bohaté podobě. Nejraději mám krůtí, nadvakrát přelitý šťávou. Ke zprávám jsem se vůbec nedostal. Sotva jsem se usadil u jednoho z dlouhých stolů rodinného typu, zavolal Jack Eisley, kterému jsem zanechal vzkaz ohledně Angela Tomasa. Eisley si na mě pamatoval, přestože jsme se setkali jen jednou, když jsem u něj doma kladl otázky Tomasovi.

„Ahoj, tady je Angelův kámoš,“ ohlásil se. „V novinách a v televizi se teď v jednom kuse mluví o tý starý záležitosti. A do toho pak zavoláte ještě vy.“

V kavárně byl v době oběda nával a nebylo téměř nic slyšet, takže jsem s telefonem a se sendvičem vyšel ven. Po ruce mi z něj tekla šťáva. „Potřebuju s váma mluvit. Je to dost důležité,“ řekl jsem.

„O tamtom?“

„Jo.“

„Angel se vrátil do Texasu. Ty neúspěšný snahy o hereckou kariéru se na něm dost podepsaly, a tak se odstěhoval do Austinu. K nějaké své tetě. A jak se vede vám?“

Eisley si chtěl povídat

„Vcelku slušně. Máte jeho telefonní číslo do Austinu?“

„Včera večer jsem mu volal, abych zjistil, jak se má, ale teta mi řekla, že se před. pár měsíci vrátil do Los Angeles. Zas chce hrát Jak jste jednou hercem, pak se s tím nedá nic dělat Přitáhne si vás to zpátky a je jen otázka času, kdy to uděláte.“

„Tím líp. A jaké číslo má tady?“

„Nechtěla mi ho dát. Řekla, že mi ho pošle esemeskou, ale nesmí prý ho dávat bez jeho souhlasu. To bylo teprve včera večer. Takže dneska mi ho nejspíš pošle.“

Pokud bude s Angelem mluvit a řekne mu o dovoleni.

Pokud jí Angel zavolá.

Pokud Eisley zavolá mně a to číslo mi řekne.

„Jacku, kontaktovala vás kvůli Angelovi policie?“

„Ne. Proč by to dělali?“

„Poslyšte, vím, že mu jeho teta řekne, že jste mu volal, ale vadilo by vám, kdybyste mi dal její telefon? Rád bych s ní mluvil.“

Na rozdíl od Angelovy tety neměl Eisley proti poskytování informací námitky. Když jsem si zapisoval její číslo, kapala mi šťáva ze sendviče do zápisníku. Pak jsem odjel do kanceláře, abych si odtamtud zavolal.

Budu-li mít štěstí, najdu Angela ještě dnes do západu slunce a vyřeším to s ním.

Když jsem dojel k budově, ve které jsem měl kancelář, zaparkoval jsem v podzemní garáži a vyšel po schodech do čtvrtého patra.

Měl jsem rád tenhle dům i svoji kancelář, kterou jsem si držel už řadu let Vedlejší místnosti měla atraktivní dáma, velkoobchodnice s parfumerií, která se ráda opalovala na přilehlém balkonu. Naproti přes chodbu měl kancelář pojišťovací agent jehož jsem vídal jen zřídka, ale dvě ženy, které pro něho pracovaly, přicházely každý den ráno vždycky včas.

Všechno v budově bylo normální až do chvíle, kdy jsem došel ke své kanceláři a uviděl, že dveře jsou u zámku rozštípnuté. To dveře samy od sebe nedělají.

Přiložil jsem k nim ucho, ale nic jsem neslyšel.

Ustoupil jsem do chodby, abych se podíval z jiného úhlu. Z pojišťovací kanceláře byl slyšet ženský hlas, ale zněl normálně. Nikdo nevolal o pomoc. Nikdo vzrušeně nediskutoval o strašlivém rámusu, který se nesl z kanceláře soukromého detektiva naproti v chodbě.

Vrátil jsem se ke dveřím, znovu naslouchal a pak jsem otevřel.

Všude po podlaze byly rozházené papíry a kancelářské potřeby jako odpadky rozfoukané větrem. Pohovka byla po celé délce rozříznutá. Můj psací stůl ležel obrácený nohama vzhůru stejně jako „ředitelská“ křesla, a sklo ve francouzských dveřích bylo vykopnuté, takže z rámů trčely jen rozeklané střepy. Můj počítač, hlasová schránka a telefon v podobě Mickey Mouse byly součástí změti. Myšák měl dokonce rozbité levé ucho. Vše, co bylo včera večer na mém psacím stole, se válelo po podlaze.

Začal jsem s úklidem – a pak jsem zaslechl tikot Hodiny s obličejem Pinocchia stále ještě visely na stěně se svým lehkomyslným úsměvem. Jeho oči létaly v rytmu tikání ze strany na stranu, nevidoucí, ale uklidňující.

„Škoda že nemůžeš mluvit“

Šel jsem za psací stůl ke svému křeslu, ale zjistil jsem, že je mokré a páchne močí. Nechal jsem ho tedy na místě. Spis, který jsem měl k případu Lionela Byrda, byl rozházený na podlaze mezi jinými věcmi. Sesbíral jsem jednotlivé stránky, došel si do auta pro fotoaparát a v kanceláři jsem pořídil pár snímků pro pojišťovnu. Pak jsem zavolal Louu Poitrasovi, který mi řekl, že posílá hlídkový vůz. Musel jsem použít mobilní telefon, protože můj aparát s pevnou linkou byl rozbitý.

Zatímco jsem čekal na policii, zavolal jsem Joeu Pikeovi.

„Myslíš, že to má něco společného s těmi hovory, cos měl včera?“ chtěl vědět „Načasování je příliš dokonalé, abych si mohl myslet něco jiného.“

„Souvislost s Byrdem?“

„To nevím, ale moc bych na to nesázel. Spis tady nechali a to, jak ho pohodili společně s jinými věcmi, svědčí o tom, že ho nečetli. Prořízli pohovku a vykopli sklo z francouzských dveří. Vypadá to spíš na vandaly. Jo, a někdo mi pochcal křeslo.“

„Možná je ten vandalizmus jen zástěrkou prohlídky.“

„Jo, to je možný. Všechno projdu a zjistím, jestli něco nechybí.“

„Chceš, abych přijel?“

„Nebyl bys tu nic platný. Policie už je na cestě.“

„Možná bych měl jet k tobě domů, aby ti někdo nepochcal ještě pohovku,“

„To není špatný nápad.“

Zavolal jsem svému pojišťovacímu agentovi, pak správci budovy, abych ho uvědomil o vloupání a řekl mu, že potřebuji opravit dveře. Skončilo to tím, že jsme na sebe řvali. Pak jsem se šel zeptat sousedů, zda něco neviděli nebo neslyšeli. Ode všech jsem dostal zápornou odpověď, ale všichni chtěli vidět škodu, takže jsem je pustil dovnitř. Zatímco se dívali, dostavili se dva hlídkoví policisté, vyslechli mě a dali se do sepisování trestního oznámení. Prohlédli si škodu a jedna z žen z kanceláře pojišťovny nám řekla, že odcházela z práce až v půl deváté večer, takže do mé kanceláře se někdo musel vloupat teprve po jejím odchodu.

Velitel hlídky, seržant jménem Bristo, jí udělil radu: „Když pracujete do tak pozdní hodiny, raději se zamkněte.“

Pohladila svou malou kabelku.

„Nemyslete si, že tady sedím sama.“

Bristo nevěděl, co by na to ještě řekl. Jakmile všichni odešli, vzal jsem si z toalet na konci chodby dávkovač mýdla a papírové ručníky. Umyl jsem z křesla moč, nakupil všechny věci z podlahy na pohovku, abych po ničem nešlapal, a začal jsem pracovat Nenechám si přece zkazit den takovou banalitou, jako je zdevastovaná kancelář, protože jinak by si člověk koledoval o uhry ze stresu.

O tři minuty později už jsem mluvil s tetou Angela Tomasa, paní Candy Lopezovou. Vysvětlil jsem jí, co mám s jejím synovcem společného, a sdělil jí, že bych s ním nutně potřeboval mluvit

„Řekněte mi svoje jméno a číslo,‘“ odpověděla. „Povím mu, že jste volal.“

„Bylo by rychlejší, kdybych mohl zavolat přímo jemu.“

„Bylo by to rychlejší, ale já vám jeho telefon nedám, protože vás neznám. Vím jen, že jste nějaký cvok.“ Nenapadlo mě nic, co bych na tohle mohl říct.

„A vyřiďte tomu idiotovi, co mi volal včera večer, že vám dal moje číslo bez mýho povolení – a už je to tady – chlap, kterýho vůbec neznám, narušuje mý soukromí. Jestli chce moje číslo rozdávat cizejm lidem, může ho rovnou psát po stěnách na záchodech.“

„Chápu vás. Až s nim budu mluvit, tak mu to řeknu.“

„Řekla jste Angelovi, že volal Jack Eisley?“

„Nechala jsem mu vzkaz na záznamníku. Když mu volám, má tam pořád záznamník. Má pak co dělat, aby si to všechno přehrál.“

Poslední slovo vyslovila se snobsky teatrálním akcentem.

„Angel se tedy vrátil do Los Angeles?“

„Jo, vrátil. Ale jen tak mimochodem, už si neříká Angel, ale Andy.“

Vyslovila to bez sebemenšího španělského přízvuku, jako kdyby to bylo nejnudnější jméno na světě.

„Jak to?“

„Říkal, že Angel Tomaso zní moc… etnicky. Teď si říká Andy Thom. Jako kdyby v Hollywoodu čekali právě na nějakýho Andyho Thoma!“

Angelovi se doma nejspíš nedostávalo přehnané umělecké podpory.

„Zavolejte mu, prosím vás, hned. Bude si na mě pamatovat Povězte mu, že bych s ním nutně potřeboval co nejdřív mluvit“

„Řeknu mu, že jste Steven Spielberg. Tak vám zavolá rychleji.“

Položil jsem sluchátko a přemýšlel o Angelově novém jménu a pravděpodobnosti, že se s ním v dohledné budoucnosti sejdu. Měl jsem pocit, že to není příliš reálné.

Hledal jsem v losangeleském telefonním seznamu jméno Andy Thom, a když jsem nic nenašel, zavolal jsem kamarádce Patricii Kyleové, která měla na starosti obsazování rolí. Pat Kyleová pracovala pro všechny hlavní ateliéry a televizní stanice ve městě a spolupracovala i s většinou producentů reklam a videofilmů.

V současnosti byla úspěšná, bohatá a spokojená, což byl veliký rozdíl od doby, kdy si mě najala, abych jí pomohl s hrubým bývalým manželem, který se domníval, že je jeho právem rozbít jí přední sklo automobilu a terorizovat ji v práci. Přesvědčil jsem ho, aby se začal chovat jinak, a Pat Kyleová o mně od té doby měla dobré mínění. Jestliže Angel Tomaso alias Andy Thom má vážné úmysly stát se hercem, tři měsíce představovaly dostatečně dlouhou dobu, aby se zapsal do jejích hereckých kurzů, prošlapal si cestu ke zkouškám a poslal fotografie agentům, kteří zprostředkovávají role.

„Nikdy jsem o něm neslyšela,“ prohlásila ovšem Pat Kyleová.

„Jeho pravé jméno je Angel Tomaso. Je z Austinu.“

„Latinoameričan?“

„Jo. Záleží na tom?“

„Jen co do způsobu hledání. U herců je důležitý obličej, a obličej je tím, co se líbí. Některé menší agentury se specializují na etnický herce. Nevíš jestli je členem nějakého hereckého svazu?“

„To nemám zdání.“

„Hrál už někdy v něčem?“

„Podle toho, co říkala jeho teta, o tom dost pochybuju. V době, kdy tu byl poprvé, určitě ne. To byl totiž důvod, proč se vrátil do Austinu. Teď je tady teprve tři měsíce.“

Pat mi slíbila, že se poptá, oba jsme to položili a já se v poničené kanceláři ponořil do Chenových zpráv. Přemýšlel jsem o oxykodonu mexické provenience. Kdyby Byrda trápily takové bolesti, že by nemohl chodit ani řídit, pravděpodobně by potřeboval stálého dodavatele. Jestli nemohl z domu, někdo mu ty pilulky nosil, a ten někdo by mohl vědět, jak se dostal k těm fotkám. Rozhodl jsem se, že se poptám u sousedů.

A tak jsem tedy toho odpoledne v jednu hodinu čtrnáct minut urovnal spis o Byrdovi, zamkl kancelář, jak nejlépe to šlo, a sešel dolů k autu. Jakmile jsem vyjel z podzemní garáže, zavěsila se za mě černá toyota s kouřovými skly.

12

Černá toyota zahnula se mnou k Laurel Canyonu, ale stejně tak i půltucet jiných aut. Nikdo po mně nestřílel ani se nechoval přehnaně agresivně, takže jsem si v duchu řekl, že taky trochu trpím stihomamem. Když vám rozmlátí kancelář, je snadné si představit, že vás sledují.

O dva bloky dál jsem však projel křižovatku na oranžovou. Toyota zrychlila, prolétla na červenou, aby se udržela za mnou, a pak opět zpomalila. Takže to zřejmě nebyla jen moje bujná představivost Zdálo se, že v ní sedí dva muži, ale kvůli silně zabarveným sklům jsem si tím nemohl být jistý.

Prudce a bez blinkru jsem odbočil doprava a toyota zahnula taky. Když mě téměř dojela, spatřil jsem na jejím předním nárazníku samolepku dívčí kapely Tattooed Beach Sluts.

Znovu jsem odbočil a zastavil u chodníku, ale toyota se neobjevila. Po pěti minutách jsem se rozjel a pokračoval v cestě do Laurel Canyonu. Jestli si nebudu dávat pozor, stane se ze mě druhý Chen.

Na ulicích v kaňonu se válely ulámané větve a listí a hromadily se u zaparkovaných aut jako sněhové závěje. Velké cedry a eukalypty stály poprvé po mnoha dnech bez hnutí a odpočívaly po boji s větrem. Vznášel se tu silný pach jejich mízy.

Když jsem dojel k Byrdovu domu, policie i pečetící páska už byly pryč, ale před schodištěm jsem viděl televizní štáb a stěhovací vůz s nízkou korbou. Lidi od televize byli na verandě a natáčeli rozhovor s nějakým starším mužem s načerno obarvenými vlasy a s jaterními skvrnami na kůži. Za stěhovákem stálo bílé eldorado. Patřilo pravděpodobně člověku, kterého zpovídali a jemuž zřejmě patřil i dům, tudíž Byrdovu domácímu. Zatímco mluvili, dva chlápci, Latinoameričani, nakládali do stěhovacího vozu nábytek.

Zatímco jsem čekal, až reportérka skončí, všiml jsem si ženy v protějším domě, porostlém psím vínem. Už zase stála za oknem a sledovala interview. Rozhodl jsem se, že začnu s ní.

Vyšel jsem po schodišti, ale než jsem se dostal nahoru, otevřela okno.

„Jděte pryč! Už toho mám plný zuby!“

„Jsem od Easter Seals. Nechcete pomoct umírajícím dětem?“

Zabouchla okno.

Došel jsem až k jejím dveřím a zvonil tak dlouho, dokud neotevřela. Zblízka, se svými šedivými naondulovanými vlasy vypadala starší.

„Nejsem z Easter Seals. Řekl jsem to jen tak.“

„Já vím, že nejste, a vy zase víte, že to vím. Jste od policie. Viděla jsem vás tady včera a vy jste viděl mě.“

Jmenovala se Tina Isbeckiová. Představil jsem se a nechal ji, aby si dál myslela, že jsem policajt. Odborníci jako já jsou zvyklí plout s proudem. Říká se tomu „lhaní“.

Pohlédl jsem přes ulici na dosud probíhající interview.

„Kdo je to?“

„Sharla Leeová. Dělá zprávy.“

„Nemyslím reportérku. Myslím toho pána, kterého zpovídají.“

„To je pan Gladstone. Majitel domu.“

Policie dům uvolnila a pan Gladstone se nyní zbavoval nábytku. Musel dům vyklidit, vymalovat a doufat, že najde nájemníka, kterému nebude vadit, že si tam mnohonásobný vrah prohnal hlavu kulí.

Obrátil jsem se znovu k Tině Isbeckiové.

„Viděl jsem vás včera večer v televizi, jak jste říkala, že teď můžete klidně spát Vypadala jste při tom velmi přirozeně.“

Detektiv, který jí chce zalichotit, aby mohl přejít k nenáviděnému tématu.

Zamračila se.

„To není všechno, co jsem řekla. Prohlásila jsem, že teď můžu spát, protože všichni ti zatracení poldové už konečně zmizeli. Jenže oni to udělali tak, jako kdybych to řekla o panu Byrdovi.“

„Znala jste ho dobře?“

„Snažila jsem se mu vyhýbat Byl hrubý a nechutný. Když jsme se poprvé potkali, zeptal se mě, jestli by se mi líbil anální sex. Přesně takhle. Kdo jiný by si dovolil říct něco takovýho?“

Buďte vítáni u Lionela Byrda.

„Měl tady v sousedství někoho blízkého?“

„Pochybuju. Spousta lidí tady jsou buď v nájmu, nebo na byt a stravu. Většina je hodně mladých. Přicházejí a odcházejí.“

V podstatě totéž mi řekla Starkeyová.

„Museli se vás už na tyhle věci ptát nejmíň stokrát“

„Tisíckrát. Dovolte, abych vám odpověděla na všechny otázky, a oba jsme si tak ušetřili čas…“

Odpočítávala své odpovědi tak, že ohýbala jeden prst po druhém, až jsem se skoro začínal bát, že si je poláme.

„Ne, nikdy jsem neviděla nic podezřelého. Ne, nikdy mi nevyhrožoval. Ne, nevěděla jsem, že byl v minulosti zatčen a neslyšela jsem žádný výstřel. Ano, překvapilo mě, že zabil tolik ženských, ale tohle je Laurel Canyon.“

Založila si paže na prsou se samolibým výrazem, aby naznačila, že teď už odpověděla na každou myslitelnou otázku, kterou bych jí mohl položit.

„Měl hodně návštěv?“

„Nikdy jsem u něj nikoho neviděla.“

„Nevíte, jak dostával svoje léky?“

Samolibost se vytratila.

„V jeho domě se našel oxykodon bez předpisu. Víte, co to je?“

„Samozřejmě že to vím, ale já ho skoro vůbec neznala. Nemohla jsem vědět, že je závislej na drogách.“

„Rozumím. Jen bychom rádi věděli, odkud je bral.“

„Ode mě ne.“

Najednou by byla zahnaná do obrany.

„V den evakuace jste to byla vy, kdo řekl policistům, že nejspíš bude doma?“

„Jo, já. Měla jsem o něho starost. Kvůli tý noze neřídil. Nedokázal sešlápnout brzdu.“

„Kdy jste ho naposledy viděla venku?“

„Můžete mi to věřit nebo nemusíte, ale mám jiný starosti, než koukat po sousedech.“

„Tohle není žádný test. Snažím se jen zjistit, jak obtížné pro něho bylo se někam dostat.“

„To nevím. Snad před několika týdny. Některé dny si dokonce nedokázal dojít ani pro poštu, takže se mu hromadila ve schránce.“

Nedokázal jsem už vymyslet nic, na co bych se ještě zeptal, a tak jsem se vrátil na ulici. Gladstone stále ještě mluvil s reportérkou a já se vydal klepat na dveře dalších sousedů. Většinou nebyl nikdo doma, a těch pár lidí, kteří doma byli, Byrda buď nikdy neviděli, nebo ho jenom občas potkali cestou kolem. Pouze jedna žena ze všech lidí, s nimiž jsem mluvil, s ním prohodila pár slov, a podle ní byl hrubý, vulgární a nepříjemný. Stejné hodnocení, jaké jsem vyslechl od Tiny Isbeckiové. Nikdo neviděl, že by ho někdy někdo navštívil.

Právě když jsem skončil s klepáním na všechny dveře v sousedství, sbíral se televizní štáb k odjezdu. Protáhl jsem se kolem stěhovacího vozu a stoupal po schodech nahoru právě v okamžiku, kdy z domu vyšel Gladstone.

Zamkl venkovní dveře a zamračil se, když viděl, že mířím k němu

„Dejte mi pokoj, ano? Nevěděl, že jsem, že ten chlap je maniak.“

„Nejsem reportér. Vyšetřuji ten případ.“

Ukázal jsem mu průkaz, ale viděl jich už za poslední týden tolik, že jen mávl rukou.

„Nevím, co bych ještě řekl. Platil nájem a nikdy jsem s ním neměl problémy. Teď mám v domě na stropě kusy mozku a spousta lidí se mě snaží připravit o čas. Do večera to tady musím dát do pořádku.“

Proběhl kolem mě ke stěhovákům.

Sedl jsem si do auta, ale nikam jsem nejel. Stěhováci skončili a odjeli. Gladstone je následoval. Jakmile byli pryč, vystoupil jsem z auta a kolem dolních větví cedrů jsem se protlačil na cestičku vedoucí kolem garáže. V cestě mi stál černý kontejner, ale za ní vedlo schodiště k zadním dveřím.

Popelnice byla plná ručníků, ložního prádla, starého oblečení a igelitových tašek s vyhozenými potravinami a kuchyňskými potřebami. Gladstone vyhodil věci, které se mohly zkazit – jablka a pomeranče, meloun, hamburgery, kuře a další poživatiny, které se nahromadí v ledničce. Byl jsem pravděpodobně už pátou či šestou osobou, která tyhle věci probírala, takže jsem neočekával, že bych mohl najít bůhvíco užitečného.

Prosmýkl jsem se kolem kontejneru a vyšel ke dveřím. Vstoupil jsem do domu a prošel jím. Mnoho věcí už tam nezůstalo.

V obývacím pokoji bylo ještě pár kusů nábytku, ale pohovka, televizor a křeslo, v němž se Byrd sprovodil ze světa, už byly pryč. V koupelně to bylo ještě horší. Nezůstalo tam vůbec nic, skříňka na léky i skříňka pod umyvadlem byly prázdné. Byl jsem zklamaný. Ani v ložnici nic nezbylo, i skříň byla prázdná. Všechno, co zůstalo, byla lepenková krabice s botami, opasky a jinými osobními předměty, jako byly staré zapalovače, propisovací tužky a rozbité hodinky. Celou jsem ji prohrabal, ale nic nenašel. Pěkná by byla například poznámka. K dodávce až do domu volejte zdarma přátelského místního dealera drog.

Prošel jsem ještě jednou celý dům a hledal telefon. Našel jsem tři zdířky, ale přístroj žádný. Mohla ho odvézt policie, aby si prohlédla paměťové čipy.

Skončil jsem v kuchyni, kde jsem vedle malé korkové nástěnky našel další zásuvku na telefon. Na nástěnce byly připíchnuté vizitky a jídelní lístky z restaurací s rozvážkou. Úplně nahoře se skvěla vizitka Alana Levyho. Byla mastná a tmavá, jako by tam visela už dlouho. Nejvíc tam bylo kuponů na slevy a letáčků.

Přestože toho Gladstone vyhodil už požehnaně, zůstala v kuchyňské lince hromada krabic a plechovek a dalších potravin, které na vyhození teprve čekaly. Na člověka, který nebyl schopen vycházet z domu, tam byla spousta jídla, a některé vypadalo čerstvě.

Vrátil jsem se k venkovní nádobě na odpadky a vysypal z plastových nákupních tašek ovoce a další věci. Byly to tašky z tenkého materiálu, jaké se vyhazují do odpadků. Většina lidí po příchodu domů vyndá nákup, ale účtenky nechá v tašce.

Byrd měl spoustu tašek a Gladstone je použil při vyklízení domu. Vysypal jsem jich čtrnáct a našel pět účtenek. Všechny byly z Laurel Marketu na začátku kaňonu a na všech bylo uvedeno datum nákupu. Mrtvola Lionela Byrda byla objevena před osmi dny a soudní lékař určil, že smrt nastala o pět dní dříve. Matematiku jsem se učil ve škole. Na nejnovější účtence bylo datum, které o dva dny předcházelo den jeho smrti. Jestliže měl takové potíže s řízením auta, moc rád bych věděl, jak chodil nakupovat.

Hodil jsem tašky a všechno ostatní zpátky do kontejneru a pak jsem se rozjel dolů, abych se poptal na různé věci. Tina Isbeckiová se dívala, jak odjíždím. Zamával jsem jí a ona mi to oplatila. Začínali z nás být přátelé.

13

Pro svou venkovskou atmosféru se Laurel Canyon stal domovem folkových rockerů jakými byli například David Crosby, Graham Nash a Joni Mitchelová, kteří psali o uklidňujících a pohodových pocitech, kokainových kovbojích a hezkých domech se dvěma kočkami na dvoře. Po hřebenech se ve výšce klikatily cesty, které byly vzdálené jen několik bloků od Sunset Boulevardu, ale od města je odděloval strmý kaňon, takže jste měli pocit, že jste od něho na kilometry vzdálení. Venkovský ráz udržovalo a podtrhovalo i několik obchodů, samoobsluh a restaurací v dolní části kaňonu.

Zajel jsem na malé parkoviště a pak se loudavě vydal do jedné ze samoobsluh. Cítíte-li se v pohodě, pak se loudáte.

Obchod byl větší, než se zdál zvenčí. Měl vysoký strop a úzké uličky mezi regály nacpanými zbožím. Za pokladnou seděla hezká mladá žena. Za pultem s lahůdkami stál starší muž s čepicí a vinylovými rukavicemi a míchal ve velké míse tuňákovy salát.

Vytáhl jsem fotografii Lionela Byrda, kterou jsem si vystřihl z novin, a ukázal ji pokladní. „Mohla byste mi říct, jestli poznáváte tohoto muže? Jmenoval se Lionel Byrd. Byl vaším pravidelným zákazníkem.“

Pohlédla na fotografii rozšířenýma, zvědavýma očima.

„Jste od policie?“

„Ne. Jmenuju se Elvis Cole. Jsem soukromý vyšetřovatel.“

Usmála se a úsměv ji zkrášlil ještě víc.

„To je vaše pravé jméno?“

„Cole?“

„Ne, to zvláštní křestní jméno. Elvis. Já jsem Cass, jako Mama Cass Elliotová. Bydlela tady, nahoře na kopci. Chodí sem jeden frajer, který se jmenuje Jagger, a další, co se jmenuje zas Morris, prý po Jimu Morrisonovi, ale kdo ví, jak to je.“

„Šedesátá léta žijou,“ mínila Cass a pak zavolala přes rameno: „Phile, můžeš se sem přijít na něco podívat?“

Phil odložil mísu s tuňákem, postavil se za ni a otřel si ruce do utěrky. Cass mu ukázala fotografii.

„Byl to náš zákazník?“

Phil zkoumal fotku.

„To je ten chlápek, kterýho našli při tom ohni. Copak jsi to neviděla ve zprávách?“

Cass nevěděla, o čem je řeč.

„Jo, chodil jsem pro kuře na karí,“ řekl Phil. „Vždycky si dával jen to. Karí kuře na sezamový žemli. Měl něco s nohou.“

Phil byl výhra. Možná si při přípravě sendviče povídali a Phil by si mohl zapamatovat něco užitečného.

„To je pravda. Byl tady asi před čtrnácti dny, těsné před smrtí. Vzpomínáte si, o čem jste se bavili?“

Phil mi vrátil fotografii a zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, ale nebyl tady už pěkných pár měsíců. Už je to dost dlouho, co tu byl naposledy.“

„Byl tady přesně před patnácti dny a ještě dva dny předtím. Tohle jsem našel u něho v domě.“

Ukázal jsem mu dvě poslední účtenky. Phil si je zamračeně prohlédl, jako kdyby se jednalo o nepochopitelnou záhadu, a pak zavrtěl hlavou.

„Nevím, co bych vám k tomu řekl. Máme tady rušno, a kdyby si nekoupil sendvič, tak bych si ho asi nevšiml.“

Zdálo se, že je po nadějích, ale ozvala se Cass.

„Taky jsme mu to mohli dodat domů. Zeptáme se Charlese, jestli si na to nevzpomene.“

Phil si dosud prohlížel účtenky.

„Není tady poplatek za dodání do domu. Nevezli jsme mu to. Kdyby ano, zaúčtovali bychom si příplatek.“

„Nebuď takový skeptik,“ pokárala ho Cass.

Šla na konec pultu a zavolala na někoho, kdo se jmenoval Charles. Z uličky mezi regály vyšel skladník v zelené zástěře.

Phil mu podal fotografii.

„Vozil jsi domů nákupy tomuhle chlapovi? Jmenoval se Byrd,“ zeptal se a pohlédl na mě.

„Kde bydlel?“

„V Anson Lane. Před Lookoutem nahoru kolem školy.“

Charles se s fotkou otočil a zavrtěl prstem, jako by mu to pomáhalo se rozpomenout

„Chlap s kulhavou nohou.“

„To je on.“

„Jo, viděl jsem to v novinách. Šílená věc.“

„Nevezl jste mu před dvěma týdny nákup?“

„Ne, nikdy jsem mu nic nevozil. Vím to z kartotéky. Už tady nebyl dost dlouho, nakupovala mu Ivy.“

Cass se zasmála.

„Jasně, ta holka!“

„Nákupy mu brala nějaká dívka jménem Ivy?“

„Vždycky zavolal, nadiktoval seznam a ona mu to odvezla. Sám už jezdit nemoh.“

Cass se zeširoka usmála.

„Charles z ní byl úplně hotovej.“

Charles zčervenal

„Přestaň! Trochu diskrétnosti.“

„Kdo je Ivy?“

Cass se dotkla ruky pod loktem.

„Tadyhle má probodnutý srdce. Upomínka na Charlesovu lásku.“

„Huso!“

Jenže Cass měla zjevnou radost z kolegových rozpaků a samolibě si založila ruce na prsou.

„Bydlela tady nahoře ve velkým domě ze sekvojovýho dřeva. Návrat hippies do věku komun.“

Charles na ni vrhl vzpurný pohled.

„Není to žádná komuna. Ten chlap jen pronajímá pokoje, to je všechno. Ivy tam pár týdnů bydlela.“

„Ne dost dlouho na to, abys jí dokázal stáhnout kalhotky.“

Phil se zasmál a vrátil se ke svému tuňákovi.

Velký dům ze sekvojového dřeva stál hned vedle domu Tiny Isbeckiové. Byl jsem tam před necelou hodinou a hovořil s plešatým mužem jménem Lloyd a zenou jménem Jan, která o sobě řekla, že píše scénáře.

O Byrdovi nic nevěděli a ani se nezmínili o žádné Ivy.

„Před chvílí jsem tam byl a mluvil s Lloydem. Ta Ivy tam už nebydlí?“

„Ne. Vrátila se domů.“

Skvělé. Jediná osoba, o níž jsem zjistil, že měla nějaký kontakt s Byrdem, se vrátila jako tornádo do země Oz. „Kvůli tomu, co se stalo?“

„Odjela ještě před tím požárem. Vzala si ten pokoj jen na chvíli, protože její byt byl v rekonstrukci. V koupelně měla plíseň.“

Charles se náhle zatvářil zděšeně.

„Poslyšte, snad ji nezabil? Není mrtvá?“

„Ne ne nic takového, jen bych si s ní potřeboval promluvit. Víte, jak se s ní spojit?“

Cass posměšně odfrkla: „O tom nepochybujte, že to ví.“

Charles sice neznal adresu ani telefon Ivy Casikové, ale věděl, kde bydlí. Jednou nemohla na zdejším parkovišti nastartovat auto a Charles ji odvezl domů pro peníze na opravu. Měla byt v Hollywoodu.

Zapsal jsem si jeho pokyny, jak se k bytu dostanu, poděkoval jsem jim za pomoc a zamířil k autu.

Když jsem došel na parkoviště, nakukoval mi do auta jakýsi udělaný kluk v triku Foo Fighters s černou páskou kolem hlavy. Jezdíte-li v Corvettě z roku 1966, tak se tomu nevyhnete.

„Pěkná. Nechcete ji prodat?“

„Ne, díky.“

„Škoda. V tomhle bych se vozil rád.“

Zapálil si cigaretu a odešel k modrému mustangu. Kouřil a obdivné hleděl na mé auto. Záviděl.

Rozjel jsem se k Sunsetu a pak podle Charlesových rad do východního Hollywoodu. Konečně jsem něco měl. Skutečnou živou osobu, od které jsem se mohl dozvědět něco užitečného. Šance však byly stejně mizivé jako to, že mi na hlavu spadne meteor, ale když už se nějaká naděje objeví, držíte se jí.

Byl jsem v tak skvělé náladě, že jsem si málem nevšiml černé toyoty, pickupu, který se zařadil do provozu za mnou. Byl to ten vůz se samolepkou Tattoed Beach Sluts. O několik vteřin později se za námi objevil ještě modrý mustang kluka v triku Foo Fighters.

Cesta k bytu Ivy Casikové mě přivedla k nízkému předhoří u Hollywood Bowl. Odtamtud jsem jel západním Hollywoodem na jih po okruhu kolem Farmers Marketu a díval se do zpětného zrcátka.

Mustang předjel toyotu, která odbočila. Po několika blocích stála na křižovatce přede mnou. Když jsem ji minul, zařadila se za mě a mustang zmizel. Takhle to pokračovalo přes celé město. Jedno z těchto dvou aut jelo vždy za mnou, ale nikdy příliš dlouho. Jistě používali ke koordinaci pohybů vysílačky nebo mobilní telefony.

Když už bylo jisté, že mě sledují, vytáhl jsem zpod sedadla pistoli, položil si ji vedle stehna a pak jsem zavolal Pikeovi. Stále ještě hlídal můj dům.

„Máš číslo?“ zeptal se Pike.

„Mají na značkách bláto. Pěkný trik, když si uvědomíš, že už pět měsíců nepršelo.“

„Myslíš, že jsou od policie?“

Foo Fighter vypadal na poldu příliš mladý, ale spousta kluků, kterým je přes dvacet, vypadá mladší.

„Můžou být. Bastillová se naštvala, když jsem jí řekl, že hledám Tomasa. Možná to jsou dokonce ti chlapi, co mi udělali bordel v kanceláři.“

Pike si odfrkl.

„Žádný policajt by ti nepochcal křeslo.“

„Crimmens si vynutil falešné doznání v závažném trestném činu. Mohl se vychcat na křeslo, protože si myslel, že tak prohlídku zamaskuje coby vandalizmus.“

„Jo, to by možný bylo.“

„Jsem na cestě za slečnou, která se jmenuje Ivy Casiková a teď jsem u Bowlu. Vyraz na ně, já jim zmizím a ty můžeš zjistit, kam pojedou.“

„Je mi to jasný.“

„To bych od tebe očekával.“

Odbočil jsem na sever ke kopcům, jel jsem poměrně pomalu, měnil jsem jízdní pruhy a ve zpětném zrcátku sledoval, jak mizí a znovu se objevují. Někdy jsem je nezahlédl několik bloků, ale pak se jedno z aut vždycky znovu vynořilo.

Připnul jsem si podpažní pouzdro a přes ně oblékl sako. Den byl na sako příliš horký, ale potřeboval jsem, aby zakrylo zbraň.

Po šestnáctí minutách zavolal Pike. „Už jsem za tím mustangem.“

„Dobrá práce.“

Zaklapl jsem telefon a šlápl na plyn.

14

Nahoře na Hillcrestu jsem odbočil do staré obytné čtvrti s křivolakými ulicemi, vysokými obrubníky u chodníků a spoustou statných palem. Když jsem cestou vzhůru projížděl ostrými zatáčkami, bylo snadné se toyotě mustangu vypařit. Pravděpodobně budou chvíli jezdit sem a tam a navzájem se obviňovat, kdo z nich mě ztratil, ale nakonec pojedou domů, aniž by si uvědomili, že mají v zádech Pikea. Až dokončím záležitost s Ivy Casikovou, pojedu za ním, ale tak, aby mě nezpozorovali. Pak si promluvíme.

Zaparkoval jsem pod jacarandou naproti domu, ve kterém Ivy bydlela, a vydal se k jejímu bytu. Měl číslo čtyři a nacházel se v přízemí u dvora. Dvakrát jsem zazvonil a pak ještě zaklepal, ale nebyla doma. Smůla.

Ivy nepředstavovala bůhvíjak hodnotnou stopu, ale byla tou jedinou, kterou jsem měl, a tak jsem se vrátil k autu a sedl si za volant. Po dvaadvaceti minutách přijel zaprášený Ford Neon a zaparkoval u protějšího chodníku. Vystoupila z něho vysoká mladá žena s vážnýma očima a rovnými vlasy. Měla široká ramena a vypracované nohy sportovkyně. Na sobě měla kraťasy, tenké triko a modré sportovní boty Saucony, jako by si byla někde zaběhat. Malé srdíčko na jejím předloktí vypadalo jako jahoda.

Rozběhl jsem se za ní do dvora.

„Ivy Casiková!“

Uskočila stranou, jako kdybych na ni zařval „bububu“ a vypadalo to, že se chce dát do běhu.

„Promiňte. Nechtěl jsem vás polekat.“

Rozhlížela se po dveřích jiných bytů, jako by chtěla volat o pomoc.

„Pěkně jste mě vyděsil.“

„Omlouvám se.“

Vytáhl jsem vizitku.

„Elvis Cole. Rád bych vám položil pár otázek o Lionelu Byrdovi, muži, kterého jste znala jako Lonnieho Jonese.“

Ustupovala a dál těkala pohledem po okolních bytech v očekávání pomoci.

„Kdo jste?“

„Soukromý vyšetřovatel. Podívejte se na mou vizitku.“

„Takovou může mít kdekdo.“

Rozpřáhl jsem paže a usmál se.

„Můžu vám ukázat i pistoli.“

Váhala, ale zdálo se, že se uklidňuje. Schoval jsem vizitku a vytáhl licenci.

„Licence státu Kalifornie, vidíte? Ještě jednou se omlouvám, že jsem vás vystrašil.“

„Jste policista?“

„Soukromý detektiv, ale policie s vámi bude chtít taky mluvit. Byl bych vám nejdřív zavolal, ale nemám vaše číslo.“

Zkoumala licenci, jako by to bylo obtížné čtení.

„Jste Ivy Casiková, že ano?“

Podívala se na mě a zdálo se, že si na mě začíná zvykat.

„Proč jste přišel?“

„Kvůli Lionelu Byrdovi, kterého jste znala pod jménem Lonnie Jones.“

„Ano?“

Z její odpovědi jsem nepoznal, zda věděla, jak se ve skutečnosti jmenuje, či nikoli.

„Lidi v samoobsluze v Laurelu mi řekli, že jste ho znala. Skladník, kterému říkají Charles. Četla jste dneska ráno noviny?“

„Charles,“

„Ten. Víte, o čem mluvím? Znala jste muže, který si říkal Lonnie Jones?“

Zdálo se, že přemýšlí; zastrčila si přitom vlasy za ucho.

„Promiňte, ale je to tak divný. Ten chlap v novinách, byl to opravdu Lonnie?“

„Chápu vás. Naskakuje vám z toho husí kůže, co?“

„Jo. Nechcete jít dovnitř? Bude to lepší než stát tady.“

Byt byl malý, ale uklizený, jen s pohovkou a kávovým stolkem v obývacím pokoji a menším kulatým stolem u kuchyňky. Nábytek byl nový a zdálo se, že se jedná o původní vybavení bytu. Kuchyňka byla vzorně čistá. Stejně tak i podlahy a kuchyňský stolek. Jedinou nepatřičnou věcí byly noviny, otevřené na stránce, kde se psalo o Byrdovi.

Nabídla mi láhev vody, sama si také jednu vzala a usadila se s ní na kraji pohovky. Přinesl jsem si jednu z židlí od kuchyňského stolu, abych od ní neseděl daleko.

„Mluvil už s vámi o tom někdo?“ zeptal jsem se jí.

„Myslíte policii?“

„Minuly týden vyslýchali vaše bývalé sousedy. Strávili v té ulici dost času a vyslechli spoustu lidí.“

„Neměla jsem o tom ani tušení. Když jsem to pak uviděla v novinách, pomyslela jsem si, bože, to je Lonnie, ale ta fotka byla moc nekvalitní. Myslela jsem si, že je to nějaký špatný vtip.“

„Není to žádný vtip.“

„Je to jako zlý sen.“

„Jak dobře jste ho znala?“

„Párkrát jsem mu zajela nakoupit jídlo. Jinak jsme spolu žádný čas netrávili.“

V jejím hlase zazněl obranný tón, jako kdybych ji vinil ze sympatií se sériovým vrahem.

„To je v pořádku, Ivy. Nic jste nevěděla.“

„Chodil o holi a požádal mě o pomoc. Nikdy neřekl nic nepřístojného nebo urážlivého. Stejně jsem jezdila na nákup. Měla jsem mu to snad odmítnout? Byl to starý člověk.“

Pohodila hlavou. Vlasy se jí pohupovaly jako závěs ve větru.

„Chtěl po vás někdy, abyste mu přivezla nějaké léky?“

„Ne, to ne. Jen jsem mu párkrát zajela dolů do samošky. Lékárna tam není.“

„Nemyslím léky na předpis. Užíval oxykodon vyráběný v Mexiku. Zřejmě se k němu dostával ilegálně.“

Napřímila se a našpulila rty. Byla to hrubá otázka, ale chtěl jsem vidět její reakci.

„Žádné léky jsem mu nekupovala.“

„Dobře. Zeptat jsem se ale musel.“

„Myslíte si snad, že obchoduju s drogama?“

„Nemusela byste vědět, co kupujete. Mohl vás požádat, abyste mu vyzvedla nějaký balíček, aniž byste věděla, co obsahuje.“

„Nakupovala jsem mu jen jídlo.“

„Protože nemohl řídit, někdo mu ty léky vozit musel. Neříkám, že jste to byla vy.“

„Ale vyznělo to, jako že si to myslíte. Snažila jsem se mu jen vyhovět, a vy mě obviňujete, že jsem mu opatřovala nějaký drogy. To mi dost vadí.“

„Neobviňuju vás. Možná to tak vypadalo, ale nemyslel jsem to tak.“

„No tak dobře. Budu tohle všechno muset opakovat před policií?“

„Pravděpodobně ano a připravte se na to, že nebudou tak milí jako já.“

Stiskla rty, což téměř vždy znamená, že už nejsem vítán.

Pak začal vibrovat můj mobilní telefon, takže jsem se omluvil a podíval se, kdo volá. Byl to Pike. Řekl jsem jí, že musím hovor vzít, a otevřel jsem telefon.

„Jseš s tou holkou?“ zeptal se Pike.

„Jsem. Kam jeli?“

„Nikam. Divokej kůň zaparkoval hned, jak jsi jim ujel. Jsme na Franklinu dole pod Hillcrestem.“

„A co ten druhy?“

„Toyota zmizela. Jsme čtyři nebo pět ulic od těch kopců, takže se pravděpodobně vydala jiným směrem.“

„Dobře.“

„Jestli ten mustang odjede, chceš abych ho sledoval?“

„Určitě.“

Zavřel jsem telefon.

„Promiňte. Už jsme skoro u konce.“

„Jak myslíte.“

„Řekl nebo udělal Byrd někdy něco, co ve vás vzbudilo strach?“

„Kdybych se ho bála, tak bych mu nejezdila na nákupy.“

„Rozumím. Nepožádal vás někdy, zda by si vás nemohl vyfotografovat?“

Viditelně se otřásla. Věděla, že hovořím o jeho albu. „Ne. A kdyby to udělal, poslala bych ho někam.“

„Dobře. Ještě jedna věc. Řekl nebo udělal něco, co by naznačovalo, že chce spáchat sebevraždu? Nevzpomněla jste si v posledních dnech na něco takového?“

Na chvíli se tvářila odtažitě, pak se vrátila k novinám. Sáhla na ně, ale nezvedla je.

„Nic takového, jako že se chce střelit do hlavy, neřekl, ale byl v depresi. Bál se policie. Myslel si, že po něm jdou.“

„Opravdu?“

„Obvinili ho z vraždy. Hodně o tom mluvil.“

Pomalu jsem se nadechl.

„Vyprávěl vám o Yvonne Bennettové?“

„Vykládal o tom, jak se ho policie pokoušela křivě obvinit. Nenáviděl poldy. Tvrdil, že se ho vždycky snažili dostat Chci tím říct, že ten nemocnej dědouš trpěl perzekučním komplexem a že to všechno, nejspíš byl jenom jeho výmysl.“

„Nevymyslel si to.“

„Skutečně o něm chtějí napsat knihu?“

Zavrtěl jsem nechápavě hlavou a Ivy Casiková pokračovala.

„Někdo prý za ním přišel a vyptával se ho na to falešně obvinění. Ten chlap mu řekl, že z toho bude kniha a film a takový ty věci, a Lonnie se chlubil, jak zbohatne. Mně to ale celé připadalo absurdní.“

Vyschlo mi v ústech a olizování rtů nějak nepomáhalo.

„Co to bylo za člověka?“

„To nevím. Prý nějaký reportér. Chtěl napsat o tom, jak se mu policie pokusila přišít vraždu.“

Ivy Casiková byla atraktivní mladá žena. Bylo snadné si představit, jak Byrd bájí o životopisných románech a filmech, aby na ni udělal dojem.

„Viděla jste toho člověka?“

„Ne, Lonnie mi o něm jen vyprávěl. Přinesl si prý malý magneťák a vyptával se ho na spoustu věcí.“

„Chodil za ním domů?“

„Jo. Nebo si snad myslíte, že kecal?“

„To nevím.“

„Říkala jsem si, že vykládá pohádky, dokud jsem neviděla ty noviny. Opravdu byl obžalovaný z vraždy. A pak to obvinění skutečně stáhli. Takže v tom nelhal.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Tohle všechno je pravda.“

Do případu vstoupil nový hráč. Jakýsi neznámý, který se s Byrdem mohl bavit o vraždě, neznámý, který mohl, ale také nemusel existovat Kdyby ale někdo hledal Lionela Byrda, rád bych věděl, jak by se mu to podařilo. Všichni v Anson Lane se domnívali, že se jmenuje Lonnie Jones.

Přemýšlel jsem, jak zjistit zdaje příběh Lionela Byrda o reportérovi pravdivý. Policie jistě prošla všechny záznamy v jeho telefonu a prověřila veškerá telefonní čísla, takže Bastillová o tom už pravděpodobně věděla, ale nejspíš by mi to neřekla. Možná by to věděl ten kluk v mustangu.

Když mě Ivy Casiková doprovodila ven, zavolal jsem Pikeovi, všechno jsem mu řekl a zeptal se ho na mustanga.

„Copak dělá náš hošík?“

„Ještě pořád tady stojí.“

„Ta toyota se ukázala?“

„Ne.“

„Už tam jedu.“

Neujel jsem ještě ani tři bloky, když přede mnou z postranní ulice vyjela černá toyota. Nebyl jsem si jistý, zdaje to můj stín, ale jen se zahoupala na pérech a rychle se vzdalovala. Pravděpodobně pátrala v oblasti, zatímco mustang čekal, a jejího řidiče moje nenadálé objevení nejspíš překvapilo stejně jako mě to jeho.

Kdyby mě sledovali poldové, zastavili by mě a ukázali odznaky, ale toyota ujela. Myslel jsem si, že zůstane v nížině a na dálnicích a pojede za kámošem v mustangu, ale na křižovatce odbočila a začala stoupat stále výš do kopců. Muž za volantem se pravděpodobně domníval, že nahoře mi ujede, ale stál jsem na plynu a mezera mezi námi se zmenšovala.

Čím výš jsme vyšplhali, tím byly zatáčky ostřejší a klikatily jako hadi. Chtěl jsem zavolat Pikeovi, ale jel jsem příliš rychle a obě ruce jsem měl plně zaměstnané řadicí pákou a volantem. Nevěřil jsem, že ví, kam jede nebo kam ulice vedou. Jen na to šlapal a pokoušel se mě setřást. Projížděli jsme stopky bez zastavení, kroužili po stejných ulicích a pak sjížděli dolů. Brzy bylo po všem. Odbočil do slepé ulice a ocitl se v pasti.

Okénko u řidiče bylo stažené a řidič si mě prohlížel. Oči měl po té honičce veliké a rozšířené. Čekal, co udělám. Byl vysoký, měl masitá předloktí a těžká ramena, ale s řídkým knírkem a uhrovatým obličejem vypadal ještě mladší než Foo Fighter. Nemohlo mu být víc než sedmnáct nebo osmnáct. Dítě.

Jednou jsem ale viděl, jak jedenáctiletý kluk zastřelil s AK-47 tři dospělé muže. Vytáhl jsem pistoli, ale nezvedl jsem ji. Byl ode mě necelých deset metrů.

„Vystup z toho auta. A ruce nad hlavu, abych na ně viděl.“

Otevřel dveře, zvedl ruce a vystoupil. Když byl venku, vypadal dokonce ještě mladší, jako středoškolský fotbalový útočník s dětskou tváří. Napadlo mě, že se dá na útěk, protože děcka vždycky utečou, ale neudělal to.

„Zavři ty dveře,“ nakázal jsem mu.

Zabouchl je.

Vystoupil jsem z auta a zbraň držel podél nohy, protože jsem nevěděl, co by mohl zkusit nebo co bych měl dělat, kdyby se o něco pokusil.

„Na kolena. A ruce za hlavu.“

Udělal, co jsem mu přikázal. Byli jsme v krátké slepé uličce v obytné čtvrti, kde mohl každou chvíli někdo vyjít ven pro poštu nebo se vracet domů ze školy. Zastrčil jsem zbraň do pouzdra, zajistil ji a pak ustoupil od auta.

„Co chceš sakra udělat?“

„Tohle,“ pronesl hlas za mnou.

Pak mě něco tvrdého praštilo do zátylku a srazilo na ulici. V té chvíli jsem si uvědomil, že ten kluk mi vůbec nechtěl ujet Nebyl jsem to já, kdo chytil černou toyotu do pasti slepé ulice. To oni chytili mě.

15

Nový muž na scéně byl svalnatý mladík s ulízanými vlasy, světlešedýma očima a opálenou kůží člověka, který žije na slunci. Držel mě vzadu za košili, tahal mě za ni a smýkal se mnou, zatímco jsem se snažil mu vytrhnout.

Když mě uhodil, věděl, co dělá. Pohyboval se rychle, aby zůstal za mnou. Zezadu mě měl pod kontrolou a mohl mě mlátit do hlavy. Nesnažil jsem se sáhnout po zbrani ani jsem se nepokoušel vydrápat na nohy. Dostanete-li se do takové situace, musíte si bouchačku uchránit, protože kdyby se jí zmocnil ten druhý, bez milosti by vás odprásknul. A kdybych se pokoušel vstát, nemohl bych se bránit, takže jsem bojoval na zemi. Představte si ovšem detektiva, který se válí jako krab na zádech.

Kluk z toyoty vykřikl cosi, čemu jsem nerozuměl, a pak do mě začal kopat, ale nebyl tak dobrý jako jeho kámoš. Tyčil se nade mnou jako pouliční lampa a moc se nehýbal. Zahákl jsem mu ruku kolem kotníků a podtrhl mu nohy. Mladík přistál na nás dvou právě v okamžiku, kdy se v dohledu objevil modrý mustang. Když ten kluk dopadl, přitáhl jsem si ho k sobě a pokusil se ho převalit na prvního útočníka. Ten mě samozřejmě rval zpátky, ale kluk z toyoty sebou mrskl a odtrhl nás od sebe. Otočil jsem se, abych měl druhého útočníka před sebou, jenže ten do mě vrazil hlavou jako zadák. Foo Fighter se k nám rozběhl, aby se zapojil do bitky.

Znovu jsem se obrátil a tentokrát‘ se mi podařilo chlápka, co mlátí lidi zezadu, popadnout a přitáhnout k sobě. Měl mě přirazit k zemi, ale místo toho se pokusil vytrhnout z mého sevření, a to tak prudce, že když jsem ho pustil, odletěl ode mě jako raketa. Stačil jsem ho praštit do krku a do zubů a tomu klukovi ještě vrazit loket do obličeje. Právě když se první chlap hrabal na kolena, narazil mu Foo Fighter do zad jako beranidlo. Nešťastník to vzal obličejem o zem, ale Fighter se řítil dál. Ovšem nebyl sám.

Pike ho prohnal kolem skoleného kumpána a půvabným obloukem ho přirazil na bok mého auta. Slyšel jsem, jak mu praskla klíční kost.

Pak měl Pike najednou v ruce svoji zbraň ráže .357, já taky třímal bouchačku a představení bylo u konce.

„Vsadil bych se, že to nejsou poldové,“ prohlásil Pike.

Nasál jsem vzduch ve snaze chytit dech. Třeštila mi hlava. Bolelo mě rameno, záda a pravé koleno. Foo Fighter se taky držel za rameno a zatínal zuby bolestí. Kluk z toyoty klečel na zemi s krvavým a opuchlým okem. Zadní útočník se posbíral ze země prozatím na jedno na koleno a civěl na Pikea, jako by si koledoval o další nakládačku. Tenhle byl ze všech tří nejstarší.

„V pořádku?“ zeptal se ho Pike s přehnanou účastí v hlase.

„Uhmmm.“

„Vypadáš dost vyřízenej.“

„Auuu.“

„Rozumím.“

Pike postupoval stejným způsobem, jako to učinil už stokrát, když býval policistou. „Lehnout na břicho! Ruce za hlavu!“ přikázal.

Poslechli ho. Poplácali jsme Foo Fightera a kluka z toyoty po těle, jestli u sebe nemají nějaké to překvapení, ale když jsem se dotkl toho třetího a nejstaršího, vztekle mou ruku odstrčil.

„Nešahej na mě, ty sráči!“

„Byls to ty, kdo mi zničil kancelář?*4

Jdi do hajzlu!“

Klekl jsem mu na zátylek a prohmatal ho. Žádný z nich neměl zbraň. Vzal jsem jim peněženky a porovnal fotky na řidičských průkazech s jejich obličeji. Ten kluk se jmenoval Gordon Repko. Bylo mu osmnáct Foo Fighter byl Dennis Repko, dvacetiletý. Nejstarší byl Michael Repko, věk dvacet čtyři. Všichni tři měli stejnou adresu v Pasadeně v Kalifornii. Michael Repko měl u sebe rovněž vojenský průkaz, z něhož vyplývalo, že je seržant v záloze armády Spojených států. To vysvětlovalo jeho chvaty a divoké pouštní oči. Postarali se o noční můru Johnu Chenovi, když k nim přijel, a teď vyděsili i mě.

Odbelhal jsem se ke svému autu a opřel se o kapotu. Cítil jsem se dost na dně, ale s tímhle bojem o život v Hollywood Hills to nemělo nic společného.

„Debra Repková byla jejich sestra.“

Pike sklonil zbraň, ale neschoval ji.

„Ty jseš ten hajzl, co může za její smrt,“ zaječel Dennis Repko. „Je to tvoje vina!“

„Prokristapána,“ zaúpěl Pike.

Díval jsem se střídavě na všechny tři bratry a nenávist a strach v jejich tvářích mě vyčerpávaly ještě víc. Ta adresa v Pasadeně bylo pěkné místo. Těm třem klukům pravděpodobně nikdy nic nechybělo, pocházeli ze solidní rodiny a chodili do dobrých škol. Tři rozhněvaní běloši, kteří si chtěli odreagovat žal na člověku, která byl podle nich vinen.

„Zničili jste mi kancelář a sledovali jste mě, abyste se mi pomstili. Je to tak?“

„Co s náma chcete udělat? Zastřelit nás? Nebojím se vás a klidně si to s váma rozdám. Muž proti muži,“ zasyčel Michael Repko.

„To už jsi zkusil,“ prohlásil klidně Pike. „A teď se válíš na zemi.“

Šel jsem k Michaelovi a podřepí k němu na bobek. „Mohl jsem tě zastřelit. A tvoje bráchy jakbysmet. Nebo tě nechat zatknout. To, co jste udělali, byla blbost“

„Byla to naše sestra,“ ozval se Gordon.

Gordon, nejmladší z nich, plakal.

Zhluboka jsem se nadechl a vrátil se k autu. První výhrůžka smrtí přišla ještě dřív, než se do mé kanceláře dostavili Crimmens s Bastillovou, několik hodin předtím, než se ve zprávách objevil Marx. Protože o mém spojení s Lionelem Byrdem nepadlo ve zprávách ani v tisku jedině slovo, měl jsem docela dobrou představu o tom, jak se tihle kluci o mně dozvěděli.

„O tom, že jsem dělal na Byrdově obhajobě, vám řekla policie?“

„Zavřeli ho, ale ty a ten patolízalskej právník jste ho vysekali zas ven,“ běsnil Dennis.

„Kdo ti to řekl? Crimmens?“

„Byls to ty, nebo snad ne?“ přidal se Michael. „Moc rád bych si to vyřídil i s tím hajzlovským advokátem.“

Levy.

Pike si zastrčil zbraň pod nátělník.

„Co s nima chceš udělat?“

Šel jsem ke Gordonovi, pak k Dennisovi. Gordonovi opuchlo oko. Dennis nemohl hýbat rukou.

„Nechte mě na pokoji,“ zahučel chabě.

„U Gordona se to obejde bez šití, postačí trocha ledu. Dennis ale potřebuje doktora.“

„Jděte do prdele. Nikdo se vás o nic neprosí,“ prskal Michael.

Hodil jsem jim jejich peněženky.

„Mrzí mě, že jste o ni přišli. Je mi líto, že je mrtvá, a chápu, čím jste si vy tři a vaši rodiče prošli, ale já prostě nevěřím, že vaši sestru zabil Lionel Byrd.“

Vstali. Dennis se zlomenou klíční kostí byl zkroucený ke straně. Gordon si osahával oko a zdálo se, že ho krev na prstech udivuje. Oba napjatě sledovali, co na to jejich bratr.

„To je blbost,“ odsekl vzápětí. „Poliši tvrdí, že to byl on.“

Marx uspěchal vyšetřování, aby se mohl blýsknout v televizi. Spousta věcí nebyla v té honičce dokončená.

„Nevěřte tomu.“

„Proč ne?“

Vysvětlil jsem jim, že doba Debřiny vraždy neodpovídá době zabití těch ostatních, které, přišly o život za temných bezměsíčných večerů. Řekl jsem jim, jak Byrda v posledních týdnech života trápila jeho zmrzačená noha natolik, že téměř nemohl chodit a jak byl v den své vlastní smrti předávkovaný oxykodonem. Pověděl jsem jim i o tom, jak Marx uzavřel vyšetřování ještě dřív, než byly provedeny všechny laboratorní testy, a že dosud nikdo nemluvil s nejdůležitějším svědkem vraždy Yvonne Bennettové – Angelem Tomasem. Řekl jsem jim všechno až na jednu výjimku: nezmínil jsem se o testech naslepo. O všem, co jsem jim řekl, budou mluvit, a mohli by to tudíž sdělit i policii. A já si nepřál, aby se moje povědomost o těch testech donesla k nesprávným lidem.

Když jsem skončil, Gordon si pohrdavě odfrkl.

„Pročpak si myslíš, že jsi chytřejší než policajti?“

„Možná jsem jen měl víc štěstí.“

„O tomhle nám ovšem poldové nic neřekli,“ zahuhlal Dennis.

„Možná jsem přece jen chytřejší.“

Michael se zaškaredil.

„Nebo se jen chceš zbavit viny.“

„Byrd nezemřel po první vraždě, ani po čtvrté nebo šesté. Zemřel až po té Debřině, takže není vyloučeno, že se tu rozjelo něco, co s vaší sestrou nebo s její vraždou souvisí.“

Michael pohlédl na bratry a pak si navlhčil rty.

„Jako třeba?“

„To zatím nevím, ale jsem jediný, kdo se to snaží zjistit, a proto potřebuju, abyste mi pomáhali.“

Dennis nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Ty chceš, abysme ti pomáhali?“

„Jediný způsob, jak na to přijít, je začít u vaší sestry. Kdybych o ní věděl víc, možná bych přišel na to, proč byla její vražda jiná.“

„Jako třeba co bys chtěl vědět?“ ždímal se Gordon.

„Podle pitevní zprávy ten večer, kdy byla zavražděná, trochu pila. Sešla se s někým po práci?“

Všichni tři na mě zírali.

„A pokud ano, tak kde se setkali? Byl to kamarád nebo kolegyně, anebo byla Debra někde sama?“

Dennis pohlédl na Michaela, znovu zavrtěl hlavou, ale teď už přemýšlel.

„To nevíme.“

„Já to taky nevím, a právě proto vás chci požádat o pomoc, abychom to společně zjistili.“

Dennis s Gordonem civěli na Michaela.

„Mikie, já myslím, že bysme mohli…“

Zvedl jsem ruce a naznačil tak, že záleží jen na nich. „Rozhodni se, Michaele. Buď přijmeš, co říká policie – uzavřený případ, všechno jasný –, nebo to nepřijmeš a budeš se snažit zjistit, jestli se chci vyvlíknout z viny či ne.“

Michael vrhl pohled na bratry. Dennis přikývl a snažil se ho pohledem povzbudit Gordon na něho hleděl s nadějí.

„Celá rodina už si vytrpěla dost“

„Myslí si všichni, že za to nesu odpovědnost?“ Michael přikývl. – „Pak to bude těžký.“

„Musíme to probrat.“

Dal jsem mu vizitku s pevnou linkou i číslem mobilu. Prohlížel si ji.

„Tys mi dal svoje číslo i domů?“

„Věřím tomu, co jsem ti řekl. Rozhodni se, jestli mi chceš pomáhat, a dej mi vědět, ale já v tom budu v každým případě pokračovat Třeba i sám.“

Michael váhal, možná dumal, jestli mi nemá podat ruku a potvrdit tak naši dohodu, ale nakonec to neudělal. Už nebylo co dodat.

Následoval Dennise k mustangu a posadil se za volant. Gordon nastoupil do toyoty. Odjeli a my zůstali ve slepé uličce sami.

Pike si zhluboka povzdychl.

„Její bráchové.“

„Jo,“ vydechl jsem.

16

Kalhoty jsem měl na obou kolenou roztržené, rozervanou košili, chyběly mi dva knoflíky a pravé předloktí jsem měl podrápané a ušpiněné. Mohl jsem jet domů nebo si sehnat nějaký led, či dokonce zajet na pohotovost, ale místo toho jsem se vydal do Hollywoodu do Best Buy. Koupil jsem si počítač a bezdrátový telefon, abych nahradil ty rozbité. Byl bych si koupil nové křeslo, ale to by se mi nevešlo do auta. Za pravým uchem jsem měl na lebce nateklou bouli a nad pravým obočím a v týle to bylo ještě horší. Prodavačka u pokladny si mě zděšeně prohlížela.

„Krvácíte,“ prohlásila.

„Zakopl jsem na parkovišti.“

„Jestli si chcete vyplnit stížnost, zavolám vám manažera.“

„To je v pořádku. Jsem tvrdej chlap.“

Přitiskl jsem si na předloktí kapesník, abych zakryl krev. Po odjezdu z Best Buy jsem se zastavil v obchodě s potřebami pro domácnost True Value, kde jsem koupil deset litrů latexové barvy, váleček a roli igelitu na zakrytí podlahy a nábytku. Barva se jmenovala Eggshell. Celkem, včetně nákupu v Best Buy, jsem utratil 1682 dolarů a 52 centů. Každého jiného by zbili zločinci, rozzuření poldové nebo šílenci, ale mně dali nakládačku tři rozhněvaní bratři, truchlící nad smrtí své sestry.

Když jsem se dostal domů, naplnil jsem dva mikrotenové sáčky ledem, natáhl se na pohovku a pak jsem zavolal jednomu novináři ze staré školy, Eddiemu Ditkovi. Eddie pracoval ve všech novinách v jižní Kalifornii a v některých dokonce několikrát. Znal novinářské řemeslo jako své boty.

„Kdyby nějaký reportér dělal na určitém tématu a já znal to téma, ale nikoli jméno toho reportéra, dalo by se to zjistit?“

„Pro jaký noviny?“

„To nevím. Vím jen, o čem to má být.“

„Tak už se vyžvejkni.“

Trpělivost nebyla Eddieho silnou stránkou.

„Lionel Byrd.“

„Tak to jseš vedle. Na Byrdovi dělaj všechny noviny ve městě.“

Eddie se zhluboka rozkašlal. Už téměř šedesát let kouřil tři balíčky denně. Řekl bych, že už se narodil s cigaretou v puse. Vydal ze sebe dávivé zachrchlání a odplivl si.

„Jsi v pořádku?“

„To jsou ty alergie.“

Zapírání kuřáka.

„Ten reportér, o kterém mluvím, začal na Byrdovi pracovat dřív, než kdokoli jiný. Měl se zajímat o Byrdovo obvinění z vraždy Yvonne Bennettové na základě vynuceného doznání. Byrdovi řekl, že by z toho mohla být kniha nebo film.“

„Nevíš, kde ten chlap pracuje?“

„To nevím.“

„L. A. Times mají asi osm set padesát redaktorů a dopisovatelů, a to jsou jen jedny noviny. Pak jsou tady Daily News, L. A. Weekly, La Opinion a všechny možný další plátky. Dovedeš si představit, kolik je to lidí?“

„Nejsou novináři na tihle věci přidělovaní? Nevěděl by to třeba šéfredaktor?“

„Když na tom někdo začne dělat, neznamená to ještě, že to dostal za úkol. Říká se tomu vyčenichat novinky. Uděláš si vlastní průzkum a pak to ukážeš šéfredaktorovi, jestli si myslí, že to má šťávu. A někteří redaktoři s tím za ním ani nechodí.“

„Takže říkáš, že se to zjistit nedá. Ani kdyby to mohlo vést k senzačnímu odhalení?“

Eddie se odmlčel. Slyšel jsem cvaknutí zapalovače. Potom jak si dává šluka. Větřil, že by z toho mohlo něco být

„K jakému senzačnímu odhalení?“

„Možná to byl reportér, možná ne. Ten člověk může hrát nějakou roli v tom, co se stalo Lionelu Byrdovi, nebo mít něco společného s těmi vraždami.“

„Poslouchám.“

„Co kdybych ti řekl, že i když byl ten případ veřejně uzavřený, policie ještě porovnává vzorky DNA s jistými vzorky, o kterých nikomu nic neřekne?“

„Ty testy pořád běží?“

„Jo, pořád.“

Eddie si znovu mocně potáhl.

„Uvidíme, co se mi podaří vyčenichat.“

Odložil jsem led a dal se do hledání vizitky Bastillové. Její speciální tým jistě identifikoval všechny příchozí i odchozí hovory z Byrdova čísla, zvláště v posledních dnech před jeho smrtí. Skutečný spisovatel nebo redaktor by se představil a Bastillová by ho tudíž měla znát. Nevěřil jsem, že by mi řekla pravdu, ale byl jsem zvědavý na její reakci.

„Bastillová, tady Cole…“

„Díky za ten spis. Levy už nám ho poslal.“

„To jsem rád. Rád bych vám ale položil jednu otázku: Volal Byrdovi domů někdo od novin, nebo on někomu takovému?“

Bastillová váhala.

„Proč se na to ptáte?“

„Jedna žena, která se jmenuje Ivy Casiková, mu jezdila nakupovat jídlo. Byrd jí řekl, že nějaký reportér píše knihu o jeho falešném obvinění z vraždy Bennettové. Řekla mi, že ten člověk ho před smrtí nejméně dvakrát navštívil.“

Bastillová se znovu odmlčela a tentokrát to trvalo ještě déle.

„Kdo je Ivy Casiková?“

„Měla pronajatý pokoj v Anson Lane, hned proti Byrdovi. Pomáhala mu, když už nemohl řídit. Možná si s ní budete chtít promluvit.“

„Jak se přesně píše její jméno?“

Nahláskoval jsem ho a nadiktoval jí Ivyinu adresu.

„Ještě něco, Bastillová…“

„Už je pozdě a já chci odsud vypadnout. Případ je stejně uzavřený. Je po všem. S tím se nedá nic dělat.“

„Opravdu? Nevolal třeba Byrd nějakému dealerovi nebo někomu, kdo mu nosil oxykodon?“

„Kde jste se o tom dozvěděl?“

„Volal, nebo nevolal?“

„Dobrou noc, Cole. Myslím to vážně.“

„A já zas myslím, že ten váš zvláštní tým byl rozpuštěný moc brzo.“

„Trhněte si nohou.“

Vyhodil jsem led, dal si sprchu a ošetřil si odřeniny kysličníkem. Když jsem si vzal čisté oblečení, cítil jsem se trochu lépe, ale trápily mě dohady, jaké vzorky to naslepo porovnávají se vzorky, které musel Chen odebrat týdny po Debřině vraždě. Kdyby s ní výsledky Byrda nějak spojovaly, objevilo by se to v novinách, takže ještě nebylo definitivně rozhodnuto.

Dvacet minut po osmé zavolal Michael Repko. Byl klidný a mluvil tiše, jako by se bál, že by ho mohl někdo uslyšet.

„Jestli si chcete promluvit o Debře, tak myslím, že by to šlo.“

„Myslíte, nebo víte, že by to šlo, Michaele? Domněnky nejsou k ničemu.“

„Nebylo to tady snadný. Všichni vám to kladou za vinu.“

„Umím to pochopit, Michaele. Kde se tedy sejdeme?“

Nadiktoval mi adresu a řekl, abych k nim přijel zítra v deset dopoledne.

„Dobře. Budu tam přesně v deset.“

„Buď z toho vzejde něco dobrýho, nebo to necháme tak, jak to bylo včera.“

A zavěsil.

Tvrďas až do konce.

Posadil jsem se na pohovku. Byl jsem naštvaný a cítil jsem se mizerně. Byl jsem tak naštvaný, že jsem znovu zavolal Bastillové, ale tentokrát to nevzala. Když pípla její hlasová schránka, řekl jsem: „Tady ještě jednou Cole. Vyřiďte svému kámoši Crimmensovi, že až ho příště potkám, tak ho nakopu do prdele.“

Položil jsem to a cítil se ještě hůř.

Vzal jsem si dva tylenoly a dvě tabletky aleve a odjel do kanceláře. Vynesl jsem nahoru barvu a nové věci. Pracovní doba už skončila a byl jsem na patře sám.

Správce budovy sebou hodil. Už jsem měl nové dveře, což bylo dobře, ale vyměnil mi i zámek. Stálo mě téměř patnáct minut usilovné a pozorné práce, než jsem ho rozebral a dostal se dovnitř.

Zapojil jsem nový telefon a počítač, rozbité staré věci jsem naházel do lepenkové krabice a odnesl ji do předsíně. Pohovku, skříňky s kartotékou a malou ledničku jsem odtáhl od stěn, zakryl je fólií k jednorázovému použití, sundal ze zdi Pinocchia a odnesl ho na bezpečné místo. Za necelou hodinu jsem měl vymalováno a otevřel jsem oboje francouzské dveře, aby barva rychle schla. Stěny budu muset vzít ještě jednou, ale to počká na víkend.

Stáhl jsem fólii, postavil nábytek na původní místo a nakonec jsem zametl a vyluxoval. Uklidil jsem v kanceláři, jak nejlépe jsem dokázal, a pak se usadil na pohovku s telefonem v podobě Mickey Mouse. Spodek byl rozlomený. Mickey měl uražené levé ucho a nalomenou jednu ruku. Koupit nový telefon by bylo jednodušší, ale byli jsme spolu už hodně dlouho.

Spravování telefonu mi zabralo delší dobu než malování. Slepil jsem spodek a Mickeyho na něj připevnil. Několik drobných kousků scházelo, ale celek nevypadal tak špatně. Nakonec přišlo na řadu ucho. Namazal jsem ho lepidlem, přiložil ho k hlavě a držel, dokud neztvrdlo. Když jsem skončil, byl Mickey zase pašák, ale praskliny už byly jeho trvalou součástí. Nebylo možné si jich nevšimnout.

Část třetí

CO VÁM

NIKDY NEŘEKNOU

17

Následujícího rána mě bolelo celé tělo a můj obličej se podobal přezrálému rajčeti. Rozcvička a horká sprcha pomohly uvolnit svaly, ale na mou tvář nijak nezapůsobily. Pokoušel jsem se něco sníst, ale byl jsem z nadcházejícího setkání s Repkovými příliš nervózní.

Znovu jsem si přečetl materiály o Debře. Policejní zpráva k nim sice nepatřila, ale ve spisu, který mi dal Chen, byli jako detektivové, kteří původně vraždu vyšetřovali, uvedeni Robert Darcy a David Maddux. Byl bych rád věděl, zda i oni patřili ke zvláštnímu týmu a vrátili se, když Chen dostal rozkaz vypravit se pro druhý soubor vzorků.

Přestože zpráva soudního lékaře uváděla jen malé množství alkoholu v krvi, nebyla tam žádná zmínka o tom, co Debra Repková dělala onoho večera či ve dnech předcházejících její smrti. To všechno jsem se chtěl dozvědět. Když jsem si znovu pročítal novinové články, zaujaly mě podobnosti mezi Repkovou a první obětí, Sondrou Frostokovichovou. Obě byly bílé, vzdělané a pracovaly v centru pro městskou radnici. To mohlo být důležité, ale nevěděl jsem, jak to poznat.

Dočetl jsem zprávu a uvědomil si, že už je načase, abych vyjel. Na setkání s Repkovými jsem se ani dost málo netěšil, ale nezbývalo mi nic jiného, než se vydat do Pasadeny. Sbalil jsem si tedy věci a jel.

Rodina Repkových měla hezký dům v rančerském stylu ve čtvrti pro vyšší střední třídu východně od Rose Bowl. Auto jsem nechal na ulici a pokračoval jsem pěšky po dlouhé příjezdové cestě ze starých cihel až k domu, kde jsem zazvonil. Byla to pro mě nesnadná cesta, protože jsem šel navštívit rodinu, která věřila, že jsem odpovědný za smrt jejich dcery. Dělalo se mi špatně od žaludku a pokoušel jsem se zhluboka dýchat, ale nijak to nepomáhalo. Bál jsem se, abych se jim nevyzvracel na podlahu.

Otevřel mi Michael, jako by na mě už čekal. Oči se mu rozšířily, když mě spatřil, a oba jsme se chvíli navzájem zkoumavě měřili. Na pravé tváři měl rudý šrám a horní ret opuchlý a rozpraskaný.

„Jseš pěkně zřízenej,“ uvítal mě.

„Ty taky.“

Ucítil jsem vůni šeříku. V jejich domě jsem měl pocit, že jsem se ocitl v obřadní síni krematoria, a možná to tak svým způsobem i bylo. Michael mě vedl dovnitř a přitom mi tiše poradil:

„S mámou opatrně.“

„Nemám v úmyslu nikomu ubližovat.“

Zavedl mě do prostorného obývacího pokoje, kde už se svými rodiči čekali Dennis a Gordon. Gordon měl fialové oko a Dennis paži v závěsu. Stěny byly pokryté rodinnými fotkami a nad krbem visela obrovská fotografie Debry. Další její obrázky stály ve výklenku krbu, vedle plyšových zvířátek, ročenek a suvenýrů. Její rodina vytvořila oltář.

Michael stál před rodiči se svěšenou hlavou. Už nevypadal jako ten ocelový voják, který se mě s bratry pokoušel umlátit k smrti.

„To je on,“ zahučel.

On.

Paní Repková na mě zírala s otevřenou nenávistí. Seděla vzpřímeně v ušáku, jako kdyby byl z mramoru. Nechybělo jí mnoho do šedesátky a měla podsaditou postavu s robustními kostmi jako její synové. Pan Repko byl o deset let starší než jeho žena. Byl hubený a měl uslzené oči člověka, který každý večer přes míru pije, aniž by toho ráno litoval. Měl vysoké čelo a brýle a jeho synové se mu nepodobali ani v nejmenším. Debra mu však podobná byla. Mračil se na můj poraněný obličej a pak pohlédl na svoje syny, jako by chtěl něco říct, ale nakonec to neudělal.

„Děkuji, že jste mě přijali. Dobře vím, jak je to pro vás těžké.“

„Od Michaela víme, že podle vašeho názoru se policie mýlí.“

„Všechno, co chci, je položit vám pár otázek. Budu se snažit vyřídit to rychle.“

„Tak se tedy do toho pusťte. A snažte se nám to usnadnit, jak jen to bude možné.“

Vytáhl jsem notes. Schovávání za poměrně velkým zápisníkem mi pomáhalo nevidět odsudek v jejich očích.

„Potřebuju nějaké základní informace o Debře, a taky musím vědět, co udělala policie a na co se vás ptala.“

Paní Repková si založila paže na prsou.

„Vypadá to, že se chystá z něčeho obviňovat policii.“

Pan Repko vrhl pohled na manželku a pak na mě zkoumavě hleděl, protože nevěděl, co ode mě může očekávat.

„Policie se k nám chovala slušně. Dá se říct, že přímo laskavě. Nemůžeme o nich říct nic špatného.“

„Ptám se proto, abych věděl, jak policisté vedli vyšetřování. Budu-li vědět, co udělali, ušetří mi to čas, protože se dozvím, jakým směrem se zaměřit. Rozumíte?“

„No tak mami, nech toho.“

„To ti bude stačit?“ zeptal se mě Gordon.

Pan Repko si uhlazoval nohavice. Stále ještě se necítil dobře, ale nechal se od synů přemluvit, aby mě pozvali, a teď nevěděl, jak dál.

„Tak dobře. Ptejte se.“

Znovu jsem se zahleděl do notesu. V tomhle boji by mi nepomohlo ani tři sta spartských válečníků.

„Pokud vím, poslala policie minulý týden k vám domů kriminalistu.“

„To je pravda. Prohlížel si Debřiny věci.“

„Řekli vám, co hledají?“

„Ten, co sbíral ty vzorky, toho moc nenamluvil. Byl to divnej člověk.“

„Toho nemyslím. Myslím policisty. Byli to Darcy a Maddux?“

„Tihle dva jenom ze začátku,“ odpověděl Michael. „Tohle byli noví poldové – nějaká Bastillová a Munson. Byl tady i detektiv, který se jmenoval Crimmens, ale ten odešel. Darcyho a Madduxe už jsme dost dlouho neviděli.“

Munson byl pro mě nový. Zapsal jsem si jeho jméno do notesu.

Pan Repko pokyvoval hlavou, zatímco jeho syn mluvil.

„Bastillová s Munsonem jsou v tom zvláštním týmu, který na to zařídili. Co je teď s Darcym a Madduxem, nevíme.“

„Aha. A co vám Bastillová a Munson řekli, že hledají?“

„Nějaké vzorky. Říkali, že nic jiného, než pár vzorků z Debřiných věcí. Ptali se, jestli jsme je prali, ale jinak nám neřekli nic.“

„Dobře. A to se vás vůbec na nic neptali?“

Paní Repková přivřela oči a bylo znát, jak v ní roste napětí, jako u strun na houslích napnutých až k prasknutí.

„Řekli nám o jejím vrahovi s těma úchylnejma fotkama,“ prohlásila. „Chtěli nás varovat, protože se to mělo objevit v televizi. Chtěla jsem ty fotky vidět, ale nechtěli… oni mi je nechtěli…“

Oči jí zrudly a přimhouřily se ještě víc.

„Mami.“

Gordonův dotek ji uklidnil. Chtěl jsem se sice ještě vyptávat na Bastillovou a Munsona, ale raději jsem změnil téma a zeptal se na Madduxe a Darcyho.

Pan Repko mi vysvětlil, že ti dva přijeli do Pasadeny toho rána, kdy byla nalezena Debřina mrtvola. V té době se detektivové domnívali, že Debra bydlí v Pasadeně, protože v řidičském průkazu měla ještě adresu svých rodičů. Když se ale dozvěděli, že měla vlastní byt, chtěli ho oba detektivové vidět, takže Dennis a pan Repko jeli do města a pustili je do něj. Michael a Gordon zůstali s matkou.

„Rád bych si promluvil s jejími sousedy o návštěvách, které mohla mít, nebo o mužích v její blízkosti. Jsem si jistý, že to policie už udělala, ale chtěl bych to slyšet sám.“

Pan Repko přikývl.

„Dobře.“

„Chodila s někým?“

„Od studií na Berkeley ne,“ odpověděl Dennis. „Na střední škole se scházela s nějakýma klukama, ale byli to spíš jen kamarádi. Nic vážného.“

„A co kolegové v práci? Nezmínila se někdy, že by se jí některý z nich líbil?“

Paní Repková se trochu uvolnila, když viděla, že hovor za ni obstarává manžel, ale nyní znovu znervózněla.

„Jakmile začala chodit do práce, neměla už na randění čas. Nechávali je tam dřít jako otroky.“

„Leverage Associates?“

Michael přikývl.

„To je pravda. Debra pracovala hodně, ale líbilo se jí to. Strašlivěji to bavilo. Byla to práce jejích snů.“

Paní Repková spustila ruce podél boků.

„Byla to hrozná práce, těch hodin, co musela odpracovat“

„Mami, měla tu práci ráda,“ připomněl jí Gordon.

„To je mi fuk.“

Odkašlal jsem si, abych znovu upoutal její pozornost

„Byla s někým ten večer, kdy se to stalo?“

„O tom nic nevíme. Byla v kanceláři dlouho do večera. Nedělala nic jiného, než pracovala,“ odsekla trpce paní Repková.

„Podle soudního lékaře toho večera trochu pila.“

Paní Repková se naklonila kupředu a její se tvář poprvé od mého příchodu trochu uvolnila.

„Je to pravda?“

„Ano, paní Repková. Jeden drink nebo sklenka vína. Hladina alkoholu byla velmi nízká.“

Paní Repková začala mrkat. Víčka jí kmitala stále rychleji a zrudly jí oči.

„No, já o tom nic nevím. Jak bychom to taky mohli vědět? Dokud bydlela tady, takové věci jsme věděli, ale pak už ne. Nikdy jsem nepochopila, proč musela mít ten byt, když dělala přímo v centru. Kdyby si ho byla nepronajala, tak by se to nikdy nestalo.“

„Bylo jí už šestadvacet, mami,“ pronesl Gordon jemně.

„Nech si ty řeči… buď, prosím tě, zticha.“

Pevně zavřela oči a mávla rukou, jako by chtěla odehnat něco, co se však vůbec zahnat nedalo. Bylo snadné si představit, jak tentýž pohyb opakuje v hrozné nekonečné smyčce stokrát denně. Sváděla smrt dcery na byt, na to, že vyrostla a odstěhovala se, protože kdyby byla zůstala doma, oni, její rodiče, by ji ochránili.

Pan Repko náhle oznámil adresu Debřina bytu a jméno správce, – Toler Agazzi –, ale pokoj byl plný bolesti jeho ženy a každý cítil její sálající žár. Všichni synové civěli do podlahy. Ani pan Repko se nedokázal na manželku podívat. Já zíral na Debřin portrét Fotografie byla pravděpodobně pořízena v době, kdy končila střední školu. Byla to atraktivní dívka s jemnými rysy a inteligentním výrazem v očích.

Odkašlal jsem si a změnil polohu. Chtěl jsem, aby paní Repková viděla, že se dívám na její dceru. Chtěl jsem, aby věděla, že její dcera je pro mě skutečná. Když jsem zjistil, že na mě opravdu hledí, podíval jsem se na ni.

„A co její kamarádky, paní Repková? Vsadím se, že Debra měla spoustu dobrých přítelkyň. Jistě by se mezi nimi našly i takové, se kterými kamarádila už od základní školy.“

Paní Repková pohlédla na Debřin portrét a pak na mě. Navlhčila si rty a chvíli jsme se na fotografii dívali společně. Tady byli, Repkovi, majetní a vzdělaní, tak podobní portrétu rodiny Normana Rockwella, až na to, že jeden z nich padl za oběť vraždě. Vytrhněte z ní Debru. Namalujte jí křížky přes oči. „Ano, měla,“ odpověděla její matka. „Samé příjemné holky.“

„Nedala byste mi jejich jména a adresy? Rád bych si s nimi promluvil.“

„Dobře. To samozřejmě můžu.“

Při těch slovech z ní poprvé nečišelo žádné napětí.

„Když byli Darcy s Madduxem v jejím bytě, vzali z něho něco?“

Pan Repko si znovu urovnal kalhoty, chvíli přemýšlel a potom přikývl.

„Myslím, že si vzali její počítač a telefon, a ještě pár jiných věcí.“

„Telefon z pevné linky nebo mobil?“

„Mobil měla v kabelce, takže ten už měli. Neokradli ji, takže jí všechno zůstalo v kabelce, i peníze. V bytě měla bezdrátový telefon. Dali mi potvrzení. Mám ho, jestli ho chcete vidět.“

„To by mi pomohlo. Rád bych viděl i Debřiny účty za telefon, jestli je taky máte.“

„Mám. Všechno v jedné složce.“

Pan Repko odešel pro listiny a já se obrátil na paní Repkovou.

„Vrátila policie ty věci, které si odnesla z jejího bytu?“

Přikývla.

„Detektiv Maddux přinesl některé věci zpátky.“

„I Debřin telefon?“

Paní Repková náhle vstala a její synové vyskočili, jako by měli strach, že upadne.

„Něco vám ukážu,“ prohlásila. „Asi byste to chtěl vidět, tak vás tam odvedu. Chci, abyste viděl, co jste provedl.“

Michael se podíval na Gordona a pak tiše požádal:

„Dojdi pro tátu.“

18

Paní Repková nečekala na syny ani na manžela. Provedla mě domem do vyzdobeného dívčího pokoje s kolážemi, které Debra pravděpodobně vytvořila, když studovala na střední škole. Vešel jsem s ní dovnitř, ale Michael a Dennis zůstali na prahu.

Pokoj byl dokonale čistý a uklizený. Postel úhledně ustlaná, polštář natřesený, psací stůl urovnaný a připravený k použití. Pokojík byl malý, ale útulně zařízený nábytkem pro velmi mladou dívku, se světlými záclonami na okně. Jediné předměty, které sem zjevně nepatřily, byla velká lepenková krabice u stěny a přehnaně vycpané čalouněné křeslo pokryté pruhovanou látkou s černobílým zebřím vzorem.

Paní Repková pokročila ke křeslu.

„Většina nábytku v jejím bytě byla pronajatá, takže si ho ta firma vzala zpátky. Ale koupila si tohle křeslo, bůhvíproč, takovou ošklivou věc, a tak jsme si ho nechali.“

Paní Repková pohladila látku, pak se křesla pevně chytla a zaryla do něj prsty, jako by ji to mohlo zachránit před smrtí. Hlasitě zasténala a oči se jí zalily slzami. Michael s Dennisem mě téměř srazili k zemi, když se k ní rozběhli. Vzali ji za ruce, zatímco se otřásala pláčem, a jemně jí vyvedli z pokoje, přičemž jí Michael tiše domlouval.

„Tak pojď, mami. Musíš udělat ten seznam pro pana Colea. Pojdme ho napsat.“

Když ji odváděli, objevil se pan Repko s obálkou. Řekl jim něco, co jsem neslyšel, a pak mi obálku podal.

„Poslední měsíc, jak jste chtěl. Měla jeden mobil tady a jeden v bytě. Dal jsem je policii. Je tam i potvrzení, které mi vystavili, když si brali její věci.“

Pro policii udělal kopie účtů. Prošel všechna čísla, poznamenal si ta, která znal nebo která byla osobní či spojená s Debřiným zaměstnáním, a pak na každé číslo zavolal, aby zjistil, o koho se jedná, a zeptal se, jak se znal s jeho dcerou. Na okraji si dělal poznámky. Policie ho o to požádala a já se budu muset vyptávat na stejné věci. Na potvrzení stálo, co si policie odnesla:

1 laptop Apple

1 bezdrátový telefon Panasonic 5,8 GHz

1 mobilní telefon Samsung

1 adresář v červené kůži

1 modrá šeková knížka

(různé) dokumenty

Dokumenty měly být bankovní výpisy, účty za telefon a jakékoli poznámky a rukou popsané papíry, které našli. Potvrzení podepsal det. R. Darcy.

Ukázal jsem na psací stůl a krabici.

„To jsou ty věci, které Darcy a Maddux vrátili?“

„Ano, některé. Vrátili to, co si vzali, ty věci na stvrzence. Ty ostatní jsme tam přidali my.“

„A co Bastillová a Munson? Taky si něco odnesli?“

Pan Repko chvíli přemýšlel.

„Ne. Uvnitř byl ten kriminalista, ale detektivové byli po většinu času s námi před domem. Naši kluci byli v domě, aby na všechno dohlíželi.“

„Tehdy vám Bastillová a Munson řekli o Byrdovi?“

„Ano.“

„Takže to byla jen informační návštěva. Na nic se nevyptávali?“

„Myslím, že pár otázek nám položili. Chtěli vědět stejné věci, na jaké se ptáte vy a na které se ptali ostatní detektivové. Dokud ten kriminalista neskončil, tak jsme se spolu bavili.“

„To se dá předpokládat“

V krabici byly různé paperbacky, časopisy a pár hrnců a pánví, které si Debra pravděpodobně koupila, aby si mohla něco uvařit. Její počítač byl zpátky na psacím stole, kde stával vždycky, dokud se neodstěhovala, a její mobil ležel v misce na mince, kam ho zřejmě obvykle odkládala. Paní Repková pověsila Debřiny šaty, uložila její toaletní potřeby, líčidla nastavěla zpět do koupelny. Vrátili všechno na svá místa, jako by se nikdy neodstěhovala. Bylo to tak smutné, že se mi z toho chtělo brečet.

Prohlédl jsem si krabici a psací stůl, pak jsem otevřel skříň a prohlížel jsem si šaty. V době vraždy neměla nic z toho na sobě. Všechno ve skříni pocházelo z jejího bytu, takže pokud by se Bastillová s Munsonem nedomnívali, že je do jejího případu zapleten ještě někdo jiný, nemělo smysl pátrat po vláknech.

„Spousta šatů,“ prohodil jsem. „Tomu kriminalistovi to nejspíš muselo zabrat spousty času.“

„Ano, byl tady dost dlouho.“

„A vy jste se po celou tu dobu bavili s detektivy?“

„Ano. Byli jsme velmi rozrušení.“

„To je pochopitelné. Rád bych věděl, pane Repko, co od vás Bastillová a Munson chtěli vědět, kromě toho, že vás informovali o Byrdovi.“

„Myslíte, jestli se vyptávali na Debru?“

„Ano, pane. Na Debru. Po celou dobu, co jste si spolu povídali. Jsem si jistý, že se vás na ni ptali.“

Přemýšlel.

„Na muže. Přítele. Na takovéhle věci. Taky na její práci.“

„V Leverage?“

„Koho měla ráda, s kým kamarádila, jestli se o někom nezmínila. Podobné věci. Nemyslím, že jsme jim v tom mohli pomoct Nechápal jsem, co to má společného s tím chlapem, s tím Byrdem.“

„Takže se zajímali o firmu, kde pracovala?“

„Dalo by se to tak říct, ale jak už jsem povídal, snažili se udržovat konverzaci…“

Pak se zamračil, jako by ho náhle něco napadlo.

„No, na něco jsem si vzpomněl, ale nevím, jestli vás právě tohle bude zajímat…“

„Co to je?“

„Detektiv Bastillová chtěla seznam hostů z pohřbu. Chtěli si ho okopírovat“

„Naznačovala snad, že by Byrd mohl přijít na Debřin pohřeb?“

„To je hodně nepravděpodobné, nemyslíte?“

Nechal jsem si pro sebe, že představa, že by se Byrd zúčastnil jejího pohřbu, je naprosto absurdní.

„To je zajímavá informace, pane Repko. Mohl bych ten seznam vidět?“

„Ještě mi ho nevrátili. Budete mít ještě zájem, až ho vrátí?“

„Ano, pane. Viděl bych ho moc rád.“

Odvedl mě zpátky do obýváku. Hoši vzhlédli, jako by ode mě očekávali nějaký průlom, ale mohl jsem jim říct jen tolik, že zavolám, až učiním ve vyšetřování nějaký pokrok. Paní Repková s nimi nebyla, ale Michael mi předal krátký seznam jmen a telefonních čísel. Když mě pan Repko vyprovázel ke dveřím, chtěl jít s námi, ale otec ho zastavil.

„Doprovodím pana Colea sám. Rád bych mu ještě něco řekl o samotě.“

S Michaelem jsme se na sebe podívali a já pak šel za jeho otcem ven. Když jsme se dostali k domovním dveřím, pan Repko na okamžik zaváhal, než je otevřel.

„Nevím, jak bych měl začít,“ zamumlal po chvíli.

Zíral do země, pak se napřímil a zdálo se, že ho to stojí nesmírnou námahu. Zkoumal můj obličej. Jeho kluci mě slušně poznamenali.

„Michael mi řekl, co se stalo. Myslím, že jste je mohl dát zatknout. Dovedu si představit, že byste na nás mohl podat žalobu.“

„Vůbec nevím, jak vás mohlo něco takového napadnout“

Znovu odvrátil pohled, jako by udržování očního kontaktu vážilo tuny a ještě zvětšovalo jeho břímě a on se té tíhy potřeboval zbavit, aby vůbec dokázal pokračovat

„Těch prvních pár týdnů jsem jen dumal, co bych udělal, kdyby ho policie dopadla. Všechny ty šílené fantazie, jako že ho zastřelím u soudu, najmu nějakýho gangstera, aby ho zabil, až ho pošlou do vězení.“

„Chápu, pane.“

„Když se pořád nic nedělo, začal jsem se bát že mu to projde, a pak ho našli, ale teď…“

Odmlčel se a já viděl, jak ho váha jeho bolesti drtí – tváře se mu propadly, poklesla ramena, celý se nahrbil. Nebyl to pěkný pohled, ale viděl jsem už horší věci a jistě je uvidím ještě mnohokrát.

„Moc mě mrzí, co ti mí kluci udělali, pane Cole. Kdybych o tom věděl, nedovolil bych jim to. Rád vám zaplatím všechny škody a bolestné.“

„Myslím, že už půjdu, pane Repko.“

Odešel jsem, bez ohlédnutí a beze slova. Prošel jsem po jejich krásné příjezdové cestě do krásné ulice, ocitl se u auta a v duchu si kladl otázku, proč chtěla Connie Bastillová seznam pohřebních hostí. Vrahové často chodí na pohřby svých obětí a někdy tam zanechávají květiny nebo vizitky. Nebylo vyloučeno, že ověření, zda na něm Byrdovo jméno nestojí, bylo pro Bastillovou jen formální součástí vyšetřování, něčím jako tečkou nad i, ale právě tak bylo možné, že si chtěla zkontrolovat něco úplně jiného – někoho, jehož DNA představovala nyní neidentifikovaný vzorek z anonymních testů naslepo.

Stále ještě jsem o tom přemýšlel, když se ke mně přihnala šedivá Crown Victoria. Zastavila a zevnitř si mě prohlíželi dva muži se slunečními brýlemi na očích. Oběma, spolujezdci i řidiči, mohlo být něco po třicítce, oba měli nakrátko ostříhané vlasy a kravaty, ale saka nikoli. Měli na sobě košile s krátkými rukávy a ploché, bezvýrazné obličeje, jaké se hodily ke špatnému oděvu a jízdě ve špatném autě. Spolujezdec stáhl okénko.

„Buď jste poldové, nebo Muži v černém. Co z toho?“ zeptal jsem se.

Spolujezdec mi ukázal odznak a pak jím mávl k zadnímu sedadlu.

„Já jsem Darcy. A u volantu sedí Maddux. Pojďme si promluvit o Debře Repkové.“

Nechtělo se mi nastoupit k nim do vozu.

„Tak mluvte. Poslouchám.“

Darcy mrkl do zadního zrcátka, jako by za ním mohl někdo být. Maddux se naklonil přes svého parťáka, aby na mě viděl. „Vy jste Cole, že? Ten, který vysekal z maléru Lionela Byrda?“

„Víte co, Madduxi? Polibte mi prdel.“

„My si ale nemyslíme, že ji zavraždil Byrd. Tak si nastupte a popovídáme si.“

Nastoupil jsem.

19

Maddux zajel do stínu mohutného jilmu, ale nechal puštěný motor a klimatizaci nastavenou na vysoký stupeň. Darcy byl z nich větší, s masitýma rukama a pomalými pohyby muže, který si vše důkladně promýšlí. Maddux byl jiný. Dával najevo nervozitu a nevoli. Jakmile jsme zaparkovali, natočili se a opřeli loktem o vršek předních opěradel. Darcy se díval přímo na mě, zatímco Maddux neustále sledoval okolí, jako by se obával, že by nás někdo mohl vidět.

„Pěkný boule, kámo,“ ozval se Darcy. „Ti bráchové vám dali zabrat, co?“

„Jen mi vyrazila akné.“

„Jasně. Paní Repková nám dneska ráno volala. Chtěla, abychom s vámi něco udělali.“

„Teď s tím teda něco děláte?“

Maddux se konečně přestal zabývat okolím a pohlédl na mě.

„To my tady nastavujem krky. Jeden den nám nařídí, abychom na těch vraždách přestali dělat, a po týdnu má Marx a ti jeho pitomci vyřešených všech sedm případů.“

„Třeba jsou ti pitomci lepší než vy.“

„A třeba si Byrda vycucali z prstu.“

Darcy s Madduxem mě pozorovali. Stáli jsme v Pasadeně pod jilmem, a oni tady neměli být a neměli se mnou mluvit. Byli to pravděpodobně detektivové, ale maximálně se šesti či osmi lety služby. Mohli mít kariéru před sebou, nebo už taky za sebou, anebo mohli dokonce dělat pro Marxe. A pokud pro něho nepracovali, viseli nad propastí už jen tím, že se mnou mluvili.

„Jestli máte problém s něčím, co tvrdí zvláštní tým, měli byste si to vyříkat s nimi,“ poradil jsem jim.

„Zkoušeli jsme to. Řekli nám, abychom je neotravovali.“

Darcy se usmál na svého parťáka.

„V podstatě nám řekli, že tohle vyšetřování už se nás netýká. Nelíbilo se nám to. Pak nám odmítli vrátit naše materiály k případu. To se nám líbilo ještě míň.“

„Dá se tedy říct, že jde o rozhovor, z kterého nebude pořízen žádný záznam?“

„Tak nějak. V každém případě si myslíme, že to ještě neměli uzavírat.“

Jejich zvědavé policejní pohledy na mně utkvívaly. Spokojeně čekali pod jilmem, až se svět obrátí naruby, změní se roční období a slunce přestane hřát.

„Co kdybych vám řekl, že ten případ vůbec není uzavřený?“ nadhodil jsem. „Co kdybych vám řekl, že zvláštní jednotka vysávala vlákna ze šatů té holky téhož dne, kdy Marx v televizi přišel s tím svým veřejným prohlášením o Byrdovi?“

Darcy přimhouřil oči, až se z nich staly jen úzké škvírky.

„Jen pokračujte. Jestli se nám bude líbit, co děláte, mohli bychom být ochotní vám pomáhat.“

Nejdřív jsem jim tedy pověděl o Bennettové, pak jsem pohovořil o Byrdovi a nastínil jim, co vím o dalších vraždách a o tom, čím se od nich vražda Debry Repkové lišila. Zmínil jsem se také o Ivy Casikové a reportérovi, který mohl být reportérem, ale nemusel. Darcy a Maddux nevěděli ani o Byrdovi, ani o předchozích šesti vraždách téměř nic, ale než jim ho sebrali, pracovali téměř pět týdnů na případu Debry Repkové a byli ochotní o něm hovořit Debra Repková splnila ten den všechny své pracovní povinnosti a pak šla s dalšími pěti kolegy na večerní politickou schůzi, kde pomáhala při rozhovorech s médii. Jakmile rozhovory skončily, vydaly se Debra a její nadřízená jménem Casey Stokesová společně k autům. Casey Stokesová byla poslední osobou, která viděla Debru Repkovou živou.

„Darcy a Maddux hned následujícího rána ten případ dostali a mysleli si, že se jim ho podaří rychle vyřešit Jeden z majitelů obchodu, před kterým byla nalezena její mrtvola,“ začal Darcy, „nám řekl, že má tu vraždu na nahrávce z bezpečnostní kamery. Mysleli jsme si, že tam bude i vrah.“

„Počkejte… vy máte něco na kazetě?“

„Digitální DVD.“

Maddux mávl rukou, jako by odháněl mouchu. „Nebylo tam nic. Ten chlap si celé zařízení sestavil sám, protože mu děcka čmárala po zdi, a nebylo tam vidět nic, než stíny.“

„Nedalo se z toho poznat vůbec nic?“

„Vůbec nic. Oddělení vědeckého vyšetřování si tím hrálo kolik týdnů a pak řekli, že tam žádné digitální informace nejsou, takže to Darcy dal svému švagrovi.“

„Švára pracuje pro jednu hollywoodskou firmu, která dělá programy CGI. Víte, co to je?“

„Jistě.“

Počítačem vytvářené obrazy byly pilířem hollywoodských speciálních efektů.

Nabídl se, že se na to mrkne, ale byl to dlouhý záběr. Mezitím jsme už měli jiné stopy.

Maddux ho přerušil.

„Nadějný byl správce jejího domu, chlápek jménem Agazzi. Já bych ho bral. Vypadá na to a mohl chodit do jejího bytu, kdykoli ho napadlo. Jestli tam Bastillová a Munson hledali vlákna, mohli hledat důkaz proti němu.“

Darcy zavrtěl hlavou.

„V tomhle se ale s Madduxem neshodnem. Jeho kůň je Agazzi, ale jedna žena ze sousedního domu, jakási Sheila Eversová, nám řekla, že se Repková scházela s nějakým ženatým chlápkem.“

Tentokrát zavrtěl hlavou Maddux.

Jestli s ním chodila. Osobně si myslím, že je to pořád otevřené. Nedokázali jsme najít nikoho, kdo by potvrdil, že nějakého přítele měla.

Ukázal jsem jim adresy, které jsem dostal od paní Repkové.

„Prověřili jste si její kamarádky?“

Darcy zběžně pohlédl na jména a předal seznam Madduxovi.

„Jo. Nic nevěděly. Říkaly, že se jim Debra nikdy nezmínila, že by měla přítele či milence nebo že by se scházela s nějakým ženáčem, ale protože to byla pěkná holka, dá se předpokládat, že mluvíme o někom, s kým se seznámila v práci.“

Byl to rozumný soud, zvláště když vezmeme v úvahu množství času, jaké podle stížnosti paní Repkové trávila v zaměstnání. Jestliže byla Debra neustále v práci, pak její jediná příležitost ke schůzkám s muži byla tam.

„Pan Repko mi řekl, že se Bastillová a Munson vyptávali na její pracoviště,“ prohlásil jsem. „Předstírali, že si chtějí jen tak potlachat, ale vyptávali se na lidi, se kterými Debra pracovala.“

Darcy a Maddux si znovu vyměnili významné pohledy.

Pak Darcy řekl: „Když jsme v Leverage mluvili s lidmi o tom posledním večeru, byli ochotní. Nabízela se možnost, že Debra měla mezi zaměstnanci přítele. Když jsme jim ale řekli, že bychom rádi vyslechli její mužské klienty, šlápli na brzdu.“

„Neřekli vám, kdo to byl?“

„Když jsme chtěli mluvit s muži zaměstnanými v Leverage, nebyl to problém, ale jakmile došlo na jména jejích klientů, zašprajcovali se. Tlačili jsme na ně, ale nic jsme nezmohli.“

„Jejich klienti jsou politici, Cole. Volali nám, že naši šéfové celou záležitost prozkoumají a dají nám vědět.“

„Z ústředí na Parkeru?“

„Přišlo to odtamtud, ale kdo ví, kde to začalo? Před několika týdny se s námi ta Debřina firma znovu spojila, ale v podstatě rozhodovali o tom, s kým můžeme mluvit a s kým ne.“

„Myslíte si, že ta firma něco skrývá?“

Maddux se automaticky zašklebil, ale Darcy to krátce zvážil.

„Já nevím, Cole. Možná jen nechtěli, aby byli jejich klienti spojovaní s vyšetřováním vraždy. To bych ještě chápal. Ale většinu lidí zavraždí někdo, koho znají. Když někdo zabije vdanou ženskou, první, po kom se poohlídnete, je její manžel. Vůbec nezáleží na tom, že je to jinak skvělý chlap, a prověříte si ho, protože tak už to na světě chodí. Nejdřív si proklepnete lidi, kteří jsou oběti nejblíže, a teprve pak hledáte dál. A my nesmíme prověřit její pracoviště.“

„Agazzi jí byl blízko. Bydlel jen přes chodbu,“ prohlásil Maddux.

Darcy si povzdechl, protože neustálé řeči o Agazzim už ho unavovaly. Pravděpodobně takto vzdychal už od chvíle, kdy na tom spolu začali dělat „Víme, že po programu spojeném s večeří odešla sama, ale už nevíme, jestli se cestou domů ještě někde nestavila. Je možné, že někoho svezla, ale spíš si myslím, že ten chlap na ni čekal.“

„Šli se projít.“

„Taky si myslím. Takže dojela domů a někdo ji tam očekával. Jeden z nich pak navrhl procházku. Pravděpodobně muž, protože už měl v hlavě úmysl ji zabít a chtěl ji odvést na vhodné místo. Nebyl žádný důvod, aby se takhle pozdě večer vydali jižním směrem. S Madduxem jsme to tam prošli. Nějaké příležitosti k zábavě jsou jen směrem na sever, na Melrose. Myslím, že toho chlapa znala, cítila se s ním v bezpečí, a on ji zavedl na místo, kde ji hodlal zavraždit.“

Maddux zkroutil koutek úst.

„Dovedete si představit, že by si tak krásná holka vyšla na procházku s takovým obejdou, jako byl Lionel Byrd?“

Musel jsem se zasmát

„Ne, Madduxi, to opravdu ne.“

„Což znamená, že pokud to udělal Byrd, musel si na ni někde počíhat nebo to bylo náhodné setkání. Přijmete-li ale jednu z těch verzí, musíte přijmout i fakt, že se šla ten večer projít úplně sama, a to špatným směrem, kde nejsou žádné otevřené obchody, jen tma. A to ještě prosím šla na jehlách. Všimněte si, měla vysoké podpatky. To je přece blbost.“ Darcy zíral na parťáka, jako kdyby si to promýšlel už potisící, a nakonec pokrčil rameny.

„Tam už jsme byli, když nás od toho odřízli, Cole. Věříme, že vraha znala. Já se domnívám, že se s někým sešla v tajnosti. Kdybychom na tom dělali dál, podívali bychom se pořádně na zoubek tomu jejímu pracovišti. Zvlášť po tom, co jste nám řekl.“

Pak jsme ve třech mlčky seděli pod jilmem v jejich autě. O všem jsem přemýšlel a snažil se sestavit z jejich informací něco použitelného.

„Co se stalo s tou nahrávkou z kamery?“

„Nevím. Nějaký trouba ze zvláštní jednotky si ji vzal dřív, než na ní švagr začal dělat“

„Proč si ji vzali?“

Darcy pokrčil rameny.

„To nevíme.“

„Co s ní udělali?“

„Ani tohle nevíme. Ptali jsme se, ale neřekli nám to.“

„Neřekli nám vůbec nic, Cole,“ dodal Maddux.

Darcy se podíval na hodinky, pak šťouchl kolegu loktem do paže.

„To zatím stačí. Odvezeme ho zpátky.“

Maddux zařadil rychlost a pomalu otočil vůz do protisměru. Jeli jsme zpátky k Repkovým. Darcy měl stále ještě loket přes sedadlo a sledoval všechno a nic. V jeho slunečních brýlích jsem jako na filmovém pásu viděl ubíhající domy a stromy. Byl to hezký film. Vypadal jako americký sen.

„Proč jste mě, chlapi, přibrali?“ zeptal jsem se.

„Protože Repkovi jsou báječní lidi a zasluhujou si vědět, co se stalo jejich dceři.“

„Znamená to, že jste rozhodnutí dotáhnout případ tak daleko, jak jen to půjde?“

„Vyšachovali nás z toho. Vy si na druhé straně můžete dělat, co chcete.“

Maddux na mě pohlédl.

„Chci nasrat toho kreténa Marxe.“

Darcy sundal loket z opěradla.

„Já taky.“

Vyložili mě před domem Repkových a pak se rozplynuli v tunelu strakatých stínů.

20

Darcyho a Madduxe vyřízli ze smyčky. Poitrase, Bobbyho McQuea a Starkeyovou zrovna tak, zatímco Chen a další kriminalisté byli nuceni pracovat v temnotě. S lidmi, kteří měli s Marxem a jeho zvláštní jednotkou spolupracovat, se zacházelo tak, jako by se jim nedalo důvěřovat, Byl bych se rád dozvěděl, v čem přesně jim Marx nevěřil.

Seděl jsem ve svém autě před domem Repkových a přemýšlel o nahrávce z kamery a o tom, proč ji Marx zabavil dřív, než mohl Darcyho švagr zachránit to, co na ní bylo. Losangeleská policie už dlouho využívala místní studia zaměřená na tvorbu speciálních efektů k tomu, aby prozkoumala a zvýraznila různé fotografie a videozáznamy. Pokud byli k dispozici mistrní specialisté, bylo by chybou je nevyužít. To, že Marx DVD zabavil, mě mátlo, protože útvar vědeckého vyšetřování byl dobrý, a jestliže řekli, že ta nahrávka je šmejd, pak to pravděpodobně šmejd opravdu byl, čímž Marxův zákrok nedával smysl. Pokud to DVD bylo bezcenné, nebylo co ztratit, kdyby se na ně podívali lidi z nějakého trikového studia, aby zjistili, jestli se s tím nedá něco udělat Naopak se tak dalo hodně získat.

Listoval jsem ve svých poznámkách, dokud jsem nenašel Lindovo číslo. Hned jsem mu zavolal. Nezdál se ale tak nervózní, jako když jsem mu volal poprvé. Možná proto, že se vrátil k vyšetřování bombových spiknutí.

„Co máte, Cole?“ zeptal se.

„Nevíte, co se stalo s videonahrávkou z bezpečnostní kamery, na které měla být vražda Debry Repkové?“

Úžas v jeho hlase byl jasně slyšitelný.

„Ono něco takového existuje?“

„Jeden z obchodníků z místa, kde došlo k vraždě, ji odevzdal. Jak je možné, že o tom nevíte?“

Lindo se na okamžik odmlčel.

„Počkejte… snad jsem něco zaslechl. Byla prázdná nebo s ní něco nebylo v pořádku?“

„Jo, to je ona. Dělalo na ní jedno studio počítačových efektů a vaši lidi jim ji pak sebrali.“

„Neřekli náhodou chlapi z vědeckého, že je k ničemu?“

„Detektivové, kteří na případu dělali, tu nahrávku dali do toho studia, ale Marx si ji vzal zpátky dřív, než na ní mohli práci dokončit. Snažím se zjistit, co s ní udělal.“

„Nemám nejmenší tušení. Jak už jsem vám řekl, dělal jsem se svými lidmi na albu. Vím jen o tom, co bylo v něm.“

„Kdo dělal na případu Repková?“

„Myslím, že Bastillová a Munson. Jo, jsem si jistý, že to byl on.“

Už zas ten Munson.

„Co je to zač, tenhle Munson?“

„Je z oddělení vyšetřování vražd, je tam s Bastillovou. Teď maká ve zvláštním týmu, ale s Marxem se pak zase vrátí zpátky. Myslím, že dělali spolu.“

„Můžete se jich zeptat, co se stalo s tou nahrávkou?“

„Na to zapomeňte, to v žádném případě neudělám. Nepůjdu za nimi. Mají svůj vlastní vnitřní kruh lidí.“

„Můžete jim jen říct, že by vás to zajímalo. Nic víc.“

„Cole, vám ještě vůbec nic nedošlo. Jsou to lidi, kteří nám rozkazujou, a jeden z těch rozkazů zněl, abychom si hleděli svýho. Zeptám se jich na to DVD a oni začnou být zvědavý, proč to chci vědět. Máme zakázáno ptát se na práci druhých, i když jsme dělali společně.“

„Ty rozkazy pocházejí nejspíš od Marxe.“

„Odevzdali jsme práci nadřízeným detektivům a oni to odnesli Marxovi. Proto jim říkáme vnitřní kruh. Abyste se dostal k Marxovi, musel byste se obrátit na ně.“

„Takže každá skupina zná jen svou vlastní část případu, ale dohromady to skládají chlapi nahoře.“

„Je to jediný způsob, jak koordinovat tolik paralelně probíhajících šetření. Stačí se kouknout, kolik jsme toho stačili udělat za pouhý týden.“

„Patří k nim i Crimmens?“

„Ne. Je stejně mimo jako já. Ale dělá na tom spousta lidí, slyšel jsem, že jich je dvaatřicet, ale tvrdit to nemůžu. S většinou z nich se vůbec neznám.“

Stále ještě jsem přemýšlel o té nahrávce. Byl to fyzický důkaz. Jako každý předmět doličný měl dostat svoje číslo, měl být zapsán a zajištěn. I kdyby se jednalo jen o neužitečný kus plastu, mělo by být jeho uložení a zmínka o nepoužitelnosti záležitostí psaného záznamu.

„Tak dobře, zapomeňte na to a neptejte se. Ale co takhle, kdybyste se podíval na jejich důkazní materiál a řekl mi, co tam uvidíte?“

„To nejde. Nic takového nemůžu udělat.“

„Stačí půl minuty, a jste pryč. Bude mi stačit, když se dozvím, co s tím Marx udělal.“

„Není to technicky proveditelné. Mají to ve zvláštní místnosti. A ta je zamčená. Proti podpisu můžeme dostat jen materiály, které se týkají našeho přiděleného úkolu. A protože jsem na Repkové nedělal, nemám k materiálům o jejím případu přístup. Jeden z velitelů to musí schválit podpisem.“

„Nepokládáte to za nesmysl, Lindo?“

„Pokládám to za naprostou blbost a zbytečné puntičkářství, ale nikdo se mě na nic neptal. Přemýšlejte. Kdyby ta nahrávka k něčemu byla, už dávno byste ji viděl ve večerních zprávách.“

„Nedává mi ale smysl, že ji vzali z toho počítačového studia, když tam s ní ještě nebyli hotoví.“

„Což může být ten důvod, Cole. Jak dlouho ji tam měli a co s ní udělali? Marx nebo někdo jiný pravděpodobně sehnal někoho z FBI, kdo to zmákl přes noc. Tak bych to aspoň udělal já.“

Nelíbilo se mi to, ale musel jsem uznat, že Lindo může mít pravdu. Policie nemohla od civilní firmy nic vyžadovat, pokud za službu neplatila, a Darcy jim nic nedal – spoléhal na to, že mu švagr tu službu prokáže zdarma.

Ukončil jsem hovor a pokoušel se vymyslet herní plán. Další zřejmý tah spočíval v tom, že budu na Debřině pracovišti pokračovat tam, kde Darcy s Madduxem skončili. Problém byl jenom v tom, že lidi z Leverage neměli žádný důvod ke spolupráci. Jestliže ji odmítli dvěma detektivům z losangeleské policie, kvůli mně se samou ochotou už vůbec nepřetrhnou.

Ještě pořád jsem o tom dumal, když jsem si všiml Michaela Repka. Stál u okna, vyhlížel ven a pozoroval mě. Vypadalo to, že už tam nějakou dobu stojí.

Zavolal jsem mu a díval se, jak vytahuje z kapsy mobil. Mohl bych těch padesát metrů k jejich příjezdové cestě dojít, ale nechtěl jsem se znovu setkat s jeho matkou.

„Byl to Darcy a Muddox?“ zeptal se mě, když to zvedl.

„Jo. Zavolala je tvoje matka.“

„Sakra! To jsem nevěděl.“

„Řekli mi pár věcí, které si chci ověřit, ale budu potřebovat tvou pomoc.“

„Dobře.“

„Chtěl bych si o tvé sestře promluvit s Casey Stokesovou, ale když se tam jen tak ukážu, tak se mnou bavit nebude.“

„Jistě, rozumím.“

„Chci, aby jí tvůj otec řekl, že dělám pro vaši rodinu. Neměl by to ale nijak rozvádět Stačí, když řekne, že mají s matkou nějaké nevyřešené otázky. Uděláš to, Michaele?“

Michael pozvedl ruku k hlavě. To gesto hovořilo o jeho nedočkavosti. Pak se na chvíli otočil a zahleděl se někam do domu.

„Zavolám jí. Na pohřbu byla úžasná.“

„Ty ne. Musí to udělat tvůj táta. Když ji požádá on, bude cítit veškerou váhu Debřiny rodiny. Otázky nebudu klást já, ale rodina tvé sestry. Jedině tak bude ochotná se mnou mluvit“

„No já nevím. Řeknu mu to.“

„Je třeba, aby to udělal. Jestliže pracuji pro Debřinu rodinu, pak ji zastupuji. Pokud to tak nebude, nic z ní nedostanu.“

Michael na mě zíral s dlaní na hlavě.

„Myslím, že pro nás doopravdy pracuješ.“

„Ano. Pracuju pro Debru.“

„Jseš jiný, než jsem si myslel.“

„Postarej se, aby jí zavolal.“

„Mrzí mě, že máma zavolala ty poldy. Já s tím nemám nic společnýho.“

„Můžeš mámě říct, že udělala dobře. Jsou to dobří chlapi a osud tvé sestry jim není lhostejný.“ „Myslí si, že Debbie zabil Byrd?“

Bylo to poprvé, co jsem slyšel, že se jí říkalo Debbie.

„Řekni otci, ať zavolá Casey Stokesové. Já tam teď pojedu, tak mi dej vědět, až bude domluveno.“

„Pokusím se.“

„A ještě něco. Byli jste si se sestrou hodně blízcí?“

„Myslím, že jo. I když přijde na to, co máš na mysli slovem blízký‘.“

„Kdyby s někým chodila, řekla by ti to?“

Michael na mě ještě chvíli hleděl a pak se přestal držet za hlavu.

„Tyhle věci si nechávala pro sebe.“

Když jsem odjížděl, pořád ještě stál za oknem.

21

Agentura Leverage Associates zabírala dvě poschodí starší prosklené budovy v obchodní čtvrti v centru města, nedaleko radnice. Od domu Repkových v Pasadeně to nebylo víc než patnáct minut jízdy. Michael Repko zavolal po dvaceti minutách, když už jsem objížděl budovu kolem dokola.

„Táta už s ní mluvil. Čeká na tebe.“

„Skvělý, díky.“

„Vyjadřoval se neurčitě, přesně jak jsi chtěl. Řekl jí, že pro nás pracuješ. Nebyl z toho dvakrát nadšený, ale řekl jí to.“

„To mi všechno hodně usnadní. Budu tě informovat, Michaele.“

Zavíral jsem telefon právě v okamžiku, kdy jsem dojel před vchod do budovy. Zastavil jsem u parkovacích hodin a pak vyjel výtahem do sedmnáctého poschodí. Bylo to hezké patro v hezké budově, postavené ve vkusném, konzervativním duchu. Na zdi nápis LEVERAGE ASSOCIATES, vyvedený ocelovými písmeny. Představil jsem se v recepci, oznámil, že na mě čeká Casey Stokesová, posadil jsem se a čekal.

Nemusel jsem čekat dlouho. Za okamžik si pro mě do haly přišla atraktivní Afroameričanka v šedivém kostýmku. S rychlým profesionálním úsměvem a soustrastným výrazem ve tváři mi podala ruku.

„Jsem Casey Stokesová, pane Cole. Byla jsem Debřinou nadřízenou.“

„Děkuji, že jste mě přijala. Repkovi si toho velmi váží.“

„Překvapilo mě, když jsem se od pana Repka dověděla, že je třeba ještě něco dořešit. Měla jsem za to, že případ je uzavřený.“

Snažil jsem se chovat neutrálně.

„Někdy se to stává a rodiny je nutno uklidnit. Doufám, že to chápete.“

„Jistě. Pojďte, promluvíme si v mé kanceláři.“

Vedla mě chodbou vyzdobenou černobílými fotografiemi lidí a míst z historie města: lanovka Angels Flight stoupající na Bunker Hill, Chavez Ravine v době, kdy to ještě byla kozí farma a španělská čtvrť, a William Mulholland otevírající akvadukt, jímž se přiváděla voda z Owens Valley. Stěnu s těmito historickými výjevy sdílely i fotografie z nedávnějších dob státu a místních politiků z obou nejsilnějších stran. Většinu z nich jsem nepoznal, ale několik jich získalo celonárodní proslulost a dva byli zvoleni prezidenty. Jakési Kdo je kdo kalifornské mocenské elity.

„Víte vůbec, pane Cole, čím se tady zabýváme?“ zeptala se mě slečna Stokesová.

„Organizujete politické kampaně.“

Shovívavě se usmála, jako by byla učitelka a já pomalu chápal.

„Kampaň je jednorázová záležitost, ale politická kariéra je nepřetržité úsilí. Pomáháme lidem s jejich politickou kariérou.“

„Aha. Čarodějové za oponou.“

„Jen když jsme úspěšní. Vytváříme volební strategie, ale radíme i v oblasti vztahů s veřejností a pomáháme našim klientům kultivovat a zdokonalovat jejich politickou identitu.“

„Kdybych se rozhodl dotáhnout to na guvernéra, obrátím se nejdříve na vás.“

Zasmála se. Měla příjemný smích a okouzlující, neokázalé chování.

Její smích přerušilo zabzučení; vytáhla z kapsy palmtop. Pohlédla na displej, ale nepřestala se mi přitom věnovat.

„Promiňte, jen změna času jedné schůzky. V tomhle byznysu jsou stále nějaké krizové situace.“

„Chápu.“

Vymačkala palcem odpověď, a zatímco jsme cestou do její kanceláře procházeli konferenčním sálem s prosklenou stěnou, zastrčila přístroj zpět do kapsy. Nějací lidi v konferenční místnosti si potřásali rukama a usmívali se na sebe. Za její kanceláří se nacházely přepažené otevřené prostory, v nichž muži a ženy telefonovali nebo pracovali na počítačích. Většina jich očividně byla v Debřině věku. Někdo z nich už klidně mohl být přijat, aby ji nahradil.

Casey Stokesová mě vybídla, abych se posadil, a sama usedla za svůj psací stůl. Propletla si prsty a na tváři udržovala profesionální úsměv.

„Tak se do toho pusťte. Co pro vás mohu udělat?“

„Máme několik otázek k záležitostem, které se objevily při vyšetřování.“

My. V Caseyině kanceláři dlela nyní rodina Debry Repkové a její duch. Bývalá nadřízená vypadala nepředstíraně zarmoucená.

„Když si vzpomenu na ten večer a na to, co se stalo jen o pár hodin později, mám z toho opravdu ošklivý pocit“

„Ano, slečno Stokesová, to je zcela pochopitelné. Pokud vím, byla jste poslední osobou, která ji viděla živou.“

„To je pravda. Zúčastnily jsme se večeře na počest radního Wiltse v Bonaventure. Radní je jedním z našich klientů.“

„Byly jste spolu celou dobu?“

„Víceméně. Jejím úkolem bylo zajistit každému reportérovi před začátkem večeře pět minut s radním. Bylo nás tam z Leverage dohromady pět a každý z nás měl jiné povinnosti. Já a Debra jsme měly na starost jednu část večera, takže jsme byly spolu.“

„Byla vaší asistentkou?“

„Debra u nás byla prvním rokem. Všichni takoví přecházejí z jednoho pracoviště na druhé, aby se seznámili s různými aspekty toho, čím se zabýváme. Chtěla jsem, aby Debra ten večer pracovala se mnou a získala tak zkušenosti s médii. Jakmile rozhovory skončily, skončila i naše práce. Šly jsme pak společně k našim autům.“

„Neřekla vám Debra, jaké má plány pro zbytek večera?“

„Ne, nic takového.“

„Nezmínila se, že se má sejít s nějakými kamarádkami nebo přítelem, či se někde zastavit na drink?“

Slečna Stokesová mě chvíli zkoumavě pozorovala a pak pohodila hlavou.

„Co to má společného s náhodným setkáním s nějakým maniakem?“

„Má to co dělat s jejím soukromým životem.“

V očích se jí mihlo cosi, co by se dalo považovat za smutek.

„Aha, už chápu. Ty pověsti, že něco má s nějakým ženatým mužem.“

„Její rodiče to trápí. Hlavně matku.“

Casey Stokesová si povzdychla a cosi v jejím povzdechu způsobilo, že jsem měl ze své otázky špatný pocit.

„Pane Cole, nevím, co bych vám na to řekla. Jestli Debra někoho měla, ať už ženatého nebo svobodnýho, nikdy se o tom přede mnou ani před nikým jiným tady ve firmě nezmínila. Pokud vím, začalo to klepy o někom z domu, ve kterém Debra bydlela.“

„Ano, přesně tak.“

„Pak bystě se asi měl zeptat toho člověka. Já se s Debrou bavila jen o politice. Politika ji vzrušovala. Chtěla pracovat na celonárodní úrovni. Mohlo se jí to podařit. Myslela to s kariérou vážně.“

Casey začal znovu bzučet telefon. Pohlédla na hodinky, pak se omluvila a přijala hovor. Zatímco telefonovala, prohlížel jsem si lidi v konferenčním sále. Dva muži v konzervativních oblecích právě dělali power point prezentaci pěti lidem usazeným u stolu. Muž v čele stolu byl plešatý s velkým pupkem a na sobě měl bílou košili s vyhrnutými rukávy. Všichni ostatní byli o dvacet let mladší.

Zatímco pánové v oblecích pokračovali v prezentaci, mladík sedící za starším mužem psal na palmtopu někomu textovku. Zdálo se však, že to nikomu nevadí. Strčil do staršího muže loktem a ukázal mu displej. Jeho soused vytáhl vlastní přístroj a začal taky něco psát. Dva chlapíci s power pointem nevěděli, zda mají v prezentaci pokračovat či nikoli.

Stokesová odložila telefon a podívala se znovu na hodinky.

„Mrzí mě, že vám moc nepomůžu, ale snad budete mít víc štěstí s Debřinými sousedy. Vyřidte, prosím, jejím rodičům, že já osobně pokládám ty řeči za absurdní.“

Vstala, aby mě doprovodila ven, ale já se nezvedl s ní. Když to zaregistrovala, znovu se posadila.

„Je mi to líto, ale nevím, co bych vám ještě řekla.“

„Mluvím s vámi a ne s Debřinými sousedy, protože je zde něco, co jsme se doslechli od policie. Nemám dobrý pocit z toho, že o tom musím mluvit, ale její rodina se hrozně trápí. Měli bychom si to vyjasnit.“ Mlčky vyčkávala, takže jsem pokračoval.

„Repkovi se nedávno dověděli, že když se objevily první zvěsti, že se Debra snad zapletla s nějakým ženatým mužem, vy, zaměstnanci agentury, jste odmítli spolupracovat Detektivové měli pocit že jim něco tajíte.“

Stokusová stáhla koutky úst a poklepala dokonale pěstěným nehtem na psací stůl.

„To není úplně přesné.“

„Buď to je pravda, nebo není, slečno Stokesová. Abychom byli úplně přesní.“

Znovu zaklepala nehtem.

„Chtěla bych, abyste to dobře pochopil. Protože Debra tady byla první rok, chodila na schůzky s většinou našich klientů. Policie s těmi lidmi chtěla mluvit Já to chápu. Všichni to chápeme. Ale naši klienti jsou lidé, kteří jsou na očích veřejnosti, a policisté je chtěli vyslýchat kvůli mladé ženě, na niž si většina z nich pravděpodobně vůbec nepamatovala. Už pouhý fakt, že byli u výslechu, by jejich nepřátelé využili proti nim.“

„Šlo o vyšetřování vraždy. Ty výslechy byly nutné.“ Slečna Stokesová si neklidně poposedla v křesle.

„A ty otázky také padly. Můžete Repkovy ujistit, že jsme spolupracovali.“

„Zablokovat na dva týdny vyšetřování nevypadá jako spolupráce.“

„Nikdo tady nic neblokoval. Jen jsme vynechali původní vyšetřovatele a poradili se s nadřízenými orgány. Tam jsme pro svoje obavy našli pochopení*

Zíral jsem na ni.

Jaké nadřízené orgány máte na mysli?“

„Policejní. Projednali jsme své obavy se zástupcem náčelníka Marxem. Udělal to, co mohlo učinit, a skutečně také učinilo, tuhle trapnou situaci přijatelnější“

„Máte na mysli zvláštní tým?“

„Ne, ten ne. Tak to bylo na začátku vyšetřování. Náčelník Marx se osobně postaral o důkladné prošetření a my s ním plně spolupracovali. Některé z klientů dokonce vyslechl osobně.“

Zíral jsem na ni tak neúnavně, že se začala mračit „Pane Cole?“

„Na vyšetřování dohlížel náčelník Marx?“

„Ano, právě ten. Je jedním z našich klientů.“

Pokusil jsem se o úsměv. Snažil jsem se tvářit jako by to byla ta nejlepší zpráva, jakou bych Debřině rodině mohl přinést

„To ovšem mění všechno.“

Zdálo se, že se Casey Stokesové ulevilo.

Jsem ráda, že se to vysvětlilo.*

Jistě. Rodina to ráda uslyší.*

„Rádo se stalo. Řekněte Repkovým, ať mi zavolají. Budou-li mít ještě nějaké otázky, ráda je zodpovím“ Přikývl jsem a usmál se.

„Takže náčelník se chystá vstoupit do politiky?“ „Uvažuje o tom. Domníváme se, že by mohl nahradit radního Wiltse, až napřesrok odejde do důchodu. Radní chová k náčelníku Marxovi sympatie.“

Můj úsměv se ještě rozšířil.

„To mě ani v nejmenším nepřekvapuje.“ „Ujistěte tedy, prosím, Repkovy, že jsme policii poskytli veškeré informace. Jen musíme pracovat na úrovni, na které bude zajištěná diskrétnost“

Znovu jí začal bzučet palmtop. Podívala se na zprávu a vstala.

„Teď už ale musím opravdu jít pane Cole. Bylo to moc ošklivé pro nás pro všechny, a uvědomuji si, o kolik těžší to muselo být pro Debřinu rodinu. Vyřiďte jim, že bychom nikdy neudělali nic, co by mařilo vyšetřování, a také se nic takového nestalo.“

„Vyřídím jim to, slečno Stokesová. A děkuji vám.“ Znovu se ozval její palmtop, ale nyní zmáčkla příslušné tlačítko a umlčela ho. Vypadalo to, že takovou hračičku mají v Leverage všichni.

„Má tady u vás takovouhle věc každý?“

„Musíme být v kontaktu. Je to výhoda, ale někdy je to i trochu nepříjemné. Máme je u sebe čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu.“

„Měla ho i Debra?“

V konferenčním sále přes chodbu měli přestávku. Mladík, který ukazoval na svém displeji něco staršímu sousedovi, stále ještě něco sepisoval.

„Ano, měla,“ odpověděla slečna Stokesová. „Mají je šéfové i kolegové. Přiděluje je naše firma.“

„Viděla jste ji s tím palmtopem ten večer?“

Nepříliš přesvědčivě pokrčila rameny.

„Samozřejmě. Používáme je ke koordinaci rozhovorů.“

Řečený přístroj se znovu rozbzučel, ale tentokrát se na něj ani nepodívala. Dotkla se mé paže a vybídla mě tak k odchodu.

„Ještě poslední věc k těm pověstem, aby se rodina uklidnila. Nemohu s naprostou jistotou tvrdit, že se Debra s nikým nezapletla, ale nikdy se o ničem takovém nezmínila, ani se nechovala tak, jak se chovají zamilované ženy. Nic podobného neřekla ani kolegům, kteří zde jsou prvním rokem, jako byla ona, což vím, protože jsem se jich na to sama ptala. A ptal se jich náčelník Marx,“ dodala a pak bez rozloučení prošla kolem mě. Ani já jsem ji nepozdravil, protože na to mě příliš zaměstnávalo přemýšlení o Marxovi.

22

Jakmile jsem se dostal do auta, probral jsem papíry, které mi dal pan Repko. Byla mezi nimi stvrzenka, kterou jim Darcy s Madduxem vystavili, když vraceli věci, které si vzali k prohlédnutí. Na seznamu byl mobilní telefon a notebook, ale nikoliv palmtop, a já si ani nevzpomínal, že bych ho byl u Repkových viděl.

Našel jsem Darcyho vizitku, zavolal mu a zeptal se, zda se u Debřiny mrtvoly nějaký takový přístroj našel.

„Jistě,“ odpověděl. „Telefon měla v kabelce. Vrátili jsme ho rodině.“

Já ale nemyslím obyčejný mobil. Měla taky palmtop.

„Myslíte BlackBerry?“

„Jo. Našli jste ho?“

„Počkejte chvíli…“

Krátce s někým promluvil a pak se vrátil.

„Ne, nic takového Jen mobil. Maddux říká, že to byl Samsung.“

„Právě od Casey Stokesové. Ta jejich firma dává všem zaměstnancům palmtop. Debra při večeři ten svůj používala. Všechno, co jsme našli, byl ten mobil. Vytáhli jsme z něj všechny hovory a z pevné linky v bytě taky. Kdybychom ten palmtop, o kterém mluvíte, měli, udělali bychom s ním totéž. Možná že ho má její rodina.“

„Ti by ho mohli mít jedině v případě, že byste jim ho dali. Nejspíš se měl nalézt u jejího těla, v jejím autě nebo bytě.“

„Nevím, co bych vám na to řekl. Vím, že si myslíte, že si ho odnesl vrah, ale jak to můžeme vědět nebo dokázat? Taky tu zatracenou věc mohla ztratit.“

„Ještě počkejte, Darcy,“ zarazil jsem ho. „Mám nápad. Jestliže jim ta firma rozdávala palmtopy, pravděpodobně taky platila účty.“

„Vím, kam míříte, ale neexistuje způsob, jak bych v tom mohl něco udělat. Kdyby to byl můj případ, úředně bych si ty účty vyžádal a pak bych z poskytovatele vyrazil její e-maily a textové zprávy. Ale můj případ to není. Je to Marxův případ a ten ho už uzavřel.“

„Věděl jste, že je Marx klientem Leverage?“

Ticho.

„Darcy?“

„To myslíte vážně?“

„Když vám ta agentura odmítla poskytovat informace, za scénou si promluvila s Marxem. Ten pak vedl vyšetřování tak, aby se klienti firmy nedostali do novinových titulků.“

„To je ale svině!“

„Jo, to jistě je.“

„Proto ten tlak, aby nás z případu vytěsnili. Teď už je mi jasný proč.“

„Marxovo jméno nikdy nepadlo?“

„Až teď.“

Položil jsem to a zavolal Michaelu Repkovi. Ten si pamatoval, že sestra nějaký palmtop měla, ale nevěděl, co se s ním stalo. Souhlasil, že se zeptá rodičů a bratrů. Ještě jsem s ním hovořil, když se ozvalo zapípání. Volala mi Pat Kyleová. Ukončil jsem hovor s Michaelem a vzal si na linku Pat.

„Jsem ta nejlepší, nebo ne?“

„Tvrdím to už léta, a nejen proto, abych naštval tvého manžela.“

„Trocha naštvání mu jen prospěje. Máš po ruce něco na psaní?“

„Mám. Našlas Tomasa?“

„Je u agentury, která se jmenuje Figg-Harris. Figg se ho snažil sehnat, aby se zeptal, zda na něj může dát kontakt, ale ten kluk mu zpátky nezavolal. Musela jsem trochu přitlačit.“

„Pochopil jsem. Tak mi to řekni.“

„Nejdřív mobil.“

Nadiktovala mi číslo, které začínalo trojčíslím 818, a pak i adresu v severním Hollywoodu. Poděkoval jsem jí a hned jsem zavolal na Angelovo číslo, ale neměl jsem větší štěstí než jeho agentura.

„Ahoj, tady Andy. Zanechte zprávu a já se ozvu.“

Zanechal jsem vzkaz, ale nehodlal jsem čekat, až nebo jestli vůbec zavolá. Rozjel jsem se na sever k údolí.

Úžasně jasná obloha při průjezdu Santa Anas zmizela společně s větrem. Nyní spící vzduch ztěžkl mlžným oparem. Mlhavý závěs halil symbol Hollywoodu a mrakodrapy lemující Wilshire Corridor téměř zmizely v mlze.

Byla už skoro jedna hodina, když jsem u Universalu sjel z dálnice, abych se v Henry’s Tacos stavil na oběd. O čtyři tortilly později jsem vjel do upravené ulice s obytnými domy vklíněné mezi Toluca Lake a Studio City. Hlavní dům byl malý Craftsman s velkou verandou a cedulí s nápisem Na prodej na předním dvorku. Okolo domu vedla příjezdová cesta dozadu k přestavěné garáži.

Zaparkoval jsem na ulici a vydal se po příjezdové cestě.

Domek pro hosty býval kdysi garáží. Široká vrata nahradily francouzské dveře se žaluziemi proti slunci a k zajištění soukromí. Přede dveřmi stál na příjezdové cestě zahradní stůl se židlemi, zastíněný pergolou s karmínovými buganviliemi. Zaklepal jsem na sklo.

„Angele? Tady je Elvis Cole.“

Angel neodpověděl.

Zaklepal jsem znovu a pak jsem sešel z vnitřní terasy do dvora. V boční stěně domu byla dvě okna a jedny dveře, které se zde zřejmě nacházely už v době, kdy garáž někdo přestavěl na obytný domek. Zadní dvůr skrýval před sousedy drátěný plot obrostlý gloxiniemi a dalšími buganviliemi. Z výhonků visely fialové trubky a zápasily o pozornost s kvetoucí buganvilii.

Postranní dveře byly zamčené a okna zakrytá záclonami. Vrátil jsem se k francouzským dveřím, znovu zaklepal a pak se rozhodl, že si promluvím s jeho domácím. Když nic jiného, alespoň ho požádám, aby Angelovi vyřídil, že jsem tady byl.

Vrátil jsem zpátky po příjezdové cestě, vyšel na přední verandu a zazvonil na zvonek. Ale ani v hlavním domě nikdo neodpověděl. Přimáčkl jsem obličej k oknu a spatřil obývací pokoj, jídelnu a část chodby Nábytek byl pryč. Majitelé nebo nájemníci se už vystěhovali. Možná se s nimi odstěhoval i Tomaso, a svému agentovi o tom neřekl, ale to se mně nezdálo příliš pravděpodobné. Začínající umělci by žili v kalhotách svých agentů, kdyby to bylo možné.

Vrátil jsem se k domku pro hosty, abych tam zanechal vzkaz, ale jakmile jsem ho napsal, rozhodl jsem se, že mu zkusím ještě jednou zavolat. Možná je někde poblíž, ale stejně dobře mohl odjet s kamarády do Las Vegas a zůstat tam celé týdny.

Když začal jeho mobil vyzvánět, uslyšel jsem ho v domě. Zazvonil pětkrát a pak utichl. V mém mobilním telefonu se ozvala Angelova hlasová stránka.

„Angele?“ řekl jsem.

Nic.

Schoval jsem telefon a znovu zaklepal. Pak jsem vzal za kliku. Jedna polovina francouzských dveří byla zamčená, ale druhá se otevřela.

Domek pro hosty byl zařízený jako ateliér, s laciným jídelním stolem, televizorem a rozkládací pohovkou. Na stole ležel mobilní telefon, peněženka a klíče. Na podlaze u stěny se vršily stohy knih o herectví a režírování a nezarámovaných plakátů moderních kriminálních filmů jako BigLebowski a Gone Baby Gone. Zařízení bylo sporé, ale Angel zaplnil byt rekvizitami začínajícího herce, i když teď už bylo zřejmé, že už je nikdy neuvidí.

Ležel na břiše na pohovce a na jedné straně hlavy měl tolik zaschlé krve, že v nedostatečném světle vypař dala úplně černá. Měl na sobě triko a krátké kalhoty. Holé ruce a nohy mu v místech, kde se usadila krev, pokrývaly fialové podlitiny. Na stěně byla nerovnoměrnými velikými červenými písmeny napsána dvě slova: MILUJI TĚ.

Poslouchal jsem, přestože jsem věděl, že Angel je tady sám. V malém bytě bylo ticho a mrtvolu obletovala jediná moucha. Za tu chvíli, co jsem stál ve dveřích, přiletěly další.

Vešel jsem dovnitř a vykročil k mrtvému. Pohovka pod jeho hlavou byla nasáklá tmavou krví a vražedná zbraň v nápřahu zanechala krvavé cákance i na stropě. Někdo ho udeřil do hlavy za pravým uchem něčím pořádně těžkým, a to více než jednou. Ať už ho ale zabili čímkoli, v bytě to nezůstalo.

Nejdřív to vypadalo, že slova na zdi jsou napsaná krví, ale detailnější průzkum ukázal, že je to jenom rtěnka. Okna ani dveře nevykazovaly žádné známky násilného vniknutí. Také byt se zdál být v pořádku, jako kdyby v něm nikdo nic nehledal. Vedl jsem si opatrně, abych nikde nezanechal otisky prstů nebo snad něčím nepohnul. V peněžence bylo dvaašedesát dolarů, kreditní karty Visa a Master Card. Na kuchyňské lince ležel neotevřený dopis od jeho tety. Pocítil jsem smutek, když jsem ho spatřil, a pomyslel si, že ho měl otevřít, když k tomu byla ještě příležitost.

Chvíli jsem zkoumal mrtvolu a krevní sraženiny a pak jsem vyšel ven, abych zavolal policii. Posadil jsem se ke stolku pod buganviliemi a vdechoval svěží vzduch, který nepáchl jako v pokoji s mrtvolou. Měl jsem zavřít francouzské dveře, ale neudělal jsem to. Už tam byl sám dost dlouho. Myslel jsem na jeho tetu a věděl jsem, že to pro ni a zbytek rodiny v Austinu bude těžké. V podobných případech to bývá vždycky těžké.

Seděl jsem, dokud brankou neprošli dva uniformovaní policisté a nevydali se po příjezdové cestě. Pak mě spatřili, a když otevřenými dveřmi zahlédli Angelovu mrtvolu, přikázali mi, abych dal ruce vzhůru.

23

„Uklidněte se, právě jsem se vám chystal zavolat“

„To už jsem slyšel tisíckrát“ prohlásil starší policista.

Jmenovali se Giardi a Silbermann, přičemž Giardi byl délesloužící policista p-III, kterému byl nováček Silbermann, dosud ve zkušební době, přidělen na zacvičení. Silbermann byl v udílení příkazů až příliš horlivý, takže mu Giardi musel říci, aby se uklidnil. Oba si mě prohlíželi, ale ani jeden se nezeptal, kde jsem přišel ke svým modřinám.

Představil jsem se, vysvětlil jsem jim, proč jsem ozbrojený, a jak jsem se tady ocitl. Nenasadili mi želízka ani mě nezatkli, ale ověřili si moji totožnost, sebrali mi pistoli a pak jsme se všichni tři odebrali k francouzským dveřím. Dovnitř jsme ale nevešli.

„A sakra!“ prohlásil Silbermann.

„Jmenoval se Angel Tomaso a je známý i pod jménem Andy Thom. Před třemi roky svědčil v jednom případu vraždy.“

„Neměli bychom se bavit bez právníka,“ podotkl Giardi. „Já se k ničemu nepřiznávám, Giardi, jen vám to oznamuju. Pokoušel jsem se ho najít. Connie Bastillová a oddělení pro vyšetřování loupeží a vražd o tom vědí.“

„Vědí o tom, že je mrtvý?“

„Vědí, že se ho snažím najít. Ještě minulý týden ho hledali i oni.“

Silbermann si mě znovu začal prohlížet.

„Porvali jste se spolu, než jste ho zabil?“

Giardi ho napomenul, aby byl zticha. Telefonem ohlásil situaci a pak mě odvedl k hlídkovému vozu, abychom počkali na výjezdový tým. Silbermann zůstal u domu a hlídal místo činu pro případ, že by se přese mě a Giardiho někdo prostřílel.

„Jak jste se dozvěděli, že sem máte jet?“ zeptal jsem se ho.

„Nějaký anonymní mužský hlas to nahlásil službě. Byl jste to vy?“

„Ne, já to nebyl. Jak už jsem řekl, když jste přijeli, právě jsem se chystal zavolat.“

„To si nechte pro detektivy. Už jsou na cestě.“

Přijely další dva hlídkové vozy, jeden s nadřízeným policistou v hodnosti seržanta, který nařídil zablokování ulice, a po nich dorazili detektivové. Jedním z nich byl Crimmens.

Giardi se s nimi setkal na příjezdové cestě a pak ukázal na mě. Když mu Giardi podával hlášení, Crimmens ode mě neodvrátil zrak ani na okamžik. Jakmile Giardi skončil, odvedl Crimmensova partnera k domku pro hosty, zatímco Crimmens vykročil přímo ke mně. Rozesmál se, když uviděl můj obličej.

„Copak se stalo, Cole, narazil jste na nějakýho prevíta?“

„Myslel jsem, že sloužíte na centrále.“

„Ve zvláštním týmu už nejsem. Poslali mě zpátky do severního Hollywoodu. Tam uvnitř je opravdu Tomaso?“

„Jděte se přesvědčit.“

„Zabil jste ho?“

„Když jsem přišel, tak už byl po smrti.“

„Kdy jste sem přijel?“

„Pět minut před Giardim a Silbermannem.“

„To se ještě uvidí.“

„Škoda že jsem se sem nedostal minulý týden, když jste ho s Bastillovou nemohli najít Dneska mohl být ještě naživu.“

„Seďte tady, poseroutko, a ani se nehněte. Bude to chvíli trvat.“

Crimmens odešel, aby se podíval na mrtvolu, zatímco Silbermann se vrátil a posadil se vedle mě.

„Zabil jste ho?“ zeptal se mě.

„Ovšemže ne.“

„Já si myslím, že jste to udělal.“

„Dovolte, abych se vás na něco zeptal. Kdy vám to nahlásili?“

„Na to zapomeňte. Jste vrah, a nic vám neřeknu.“

Pak se mnou Silbermann dobrých dvacet minut nepromluvil ani slovo. Během té doby se Crimmens a jeho partner vrátili do auta. Crimmens strávil většinu času na telefonu, dokud se nedostavil vyšetřující ohledávač mrtvol, a pak se všichni tři vydaly k mrtvému. Vzápětí Crimmens zase vyšel ven, protože dorazili jeho nadřízení a zaparkovali na začátku příjezdové cesty. Když vystupovali z vozu, uviděl jsem, že je to Bastillová s Marxem.

Silbermann údivem vytřeštil oči a natahoval se, aby měl lepší výhled.

„No ne, to je sám zástupce náčelníka!“

„Taky má jen jednu díru do zadnice, stejně jako vy.“

„Jste duševně zaostalej!“

Marx na mě letmo pohlédl a pak se zahleděl na další neoznačený vůz detektivů. Vystoupil z něj vysoký, hubený, asi pětapadesátiletý vyšetřovatel a připojil se k Marxovi. Vyměnili si spolu pár slov, oba zalétli pohledem ke mně a pak se odebrali za Bastillovou a Crimmensem. Nový muž na scéně byl zřejmě Munson. Měl jsem chuť mu zamávat a usmát se na něho, ale zdravý rozum nakonec převážil.

Marx s Munsonem pokračovali dál po příjezdové cestě, až zmizeli z dohledu, ale místo nich ke mně zamířili Bastillová a Crimmens.

„Na to, že zvláštní tým už neexistuje, spolu trávíte spoustu času,“ prohodil jsem.

Bastillová se zastavila na dlážděném chodníčku a založila si ruce na prsou.

„Jak jste ho našel?“

„Ani jedna vtipná zmínka o mým ksichtu? To jste výjimka.“

„Na rozdíl od jiných je nám váš ksicht nejspíš lhostejný. Jak jste ho našel?“

„Jeho bývalý spolubydlící mi dal telefonní číslo na Tomášovu rodinu v Texasu. Dozvěděl jsem se od nich, že se vrátil do L. A. a hodlá se věnovat herectví. Adresu jsem dostal od agenta, který registruje nové talenty.“

Pat Kyleovou jsem z toho vynechal, protože jsem ji do toho bez jejího souhlasu nemínil zatahovat.

„Mluvil jste s ním?“

„Když jsem přijel, byl už mrtev.“

„Než zemřel, Cole. Hovořil jste s ním předtím, než byl zavražděný?“

„Jeho telefon a adresu jsem zjistil teprve před pár hodinami. Volal jsem mu, ale měl tam hlasovou schránku, takže jsem přijel za ním. Nevěděl jsem, že je mrtvý. Neměl jsem žádný důvod se domnívat, že by byl v nějakým nebezpečí.“

„Vzal jste něco z jeho bytu?“

„Nechte toho, Bastillová. Myslíte si snad, že sbírám suvenýry?“

Do auta nastoupil Silbermann.

„Když jsme přijeli, byly dveře otevřené. Stál u nich úplně sám. Vypadá to na vloupání.“

„Vy jste Silbermann?“ zeptala se ho Bastillová.

„Ano, madam. Dorazili jsme sem s Giardim v –“

Bastillová zvedla ruku.

„Můžete jít. A děkuji vám za pomoc.“

Silbermann vystoupil z auta se schlíplým hřebínkem.

„Proč jste tady vy a Marx?“ chtěl jsem vědět „Měl jsem dojem, že případ už je vyřešený.“

„Co vás přivedlo na myšlenku, že tenhle ubohý kluk má s případem něco společného?“

Zíral jsem na ni, ale z jejího poklidného výrazu se nedalo vyčíst vůbec nic.

„To, že jste ho s Crimmensem hledali, a teď je po smrti. To, že byl hlavní svědek v případě Bennettová, a teď už si s ním nemůžeme promluvit“ odvětil jsem.

„Viděl jste, co je napsáno na zdi?“

„To nemůžete myslet vážně!“

„Je to důkaz, že šlo o mileneckou hádku. Vstoupil jste do jeho bytu?“

„Takže člověk, kterého jsme celý minulý týden hledali jako blázni, je po smrti, a vy se spokojíte s tak laciným vysvětlením?“

„Byl jste vevnitř, nebo ne?“

„Ne. Mrtvolu je vidět ode dveří.“

Kdybych přiznal, že jsem do domku vstoupil, naskočila by na jejím semaforu zelená, aby mě namístě sebrala.

„Nemanipuloval jste ničím a nezničil žádné stopy?“

„Jak bych mohl něco takového udělat, když jsem uvnitř vůbec nebyl?“

„Víte, kdo ho zabil, nebo máte na někoho podezření?“

„Pravděpodobně stejná osoba, která zabila těch sedm žen. A jak to vypadá s Ivy Casikovou? Hledáte toho muže, který podle ní navštěvoval Byrda?“

Bastillová našpulila rty a pak zavrtěla hlavou, jako kdyby mě litovala.

„Vy jste strašnej vrták, Cole.“

„Jak to myslíte?“ Bastillová vystoupila a pokývla na Crimmense. Crimmens mávl malíčkem, aby mi naznačil, že mám taky vystoupit.

„Tak jdeme na to.“

Crimmens mě otočil a přitlačil k autu.

„Zůstaňte tak!“

„Co to ksakru děláte?“

„Přesvědčíme se, že jste z místa zločinu nic neodnesl. Jestli odmítnete spolupráci, budete zatčen za nezákonný vstup, vloupání a podezření z vraždy.“

„Snad už jste to pochopil, pane Třicet-případů-do-roka. Tak nedělejte hlouposti.“

Crimmens mi prošacoval kapsy a mou peněženku, mobilní telefon, třicet centů a kapesník položil na kapotu hlídkového vozu. Vzal mi rovněž zápisník a černé pero Uni-Ball. Zatímco mě prohledával, Bastillová prošátrávala zadní sedadlo, kde jsem předtím seděl, podlahu pod ním i pod předním sedadlem. Prozkoumala všechna místa, kam jsem mohl něco ukrýt, pokud bych tak chtěl učinit, a potom z vozu vycouvala.

V duchu jsem se ptal, co asi tak můžou hledat.

„Prohlídni mu i ponožky a boty. A ujisti se, že nemá nic ve slipech.“

„Proč to neuděláte sama, Bastillová? Crimmens by mohl opominout moji tajnou kapsičku v rozkroku.“

Bastillová zrudla, ale neodpověděla.

Marx a Munson se vrátili a postavili se vedle Bastillové, zatímco Crimmens pokračoval v osobní prohlídce. Chvíli se spolu tise bavili a Munson pak šel do svého auta, aby si zavolal z mobilu.

„Nic u sebe nemá, šéfe.“

„Už jste ho vyslechl?“

„Ještě ne, pane.“

„Teď nás nechte o samotě, ale nechoďte nikam daleko. Až skončím, vezmete si ho vy.“

Crimmens okamžitě odešel za svým kolegou a dalšími policisty.

„Pokud vím, tak pro vás už ten případ skončil, Marxi.“

Marx mě chvíli se sevřenými rty zkoumal, pak si založil ruce v bok.

„To je ubohá výmluva, Cole. Měl byste se stydět“

„Za to, že dělám vaši práci?“

Sevřel čelisti, ale odpověděl.

„Za to, že jste Repkovy připravil i o tu trochu klidu, kterou měli. Paní Repková mi řekla, že jste napadl její syny. Proč děláte takové věci?“

„Promluvte si s panem Repkem a uslyšíte nejspíš něco úplně jiného.“

„Čeho chcete dosáhnout? Aby si vás rodiny zavražděných najaly a zaplatily vám?“

„Chci sehnat hlasy a dostat se do politiky. Chci si na to najmout Leverage Associates. Můžete mi tu firmu doporučit?“

„Zklidněte se, Cole,“ zavrčela Bastillová.

„Tak co, Marxi, je to dobrá firma? Vím, že pro vás dělá. Poradili vám tam, abyste ten případ s Byrdem uzavřel a upozornil tak na sebe v médiích?“

Marx dostal barvu rajčat.

„Vy drzej hajzle!“

„Vědí Repkovi, že jste zasahoval do vyšetřování vraždy jejich dcery, abyste chránil politiky?“

„Cole, vraťte se do auta!“ vykřikla Bastillová.

Měl jsem to udělat, ale byl jsem dost rozzuřený a hledal jsem něco, čím bych Marxe pořádně zasáhl.

Na příjezdové cestě a před domem se rojili policisté. Obyvatelé okolních domů se přišli podívat, co se děje, a objevil se tady už i reportér z Times. Marx o krok ustoupil a začal se rozhlížet, dokud na příjezdové cestě neuviděl Crimmense.

„Detektive, pojďte sem.“

Crimmens přiklusal.

„Tenhle muž je podezřelý z vraždy Angela Tomasa. Zatkněte ho a odvezte na vaši stanici k výslechu.“

„Jste kretén, Marxi,“ sdělil jsem mu.

Crimmens se spokojeně usmál, ale Bastillová vzala Marxe za paži.

„Ráda bych vám něco řekla, šéfe.“

Marx odešel k Munsonovi a Bastillová šla za ním. Crimmens se postavil přímo proti mně, takže jeho nos se ocitl jen pět centimetrů od mého obličeje. Stále ještě se uculoval.

„Koledoval jste si o to.“

„Vím, co jste řekl Repkovým, Crimmensi. Až tohle skončí, tak si promluvíme.“

Crimmens se zasmál, obešel mě a pošeptal mi do ucha:

„Tohle je lepší než šukačka. A zrovna teď si to parádně užívám, Cole.“

Znovu mě eskortovali do hlídkového vozu. Crimmens odešel, aby našel svého kolegu, zatímco Giardi a Silbermann ukládali mé věci do igelitové tašky.

„Věděl jsem, že jste to udělal,“ prohlásil spokojeně Silbermann.

Bastillová hovořila soukromě s Marxem a Munsonem u jejich velitelského vozu, pak přivolala i Giardiho. Ještě několik minut spolu rozmlouvali a potom Munson odjel. Marx nastoupil do svého velitelského vozu a Bastillová se vrátila ke mně.

„Doufám, že už jste se uklidnil.“

„Je to naprostá blbost. Vůbec nic proti mně nemáte.“

Gestem ruky se pokusila mě upokojit

„Zvládla jsem to, Cole. Můžete být klidný.“

Když se Crimmens a jeho partner vrátili, Bastillová změnila rozkazy, které prve dostali od Marxe.

„Proveďte výslech tady a nikam ho nevozte.“

„Šéf řek, že ho máme odvézt“

„Šéf si to rozmyslel. Vyslechněte ho, pak lidi v sousedství a dělejte svoji práci. Máte vyřešit vraždu.“

Usmál jsem se na Crimmense.

„Pořád ještě si to užíváte?“

Nechali mě téměř dvě hodiny na zadním sedadle Giardova auta, nejdříve Crimmens s parťákem, pak jenom jeden z nich, po něm druhý a nakonec zase oba. Vyptávali se mě na Tomasa, na moje dnešní volání na jeho číslo a na všechno, co jsem viděl, dělal a čeho jsem byl před příjezdem svědkem. Pat Kyleovou jsem z toho vynechal. Vyprávěl jsem jim, jak jsem kontroloval venkovní dveře a okna, abych zjistil, zda nedošlo k násilnému vniknutí, protože jsem věděl, že tam najdou moje otisky prstů, ale k pobytu v domě jsem se odmítal přiznat. Marx by měl v ruce trumf a mohl jsem si spočítat, že by mi obratem ruky přišil nezákonný vstup. O všem ostatním jsem vypovídal pravdu. Otázky byly adekvátní a k věci, jaké by dostal každý, kdo by se ocitl na místě činu. Uprostřed výslechu se objevil kriminalista a sejmul mi otisky prstů.

Když jsme stejné kolo otázek jeli už potřetí, někdo Crimmensovi zavolal na mobil. Chvíli poslouchal a pak odpověděl:

„Jistě, šéfe. Pořád ho vyslýcháme.“

Ještě chvíli poslouchal a pak napřáhl ruku s telefonem ke mně.

„Náčelník Marx.“

Přiložil jsem telefon k uchu.

„Poslouchejte mě, Cole, a nedělejte už žádné kopance,“ ozval se Marx. „Poručík Poitras mi řekl, že jste kámoši. Pokud vím, jste kmotrem jednoho z jeho dětí.“

Byl jsem podrážený a zmatený, a náhle jsem dostal strach.

„Do toho vám nic není, Marxi.“

„Dal jsem poručíkovi zákonný a přímý rozkaz, aby zapečetil Byrdův dům a nepodával žádné informace. Ale na místě, které jsem dal úředně zapečetit, jste byl vy, civilista, a vzal vás tam poručík. Porušil moje rozkazy, a to před řadou svědků. Posloucháte mě?“

„Poslouchám.“

„Mohl bych poručíka Poitrase poslat před kárnou komisi, která by ho potrestala. Tím by v podstatě měl po kariéře.“

„Proč byste to dělal, Marxi?“

„Držte se hodně daleko od Repkových. Nechte na pokoji slušné lidi v Leverage Associates a přestaňte v tomhle případu šťourat. Rozumíme si?“

„Ano.“

„Dejte mi zase Crimmense.“

Cítil jsem se prázdný jako kdybych několik dni nejedl a už nikdy se najíst neměl. Crimmens chvíli naslouchal a nakonec mobil zaklapl.

„Vypadněte odsud, Cole. Povídal, že můžete jít.“

24

Když jsem odjížděl z místa vraždy, padlo na krajinu šero jako tmavý šál. Marx svojí výhrůžkou Poitrasovi hodně riskoval. Muselo mu být jasné, že to Poitrasovi řeknu, což znamenalo, že si věří, že udrží situaci pod kontrolou nezávisle na Poitrasově reakci – a to pravděpodobně tím, že udělá přesně to, co naznačoval. Lidi většinou takto neriskují, pokud nejsou zoufalí, z čehož vyplývalo, že Marx něco důležitého skrývá. Jestliže si přál, abych se držel zpátky, já jsem se naopak chtěl dostat blíž.

Zajel jsem k pumpě na Ventura Boulevardu a zavolal Joeu Pikeovi a pak právníkovi jménem Abbot Montoya. Bylo už dost pozdě, ale věděl jsem, že můj hovor pan Montoya vezme.

„Jak se máš, synku? Rád tě slyším.“

Abbot Montoya byl víc než sedmdesátiletý kultivovaný džentlmen, ale vždycky takový nebýval a dřív by ho za džentlmena rozhodně nikdo nepokládal. Kdysi se svým nejlepším kamarádem, dalším mladým zločincem Frankem Garciou, znásilňoval ženy ve východním Los Angeles. Společně se ale dostali ze španělské čtvrti, Abbot Montoya vystudoval práva na Kalifornské univerzitě v Los Angeles a Frank Garcia si vybudoval potravinovou říši v hodnotě miliard dolarů. Kromě toho Frank vlastnil městského radního jménem Henry Maldenado. A pravděpodobně i jiné.

„Taky vás rád slyším, pane Montoyo. Chtěl bych vás požádat o laskavost.“

„To, čemu říkáš laskavost, my nazýváme projevem vděčnosti a lásky. Ať už ti pomůžu jakkoli, nebude to dost“

Frank Garcia si před časem Pikea a mě najal, abychom našli vraha jeho jediné dcery. Udělali jsme to a od té doby nám projevoval všemožnou přízeň.

„Víte něco o firmě politického managementu, která se jmenuje Leverage Associates?“

„Znám je. Je to už dlouho zavedená firma.“:

„Potřebuju o nich a o jejich klientech co nejvíc informací. Jedním z jejich klientů je zástupce náčelníka policie Thomas Marx. Další se jmenuje Nobel Wilts.“

„Radní Wilts?“

„Ano, pane. Je radní Maldenado taky jejich klientem?“

„Není, ale na tom nezáleží. Chtěl by sis s ním o těch lidech promluvit?“

„Rád, pane. Jestli bude ochoten.“

Pan Montoya vyprskl smíchy, jako by mu představa, že by Maldenado mohl odmítnout, připadala směšná.

„Přijme tě s největší radostí.“

„Já ale nechci, aby se to doneslo do Leverage. Lidi, na které se budu ptát, se o tom nesmějí dovědět.“

„Para siempre. V tom mi můžeš důvěřovat.“

Odložil jsem telefon, ale zůstal jsem stát u pumpy a přemýšlel o tom, jak snadno jsem našel Angela Tomasa. Pomohl mi i Jack Eisley, ale důležitějších bylo pár dalších telefonů. Vypadalo to, jako by se o to Bastillová s Crimmensem ani nepokoušeli. Ani s Ivy Casikovou to nebylo o moc složitější, a teď jsem se v duchu ptal, zda se s ní Bastillová vůbec hodlá spojit Když jsem se jí na to ptal, neodpověděla mi.

Sjel jsem přes Cahuenga Pass do Hollywoodu a jel kolem hebkých kopců obklopujících Hollywood Bowl, kde bydlela Ivy Casiková. Nízká obytná budova byla stejně tichá, jako když jsem se s ní setkal, a sousední byty byly pevně uzavřené před venkovním světem. Zazvonil jsem a zaklepal. Zaklepání znělo na tichém dvoře nezvykle hlasitě.

„Můžu vám nějak pomoct?“

Do dvora vkročil plešatý muž s hruškovitým tělem. Na sobě měl plandavé kraťasy a pytlovitý nátělník.

V ruce držel koktejlovou sklenici. Cedulka vedle jeho dveří oznamovala, že je zde správcem.

„Přišel jsem za slečnou Casikovou.“

Zatřásl sklenicí. V tichém dvoře znělo cinkání ledu dost zřetelně.

„Není doma. Klepal jste zbytečně hlučně, to není nutný.“

Znovu zachřestil ledem.

„Tak promiňte. Nechám jí tady vzkaz.“

Vytáhl jsem vizitku a přiložil ji na zeď, abych Ivy napsal, že mi má zavolat.

„Jste od policie? Ti taky dělali takovej randál.“

Přestal jsem psát a podíval se na něho. Zachrastil ledem a napil se.

„Byla to detektiv Bastillová?“

„Nevím, jak se jmenovala.“

Žena. Rukou jsem naznačil její výšku.

„Asi takhle vysoká. Po čtyřicítce. Latinský původ.“

„Jo, to je ona. Dneska ráno.“

Znovu usrkl ze sklenice a zachřestil.

„Nevíte, jestli s ní mluvila?“

„Ivy nebyla doma.“

Natáhl ruku po mé vizitce se vzkazem.

„Jestli chcete, tak jí to předám.“

„Díky, ale nechám jí ve schránce.“

Hodil jsem kartičku do Ivyiny schránky a vydal se z kopců dolů na cestu domů. Zaparkoval jsem na svém malém parkovišti, otevřel dveře do kuchyně a napil se vody, jako už desettisíckrát předtím. Kocour nebyl doma, ale dal jsem mu do misky žrádlo přesně stejným způsobem jako už desettisíckrát. Po desetitisící misku čerstvé vody. Neměnné rituály jsou uklidňující.

V kuchyni jsem se zul a svlékl, šaty hodil do koše na prádlo a vyšel nahoru, abych se osprchoval, což po návratu domů dělám vždycky, když jsem ve styku s nějakými lidmi. Pokračoval jsem v zajetých kolejích, ale Angel Tomaso si stejný přepych nemohl dovolit. Jeho postihla jediná událost, kterou nijak nešlo smýt.

Ve sprše jsem se pořádně vydrbal, pak jsem si oblékl čisté věci a sešel dolů, kde jsem v obýváku nalezl Pikea. Držel v náručí kocoura, choval ho, jako matky houpají malé děti. Kocour měl oči blahem téměř zavřené. Všechny čtyři nohy mu trčely vzhůru, jako by byl opilý.

„Jdu něco uvařit,“ prohodil jsem. „Chceš pivo?“

„Dám si.“

Vytáhl jsem z ledničky dvě piva, postavil je na linku a pak mu řekl o Angelu Tomasovi.

„Nějaký anonym uvědomil policii a poldové přijeli, když jsem tam ještě byl.“

„Myslíš, že to na tebe nastrojili?“

„Nemohli vědět, že ho najdu. A taky nemohli vědět, že půjdu dovnitř.“

„Mohl to vědět někdo, kdo jeho mrtvolu hlídal.“

Napil jsem se piva a dopověděl mu zbytek.

„Dusili mě několik hodin a pak mi Marx řekl, že když toho nenechám, obviní Loua z neuposlechnutí jeho rozkazů a zničí mu tak celou kariéru.“

„Vyhrožoval Poitrasovi,“ poznamenal zamyšleně Pike.

„Jo. Kvůli tomu, že mě pustil do Byrdova domu.“

„Postavil to přímo takhle?“

„Jo.“

Pike zkroutil koutek úst a opřel se o linku.

„Čeho přesně máš nechat?“

Vylíčil jsem mu, co má Marx společného s Leverage Associates.

„Marx zasahoval do vyšetřování vraždy Repkové ve prospěch té agentury. Týdny předtím, než došlo k nálezu Byrdovy mrtvoly, odvolal z případu Darcyho a Madduxe, a ti chlapi dodnes vůbec netuší proč. Darcy odevzdal nahrávku z bezpečnostní kamery se záběry z uličky, ve které byla Repková zavražděná. Útvar vědeckého vyšetřování s ní nedokázal nic udělat, takže ji Darcy odnesl do jednoho studia specializovaného na počítačové efekty, které to zvládnout mohlo. Když se našla Byrdova mrtvola, zvláštní tým tomu studiu nahrávku sebral dřív, než stačili svou práci dodělat Teď nikdo neví, co se s ní stalo.“

„Myslíš, že ji Marx zabavil?“

„Nevím, co si o tom mám myslet. Kdyby ta nahrávka dokazovala, že vraždu spáchal Byrd, Marx by ji nepochybně použil. A jestli na ní nic nebylo, proč musela zmizet?“

„Možná na ní byl někdo jiný.“

„Možná. Nevím.“

Pike si vychutnal hlt piva.

„Teď ale nemluvíš jen o Marxovi, Elvisi, nýbrž o celém zvláštním týmu. Někdo by mohl promluvit. Takové tajemství se neudrží.“

„Lindo mi řekl, že zvláštní tým byl postavený odshora dolů. Jen lidi nahoře měli ucelený obraz a Lindo o nich mluvil jako o vnitřním kruhu. Říkal, že chlapi z jeho týmu o tom vtipkovali. Tajemství je mnohem snadnější udržet, když lidi nevědí, co se děje.“

„Kdo tedy tam nahoře seděl?“

„Marx s Bastillovou a s chlápkem, který se jmenuje Munson. Lindo zaslechl, že Marx s Munsonem spolu kdysi dělali.“

Pike odložil kocoura. Ten vyklouzl z jeho náručí jako sirup a začal se mu převalovat u nohou.

„Jestli Marx v případu něco tají, Bastillová a Munson s tím nemusejí souhlasit.“

„Je zástupcem náčelníka, Joe. Než odejde, může rozhodnout o jejich kariéře.“

Kocour se postavil na nohy. Chvíli zíral na Pikea a pak vykročil ke mně a otřel se mi hlavou o nohu. Odlil jsem mu do misky trochu piva a díval se, jak ho chlemtá.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Pike.

„Pátrat v Leverage. Všechno je to o téhle agentuře a o Marxovi. A zatímco se tím budu zabývat, ty bys mohl zkusit vyhrabat něco na Munsona a Bastillovou. Špinaví poldové za sebou zanechávaj špinavé stopy.“

Pike zabručel na souhlas.

„Už jsi o tom pověděl Louovi?“

Dorazil jsem zbytek piva.

„Znáš Loua. Když mu to řeknu, hned si to s Marxem poletí vyříkat.“

„To jo.“

Bylo nutné držet ho od Marxe co nejdál, ale já už toho nemohl nechat a jít od válu.

Pohlédl jsem na Pikea, ale tvářil se neproniknutelně.

„Chápeš o čem mluvím?“

„Chápu.“

„Jestli se Marx něčeho bojí natolik, že je ochoten vyhrožovat Louovi, tak zjistím čeho, a pak už nebude moct hrozit nikomu ničím.“

Pike přikývl.

„Ty si myslíš, že bych to měl Louovi přece jen říct?“

„Ne.“

„Nechat ho, ať se rozhodne sám?“

„Když mu to řekneš, zbavíš se odpovědnosti a přeneseš ji na něho, ale to už určitě víš sám.“

„Jo, vím. Přemýšlel jsem o tom.“

„Stejně v tom budeš pokračovat. Vždycky to tak děláme.“

„To je pravda.“

Pike mě chvíli klidně pozoroval skrze skla svých tmavých brýlí a pak mi sevřel ruku nad loktem.

„Lou by nechtěl, abys toho nechal. Přestal by si tě vážit, kdybys to udělal.“

Přikývl jsem. Někdy pomůže to slyšet

„Co chceš, abych udělal já?“ chtěl vědět Pike.

„Už to děláš.“

Uvařili jsme si večeři, vypili ještě nějaké to pivo, v tichosti jsme se najedli a dívali se přitom na sportovní zprávy. Brzy po Pikeově odjezdu začali zpívat kojoti.

Už jsem se chystal jít spát když jsem si vzpomněl na Pat Kyleovou. Zítra proběhne výslech Angelova agenta. Ten policii téměř jistě sdělí, že Tomasa hledala Pat takže jí zavolají. A tím, kdo jí zatelefonuje, bude s největší pravděpodobností Crimmens. Nerad jsem volal takhle pozdě večer, a už vůbec se mi nechtělo jí říkat co ji druhý den čeká. Navíc jsem věděl, že ji to rozruší a zažije špatnou noc. Neměl jsem sebemenší chuť jí teď telefonovat, ale nakonec jsem to udělal. Musí to slyšet ode mě, aby na to byla připravená. Pat Kyleová byla má kamarádka. O kamarády a kamarádky je třeba pečovat.

25

Joeova zmínka, že někdo mohl hlídat dům Angela Tomasa, mě naplnila paranoidními představami. Z vačice slídící na terase po něčem k snědku se stalo přepadové komando. Tiché cvaknutí kočičích dvířek se stalo rtěnkou, která se chystala napsat MILUJI TĚ. Před zhasnutím jsem zamkl dveře a zajistil okna, ale dvakrát jsem se probudil, abych je zkontroloval, protože jsem měl pocit, že jsem vše pozavíral pouze v předchozím snu. Podruhé jsem si vzal revolver Dan Wesson, ale pak jsem si řekl, že je to hloupost Zakryl jsem si hlavu polštářem. Pštrosí přístup.

Abbot Montoya zavolal následujícího rána dvacet minut po osmé, aby mi oznámil, že schůzka s městským zastupitelem Maldenadem je dohodnutá Očekává mě v deset a vyjde mi ve všem vstříc. Zajistil to Frank Garda.

V osm čtyřicet pět jsem byl osprchovaný, oblečený a právě jsem jedl míchaná vajíčka s koriandrem, když se ozval domovní zvonek. Zazvonil třikrát, než jsem došel ke dveřím a nalezl za nimi Alana Levyho. U mě doma ani v kanceláři ještě nikdy nebyl. Jen asi šestkrát nebo osmkrát jsme se sešli někde venku, když jsem pro něho pracoval. „Alane! To je ale překvapení!“

Za ním parkoval u silnice elegantní mercedes se sklápěcí střechou, ale Alan moc elegantně nevypadal. Zdál se mrzutý a ustaraný a mrkal vyvalenýma žabíma očima, což dělal vždycky, když byl nervózní.

„Doufám, že ti nevadí, že tě takhle přepadám. Myslel jsem si, že si tady budeme moct popovídat otevřeněji, než u mě v kanceláři.“

Tohle jsem si musel vyslechnout od muže, který se živil jako advokát zločinců a vedl ty nejprivátnější rozhovory na světě.

Ustoupil jsem, aby mohl vejít. Levy si nejprve všiml mého podkroví a pak se zahleděl posuvnými dveřmi do kaňonu. Ranní mlžný opar naplnil dům mléčnou září.

„Poslyš, máš to tu pěkný. Úžasný soukromí.“

„Co se děje, Alane? Budu muset jet na schůzku.“

Obrátil se ke mně a vrazil si ruce do kapes, jako by nevěděl, co jiného by s nimi měl udělat.

„Angel Tomaso byl zavražděn.“

„Vím o tom.“

„Já vím, že o tom víš. Policie tě našla u mrtvoly.“

„Přijel jsi jako prokurátor? Chceš mě obžalovat?“

„To ne, nic takového, ale…“

Snažil se vypadat dojemně. Nikdy předtím jsem ho takhle neviděl, ale pak se zamračil.

„Tomasa někdo zavraždil. Můžeš namítnout, že kluk, který s někým chodí a skončí zabitý, není nic, co by se nedělo pořád. Ale ne tenhle kluk. A ne v této chvíli. Možná jsi měl pravdu a možná je v tom něco víc, než ty fotky, které našli u Byrda.“

Žabí oči znovu zamrkaly.

„Řekni mi, co se děje.“

„Marx stále ještě vyšetřuje ty vraždy.“

Levy povytáhl obočí.

„Ale vždyť už ten případ uzavřel. A rozpustil zvláštní tým.“

„Svoje hlavní lidi si ponechal a říká se jim vnitřní kruh. Zvláštní tým mohl být oficiálně rozpuštěn, ale říkám ti, Marx se tím případem pořád ještě zabývá. Problém spočívá v tom, že nevím, jestli proto, aby nějaké důkazy našel, nebo aby je zametl pod koberec.“

Vylíčil jsem mu, jak je Marx spojený s Leverage Associates a jak zasahoval do vyšetřování vraždy Repkové ještě předtím, než byla nalezena Byrdova mrtvola. Když jsem se dostal k nahrávce s Debřinou vraždou, Levy ožil a přerušil mě.

„Co s ní udělali?“

„To nikdo neví. Marx ji z toho trikového studia vyzvedl ještě dřív, než na ní stihli dokončit práci. Je možné, že ji poslal do laboratoře FBI, ale to je jen moje domněnka.“

„Myslíš tedy, že ji má FBI?“

„Já nevím, kde je, Alane. Všechno, co vím, je, že Marx to DVD používá jako záložku do knihy. Ať je tomu ale jakkoli, pravděpodobně není k ničemu, jak tvrdil útvar vědeckého vyšetřování.“

Levy mě vybídl, abych pokračoval, a já poslechl, protože jsem se chtěl dostat ke konci, abych mohl odjet na schůzku s Maldenadem. Když jsem mu vyprávěl o Ivy Casikové, naklonil se ke mně.

„Ta ženská tedy tvrdí, že někdo píše knihu o Lionelu Byrdovi?“

„Tvrdí, že jí Byrd řekl, že o něm někdo chce psát knihu. Mohl si to ale vymyslet“

Levy mě chvíli pozoroval a pak vytáhl zápisník.

„Je důvěryhodná?“

„Věděla, že byl Byrd obžalovaný z vraždy Bennetové i o tom, jak z něho Crimmens vynutil přiznání.“

„Už ji vyslechla policie?“

„Jeli za ní do bytu, ale nevím, jestli ji už zastihli. Když jsem si to zajel ověřit, nebyla doma.“

„Kdo k ní jel? Marx?“

„Bastillová.“

Alan cosi zavrčel a něco si poznamenal.

„Tak dobře. Kouknu se za ní taky. Řekni mi, jak ji najdu.“

Zapsal si její jméno a adresu a pak jsem mu vysvětil cestu. Nakonec zápisník s perem v deskách zaklapl.

„Řeknu ti, co udělám. Vyžádám si výpis z Byrdova trestního rejstříku – nejen záznamy o zatčeních, ale úplně všechno. Okresní návladní bude mít námitky, ale v takovém případě znám jiné, kteří je mít nebudou.“

„Proč to chceš?“

„Možná se ukáže, že některý z policistů, kteří ho v minulosti zatýkali, pracoval ve zvláštním týmu. Možná že právník, který ho kdysi zastupoval, teď dělá pro Leverage. Nikdy nevíš, co můžeš vyšťourat.“

Přikývl jsem. Do akce se zapojuje těžké dělo.

„Kouknu se taky, co se dá vykutat o Marxovi. Možná budu schopen získat víc informací zevnitř, než jsme jich zatím dokázali sehnat zvenčí.“

My. Nenamáhal jsem se ho opravovat.

„Vraťme se ještě na chvíli k Tomasovi. Víš, který detektiv dostal jeho případ na starost?“

„Měl by to být Crimmens.“

„Aha.“

Levy se usmál, když si dělal poznámku, a pak pohlédl na mě.

„Našli nějaké svědky? Někoho, kdo viděl nebo popsal vraha či vozidlo?“

„Do té doby, než mě pustili, neměli žádné. Už ale začínali balit a chystali se odjet.“

„Nějaký usvědčující materiál na místě činu?“

„Nic, o čem by mluvili přede mnou. Alane, poslyš, už musím jet.“

Schoval zápisník a vstal.

„Vím, že musíš jet, ale poslouchej – musíš být opatrný. Byrd měl ty fotky. To je nepopiratelný fakt Nenašel je jen tak na ulici.“

„Neprobírali jsme to už?“

„Ano, ale po Tomasově vraždě jsem změnil názor.

I kdyby Byrd sám nevraždil, vraždil ten, kdo mu dal ty fotky, a ti dva se znali. Ten člověk ještě běhá na svobodě.“

„Já vím.“

„Nechceš skončit jako Tomaso, že ne?“

„Alane, já už vážně musím.“

„Kdyby měl Byrd něco společného s někým z Leverage, možná to spojení najdeme v jeho trestním rejstříku Mezitím se Marxovi vyhýbej. Měl by ses držet chvíli zpátky, Elvisi. Nedávej těm lidem záminku, aby tě zatkli.“

„Včera už se to málem stalo.“

„Zřejmě změnili názor. Dej mi šanci zjistit; co dělají, než se namočíš do ještě horších problémů.“

Došli jsme ke dveřím a já se díval, jak jde ke svému autu. Byl to pěkný vůz, a když nastoupil, zamával jsem mu.

„Ahoj Alane. Je dobrý mít tě za spojence.“

Otočil se, aby na mě viděl.

„Mrzí mě, že jsem zapochyboval o tvém instinktu,“ zavolal.

Když odjížděl, měl jsem na tváři úsměv.

26

Členové losangeleské městské rady měli kanceláře na Spring Street, ale každý z nich měl rovněž kancelář ve čtvrti, v níž působil. Maldenado tudíž sídlil v dvoupatrovém obchodním centru v oblasti, kde většina nápisů byla ve španělštině a korejštině a která se nacházela ve vhodné vzdálenosti od špehujících zraků, jaké bylo možné očekávat v centru. Kancelář se nacházela nad ženským klubem, který se zabýval péčí o zdraví. Všechny ženy vcházející do klubu byly krásné, ale to pravděpodobně nemělo s výběrem místa pro kancelář radního nic společného.

Zaparkoval jsem v podzemí, vyšel do druhého patra a vstoupil do recepce. Recepční právě hovořila španělsky se starším párem, zatímco dva muži v oblecích čekali na pohovce. Jeden z nich ťukal textovou zprávu, druhý studoval nějaký dokument Nad oběma muži a za recepční byly rozvěšené fotografie, na kterých byl Maldenado s týmy Little League, sportovními hvězdami z Dodgers, Lakers a Clippers a s různými politiky. Spočítal jsem, že se nechal vyfotografovat se třemi kalifornskými guvernéry a čtyřmi americkými prezidenty. Jedinou osobou, s níž byl na fotografiích víckrát než jednou, byl Frank Garcia.

„Jaké máte přání, pane?“ zeptala se mě recepční.

Starší manželé se posadili.

„Jsem Elvis Cole a mám na desátou sjednanou schůzku s panem Maldenadem.“

„Ano, pane. Už na vás čekají.“

Okamžitě mě zavedla kolem pultu do Maldenadovy kanceláře. Nezaklepala ani mě neohlásila, jen otevřela dveře, nechala mě vejít dovnitř a pak za mnou zase zavřela.

Před vstupem do politiky prodával Henry Maldenado ojeté osobní a nákladní automobily a vedl si v tom dobře. Měl velkou a dobře zařízenou kancelář. Výzdoba poukazovala na jeho lásku k autům, zvláště pak ke klasickým modelům značky Chevrolet. Maldenado byl malý, plešatý, asi pětapadesátiletý muž, který vypadal mladší než ve skutečnosti byl. Měl na sobě džíny, u krku rozhalenou košili s krátkými rukávy a kovbojské boty. Na vzdáleném konci místnosti stál psací stůl pro bankovní ředitele a pohovka, a za nimi prosklená stěna s výhledem na ulici. Obešel stůl, podal mi ruku a věnoval mi okouzlující, přirozený úsměv. Na pohovce seděl další muž.

„Rád vás znovu vidím, pane Cole, Pokud jsem tak již neučinil, rád bych vám osobně poděkoval za pomoc, kterou jste kdysi poskytl Frankovi. Je to jeden z mých nejlepších kamarádů.“

„Vím to. Děkuju, že jste si na mě udělal čas.“

Druhý muž se Maldenadovi nepodobal ani v nejmenším. Byl hubený, svaly v obličeji měl ochablé a vlasy barvy oceli. Sportovní sako a volné kalhoty na něm visely jako obnošené šaty na ramínku. Odhadoval jsem. že nemá daleko do sedmdesátky, ale mohlo mu být i víc. Nevstal a neprojevil žádnou snahu mě pozdravit.

Maldonado na něho mávl a pak mi nabídl židli naproti psacímu stolu.

„To je další blízký přítel, můj poradce Felix Dowling. Pracuje pro tohle město déle, než si kdokoli vůbec pamatuje. Nemám pravdu, Felixi?“

Maldenado se rozesmál, ale Felix se zmohl jen na zdvořilé přikývnutí.

Maldenado si povytáhl kalhoty a posadil se na psací stůl s jednou nohou na podlaze. Druhou pohupoval přede mnou.

„Takže Abbot mi řekl, že potřebujete nějaké informace o mých kamarádech z Leverage. Je to dobrá firma. Jsou v téhle branži už spoustu let Je to parta dobrých lidí.“

„To rád slyším. Doufám, že mi odpovíte na pár otázek, které se jich týkají.“

„No, abych vám pravdu řekl, zas tolik toho o nich nevím, ale tady Felix ví o každém v tomhle městě všechno, a to je taky důvod, proč je tady. Ví dokonce, na kterém hřbitově kdo leží, to mi můžete věřit“

Maldenado se znovu rozchechtal, ale Felix se k němu ani tentokrát nepřipojil.

„Co takhle ještě trochu kafe?“ zeptal se místo toho.

Maldenado pohlédl na jeho šálek a zdál se překvapený tím, že je prázdný.

„Dobře, donesu ho. Hned se vrátím, ale vy dva na mě nemusíte čekat a můžete se do toho rovnou pustit“

Maldenado odešel a zavřel za sebou dveře. Podíval jsem se na Dowlinga a nabyl jsem dojmu, že si mě zkoumavě měří. Po Maldenadově odchodu byla kancelář náhle jiná, jako by patřila Dowlingovi, a možná to tak i bylo. Nechal jsem ho, aby si mě prohlédl. „Takže vy jste ten kluk, který dostal toho mizeru, co zabil Frankovu dceru,“ ozval se.

„Se svým parťákem. Nebyl jsem sám.“

„Byla to příjemná holka, párkrát jsem ji viděl.“ Přikývl jsem.

Ještě chvíli jsme se na sebe dívali.

„Tak dobře. Oč se jedná?“ zeptal se potom.

„Mám důvod se domnívat, že se Leverage Associates snaží ztěžovat nebo přímo zmařit vyšetřování vraždy. Byli by toho schopní?“

Pokrčil lhostejně rameny.

„Jestli by toho byli schopní? Podle mý zkušenosti jsou lidi schopní skoro všeho. Kdybyste se mě zeptal, jestli už něco takového udělali v minulosti, odpověděl bych, že ne. Nikdy jsem neslyšel, že by se dopustili něčeho tak nehorázného. Měli problematické klienty, to jistě, ale něco takového? Nikdy.“

Odmlčel se a čekal na další otázku.

„Víte, kdo je na seznamu jejich klientů?“

„Jistěže. Je tam pět nebo šest členů městské rady a další lidi, kteří zastávají nějaké úřady. Takových je teď čtrnáct a asi třicet dalších uchazečů.“

„Mohl byste o některých z nich sehnat informace?“

„Snadno. Chcete kompletní seznam?“

„To bych byl rád, pane.“

„Budete ho mít. Co dál?“

Dveře se otevřely. Maldonado se zastavil na prahu. Podívali jsme se na něho a viděli, že vycouval ven a dveře zase zavřel.

„Zapomeňte na něho. Co ještě chcete vědět?“

„Říká vám něco jméno Debra Repková?“

„Ne.“

„Pracovala v Leverage prvním rokem. Je to doba na zaučení a –Vím, o co jde.“

„Dělala pro několik klientů. Nevím, kolik jich bylo. Možná hodně. Dokázal byste zjistit jejich jména?“

„Tak tohle vám slíbit nemůžu. Možná nějaká jména seženu, ale nevím to jistě. Měla s někým z nich něco?“

„Už to budou dva měsíce, co byla zavražděna. Když se její případ vyšetřoval, agentura nechtěla vydat seznam klientů a nepřála si ani, aby byli vyslechnuti. Zástupce náčelníka, který měl ty detektivy pod sebou, se jmenuje Marx.“

„Thomas Marx?“

„Vy ho znáte?“

„Nikdy jsem ho neviděl, ale vím, že chce do politiky. Takových je spousta. Vím, že už kvůli tomu mluvil s několika lidmi.“

„Teď už je to kousek dál. Upsal se Leverage.“

Zdálo se, že to Dowlinga překvapilo.

„Marx že je v Leverage?“

„Mají pocit, že by ho mohli dostat do městské rady.“

Dowling zase chvilku s překvapeným výrazem zíral a nakonec se krátce zasmál.

„No ovšem! V Leverage je i Wilts.“

Casey Stokesová se zmínila o Wiltsově názoru, že Marx má na to, aby byl zvolen. Napadlo mě, že Dowling má na mysli totéž, a tak jsem přikývl.

„To je pravda. Někdo mi říkal, že ho Wilts podporuje.“

Dowling se znovu úsečně uchechtl.

„Na to můžete vzít jed, že jo. Wilts mu neustále poskytoval tlačenku a zřejmě v tom pokračuje i nadále. Jak si myslíte, že se Marx ve skleněném domě vyškrábal nahoru?“

Skleněný dům čili Parker Center.

„Marx celé roky pomáhal Wiltsovi a Wilts Marxovi. Myslím, že se na tom nic nezměnilo. Do Leverage ho musel přivést Wilts.“

Wilts byl na Marxově tiskové konferenci, ale za poslední léta jsem ho viděl už na desítkách tiskovek, a nepřipadalo mi na tom nic zvláštního. Nevěděl jsem ovšem, že jejich vztah je hlubší nebo dlouhodobý, a teď se mi žaludek stahoval napětím. Poslední akcí Debry Repkové byla večeře pro Nobela Wiltse.

„Dostal se Wilts do nějakých problémů a potřeboval pomoc?“

„V té době byl Wilts notorický alkoholik. Míval okna. Pak třeba obrátil auto na střechu nebo ho rozmlátil. Když se mu něco vymklo z rukou, zavolal Marxovi a ten se postaral, aby z toho nic nebylo.“

„A Wilts mu to oplácel?“

„V Leverage by o takového troubu neměli zájem, dokud nedosáhne nějakého postavení. Proto si myslím, že tam Wilts přivedl Marxe jako svého nástupce. Byl už starý a nejspíš si říkal, že úřad složí.“

„Že by to bylo takhle jednoduché? Wilts řekl v Leverage, že Marx je jeho chráněnec, a oni ho vezmou na palubu?“

„Měl byste si uvědomit, že ta firma nedělá pro jeho krásný úsměv. Taková věc stojí spousty peněz.“

„Vy si myslíte, že to zaplatil Wilts?“ Dowling mávl rukou.

„Nejspíš k zaplacení účtu dotlačil někoho z lidí, kteří ho podporujou. Investice teď, laskavosti později. Politika je jako země Oz, až na to, že nikdy nevidíte kouzelníka za oponou.“

„Lze to zjistit?“

Bowling chvíli přemýšlel, pak pohlédl na hodinky.

„Dám vám vědět Ještě něco? Henry má dneska perný den.“

Přemýšlel jsem o tom, co mi řekl, a o všem, co z toho vyplývalo. Marx teď už nebyl jen polda, který falšoval vyšetřování kvůli publicitě, ale polda, který kryl zločin. V duchu jsem se ptal, kolik takových zločinů bylo, a jestli byl Wilts jeho jediným chráněncem.

„Ještě jedna věc, pane Dowlingu. Jak dlouho už tenhle vztah mezi Marxem a Wiltsem trvá?“

„To už bude takových patnáct dvacet let Patnáct určitě. Můžu vám říct přesně, jak se dali dohromady. Slyšel jsem to od někoho, kdo u toho byl. Když děláte něco podobného jako já, tu a tam něco zaslechnete a poučíte se z toho.“

Pak, aniž by čekal na požádání, pokračoval.

„Než se Wilts poprvé ucházel o křeslo, byl dozorčím úředníkem. Namazal se a sedl za volant Odřel řadu zaparkovaných aut, pozurážel jim zrcátka a skončil na chodníku. Když dorazil Marx, to mohly být tak tři hodiny ráno, setřel mu z obličeje krev. Marx nebyl tu noc ve službě, jel jenom náhodou kolem a jedna věc vedla k dalším. Odvezl Nobela domů a pak jeho auto k automechanikovi do Glendale, který za hotové peníze pracoval rychle. Taky jsem si u něho dával opravovat auto. A víte, kdo mi tenhle příběh vyprávěl?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Wilts. Řekl mi, že jestli budu někdy potřebovat někoho, komu lze důvěřovat, mám zavolat Marxovi. Zřejmě si myslí, že jsem ho někdy využil.“

„A udělal jste to?“

Dowing se usmál.

„Mám vlastní lidi.“

Znovu pohlédl na hodinky.

„Ještě něco?“

„Ne, pane. Myslím, že je to už všechno.“

„Tak dobře. Až budete mluvit s Frankem, vyřiďte mu pozdrav od Chipa Dowlinga.“

„Ano, pane, vyřídím mu to.“

Ale když už jsem byl u dveří, vzpomněl jsem si ještě na něco.

„Ještě jedna věc…“

Kývl.

„Jakou nejhorší věc kdy Marx ututlal?“

„Nevím, jakou nejhorší věc kdy přikryl, vím jen, o které nejhorší jsem slyšel.“

Vyšel jsem ven.

27

Seděl jsem v autě na parkovišti obchodního centra a díval se na vcházející a vycházející ženy, ale vlastně jsem je ani neviděl. Bylo vedro k udušení. Z oblohy pražilo slunce, žár se odrážel od parkoviště a pronikal do auta, takže se z něj stala taková malá, ale výkonná pec. Vedro se valilo ze všech stran a neustávalo, ale já se stále ještě nehýbal. Nelíbilo se mi, co jsem se dozvěděl od Dowlinga, ani to, o čem jsem musel na základě těchto informací přemýšlet.

Hnědá obálka s články a dokumenty, které jsem nashromáždil, byla zastrčená za sedadlem spolujezdce. Probíral jsem se v nich prsty, dokud jsem nenašel ten, který jsem hledal, a znovu si ho přečetl.

Marx téměř před sedmi roky vyšetřoval vraždu první oběti, Sondry Frostokovichové. Byla to úřednice na radnici a její mrtvolu našli dělníci v prázdné budově na Temple Street, čtyři bloky od budovy městské správy, kde pracovala. Bylo jí čtyřiadvacet a smrt nastala uškrcením prodlužovací šňůrou. Na fotografii v Byrdově albu mi Lindo ukázal krev, která jí kapala z nosu. Tři kapky, které v porovnání s fotografiemi úředního ohledávače mrtvol z místa činu dokazovaly, že polaroidový snímek byl pořízen v okamžicích, kdy umírala. Když jsem zavřel oči, zamrzlý obraz ožil a rudá kaluž se nepřetržitě rozšiřovala.

Krátký článek neposkytoval žádné osobní informace jakéhokoli druhu. Nebyla tam jediná zmínka o členech rodiny, manželovi či dětech, ani o místě narození nebo školách, které navštěvovala. Článek končil Marxovou prosbou, aby se kdokoli, kdo o zločinu něco ví, obrátil na policii. Téměř jistě pracoval na případu s partnerem, ale jediným uvedeným policistou byl detektiv seržant Thomas Marx z Centrálního úřadu pro vyšetřování.

Od seržanta k zástupci náčelníka byla dlouhá cesta a Marx ji zvládl za pouhých sedm let.

Vyťukal jsem číslo na informace a zeptal se, zda je v telefonním seznamu v některé městské čtvrti uvedeno jméno Frostokovich. Netrvalo dlouho a operátorka mi nadiktovala pět telefonních čísel ve třech částech města s různými směrovacími čísly – dvě jména byla mužská, jedno ženské a další dvě jen s počátečním písmenem křestního jména. Ještě štěstí, že Sondra nebyla Jonesová nebo Hernandezová.

Nejprve jsem zavolal Edwardu Frostokovichovi, ale nikdo to nevzal a neozvala se ani hlasová schránka.

Pak jsem zkusil Gradyho Frostokoviche. Zvedl to po čtvrtém zazvonění a jeho hlas zněl mladě a zdvořile. Představil jsem se a zeptal se, zdaje příbuzný Sondry Frostokovichové nebo se s ní alespoň neznal.

„Tu, co ji zavraždili?“

„Ano, tu. Omlouvám se, že vás tím obtěžuju.“

„To je v pořádku. Skoro jsem ji neznal. Toho chlapa už našli. Trvalo to dlouho, ale nakonec ho dostali.“

„O co vám jde?“

„Zajímám se o původní vyšetřování v době její vraždy. Myslíte, že byste mi s tím mohl pomoct?“

„Kdybych mohl, tak to udělám, byla to moje sestřenice, ale naše rodiny se zrovna nemilují.“

„Sondra byla odsud? Z Los Angeles?“

„Jo, byla. Bydleli v Resedě.“

„A její rodiče nebo sourozenci tam ještě žijí?“

„Bydlí tam moje teta Ida. Strejda Ronnie zemřel, ale Ida byla její máma. Měl byste si promluvit s ní.“

Na seznamu jsem měl nějakou I. L Frostokovichovou.

„Je to I. L. Frostokovichová?“

„Jo, to je ona. Je moc sympatická. Moje máma ji nesnáší, ale já si myslím, že je fajn.“

Grady měl pravdu. Ida byla fajn. Vysvětlil jsem jí, že pracuji pro rodinu sedmé a poslední oběti, Debry Repkové, a zeptal se jí, zda by byla ochotná mi něco říct o své dceři. O pět minut později už jsem byl na cestě do Resedy.

28

Ida Frostokovichová bydlela v malém domku v centru San Fernando Valley, severně od řeky Los Angeles, kde bylo ještě o několik stupňů tepleji než v povodí řeky. Když byla Ida malá, pokrývaly dno údolí pomerančovníkové sady, které podle ní měly zenovou dokonalost – naprosto stejné řady naprosto stejných stromů a každý z nich naprosto stejně vzdálen od svých sousedů. Řada po řadě nízkých zelených obláčků obtěžkaných oranžovými koulemi, které voněly sluncem. Pamatovala si na ty časy a často na ty stromy myslela, ale v době konjunktury po druhé světové válce sady vyvrátily buldozery a pomerančovníky nahradily řady nízkonákladových domků. Většina z nich měla stejnou velikost a tvar jako tisíce jiných domů na dně zdejšího údolí, ale žádný z nich nevoněl po slunečním svitu.

Po ztrátě dcery a manžela Ida svůj domek pravděpodobně trochu zanedbávala. Omítnutý dům s kompozitní střechou, oprýskanou barvou a nerovným dvorem vypadal neudržovaný. Před ním stál jediný pomerančovník z původního sadu jako osamělá připomínka lepších časů. Další dva stromy rostly na zadním dvoře a koruny stromů vyčnívaly přes střechu. Objel jsem dvakrát blok, a teprve potom zastavil, abych si ověřil, zda její dům někdo nesleduje, ale nic takového jsem nezjistil. Paranoia.

Když jsem kráčel po příjezdové cestě, otevřela dveře. Už na mě čekala.

„Pan Cole?“

„Ano, paní Frostokovichová.“

„Pojďte dál, je tam chládek.“

Ida Frostokovichová byla statná žena se silnými kostmi, kulatým obličejem a nervózníma rukama. Stejně jako Repkovi vytvořila jakousi svatyňku své dcery, které jsem si musel všimnout hned, jak jsem vstoupil. Sondřin portrét velikosti plakátu visel na stěně nad televizorem s menšími fotografiemi rozvěšenými kolem. Další obrázky stály na nedaleké komodě. Na fotografiích, které dominovaly místnosti, byla Sondra od narození až do smrti. Podobné oltáře či svatyně mrtvých už jsem viděl, když jsem se vrátil z války a navštěvoval rodiny padlých kamarádů. Přijdete-li o manžela či manželku, smíříte se s tím, ale ztratíte-li dítě, zanechá to ve vás tak velikou prázdnotu, že křičí po naplnění vzpomínkami.

„Říkáte, že Repkovi se chtějí něco dovědět o původním vyšetřování?“

„Snaží se pochopit, proč dopadení vraha trvalo tak dlouho.“

Moje hostitelka se usadila v křesle se sklopeným opěradlem a sepjala ruce, ale ani na chvíli je nenechala v klidu.

„Věřte mi, že to chápu a nemůžu jim to vyčítat. Kdyby byla policie chytla toho šílence dřív, mohla být jejich dcera ještě naživu.“

„Dá se to tak říct. Vy jste byla spokojená s tím, jak si vedli při vyšetřování vraždy vaší dcery?“

„No to jistě!“ vykřikla pohrdavě. „Po sedmi letech by ho ještě neměli, kdyby se sám nestřelil do hlavy. Myslím, že to by vám mohlo o míře mé spokojenosti hodně napovědět.“

„Kdo vás informoval o objevu v Laurel Canyonu?“

„Detektiv Bastillová. Řekla mi, že by za mnou mohli přijít lidi z médií, ale nic takového se nestalo. Nepřišel nikdo. Myslím, že už to pro ně nebylo zajímavé, když se to stalo tak dávno a po ní následovaly ještě další.“

„K policii se dostanu za chvíli, ale nejdřív dovolte, abych se vás na něco zeptal. Znáte firmu, která se jmenuje Leverage Associates?“

„Nic mi to neříká. Co jsou zač?“

„Je to agentura z centra, která se zabývá politickým managementem. Pracovala tam Debra Repková.“

„Aha.“

Přikývla, ale bez skutečného pochopení a pravděpodobně se v duchu ptala, jak to souvisí s její dcerou.

„Sondra a Debra toho měly hodně společného. Víc než s ostatními pěti. Obě měly vysokoškolské vzdělání. Obě pracovaly v centru v oboru, který měl co dělat s vládou. Zajímala se Sondra o politiku?“

„Ani trochu. Byla účetní a pracovala pro plánovací komisi. Říkala o sobě, že je počítadlo.“

„Nechodila na politické akce, jako je třeba shánění fondů nebo oficiální večeře?“

„Ne, tak to v žádném případě. Tyhle věci přímo nesnášela. To děvče Repkových to dělalo?“

„Ten večer, kdy zemřela, byla na organizované večeři s politiky.“

„Sondie se jen chodila bavit s kamarády a kamarádkami. Ráda si s nimi někam vyšla.“

„Vzpomínáte si, jak probíhalo vyšetřování její vraždy?“

„Pamatuju si každé slovo. Každý večer před usnutím na to myslím. Pořád je ještě vidím, jak tady sedí, přesně tam, kde teď sedíte vy.“

„Vyšetřování vedl náčelník Marx?“

„Napřed ano, ale pak od toho odešel. Po něm to převzal detektiv Petievich. Pamatuju si to, protože byl srbského původu. Ronnie byl moc rád, že je Srb. Frostokovich je taky srbské jméno.“

„Jak dlouho na tom Marx dělal?“

„Čtyři nebo pět neděl, pak zmizel. Říkali, že byl povýšen.“

„Po čtyřech nebo pěti týdnech.“

„Ronnie měl vztek, ale pak se uklidnil. Marx a ten druhý vraha nevypátrali, takže jsme si mysleli, že noví lidi by mohli mít výsledky.“

„Kdo na tom případu dělal s Marxem?“

„Počkejte, musím se zamyslet…“

Zírala do stropu ve snaze se rozpomenout.

„Už to mám. Detektiv Munson. Nikdy toho moc nenapovídal. Ronnie mu říkal Zombie. Ronnie si pořád vymýšlel takové přezdívky.“

Snažil jsem se nedávat nic najevo.

„Dělal pak Munson na případu s Petievichem?“

„Chvíli, ale pak taky zmizel. Všichni dříve nebo později zmizeli.“

„Ale prvními vyšetřovateli byli Marx a Munson?“

„Od toho dne, kdy se našlo tělo naší dcery. Seděli právě tam, kde sedíte vy.“

„Podezřívali někoho?“

„Ne, to ne. Ten první den se vyptávali nás, jestli víme, kdo to udělal. Nikdy nezapomenu, že to oni chtěli vědět po nás. Ronniemu tenkrát vzkypěla krev. Řekl jim, že kdybychom věděli, že se někdo chystá zavraždit naši Sondie, zabili bychom ho dřív, než by měl šanci to udělat.“

„Podezřívali jste tehdy někoho?“

„Ne. Proč bychom měli někoho podezřívat?“

„Možná vám Sondra něco řekla.“

Nervózní prsty se znovu zaklesly do sebe. Byl to smutný pohyb, jako by si její ruce přály být spolu.

„Ne, nic takového. Byli jsme v šoku. Bylo to, jako by nás smetla ohromná vlna. Mysleli jsme si, že museli udělat nějakou chybu.“

„Vyptávali se vás na hodně věcí?“

„Trávili tady celé hodiny. Chtěli vědět, jestli Sondra s někým chodila nebo si na někoho stěžovala a podobné věci. Sondie šla ten večer ven s lidmi z práce, takže s nimi policie chtěla mluvit Museli jsme jim dát jejich jména a telefony. A takhle to pokračovalo pořád dál.“

Náhle se usmála a tvář jí zjasněla živou energií.

„Chtěl byste je vidět?“

„Koho?“

„Její kamarády. Nechali se společně vyfotit“

Vysoukala se z hlubin křesla a mávnutím mě vybídla, abych ji následoval ke komodě.

„Dala nám ji Carrie. Ronnie říkal té fotce Poslední večeře. Rozbrečel se jako dítě, kdykoli se na ni podíval, ale nakonec vždycky řekl, že je to Poslední večeře a zasmál se tomu.“

Z lesa fotografií na komodě vytáhla zarámovaný obrázek a podala mi ho.

„Je z toho dne. Tohle je Sondie, ta druhá zprava, tohle Carrie a tady je Lisa a Ellen. Užily si společně hodně zábavy. Ten večer si po práci společně vyšly.“

Prohlížel jsem si fotografii.

„Lidi z práce.“

„Samé holky, žádní páni.“

Stály tu vedle sebe čtyři mladé ženy a usmívaly se. Zdálo se, že jsou v nějaké kanceláři, ale nebyly na snímku samy. Na levém okraji stál jakýsi černoch středního věku a na pravém radní Nobel Wilts. Wilts byl těsně vedle Sonety a zdálo se, že se jí lehce dotýká na zádech.

Ida poklepala prstem na Afroameričana.

„Pan Owen byl její šéf a tohle je radní Wilts. Choval se k ní pěkně. Řekl jí, že má před sebou velkou budoucnost“

Nemohl jsem od fotografie odtrhnout oči. Zíral jsem na ni, jako bych do ní střemhlav padal.

„Myslel jsem, že její práce neměla s politikou nic společného.“

„No, neměla, ale to víte, pracovala v rozpočtovém oddělení. Radní se tam zastavil za jedním pohlavárem a přitom si udělal čas, aby je pochválil za jejich práci. Nebylo to od něho hezké?“

Přikývl jsem.

„Udělaly na něho dojem, hlavně Sondie. Dokonce si ten večer zapamatoval její jméno.“

Odložil jsem fotografii a sledoval, jak ji staví zpátky na komodu. Umístila ji do řady s ostatními, které tam stály v závěji prachu.

„Ona se s ním ten večer ještě setkala?“

„Na večeři.“

„Sondie s ním šla na večeři?“

„Sondie šla na večeři s kamarádkami. On byl náhodou ve stejné restauraci a choval se k nim úžasně. Řekl jim, že ho moc těšilo, že se s nimi seznámil, a dokonce si pamatoval jméno mé dcery. Od té doby ho pokaždé volím.“

„Kdy vám Carrie dala tu fotku?“

„Asi tak rok potom, co se to stalo. Jednoho dne ji našla a myslela si, že by nám tím udělala radost.“

„Viděli ji Marx a Munson?“

„Kdepak. V té době už byli dávno pryč.“

Zkoumal jsem fotografii v zástupu dalších obrázků na komodě a podle rozmazaných šmouh prachu jsem poznal, že se s ní nehýbalo jen jednou.

„A detektiv Bastillová ji viděla, když u vás byla?“

Její úsměv se ještě rozjasnil.

„Myslela si, že to na ní Sondie moc sluší. Požádala nás o ni, ale já řekla, že si ji chci nechat“

Podal jsem Idě ruku a povzbudivěji stiskl.

„Jsem rád, že jste jí ten obrázek nedala, Ido. Je to moc pěkná fotka. Nedávejte ji nikomu.“

29

Denní směna končila ve tři hodiny. Uniformovaní policisté si vždy odpíchli téměř na čas, ale detektivové vyšetřující vraždy potřebovali flexibilnější pracovní dobu. Výslechy bylo nutné provádět v době, kdy si na to občané mohli udělat čas. Převoz spisů nebo doličných předmětů často znamenal hodiny v dopravní zácpě, a zprávy, záznamy a poznámky k případům bylo třeba na konci dne přepsat na počítači a sepsat hlášení.

Se Starkeyovou jsem se domluvil, že se hned po práci sejdeme jeden blok od stanice metra Hollywood, a zatímco jsem na ní čekal, zavolal jsem Alanovi Levymu. Chtěl jsem vědět, jestli od svých vnitřních zdrojů nezjistil něco o Marxovi a také mě zajímalo, jak dopadla Bastillová s Ivy Casikovou.

Telefon vzal Levyho asistent.

„Je mi líto, pane Cole,“ řekl, „ale Alan dneska v kanceláři nebude.“

„Já vím, viděli jsme se dneska ráno. Nevíte, jestli mluvil s Ivy Casikovou?“

„Ne, pane, to nevím. Chcete mu tady nechat zprávu? Čekám, že později bude volat.“ „Jo. Řekněte mu, aby mi zavolal. A vyřiďte mu, že jsem se dozvěděl něco o zvláštním týmu.“

Nadiktoval jsem mu číslo svého mobilu a ukončil hovor.

Starkeyová vyšla z metra deset minut po čtvrté. Vykročila na jih a rozhlížela se po mém autě. Měla na sobě tmavomodrý kalhotový kostým, sluneční brýle s obroučkami ze slonoviny a za ní se táhly stužky cigaretového dýmu. Na pravém rameni jí visela černá kabelka. Když mě spatřila, zvedl jsem ruku na pozdrav. Odhodila nedopalek na ulici, pak si otevřela dveře a nastoupila ke mně do auta.

„Mám to pokládat za rande?“

„Potřebuju si s tebou o něčem promluvit.“

Odlepil jsem se od chodníku, otočil auto do protisměru a ujížděl od stanice.

„Budu tomu říkat rande, abych měla lepší pocit,“ rozhodla se. „Přijel jsi, naložils mě a teď mě vezeš na nějaký hezký místečko. Chápeš?“

Nechal jsem to bez odpovědi. Přemýšlel jsem, jak se jí zeptat na to, na co jsem se ptát potřeboval. Nepotěší jí to, ale nevěděl jsem, jak jinak bych to měl udělat Starkeyová si nad mým mlčením dramaticky povzdychla.

„Není to zrovna okouzlující konverzace, jak by se na rande slušelo, ale co se dá dělat.“

„Lindo mi řekl, že zvláštní tým má dole na Spring Street pořád ještě zamčenou místnost s dokumenty a doličnými předměty. Ty o tom určitě víš.“

„No a?“

„Víš, o jaké místnosti to mluvil?“

Zamračeně se na mě podívala.

„Kanceláře, které používali, už vyklidili. Svoje spisy už nejspíš poslali k uskladnění.“

„Neudělali to. Bastillová a Munson tu místnost používají. Lindo mi řekl, že je tam viděl.“

„Na co konkrétně se mě ptáš, Cole?“

„Ptám se tě, jestli víš, že ty spisy mají stále u sebe.“

„Každý zvláštní tým, který se kdy zřídí, používá stejnou místnost – a vlastně to ani žádná místnost není, Cole, je to jen komora. Samozřejmě vím, kde je. Strávila jsem v ní tři roky.“

„Řekneš mi, jak ji najdu?“

„Tu komoru?“

„Jo. Chci se na ty jejich spisy mrknout.“

„Zbláznil ses?“

„Chci vědět, co skrývají.“

Zvedla ruce v gestu bezmocného ohromení.

„To myslíš vážně? Chceš mi říct, že hodláš nezákonně vniknout do zařízení losangeleské policie a vloupat se do oficiálních policejních spisů?“

„Nevím, koho jiného bych o to mohl požádat“

„Je to policejní budova, ty blbče. Je plná poldů.“

„Stejně to musím udělat.“

„To už je na mě moc, Cole. Pro to, co jseš, neexistuje žádný slovo. Teď jsi mě ale tak naštval…“

Ujel jsem ještě další blok Pak jsem zajel na parkoviště, kde kolem stánku s folafelem postávala skupina puberťáků. Zastavil jsem za stánkem, ale nechal motor běžet. Cítil jsem mocnou vůni římského kmínu a rozpáleného oleje.

„Vím, co žádám, ale musím z toho teď Loua vypustit a nechci, aby o tom věděl Lindo. Věřím, že se Marx, Bastillová a Munson vůbec nesnaží najít toho, kdo zabil těch sedm ženských. Jsem přesvědčený, že vědí, kdo to udělal, nebo aspoň mají na někoho podezření, ale chtějí ho chránit.“

Výraz ve tváři Starkeyové změkl. Tvrdá svislá rýha mezi jejím obočím zmizela, jako by na ni zapůsobila váha toho, co jsem řekl, ale pak zavrtěla hlavou.

„Marx může být hajzl, Elvisi, ale je to zástupce policejního náčelníka. Munson a Bastillová jsou špičkoví policajti.“

„Vypadá to, že chrání Nobela Wiltse.“

Olízla si rty.

„Člena městské rady? Radního Nobela Wiltse?“

„Jo.“

„Říkáš mi, abych uvěřila, že ty holky povraždil městský radní? Je to tak?“

„To nevím. Netvrdím, že vrahem je Wilts, protože to nevím. Jdu po Marxovi, ne po Wiltsovi, ale Wiltse z toho nemůžeš vyloučit jen proto, že navenek vypadá normálně. Spousta takových chlapů vyhlíží úplně normálně.“

„Díky, Cole, to vím taky. Studovala jsem tyhle lidi, když jsem dělala u pyrotechniků. Protože bývají inteligentní, dokážou to líp skrývat. Co na ně máš?“

Popsal jsem jí, co všechno udělal v minulosti Marx pro Wiltse, a jak se přinejmenším dva z jeho zákroků týkaly napadení žen. Řekl jsem jí, co mi vyprávěla Ida Frostokovichová o tom, jak se Wilts setkal s její dcerou Sondrou v den, kdy byla zavražděna, i o tom, že tuto vraždu zpočátku vyšetřoval Marx s Munsonem. Vyprávěl jsem jí, jak Marx mařil vyšetřování v Leverage, když se případem vraždy Debry Repkové zabývali Darcy s Madduxem, a taky o tom, že Wilts je klientem Leverage Associates a zařídil Marxovi, aby se mohl ucházet o křeslo v městské radě. Strakeyová při tom bledla stále víc, a když jsem skončil, vydechla jenom:

„Pane na nebi!“

„Jo. To jsem měl chuť říct taky.“

Starkeyová si třela rukou tvář a pak začala upřeně zírat na teenagery u stánku s falafelem, jako kdyby si myslela, že je silou vůle dokáže vytáhnout z fronty.

„Teď mám dojem, že by to možný bylo. Máš nějaký důkaz?“

„Zatím žádný.“

„Ale myslíš si, že Marx a ti ostatní je tají.“

„Lžou. Věci, které by takový důkaz mohly představovat, se ztrácejí. Lidi, kteří by s tím mohli mít něco společného, se vyhazují z vyšetřování. Řekni mi tedy, co si o tom mám myslet“

„Pokud opravdu chrání Wiltse, pak v jejich spisech stejně nic nenajdeš. Důkazy proti němu by zničili nebo zfalšovali.“

„Přesto doufám, že by tam něco být mohlo. Kdyby bylo zapsáno, že Marx Wiltse z vraždy Frostokovichové podezříval, pak by žádný zločin nekryl a já se mýlil. Možná tam ale bude něco úplně jiného.“

Starkeyová se zasmála, ale byl to bolestný a mdlý smích.

„To jo. A ty se chceš mýlit.“

„Jak už jsi řekla, je to přece jen zástupce policejního náčelníka. Jestli chce do politiky, nic proti tomu, ale krýt vraha nesmí. A jediný způsob, jak zjistit jestli to skutečně dělá, je podívat se tam a sehnat informace.“

Starkeyová nepřítomně přikývla, ale stále ještě si všechno promýšlela.

„Takže se chceš jen kouknout“

„Ve spisu o vraždě Frostakovichové, na kterém začal dělat Marx, by měly být výpovědi jejích kolegyň, že ten večer, kdy zemřela, šly spolu na večeři. Měla by tam být zmínka o tom, že náhodou potkaly Wiltse, a Marx by se ho pak měl logicky zeptat, jestli si toho večera něčeho zvláštního nepovšiml. Chci se taky dovědět, čeho se týkaly ty testy naslepo, které dělali přes oddělení vědeckého vyšetřování, a kde skončila ta nahrávka z bezpečnostní kamery z případu Repková.“

„Tak dobře, poslouchej – tohle bych mohla udělat Jde jen o určité konkrétní věci. Stačí se podívat jen do některých krabic, že jo?“

„Nemělo by to trvat dlouho.“

„Přemluvím Linda, aby to udělal. Je to protiva, ale nakonec kývne. Může přijít brzo ráno a mrknout na to, dokud ještě v práci nikdo nebude.“

„Tu místnost ale mají zamčenou.“

„Už se konečně probuď, Cole – oddělení využívá tuhle kancelář pokaždé, když si někdo vycucá z prstu nějaký zvláštní tým. Zámky se nevyměňujou. Znám tam nejmíň pět lidí, kteří mají k tomu kumbálu klíč. Sama jsem ho mívala.“

„Linda do toho zatahovat nemůžeš. Musel bych mu vysvětlit, co má hledat a on si domyslí, o co mi jde. Čím víc lidí o tom bude vědět, tím větší nebezpečí, že to Marx odhalí.“

„Poslyš, existujou způsoby, jak to udělat Jsou tam lidi, se kterýma se dá mluvit“

Starkeyové se můj nápad nelíbil, a já jí to nemohl vyčítat Natočil jsem se k ní, abych na ni lépe viděl.

„Vím, o co žádám. Řekni mi, že se ti do toho nechce, a já to pochopím.“

„No, to je teda od tebe fakt velkorysý, Cole. Úžasně velkomyslný. Jestli ti odmítnu pomoc, spácháš trestný čin proti mému zaměstnavateli, kterým je náhodou losangeleské policejní oddělení, a mně, která jsem jako policistka přísahala, to nebudeš vyčítat. Jak to přijde, že mám takový štěstí?“

Cítil jsem, že se červenám.

„Takhle jsem to nemyslel. Mluvím o městském radním a zástupci náčelníka policie, kteří mohli napomáhat při vraždách sedmi žen. Nemůžu ale s ničím takovým přijít, dokud to nebude tak jasné, že už to Marx s Wiltsem nebudou moct dál tajit.“

Starkeyová si znovu začala třít obě tváře.

„Poslyš, mám děsnej hlad. Jestli je to rande, tak mě před erotikou musíš nakrmit.“

Napřímil jsem se za volantem a cítil se ještě trapněji než předtím.

„Nejlepší bude, když na to zapomeneš. Neměl jsem to po tobě chtít.“

„Ne, neměls to chtít. Prokristapána!“

„Je to moje hra. Nebudu tě do toho zatahovat“

Starkeyová se na mě úkosem podívala a potom mrkla na hodinky. Sáhla do kabelky, vytáhla cigaretu a zapálila si, ačkoli v mém autě je kouření přísně zakázáno.

„Vypadá to, že už do toho zatažená jsem. Udělám to sama.“

Zamávala cigaretou, aby rozvířila oblaka dýmu.

„Nekoukej tak na mě, Cole. Doběhni pro pár falafelů a pojedeme. Provoz začíná pěkně houstnout“

30

Primárním úkolem útvaru vyšetřování zločinných spiknutí bylo objasňování bombových útoků. Ve většině případů, kdy tým pyrotechniků zkoumal nějaké podezřelé zavazadlo, se ukázalo, že někdo vyhodil špinavé prádlo nebo zapomněl kufřík. Jestliže však pyrotechnici došli k rozhodnutí, že v zavazadle je improvizované výbušné zařízení, útvar vyšetřování zločinných spiknutí čili CCS, dostal za úkol zjistit a prošetřit osobu nebo osoby, které bombu sestrojili. K takovým věcem může dojít kdykoli, což znamená, že detektivové z tohoto útvaru mohou pracovat v kteroukoli denní i noční hodinu.

Když jsme se pomalu sunuli začátkem dopravní špičky, Starkeyová nastínila svůj plán.

„Všichni to balí okolo čtvrté až na policistu, který má službu. Ten dělá papíry a to nám nahrává. Dokud je ve službě, je místnost zvláštního týmu otevřená. Musíme jen dát všem ostatním čas, aby mohli odejít.“

„Dobře. A co dál?“

„Dostanu tě do budovy. Pak ti ukážu, kde je ta komora se spisy, a budu zaměstnávat policistu ve službě, zatímco ty si najdeš v papírech všechno, co potřebuješ. Není to snadný?“

„Vypadá to tak. Ale co když měli nějaký výjezd a všichni pracujou?“

Starkeyová podrážděně vycenila zuby.

„Jestli jo, tak tam prostě nepůjdem.“

„To ne.“

„Pokud tam budou, tak to odložíme.“

„Jo.“

„Vidíš ten obchod vpravo před námi? Zastav tam a dej mi dvacet babek.“

Po několika minutách se vrátila s kilovou bonboniérou a krabičkou cigaret. Jeli jsme dál do centra, ale ani jeden z nás už moc nemluvil.

Když jsme se dostali k budově na Spring Street, navigovala mě Starkeyová na veřejné parkoviště na protější straně, kde chtěl zřízenec zaplatit předem, ale zaparkovat jsem musel sám. Ke konci dne to bylo snadné a dala se najít celá řada míst, odkud jsme měli výhled na vchod do budovy. Sledovali jsme, jak detektivové a policisté v civilu, kteří v tam pracovali, odcházejí. Po chvíli se Starkeyová podívala na hodinky a pak na mě.

„Bouchačku nech tady.“

„Je pod sedadlem.“

„Máš foťák?“

„Mám.“

Měl jsem malý digitální fotoaparát Sony pro případ, že by ve spisech bylo něco, co bych si potřeboval ofotit

„Nech ho tady taky,“ nakázala Starkeyová. „U bezpečnostní kontroly nestojíme o žádnou zbytečnou pozornost. Vyndej z kapes taky všechny propisky, mince a podobné věci.“

Nechal jsem tedy všechno v autě a pak jsme se vydali přes ulici ke vchodu. Občas sice ještě vyšel nějaký policista, ale většina už jich byla pryč.

„Nevypadá to špatně,“ usoudila Starkeyová. „Jdem na to.“

Vzala mě za ruku, propletla si prsty s mými a věnovala mi široký úsměv.

„Usměj se na maminku, Cole. To je ono – musíš vypadat spokojeně.“

Zatáhla mě do haly a zaměřila pozornost na svalnatého uniformovaného policistu, který měl na starost bezpečnostní prohlídky. Vedle sebe měl detekční rám, ale Starkeyová ho bez váhání obešla a zamířila přímo k výtahům.

„Ahoj, Manueli! Nespi tady, nebo se postarají, aby sis musel vydělávat na živobytí prací.“

Manuel se na ni nenuceně usmál.

„Dám si bacha, postrachu bombových maniaků. Kdepak jsi vězela celou dobu?“

Starkeyová pozvedla ruku současně s mojí, aby mu ukázala naše propletené prsty.

„Usměj se na mýho chlapa. Vrátila se už Beth?“

Beth Marziková bývala v CCS její parťáčka.

„Nemám tušení. Mohla jít do baráku rovnou z parkoviště,“ pokrčil ramey Manuel a věnoval mi vcelku lhostejný pohled.

Starkeyová mě vedla k výtahu, jako by jí celá budova patřila, a přitom dál klábosila s Manuelem. Volnou rukou na něho zamávala bonboniérou.

„Příští týden bude mít narozeniny. Přihlas se potom o podíl. Jinak to všechno spráská sama.“

„Přihlásím se, Starkeyová, neboj. Měj se.“

„V tomhle životě už se mít nebudu.“

Starkeyová mě pozpátku zatlačila do výtahu a dveře se za námi zavřely. Chvíli jsme mlčky stáli a oddychovali.

„Vedeš si skvěle,“ prohlásil jsem.

„Opravdu?“

Uvědomil jsem si, že se stále ještě držíme za ruce a jemně jsem svou dlaň vyprostil.

„Promiň.“

Vyjeli jsme do pátého poschodí, a když se dveře otevřely, Starkeyová mě znovu popadla za ruku a vytáhla mě do krátké chodby.

„Všechno nech na mně. Jestli na někoho narazíme, zvládnu to sama.“

„Jasně.“

„Potí se ti ruka.“

„To je známka strachu.“

„Tak se uklidni.“

Starkeyová měla dlaň studenou a suchou. Domnívám se, že když se někdo živil zneškodňováním bomb, na propašování nepovolané osoby na policejního oddělení pro něj nemůže představovat nic světoborného.

Prošel jsem s ní kolem nápisu ÚTVAR VYŠETŘOVÁNÍ ZLOČINNÝCH SPIKNUTÍ a ocitli jsme se ve velké moderní místnosti rozdělené přepážkami. Zdálo se, že tu nikdo není.

„Ťuk ťuk ťuk!“ zavolala Starkeyová hlasitě. „Bylo mi jasné, že jakmile odsud odejdu, je po pracovním nasazení.“

Ze dveří na vzdáleném konci místností vyšel muž s počínající pleší. Byl menší postavy, elegantně oblečený, s kravatou a v košili s krátkými rukávy. Zdálo se, že drží ubrousek.

„Carol?“

Starkeyová se na něj zářivě usmála a táhla mě k němu.

„Ahoj, Jorge. Jak to, že ses tady zasek?“

Zdálo se, že je ten člověk překvapený a současně se cítí trochu trapně, ale tak si v přítomnosti Starkeyové připadal zřejmě vždycky.

„Přišla na mě řada v pravidelném střídání, nic jiného v tom není. A co sem přivádí tebe, Carol? Všichni už jsou pryč.“

Starkeyová zamávala krabicí s bonbony.

„Marziková má příští týden narozeniny. Nechám jí to na psacím stole jako ranní překvapení. Poslyš, ráda bych ti někoho představila. Tohle je můj přítel Axel. Axi, to je Jorge Santos. Všichni mu říkají Panák.“

Axel.

Zdvořile jsem se usmál a podal mu ruku. Jedl v malé místnosti, která se normálně používala k výslechům. Na stole ještě stály dvě plastové krabice od firmy Tupperware a hrnek s kávou. Vedle jeho pozdního oběda nebo časné večeře – měl enchillados – byly rozevřené noviny LAPD, Blue Line.

Starkeyová pohlédla na prostřený stůl.

„Poslyš, nechtěli jsme tě vyrušit od jídla.“

„To je v pohodě. Slyšel jsem, že teď děláš na vraždách. Jak se ti tam líbí?“

Starkeyová pokrčila rameny a ohlédla se směrem k místnosti zvláštního týmu.

„Není to špatný. Něco senzačního dneska večer?“

„Furt to samý. Víš přece, jak to je – týdny nudy, vteřiny hrůzy.“

„Svatá pravda. Poslyš, Alex by si to tady chtěl prohlídnout, tak ho trochu provedu. Má Beth pořád ten samý stůl?“

„Jasně. Napravo od tvýho starýho.“

Starkeyová mě vzala kolem pasu a pevně stiskla.

„Teď uvidíš, kde jsem dřív pracovala, miláčku. Není to vzrušující?“

„Děsně.“

Znovu mávla na bývalého kolegu bonboniérou.

„Nechám jí to na stole a trochu to tady Alexovi ukážu. Nechceš přinýst ještě jedno kafe?“

Viditelně ho to potěšilo.

„To by od tebe bylo hezký, Carol. Díky.“

„Za chvíli ho budeš mít na stole. Zatím pěkně jez, Panáku, ať ti ty enchillados nevystydnou.“

Starkeyová rychle našla psací stůl, který hledala, položila bonboniéru vedle telefonu a pak tiše otevřela keramickou nádobu na sušenky s jednorožcem na víku.

Ujistila se, že se Santos vrátil ke svému jídlu, a tiše mi vysvětlila:

„Tady Marziková celá léta schovává klíče.“

Zalovila uvnitř, vytáhla svazek klíčů a pak mě vedla přes místnost s kávovarem do přilehlé chodby. Ta vedla do jiné velké místnosti. Byla menší než kanceláře CCS a skládala se asi jen z poloviny přepážkami oddělených kójí. Nikdo tam nebyl. Všude se svítilo, což mě překvapilo, ale šli jsme příliš rychle, než abych se tím zabýval.

„Tady seděli lidi ze zvláštního týmu. Pojď, odemknu ti…“

Starkeyová se znovu ujistila, že nás Santos nesleduje, a pak se poklusem vydala přes místnost. Běžel jsem jí v patách. Na rozdíl od oddělených prostorů CCS, v nichž vládl nepořádek a na stolech stály rodinné fotografie, byla tato místa holá a bez ducha. Muži a ženy, kteří seděli u těchto psacích stolů, si po rozpuštění zvláštního týmu všechny své věci odnesli. Vypadalo to tu bezútěšně.

Starkeyová odemkla dveře, které odtud vedly, otevřela je a ustoupila.

„Vrátím klíče a budu zaměstnávat Panáka, jak dlouho jen to půjde, ale ty se snaž to vyřídit co nejrychleji, ano? Najdi si, co potřebuješ, a vypadni odsud“

Vešel jsem dovnitř a ona spěšně odešla.

Místnost se spisy byla malá a přeplněná, s třemi řadami kovových polic od Ikea, které tam detektivové CCS zřejmě sestavili ve volném čase. Na policích se vršily krabice se spisy a byl tam také deník s vinylovými deskami, do kterého se zapisovalo, kdo si které spisy vypůjčil. Krabice v prostřední řadě označovaly nálepky se jmény obětí, a tudíž by v nich mělo být všechno, co jsem potřeboval zjistit. Nejprve jsem sundal krabici Frostokovichové, ale nějak jsem věděl, že je to zlé, ještě dřív, než jsem odklopil víko. V některých žlutých deskách bylo jen pár volných listů, ale většina jich byla prázdných a zpráva o vraždě chyběla úplně. Vrátil jsem krabici do regálu, pak jsem otevřel krabici Evansfieldové, abych se podíval, zda i tuhle někdo vyčistil, ale byla těžká a zdálo se, že tady ze spisů nechybí nic.

Zkontroloval jsem i ostatní krabice, až jsem se postupně propracoval ke krabici Repkové, v níž, stejně jako u Frostokovichové, většina spisů i zpráva o vraždě chyběly. Prozkoumal jsem těch pár dokumentů, které tam zbyly, jestli nepřijdu k nějakým informacím o nahrávce z kamery, ale pokud něco takového vůbec kdy v téhle krabici bylo, nezůstala po tom jediná stopa. Nebylo tady o ní ani slůvko a chyběla rovněž jakákoli zmínka o zaměstnání Debry Repkové v Leverage Associates.

Právě jsem zkoumal deník, když jsem z dálky uslyšel volat Starkeyovou.

„Alexi! Nezabloudils, drahoušku? Kde vězíš?“

Rychle jsem vyrovnal krabice, zhasl a vyběhl z místnosti právě v okamžiku, kdy se Starkeyová objevila v chodbě. Zuřivě na mě mávala, a když mě táhla chodbou, tiše sykla:

„Jde sem Munson. Panák mi řekl, že už byl nahoře a zase se vrátí…“

„Zprávy o vraždě chybí.“

„Teď ne, Cole. Musíme odsud vypadnout.“

Ujistili jsme se, že v kanceláři zvláštního týmu nikdo není, a pak jsme se rychle vydali k výtahům. Zmáčkl jsem tlačítko, ale Starkeyová šla dál a táhla mě za sebou.

„Na to zapomeň. Vezmem to po schodech.“

Otevřela dveře na schodiště a mlčky jsme sbíhali dolů. Za každým rohem jsme se děsili, že potkáme Munsona, jak stoupá nahoru, ale nakonec jsme se dostali do přízemí, aniž bychom někoho potkali.

Když už jsme měli vstoupit do haly, Starkeyová se zastavila a několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Dotkl jsem se její paže.

„Už to máme za sebou. Dopadlo to dobře.“

„Jsem v pořádku, Cole. Mám chuť na cigáro.“

Naposledy se nadechla, pak mě vzala za ruku a vešli jsme do haly. Nějaký muž a žena čekali u výtahu a Manuel stále ještě znuděně seděl na svém místě. Po celou cestu halou jsme se drželi za ruce, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

„Měj se, postrachu bombových maniaků. Zatím,“ zavolal Manuel.

„Ty taky, Manny. Zase se stavím.“

Teprve když jsme se ocitli na chodníku, jsem si všiml, jak zpocenou má dlaň.

31

Cestou až na roh ulice jsme hleděli do země, na zelenou jsme přešli a na parkovišti nastoupili do mého auta. Když jsem zastrkoval klíček do zapalování, dotkla se Starkeyová mé ruky.

„Zprávy o vraždě tam tedy nejsou?“

„Chybí značná část z toho, co měli o Repkové a Frostokovichové. Taky krabice Trinhové se mi zdála lehčí, ale o tomhle případu nevím tolik, abych si mohl být jistý. Podle záznamů v deníku by mělo být ve spisech všechno, jenomže to tam není.“

„Panák mi řekl, že těsně předtím, než jsme tam přišli, Munson nějakou krabici odnášel. A taky povídal, že včera něco odnášela Bastillová:.“

„Poslední zápis v deníku je ovšem ze dne, kdy Marx případ uzavřel. Od té doby tam žádný podpis nepřibyl.“

„Takže to jenom odnášejí.“

Přikývl jsem, ale neměl jsem zdání, co s tím udělat Znovu jsem sáhl po klíčku, ale Starkeyová mě zarazila.

„Počkáme.“

„Odvezu tě domů.“

„Nepotřebuju domů. Jestli ti mizerové kryjou vraha, pak je chci odhalit. Podíváme se, kam pojede.“

„Nejspíš taky domů.“

„Pak tedy pojedeme za ním a mezitím vymyslíme, co podnikneme dál. Možná bychom se mohli vloupat do jeho auta.“

„To myslíš vážně?“

„Stáhni okýnko, Cole. Chci si zakouřit.“

Munson vyjel z parkoviště za budovou o dvě cigarety později, v červeném Mustangu GT. Jel poměrně pomalu a vzbuzoval dojem, že nikam nespěchá. Projel pod dálnicí a držel se dál od mrakodrapů. Drželi jsme za ním něco přes kilometr, když vyhodil blinkr.

„Vidíš to?“

„Vidím.“

Mustang odbočil na parkoviště jedné z nejstarších restaurací v Los Angeles, která se specializuje na steaky, Pacific Dining Car. Byla v železničním jídelním voze z dvacátých let minulého století. Zajel jsem k chodníku a zastavil, abychom viděli, co bude dál.

Munson vystoupil z vozu s něčím, co vypadalo jako několik samostatných spisů, nechal auto zřízenci a vešel do restaurace. U dveří se shromáždil dav lidí čekajících, až se pro ně najde volná židle, ale Munson se jím prodral, jako by místo uvnitř naopak čekalo na něj. Restaurace si uchovala vzhled jídelního vozu s velikými vyhlídkovými okny, za nimiž se pasažéři dřív těšili z ubíhající krajiny, takže bylo snadné sledovat Munsona, jak prochází mezi stoly. Prošel celou délkou vozu a vklouzl do boxu, kde už dva lidé seděli. Čekali tam na něj Marx a Bastillová.

Vystoupili jsme se Starkeyovou z auta, abychom lépe viděli. Zřízenci na parkovišti si nás prohlíželi, ale pravděpodobně došli k názoru, že se rozhodujeme, zda tuhle restauraci vyzkoušet nebo ne.

Marx začal listovat v papírech, zatímco Munson do něho něco hučel. Potom Marx vytáhl zpod stolu kufřík. Spisy do něho zastrčil, pak ho odložil a přivolal číšníka.

Šéf obsluhy parkoviště nás nyní už otevřeně a se vzrůstajícím podezřením sledoval. Jistě nebude trvat dlouho, než na nás upozorní někoho uvnitř.

„Sleduj je dál. Já přeparkuju auto za roh na lepší místo.“

Zajel jsem do stínu velkého platanu a vystoupil s fotoaparátem. V šeru budou snímky zrnité, ale totožnost tří lidí v restauraci bude i tak snadno rozpoznatelná. Šéfovi parkoviště se nelíbilo, když mě tam viděl s foťákem, ale nemohl proti tomu nic dělat. Možná si myslel, že jsem nějaký paparazzo.

Pak jsme si se Starkeyovou sedli do mého vozu a sledovali, jak si Marx a jeho vnitřní kruh hodinu a deset minut holduje červenému vínu a steakům. Marx potom zaplatil za všechny. Obsluha parkoviště předjela nejprve s Munsonovým mustangem, pak se světlou toyotou a nakonec se sedanem lexus. Když stála všechna tři auta za sebou, Marx uložil kufřík do lexusu. Bastillová mezitím vytáhla ze svého auta hnědou obálku a předala ji Marxovi, který ji vhodil i s kufříkem dovnitř. Munson vytáhl z kufru mustangu lepenkovou krabici na spisy a přendal ji do kufru Marxova auta. Všechno jsem si to vyfotografoval. Všechny dokumenty měly odjet s Marxem.

„Co myslíš, že s tím udělá?“ zeptala se mě Starkeyová.

„To nevím. Možná nic. Ještě ani nevíme, co to vlastně mají.“ Skrze oblaka dýmu na mě vrhla přemýšlivý pohled.

„Nejspíš to zfalšujou. Tolik dokumentace se nedá zničit – pár papírů možná, každému se může stát, že ztratí nějaké to lejstro ale ztrátu tolika spisů nelze vysvětlit. Takže se předělají. Vynechají se části, které se nehodí do krámu. Bude-li to třeba, příslušné stránky se napíšou znovu. Pak se všechno vrátí na místo s nadějí, že si toho nikdo nepovšimne.“

Když skončila, upřeně jsem se na ni díval. Všimla si, jak zírám, a pokrčila rameny.

„Řekla jsem to jen jako jednu z možností.“

Když skončili, Marx už toho mnoho nenamluvil. Všichni nasedli do svých aut a zařadili se do provozu. Já se Starkeyovou jsme se rozjeli za Marxem. Brzy vjel na Pasadena Freeway a za celou dobu ani jednou nepřekročil povolenou rychlost. Provoz byl hustý, ale poměrně hladký, protože za volanty seděli řidiči, kteří jezdili stejnou cestou každý den v týdnu. Přejeli jsme řeku a projeli Montecito Heights, kde se z téhle dálnice stává oficiálně součást Route 66. Marx nás vedl do jižní Pasadeny, kde dálnice končí, pak ulicemi do obytné čtvrti na povlovných svazích Altadeny. Vjeli jsme do čtvrti sestávající z pohledných, skromných domů mezi pepřovci, které vrhaly rozeklané stíny na trávníky. Když zablikal, že bude odbočovat, zhasl jsem světla a zajel ke straně.

„Myslíš, že tady bydlí?“ nadhodila Starkeyová.

„To nevím, ale vypadá to tak.“

„Možná chce jen předat ty věci.“

„Sedneš si za volant?“

„Co chceš udělat?“

„Půjdu se kouknout. Až vystoupím, sedni za volant a buď připravená odtud vystartovat.“

Lexus odbočil a jel kolem keřů tmavých kamélií, pak přední světla ozářila trávník. Vystoupil jsem a rozběhl se ke kaméliím na začátku příjezdové cesty. Vedle jednoho keře stála cedule bezpečnostní hlídky s nápisem PŘI NÁSILNÉM VNIKNUTÍ BUDE POUŽITA ZBRAŇ. Garáž byla otevřená a svítilo se v ní. Kromě Marxova sedanu byl v garáži ještě stříbrný Lexus SUV. Když jsem se dostal ke kamélii, Marx právě vytahoval krabici ze zadního sedadla. Vnitřní dveře z garáže do domu byly otevřené a stála v nich žena v černých kalhotách a volném tričku. Byla to pohledná dáma asi v Marxově věku a chovala se k němu tak, jak by se měla chovat manželka k manželovi.

Marx postavil krabici na kapotu, na ni položil svůj kufřík a na kufřík hnědou obálku. Pak to všechno pobral a odnesl do domu. Žena ustoupila stranou, aby mohl projít, a potom zmáčkla tlačítko na zdi. V duchu jsem se ptal, zda ví, co je v té krabici, a jestli by ji to zajímalo.

Světlo v garáži zhaslo.

Dveře se s rachotem zavřely.

Marx byl doma.

Svá tajemství měl pod střechou.

Zavolal jsem Joeu Pikeovi.

32

Vklouzl jsem do stínu pod pepřovcem a pak jsem se vydal po straně Marxova domu na zadní dvůr. Vedl jsem si opatrně, protože by tam mohl být pes nebo světla se senzory pohybu, ale nic takového tam nebylo. Zadní dvůr vypadal svěže a udržovaně, dokonce i teď večer. Nad terasou se klenul obrovský avokádovník. Po zemi se povalovaly spadlé plody a naplňovaly vzduch čpavou vůní. Kuchyň a to, co vypadalo jako obývací pokoj, byly situované na straně garáže v zadní části domu a vycházelo se z nich na terasu. Marx měl rovněž pěknou venkovní kuchyň, s obrovským plynovým grilem a udírnu Big Green Egg. Žena, kterou jsem pokládal za jeho manželku, byla v kuchyni. Marx vstoupil do obýváku z druhé strany a potom zmizel v jiných dveřích. Věci, které přinesl, s sebou neměl, a nikoho jiného nebylo v domě vidět.

V oknech na vzdálenější straně svítilo slabé světlo, takže jsem se tam přemístil. Za prvními okny byla malá ložnice, která vypadala, že už ji řadu let nikdo nevyužívá. Následovala koupelna a pak rohový pokoj. Marxovi očividně sloužil jako pracovna. Svítilo se tam. Přistoupil jsem blíž, abych se podíval, jestli tam má spisy a krabice, ale Marx vešel dřív, než jsem se stačil dostat k oknu. Došel k psacímu stolu, na něco se tam podíval a náhle vkročil do přilehlého přístěnku. Neviděl jsem, co je uvnitř ani co tam dělá. Vycouval, zavřel dveře a pracovnu opustil. Před odchodem zhasl.

Odebral jsem se zpátky k terase a viděl, že Marx je nyní v kuchyni s manželkou, aby po chvíli znovu odešel do pracovny. Vytáhl jsem tužkovou svítilnu, zakryl jsem rukou čočku a propouštěl paprsek jen mezi prsty. Prozkoumal jsem okna po obou stranách jeho pracovny a pátral po kontaktech poplašného zařízení. Skoro všechny domy v okolí měly stejné cedule s nápisem o střelných zbraních, které mohou vetřelci očekávat, ale většina z nich byla bez alarmu. Neměl ho ani Marx. Jako většina dalších lidí z vyšší střední třídy v okolí si platil hlídkovou službu, ale poplašné zařízení si nepořídil.

Zhasl jsem baterku a vyšel kolem domu na ulici. Když jsem došel ke svému autu, přesunula se Starkeyová od volantu na místo pro spolujezdce.

„Proč ti to trvalo tak dlouho?“

„Marx si ty spisy odnesl dovnitř. Trochu jsem si to tam omrknul.“

Nastartoval jsem a rozjel se k dálnici.

„Strašně ráda bych věděla, co to sebral,“ prohlásila Starkeyová.

Přikývl jsem, ale neodpověděl.

„Co uděláme?“ chtěla vědět.

„Pojedeme domů. Zavezu tě k tvému autu.“

„To je všechno?“

„Co čekáš, že udělám? Mám mu vykopnout dveře a mlátit ho, dokud se nepřizná? Potřebuju zjistit, co chystá.“

Cestou do Hollywoodu jsme si toho řekli ještě víc, ale všechno, co jsem vypustil z úst já, byla lež. Věděl jsem přesně, co udělám, ale nechtěl jsem, aby to věděla Starkeyová, protože jsem ji do toho nehodlal zatáhnout. Už tak dost riskovala. A stejně jako tomu bylo s Pat Kyleovou, kamarádku je třeba ochránit.

Vysadil jsem Starkeyovou u metra, před stanicí Hollywood, kde jsem ji zanechal ve víře, že jedu domů, ale místo toho jsem se rozjel zpátky do Altadeny. Joe Pike už na mě čekal před malým samoobslužným bufetem nedaleko Marxova domu a jeho vzorně čistý červený džíp se ve světlech zářivek za benzinovými čerpadly blýskal jako drahokam.

Zastavil jsem vedle něj. Přední světla auta sjíždějícího z kopců se přiblížila, na okamžik ozářila naše obličeje a zase zmizela.

„Už víš, co mám v úmyslu?“

„Vím. Vnikneš do jeho domu. Je s ním někdo uvnitř?“

„Jeho žena. Počkáme, až bude v domě klid, a pak tam vlezu. Souhlasíš?“

Pike nezaváhal.

„Jasně. Ví o tom Starkeyová?“

„Ne. Bude lepší jí o tom neříkat“

„Dobře. Pojďme si to tam prohlídnout a pak se rozhodneme, jak na to.“

Ve tři hodiny ráno jsme začali plánovat akci, načež jsme si v samoobslužné jídelně otevřené čtyřiadvacet hodin denně dali kávu a sendviče z bílého pečivá s měkkým sýrem. Potom jsme zaujali postavení a čekali, až bude svítat

33

Následujícího rána Marx deset minut po osmé vycouval z garáže. Byl jsem na protější straně ulice za zakrslým fikovníkem na rohu domu jeho souseda. Přesunul jsem se do tohoto postavení, když začaly první šedé prsty rána zatlačovat noc. Pike seděl v zaparkovaném autě u domu, který se právě přestavoval. Pojede-li Marx na dálnici, musí jet kolem něho.

Zmáčkl jsem na mobilu tlačítko rychlé volby a řekl Joeovi:

„Nasedá do lexusu. Je v uniformě a sám. Jeho žena je ještě doma.“

Zavřel jsem telefon a čekal. Pike zavolal asi za dvě minuty.

„Jsem tři auta za ním a jedeme na jih. Vypadá to, že míří na dálnici.“

„Fajn.“

Pike ho bude sledovat až k dálnici a pak se vrátí. Marx si mohl spisy znovu naložit do auta, a já se to nedozvím, dokud nevniknu do jeho domu, a tak jsem nadále seděl za fikovníkem a čekal. Domníval jsem se, že Marx bude z domova větší část dne, ale starosti mi dělala jeho žena. Dokud neodejde, nemůžu se do domu vloupat, a ona docela dobře mohla být jednou z těch paniček, které nikdy nikam nechodí. Navíc mohla přijít placená hospodyně nebo nějaká návštěva, což by bylo ještě horší.

A tak jsem čekal.

Po několika dalších minutách mi na stehně začal vibrovat a slabě bzučet můj mobil. Čekal jsem, že to bude Pike, ale byl to Levy.

„Myslím, že jsi s tím zástupcem náčelníka Marxem měl pravdu, Elvisi. Tenhle týden ve své kanceláři v podstatě vůbec nebyl. Své pravidelné povinnosti předal svým asistentům.“

„Měl spoustu jiné práce,“ vysvětlil jsem. „Bastillová a Munson vynášeli spisy zvláštního týmu a předávali je Marxovi. Marx si je vozí domů.“

Levy chvíli mlčel a pak si odkašlal.

„Jaké spisy?“

„To budu vědět, až si je prohlídnu. Jsem před jeho domem.“

„Před jeho domem?“

„Za fíkovníkem. Nemůžu mluvit hlasitěji.“

Levy si znovu odkašlal.

„Tohle bys mi neměl říkat. Pracuju u soudu.“

„Mluvil jsi s Ivy Casikovou?“

„Nenašel jsem ji. Dvakrát jsem za ní byl v bytě, ale nebyla doma. Nevíš, jestli už s ní mluvili Marxovi lidi?“

„Nevím. Možná to budu vědět, až se dostanu k těm jejich papírům.“

„Tak jo. Hodně štěstí.“

Měl jsem dojem, že se mu něco nezdá.

Ukončil jsem hovor a čekal dál. Asi po dvou hodinách, pět minut po desáté, zavolal Pike.

„Chceš si to vyměnit? Ať ti nedřevěnějí nohy.“

„Jsem v pohodě. Moc se mi tady libí:“

„Budu čekat, až zavoláš.“

Den se vlekl asi tak pomalu jako doba ledová. Přijela pošta, občas přejelo nějaké auto a pak dorazila UPS s nějakým spěšným balíkem. Dvacet šest minut po druhé se otevřely dveře garáže a do SUV nasedla Marxova manželka. Jakmile nastartovala, spojil jsem se s Pikem.

„Vyjíždí.“

Její auto jsem mu popsal už včera večer, ale teď jsem mu nadiktoval i číslo poznávací značky. Paní Marxová vycouvala do ulice a pak odjela stejným směrem jako její manžel.

„Míří k tobě.“

„Jdeš dovnitř?“

„Jen co bude bezpečně pryč.“

Počkal jsem, než přejedou tři auta, a pak jsem přešel ulici. Paní Marxová mohla odjet na celé odpoledne, ale taky si jen zajet pro láhev mléka, ale ať už tomu bylo jakkoli, nehodlal jsem nijak pospíchat. Kráčel jsem po jejich příjezdové cestě, jako bych byl starý rodinný přítel, a pokračoval kolem boční strany domu přímo ke dveřím do kuchyně. Zámek mi nezabral moc času, zvládl jsem to za šest minut Jakmile jsem byl hotov, zavolal jsem znovu Pikeovi.

„Rozebral jsem zámek. Jdu dovnitř.“

Natáhl jsem si latexové rukavice a otevřel dveře. Chvíli jsem poslouchal a pak jsem vešel dovnitř. V domě bylo chladno a vznášela se tu vůně parfémovaného mýdla, ale moje přítomnost na tomhle místě se mi vůbec nezamlouvala. Chtěl jsem vidět, co jsem potřeboval, a rychle vypadnout Prošel jsem kuchyní, opět jsem krátce naslouchal a pak jsem se rozběhl rovnou do pracovny.

V rohu stál mahagonový psací stůl a proti němu vestavěné skříňky se zásuvkami, prostorná skříň a malý televizor. Na stole ležel šanon s třemi kroužky a tmavomodrými deskami, který tam včera večer nebyl, jako by v něm Marx ráno před odjezdem do práce něco hledal. Na hřbetě bylo na nalepeném štítku rukou napsáno Trinhová.

Marxův psací stůl byl dokonale čistý. Stál na něm počítač, bezdrátový telefon a vedle klávesnice stoh papírů. Zběžně jsem je prolistoval, ale nenašel nic, co by se vztahovalo k případu. Desky v zásuvkách psacího stolu byly označeny nápisy týkajícími se různých osobních věcí, jako pojištění, účtů za elektřinu a podobně. Šel jsem ke skříni a teprve tam jsem našel všechno, co jsem hledal. Na dně stála krabice, kterou Marxovi přinesl Munson. Na ní leželo několik tlustých složek spojených gumičkami a vedle krabice dva další spisy s dokumentací ke dvěma vraždám: Repkové a Frostokovichové.

Při pohledu na ně jsem pocítil lítost.

„Ahoj Debro.“

Krabici a oba spisy ležící vedle ní jsem si vyfotografoval, pak jsem pořídil snímek z větší vzdálenosti, aby bylo zřejmé, že tyto materiály byly ve skříni. Potom jsem krabici vytáhl ven, navrch položil spisy o vraždách Repkové a Frostochovichové a pořídil další snímky z různých úhlů, aby na nich byl Marxův stůl a jeho osobní věci stejně spis o vraždě Trinhové na desce stolu. Chtěl jsem mít nevyvratitelný důkaz, že chybějící spisy se nalézaly v Marxově domě.

Jakmile jsem měl dostatečný počet snímků, otevřel jsem spis Sondry Frostokovichové. Když jsem začal číst první stránku s úmyslem prokousat se vším až do konce, začal vibrovat můj mobilní telefon.

Volal Pike. „Právě projeli směrem k tobě Marx a Munson. Třicet sekund.“

Nemařil čas zbytečnými slovy. Byl jsem v domě teprve osm minut. Měl jsem v úmyslu pročíst si veškeré materiály, ty, které bych pokládal za usvědčující, si ofotografovat a vrátit vše na původní místo, abych získal čas, ale teď už to tímhle způsobem hrát nešlo. Byla to spousta papírů, ale sebral jsem všechno. Krabice byla poloprázdná, takže jsem všechno ostatní nastrkal do ní a odnesl to do koupelny vedle Marxovy pracovny.

Ozvalo se rachocení garážových vrat. Postavil jsem krabici na poklop záchodové mísy a otevřel okno. Když jsem jím prolézal, otevřely se venkovní dveře. Marx řekl cosi, čemu jsem nerozuměl. Sáhl jsem dovnitř pro krabici.

Zavřel jsem za sebou okno a sklouzl do hustého křoví mezi Marxovým a sousedním domem. Stiskl jsem tlačítko krátké volby a zavolal Pikea.

„Jsem tady,“ odpověděl.

„O tom nepochybuju.“

Protlačil jsem se živým plotem na dvůr sousedů a na ulici spatřil Pikeův džíp. Nejspíš jsem k němu měl normálně dojít, ale místo toho jsem se rozběhl. Neohlížel jsme se a ani se nestaral, jestli mě někdo vidí.

Naskočil jsem k němu, krabici si položil na klín a Pike vyrazil kupředu. Dveře zabouchl tak prudce, až mě praštily do lokte.

„To bylo o chlup,“ poznamenal Pike.

Rozesmál jsem se tak, až mě v očích pálily slzy. Byl to hloupý smích, spíš něco jako psí štěkot Nedokázal jsem ale přestat, dokud mě Pike nepopadl za paži.

34

Kaňon za mým domem byl v časných odpoledních hodinách příjemným místem, s mírným vánkem, ve kterém připlachtili jestřábi, aby pátrali po králících a myších. Někde dole v kaňonu skučela motorová pila doprovázená slabým klepáním pneumatického kladiva. Pořád někdo něco stavěl a tyhle zvuky byly podnětné, protože byly projevem života.

Položili jsme krabici se spisy a dokumenty o vraždách na jídelní stůl a pak jsme každý vypili po láhvi vody. Jedli jsme k ní vdolečky se spoustou jahodové zavařeniny a přitom měli pocit, že si čas na jídlo krademe, stejně jako jsme ukradli ty spisy.

Každý z nás si vzal polovinu. Nejprve jsem prošel zprávu o smrti Frostokovichové a okamžitě jsem zjistil, že některé stránky chybí. Každá taková zpráva začíná informacemi původních detektivů, kteří dostali případ na starost, a patří k nim identifikace obětí a popis místa, kde došlo ke zločinu. Pak se případu ujali Marx s Munsonem a prvním materiálem byl jejich popis místa činu. Následovaly výslechy dělníků, kteří našli mrtvolu, a po nich první rozhovor se Sondřinými rodiči, Ronem L. a Idou Frostokovichovými. Pokud Marx a Munson vyslechli Sondřiny kamarádky ohledně jejich společné večeře, pak zpráva o tom nyní chyběla. Po stránce s rozhovorem s rodiči následovala v číslování dvanáctistránková mezera. Šestistránková pitevní zpráva soudního lékaře byla nedotčená, ale za ní opět tři stránky chyběly. Zbytkem materiálů jsem se už nezabýval.

„Vykuchali to. Spousta stránek tam není.“

Pike probíral materiály v krabici. Spokojeně zamručel, když zvedl na zip uzavřený sáček se stříbrným DVD.

„Tvá zmizelá nahrávka,“ prohlásil.

K sáčku byl sešívačkou připevněn složený dopis. Pike si ho přečetl a pak mně ho podal.

„Poslali to FBI. Ve vědeckém měli pravdu. Ani federálové z ní nedokázali nic dostat.“

Dopis byl z laboratoře FBI v San Francisku a byl adresován zástupci náčelníka Thomasi Marxovi. Potvrzoval to, co mi Pike právě sdělil.

„Proč jim to ale vůbec posílal? Jestliže si Marx myslel, že by se tím mohla prokázat Byrdova nevina nebo Wiltsova vina, proč to rovnou nezničil?“

Pike znovu jen něco zamručel a pustili jsme se do dalších materiálů.

Ve zprávě o smrti Trinhové rovněž chyběly nějaké stránky, přestože jich nebylo tolik jako u Frostokovichové, ale zato spis Repkové byl přímo vydrancovaný. Scházela většina hlášení a značné části dalších materiálů. Odložil jsem ho a chopil se tenké složky označené VÝPIS Z PALMTOPU ŘEPKOVÉ. První stránku tvořil dopis prezidentky firmy poskytující telefonní služby adresovaný Marxovi a týkající se chybějícího palmtopu Repkové

Vážený náčelníku Marxi,

na Vaši dnešní osobní žádost a s předpokladem, že o této naší komunikaci se nikdo jiný nedoví, dokud naši právníci nedostanou příslušné soudní instrukce, Vám posílám výpis volajících a volaných čísel za posledních šedesát dnů z výše zmíněného PDA telefonu, který Debra Repková vlastnila na základě smlouvy s Leverage Associates. Spoléhám na Vaši diskrétnost a důvěřuji Vašemu slovu, že naše spolupráce zůstane jen mezi námi.

Budu-li vám moci poskytnout v této záležitosti další pomoc, neváhejte zavolat na moji osobní linku.

S úctou

Paulette Brennertová, prezidentka

Datum ukazovalo, že Marx o tento výpis požádal téměř týden předtím, než byla nalezena Byrdova mrtvola.

„Marx tedy věděl, že Repková měla palmtop. Darcy a Maddux to nevěděli, ale Marx ano a požádal o výpis hovorů.“

„Ty ses na to Bastillové nezeptal?“

„Tohle bylo ještě předtím. Bastillová předstírala, že nic neví.“

Pike ke mně přistoupil a začal obracet stránky.

Na dalších pěti stranách byl výpis příchozích a odchozích hovorů z doby před Debřinou smrtí. U každého čísla byly rukou psané poznámky modrým nebo černým inkoustem a ze záznamu vyplývalo, že většina hovorů se týkala zaměstnanců Leverage. Několik čísel bylo označeno jako rodina, ale šest hovorů bylo zvýrazněno žlutým značkovačem. Všech šest se uskutečnilo v posledních deseti dnech před její smrtí a všechny, ať volané či přijaté, se týkaly téhož čísla. Toto zvýrazněné číslo zde nebylo identifikováno. Pokračoval jsem v četbě.

Na další stránce byl obrázek jednoduchého mobilního telefonu vyráběného společností Kyoto Communications. Byl to laciný model, který se nedal zavřít ani neměl vestavěný fotoaparát a pravděpodobně nabízel velmi málo možností. K této stránce byl připevněn doprovodný dopis.

Vážená C. Bastillová,

předmětný mobilní telefon má předplacené číslo přidělené mobilnímu telefonu (model AKL-1500), který vyrobila společnost Kyoto Electronics (viz přiložený obrázek). Naše záznamy ukazují, že tato telefonní jednotka, její aktivace a dodatečné minuty volání byly zaplaceny v hotovosti. Z tohoto důvodu nejsme schopní poskytnout informace o kupci.

Z právních důvodů nemůžeme poskytnout výpis hovorů z výše zmíněného čísla ani volání na ně, dokud nedostaneme příslušný soudní příkaz. Jakmile ho obdržíme, s největší ochotou Vám vyhovíme, s úctou Michael Toman provozní manažer

„Dva hovory se zvýrazněným číslem v den, kdy byla zavražděná,“ podotkl Pike.

Joe, Bastillová se pokoušela volajícího identifikovat.

„Podívej se na to jinak. Možná si mysleli, že identifikujou někoho jiného.“

Pike vytáhl tlustou složku s dokumenty o Wiltsovi, ale žádná ze zpráv ani dalších materiálů nebyly tím, co jsem očekával. Na obálce byl nápis FBI a v ní i Marxův dopis řediteli FBI ve Washingtonu, D. C. Byl označen coby OSOBNÍ A DŮVĚRNÉ. Jako přílohu obsahoval krátký seznam telefonních čísel, včetně čísla, které bylo žlutě zvýrazněné.

Tento dopis je mou oficiální žádostí, aby váš úřad získal soudní povolení k sledování hovorů týkajících se přiložených telefonních čísel s losangeleským směrovým kódem, a to nezávisle na mé organizaci, jíž je Losangeleské policejní oddělení, a bez vědomí této organizace a dalších místních oficiálních osob nebo osob z právní oblasti. Protože se domnívám, že radní Wilts má povědomost o četných vraždách spáchaných v posledních sedmi letech, nebo je dokonce spáchal sám, nemohu dostatečně zdůraznit nutnost nejvyššího utajení této záležitostí

Zíral jsem na tuto stránku, ale nějak jsem nedokázal zaostřit zrak. Potlačoval jsem narůstající pocit zklamání a zkontroloval datum. Marx odfaxoval svoji žádost řediteli FBI teprve před osmi dny – dva dny předtím, než oznámil světu, že vraždy spáchal Lionel Byrd. „Joe,“ vydechl jsem.

Podal jsem mu stránku.

„Oni Wiltse nechrání. Jdou po něm.“

Pročítali jsme pak další listiny, dokud nepřijelo první auto. Nepoužili kód tři s majáčky a sirénami a příslušníci SWAT neslaňovali z vrtulníků. Před mými dveřmi zakřupal štěrk následovaný skřípotem brzd.

Pike šel k oknu.

„Je tady Marx.“

Dostavil se vnitřní kruh.

35

Z lexusu vystoupili Marx a Munson. Bastillová přijela z opačného směru a za ní černobílý policejní vůz. Všichni mě spatřili ve stejný okamžik, ale nikdo na mě neřval ani se mě nepokusil srazit k zemi.

Marx byl klidný, ale zdál se mi větší, jakoby nateklý napětím.

„Jste bezcitný prevít. Řekl jste těm lidem, že už je po všem.“

Munson mávl prsty a naznačil mi, že mám uvolnit dveře.

„Pojdme dovnitř, Cole. Musíme si trochu popovídat“

„Máte zatykač?“

„Měl byste se ve svém postavení chovat jako dospělý.“

Uniformovaní policisté zůstali v autě, ale ostatní šli dovnitř. Marx pohlédl na Pikea a pak se zamračil na spisy a dokumenty rozložené na stole. K Bastillové utrousil, aby to sebrala, načež se zaškaredil na mě.

„Četl jste to?“

„Přečetl jsem toho dost, abych věděl, co děláte. Udělal jsem to, protože jsem si myslel, že ho chráníte.“

„Tak teď víte, že jste se mýlil. Měl jste se na to vykašlat, ale to vy ne, musel jste do toho šťourat, ačkoli to vůbec nebyla vaše věc.“

„Moji věc z toho udělala Yvonne Bennettová, Marxi. A Repkovi a Ida Frostokovichová a další rodiny, kterým jste lhal. Všem jste řekl, že už je konec. Ti lidi pohřbili svoje dcery, ale budou je muset znovu vyhrabat. Copak vám to nedošlo?“

Marx ukázal palcem na Pikea.

„Kolik lidí kromě vás dvou ví o tom, co děláme?“

„Málo.“

„Pravděpodobně vám s tím pomáhá Poitras, co?“

„Poitras o tom nic neví.“

„Potřebujeme jejich jména.“

„Na to zapomeňte, Marxi. Ani náhodou.“

Munson přikročil k posuvným dveřím.

„Pěkný. Máte soukromí, máte vyhlídku, máte ukradený majetek policie. Na to by jen tak někdo neměl, vloupat se do domu zástupce náčelníka.“

„To si mě asi s někým pletete.“

Munson se rozesmál. Nejspíš to byl docela dobrý chlap, a kdyby nebyl tím, kým byl, možná bych ho měl docela rád.

„Prosím vás, Cole. Kdo jiný by to byl, vždyť jste nás pořád pronásledoval. A teď s tím máme problém.“

Pike, cestou z jídelny do kuchyně, utrousil: „My s tím tedy žádný problém nemáme.“

Munson se na něj ušklíbl.

„Podívejme se na něho. Vypadá, jakoby nás chtěl postřílet. Co vy na to, náčelníku? Mohli bychom ho odprásknout a říct, že se bránil zatčení.“

Bastillová vzhlédla od spisů, které skládala na hromadu.

„To bys nám tedy moc nepomohl.“

„To byl vtip. Oni to vědí.“

Marx po mně přejel nesoustředěným pohledem někoho, kdo o tom skutečně uvažoval, a nepovažoval to za vtip.

„Mohli jsme na vás získat zatykače a přijet s pár klukama z metropolitní policie, ale neudělali jsme to. Nemůžu vás ke spolupráci nutit, ale je nutné to udržet v tajnosti. Jestli na to Wilts přijde, nikdy ho nedostanem. Museli jsme kvůli tomu lhát o našem vyšetřování, ale teď jsme tady a vy v tom jedete s námi.“

„Vy si myslíte, že ty holky zabil Wilts?“

„Ano.“

„Proč jste tedy uzavřel ten případ s Byrdem? Proč jste napovídal těm rodinám, že už je po všem?“

„Protože Wilts chce, abychom si přesně tohle mysleli.“

Munson si přitáhl od stolu židli a usedl čelem k opěradlu obkročmo jako na koně.

„Věřím, že Byrdovu smrt nastrojil tak, abychom mohli uzavřít případ Repková – nejspíš ze strachu, že bychom mohli něco najít na té nahrávce z bezpečnostní kamery. Strčil nám do rukou to proklaté album smrti. Když jsme si uvědomili, ze přesně takhle to chce, dělali jsme, že jsme mu na Byrda skočili, abychom získali čas.“

„Proč zrovna Byrd?“ chtěl vědět Pike.

Munson pokrčil rameny.

„Byrd už byl vyšetřovaný v souvislosti s jednou obětí, Yvonne Bennettovou. Musel si myslet, že když najdeme Byrda s její fotkou, uvěříme, že máme v ruce trumf. Kdybyste chtěl vědět, jak se Wilts s Byrdem znali, tak to zatím nevíme. Wilts si ho mohl vybrat pro jeho spojení s Bennettovou, ale možná se znali už dřív.“

„To ale bylo hodně riskantní, uvěřit, že to hodíte na Byrda jen kvůli tomu albu.“

Marx stiskl rty.

„Víte, Cole, zřejmě měl pocit, že to za to riziko stojí. Repková nebyla žádná šlapka – zabil někoho, kdo k němu měl blízko, což byla chyba, kterou od vraždy Frostokovichové neudělal.“

Začal ve mně kypět vztek.

„Copak jste nevěděli, že zabíjí lidi už sedm let?“

Munson se nuceně zasmál a Bastillová k němu vzhlédla, ale Marx naštvaně vybuchl:

„Ovšemže jsme to nevěděli! Víme to teprve od nálezu toho alba.“

„Museli jste to vědět už od vraždy Frostokovichové.“

„Nevěděli jsme to! Prokázal jsem mu pár laskavostí, ale nikdy nic takového. Byl to hnusnej prevít, to jo, ale taky jeden z mých kamarádů. Nikdy by vás nenapadlo, že někdo koho znáte, by mohl dělat takovéhle věci.“

„Takže jste ho nechal? Pomáhal jste mu?“

„Jděte do hajzlu, Cole. Kamarádky té holky nám řekly, že se s ním ten večer po večeři ještě potkaly, takže jsme ho vyslechli. Řekl nám, že pak šel do svého bytu, který si držel v čínské čtvrti. Sám. Tudíž jsme věděli, že se setkali a že je to ksindl, ale to bylo všechno. Byl podezřelý, ale nic konkrétního jsme na něj nemohli najít Z takového náhodného setkání v hospodě nejde udělat případ. A tak jsme si žili každý po svém. Po nějaké době jsem si řekl, že je to blbost ho podezírat. Byl to, sakra, přece jenom můj kámoš, a všechno, co jsme na něho měli, bylo jedno náhodné setkání.“

„Až do vraždy Repkové,“ ozval se Pike.

„Jo, Repková nás nastartovala, ale hlavně to bylo to album. Když jsme v něm uviděli Frostokovichovou, všechno se to zase připomnělo. Wilts některé z těch holek znal. Byl to prostě společný jmenovatel.“

Marx se odmlčel a Munson pokračoval tam, kde skončil. Vysvětlil nám, že našel spojení mezi Wiltsem a čtvrtou obětí, jejíž fotografie byla v albu, pětadvacetiletou prostitutkou Marshou Trinhovou. Když prověřovali její trestní rejstřík, zjistili, že byla jednou z pěti placených společnic, které si Wilts najal na soukromý večírek, jímž chtěl měsíc před její vraždou ovlivnit významné lidi, kteří ho podporovali ve funkci. To ho spojovalo už se třemi ze sedmi obětí. A tři ze sedmi, to už o něčem vypovídá.

„Máme ale před sebou ještě dlouhou cestu, Cole,“ pokračoval Munson. „Nemůžeme dovolit, abyste se do toho pletl. Musí věřit, že mu nic nehrozí.“

„A v čem je problém?“

„Kdybychom na něj něco měli, tak ho zatknem. Ale nemáme nic.“

„Nebojíte se, že by mohl utéct? Vypařit se?“

„To člověk nikdy neví, ale neřekl bych. Lidi, jako je on, si vždycky myslí, že na vás vyzrajou, a některým se to i povede. Myslí si, že jsou mazanější a chytřejší než vy. Chtěl, abychom uvěřili, že naším mužem je Byrd, a teď je přesvědčený, že jsme mu na to skočili. Proto jsme to hráli tak, jak jsme to hráli. Dokud si bude jistý, že je v bezpečí, máme možnost z toho udělat případ. Nemůžete povraždit sedm lidí, a neudělat jedinou chybu. To prostě není možný.“

Munson přikývl sám sobě, jako kdyby se v tom chtěl ještě utvrdit, a pak se podíval zase na mě.

„Děláme možné i nemožné, abychom z toho ten případ udělali, a vy nám začnete působit problémy. Vyptáváte se na Leverage, vyděsíte tu holku Casikovou, Alana Levyho necháte dělat na –“

Zvedl jsem ruce s otevřenými dlaněmi, abych ho zarazil.

„Počkejte chvíli. Čím jsem vyděsil Ivy Casikovou?“ Marx se na mě mračil.

„Proto nesnáším soukromé detektivy, jako jste vy, kteří se neumějí ovládat.“

Tázavě jsem pohlédl na Bastillovou.

„O čem tom mluví, Bastillová? Vy jste ji našla?“

„Nemusela jsem ji hledat. Zavolala sama. Chtěla podat stížnost Na vás.“

„A to proč?“

„Prý jste jí obvinil z obchodování s drogami.“ „Jenom jsem se jí zeptal, jestli Byrdovi nosila ty jeho léky.“

„Brala to jako výhrůžku.“

„Řekla vám o tom reportérovi?“

„Žádný neexistuje. Vymyslela si to, aby se vás zbavila. Pak se začala bát, že by se mohla dostat do potíží, tak nám radši zavolala, aby to vysvětlila.“

Ivy Casiková. Rád bych věděl, jestli ji Levy našel, a jestli mu navykládala totéž, co mně. Bastillová mezitím strčila do krabice poslední spisy a navrch položila zprávy o vraždách.

„Už to mám, náčelníku.“

Marx přikývl a pak si mě znovu začal zkoumavě prohlížet Měl tak svraštělé obočí, že připomínalo řady kukuřice na Středozápadě.

„Tak co, jak se rozhodnete? Můžeme od vás očekávat nějakou spolupráci?“

Podíval jsem se na Pikea a ten přikývl.

„Nelíbí se mi to, ale chápu, o co se snažíte. Nehodlám zůstat mimo hru, Marxi, ale nebudu vám ji kazit. Jsem lepší, než si myslíte.“

„Uvidíme.“

A pak mi Marx podal ruku. Jeho gesto mě překvapilo, a snad jsem i trochu déle váhal, ale nakonec jsem ji přijal. Pak bez dalšího slova odešel. Za ním Munson se spisy a nakonec Bastíllová. Zastavil jsem ji na prahu.

„Až Wiltse zatknete, vyjdou najevo jeho dřívější vztahy s náčelníkem. Měl by vědět, že mě to nezajímá.“

Povytáhla obočí a chladně odpověděla:

„To je od vás moc hezký, Cole.“

Poslouchali jsme, jak odjíždějí. Pak jsem šel k telefonu a zavolal Alanovi Levymu. Opět to zvedl Jacob.

„Máte smůlu, pane Cole. Není tady. Chcete mu nechat vzkaz?“

„Bude lepší, když mi dáte jeho číslo na mobil.“

To mi však Jacob odmítl prozradit. Místo toho slíbil, že mu pošle textovku. Pak zavěsil.

Položil jsem telefon a obrátil se k Pikeovi.

„Pojedeme za Ivy. Jestli jsem ji vyděsil já, nevím, co se stane, až uvidí tebe.“

„Ty si nemyslíš, že lhala?“

„Myslím, že někomu lže. Otázkou ovšem je komu.“

Právě když jsme byli na cestě ke dveřím, zavolal Alan Levy. Jacob splnil svůj slib.

36

Při rozmluvě s Levým jsem se cítil vnitřně rozpolcený. Alan se mi snažil pomáhat, ale dal jsem Marxovi slovo a chápal jsem, proč potřebuje všechno udržet v tajnosti. A tak jsem Levymu neprozradil, že podezřívají Wiltse. Řekl jsem mu však o Ivy Casikové.

„Mluvil jsem s Bastillovou. Řekla mi, že ta holka si celou tu věc s reportérem a knihou vymyslela.“

„Takže Bastillová už ji našla?“

„Nenašla. Ivy jí zavolala sama, aby si na mě stěžovala.“

Převyprávěl jsem mu, co jsem slyšel od Bastillové.

Alan občas něco zamručel a nakonec pochybovačně utrousil:

„Tvrdila, žes jí vyhrožoval?“

„Když jsem za ní přišel, byla překvapená, ale pochopitelně jsem jí nevyhrožoval, ani jsem neudělal nic, čím bych ji vyděsil. Bastillové řekla, že si to s tou knihou vymyslela, aby se mě zbavila.“

„A Bastillová jí to věří?“

„Vypadá to tak. Ivy jí zavolala sama. Chtěla na mě podat stížnost.“

„Řekla jim něco nového o Byrdovi?“

„To si nemyslím. Bastillová aspoň nic takového neříkala.“

Alan se na chvíli odmlčel a potom zahučel:

„Měli bychom si s tou holkou promluvit Dneska jsem tam byl znova, ale zase nebyla doma.“

„Když jsi zavolal, právě jsme s Pikem odcházeli, že k ní zajedeme.“

„Tak dobře. Jestli ji zastihnete, dejte mi vědět Mám pocit že ta holka ví víc, než zatím řekla.“

„Dám ti vědět, Alane.“

„Dám ti číslo mobilu, abys mě nemusel shánět přes Jacoba.“

Když mi ho nadiktoval, zamkli jsme s Pikem dům. Vzali jsme si obě auta pro případ, že bychom se museli rozdělit, a projeli jsme za sebou kaňonem a dál na východ k bytu Ivy Casikové. Skromná obytná budova byla zahalená stejným ostražitým mlčením jako při mých předchozích návštěvách, jako kdyby celý dům i jeho obyvatelé spali. Odpolední bezvětří uvěznilo na dvoře vůni gardénií, která mi připomínala nasládlý pach pohřebních ústavů.

Zaklepali jsme s Pikem na Ivyiny dveře, ale opět se nic nedělo.

„Hrůzostrašný místo,“ podotkl Pike.

„Žijou tady mimozemšťani.“

„Třeba je v práci.“

„Živí se tvorbou webových stránek. Pracuje doma.“

Pike se natáhl přese mě a znovu zabouchal. Tentokrát hodně hlasitě.

Přitiskl jsem ucho ke dveřím, abych zjistil, zda neuslyším uvnitř nějaký pohyb. Nalevo ode dveří bylo velké okno, ale Ivy měla zatažené záclony. Přitiskl jsem obličej ke sklu, jestli něco neuvidím úzkou mezerou mezi záclonami, ale moc jsem toho neviděl. Nikde se nesvítilo a můj výhled byl omezen jen na malou výseč interiéru. Vzpomínka na mrtvolu Angela Tomasa však byla dosud čerstvá a náhle jsem dostal strach, že by Ivy mohla dopadnout stejně.

„Zase vy s tím randálem.“

Otočili jsme se a spatřili hruškovitého správce, který se zjevil ve dveřích svého bytu. Zamrkal, když si mě prohlížel, a pak znovu, když zaostřil pohled na Pikea.

„No tohle,“ vypadlo z něho.

Mezi nohama se mu prosmýkl mops, vyběhl na dvůr a funěl.

„Promiňte, tady je zvláštní akustika. Zesiluje všechny zvuky.“

„Jste od policie?“

Chlapík měl na sobě tutéž tenkou bavlněnou košili a pytlovité kraťasy jako minule a i tentokrát svíral v ruce koktejlovou sklenici. Nohy měl úplně bílé, hrbolaté tukovou tkání.

„Uhodl jste. Potřebujeme s ní mluvit.“

„To nejste sami. Jeden už tady dneska byl a mlátil do dveří jako vy.“

Zřejmě Levy.

„Byla doma?“

„Hodně cestuje. Ani nevím, jestli si přečetla ten vzkaz, co jste jí nechal ve schránce.“

Zacinkal ledem ve sklenici, pořád ještě naštvaný, že jsem jí ten papírek hodil do schránky a předání nesvěřil jemu, a pak se zamračil na psa.

„Tak už ses vyčural?“

Psík nakrabatil kulatý obličej v úsměvu a kolébavě se vrátil do bytu.

„Neříká mi, kam jde a kdy se vrátí. Jestli jí zase chcete něco napsat, nechte to u mě. Postarám se, aby vzkaz dostala.“

Ještě jednou jsem se podíval na vchod do Ivyina bytu. Byl bych rád věděl, co je za dveřmi.

Pike ukázal rukou na okolní byty.

„Vychází dobře se sousedy? Možná by některý věděl kde je.“

Správce si Pikea změřil od hlavy o patě a opět zachrastil ledem. Pak mu podal ruku.

„Já jsem Darbin Langer. A vy?“

„Pike.“

Mně se Langer představit nenamáhal.

Zavrtěl hlavou a odpověděl na Pikeovu otázku.

„O tom pochybuju. Není zrovna moc společenská a my všichni si tady chráníme soukromí. Máme rádi klid a nelíbí se nám, když sem pořád někdo leze a tluče na dveře. Stejně jsou všichni v práci, takže vás žádám, abyste na ně neklepali.“

„Co kdybych jí strčil zprávu pode dveře? Možná ji najde spíš než ve schránce.“

Langer se znovu naštvaně zaškaredil a otočil se ke svému bytu.

„Jak chcete. Jen už nedělejte žádnej rámus.“

Vrátili jsme se s Pikem k Ivyinu bytu, ale neměl jsem v úmyslu jí tam zanechávat nějakou zprávu. Nechal jsem Pikea stát u dveří a sám jsem obešel budovu, abych se podíval, jestli odněkud neuvidím dovnitř.

Zdi byly plné popínavých růží, prorůstajících vysokým živým plotem; mezi ním a domem vedla úzká pěšinka. Úponky růží zasahovaly do cestičky a škrábaly mě do tváře jako něčí nehty. Ten klid a ticho mi naháněly husí kůži. Prošel jsem pěšinkou kolem budovy a nakukoval Ivy do oken jako nějaký úchylný soused, se zlověstným pocitem, že uvidím něco, co vůbec vidět nechci, jako například Ivy s podříznutým hrdlem.

Zádní a boční okno vedlo do její ložnice a tady si při zatahování závěsů nevedla tak pečlivě. Prvním oknem sice nebylo vidět nic, ale u druhého zela mezi závěsy mezera široká jako moje dlaň. V místnosti bylo šero, ale přesto jsem rozeznal manželskou postel a dveře do chodby, která vedla do obýváku. V ložnici nebyl kromě postele žádný jiný nábytek, nic na stěnách, a ani žádné mrtvoly. Ivy se mohla schovávat pod postelí, ale to nebylo moc pravděpodobné.

Hned vedle byla koupelna, jedna z těch, která má okno vysoko u stropu, aby sousedi nemohli nakukovat, co tam děláte. Chytil jsem se římsy a vytáhl se nahoru. Protože okno bylo tak vysoko, nemuselo mít závěsy. Ivy ale neležela ani v koupelně. Spustil jsem se dolů, přešel k obývacímu pokoji a pak se vrátil ke koupelně. Znovu jsem se vytáhl vzhůru a podíval se dovnitř. Koupelna byla stará jako zbytek budovy, s poválečnou vanou a popraskanými dlaždičkami vyspárovanými tmavou cementovou maltou. Podlahu pokrýval zašlý vinyl, který pravděpodobně žloutl už od šedesátých let. Něco se mi na té koupelně nezdálo a chvíli mně trvalo, než jsem na to přišel.

Spustil jsem se dolů a vrátil se do dvora.

„Tak co?“ chtěl vědět Pike.

„Řekla mi, že si ten pokoj na Anson Lane, naproti Byrdovi, pronajala, protože v její koupelně byla nějaká plíseň, ale na tuhle koupelnu nikdo nesáhl už celá léta.“

Vrátili jsme se k Langerovu bytu. Otevřel dveře dokořán, stále se sklenicí v ruce.

„Zase vy. Tak brzy.“

„Měla Ivy v koupelně nějaké potíže s plísní?“

Přivřel oči, jako by si myslel, že je to od nás nějaký

„S plísní?“ zopakoval.

„Dal jste jí rekonstruovat koupelnu?“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíte.“

„Ivy mi řekla, že se před několika měsíci našla v její koupelně plíseň. A že se musela na pár týdnů vystěhovat, než jí dají koupelnu zase do pořádku.“

„Žádnou plíseň jsme tady nikdy neměli. To je nesmysl.“

„Neodstěhovala se snad?“

„No, nějakou dobu tady nebyla, ale nikam se neodstěhovala. Jen měla práci jinde.“

„Myslel jsem, že pracuje doma.“

Zakroužil sklenicí, aby led roztál. Obešlo se to bez cinkání.

„Kdepak, dělá u filmu. Maskérka nebo snad kadeřnice. Proto je tak často pryč. Musí objíždět různý místa.“

„Webové stránky, co?“ zabručel Pike.

Pohlédl jsem na zavřené dveře jejího bytu. Na dvorku už bylo dusné vedro a gardénie páchly jako mravenčí kyselina.

„Pane Langere, jak dlouho tady Ivy bydlí?“

Díval se střídavě na mě a na Pikea a pleš se mu přitom zkrabatila. Začínal být nervózní.

„Asi čtyři měsíce. Proč vás to zajímá?“

„Rádi bychom si prohlédli její byt,“ prohlásil Pike.

Langer odvrátil od něj zrak a upřel ho do země.

„Pustit vás dovnitř? To nejde. Něco takovýho nemůžu udělat“

Znovu nervózně zakroužil sklenicí.

„Policie i já jsme tady byli, abychom Ivy vyslechli ohledně mnohonásobného vraha…“

„Vraha?“

„Proto sem za ní chodí tolik lidí. Vypadá to, že Ivy o některých věcech nemluví pravdu. Nemůžeme tady čekat, až se vrátí.“

Opět jsem vrhl pohled k jejímu bytu.

„Měla by se vrátit každou chvíli.“

I on se podíval směrem k jejímu bytu. Pike přistoupil až k němu.

„Pusťte nás dovnitř, pane Langere, ano?“

Langer se spěšně vydal pro klíče.

37

Toho dne, kdy jsem s Ivy Casikovou hovořil o Lionelu Byrdovi, mi její byt připadal přiměřeně velký, praktický a uklizený, ale nyní se mi zdál opuštěný, jako by v něm nikdy nikdo nežil. Pohovka, křeslo a další laciné kusy nábytku byly bez života a anonymní, jako by si je pronajala už opotřebované. V zásuvkách kuchyňské linky ležely jen tři vidličky, tři lžíce a otvírák na konzervy. Také manželská postel postrádala jakékoli známky života jako opuštěný automobil a skříň byla rovněž prázdná. Pokud tady někdy byl telefonní přístroj k pevné lince, vzala si ho s sebou taky.

Langer nás vpustil dovnitř, a zatímco jsme byt prohledávali, jen zatínal pěstí.

„Odešla,“ prohlásil Pike. „A nic nenasvědčuje tomu, že by se mínila vrátit.“

Ivy Casiková všem lhala. Mně, tomu klukovi v obchodě, Langerovi i Bastillové. Lhala úplně o všem, a to důkladně, takže jsem si v duchu položil otázku, zda vůbec udala pravé jméno. Zeptal jsem se Langera, jestli platila nájem šekem, protože tak bychom se mohli dostat k nějakým bankovním informacím, ale zavrtěl hlavou.

„Hotově. Poprvé, naposled a pak ještě záruční vklad. Zaplatila na šest měsíců dopředu.“

„A co nájemní smlouva?“

Když se správce vrátil se smlouvou, s Pikem jsme stále ještě propátrávali byt. Teď už byl Langer pořádně nervózní a lalok pod bradou se mu třásl.

„Má tady číslo mobilu, sile volal jsem na ně a nebylo její. Vzal to někdo, kdo se ohlásil jako Rami.“

„Dala vám falešné číslo,“ prohlásil Pike. „Jako všechno ostatní.“

Langer nám podal smlouvu. Byl to formulář, jaký se dá koupit v každém papírnictví, v němž se uvádělo, jakou částku má nájemník měsíčně platit a že je odpovědný za veškeré škody, které způsobí. Byly tam kolonky pro další informace, jako předchozí bydliště a reference.

„Je to vaše písmo nebo její?“

„Její. Je příjemnější je nechat, aby si to vyplnili sami. Sedíme při tom u stolu a bavíme se.“

Měla písmo nakloněné doprava a psala modrým kuličkovým perem. Adresa v Silver Lake bylo jediné uvedené předchozí bydliště a pravděpodobně byla vymyšlená. Vyplnila i řádky, kde měla uvést číslo řidičského průkazu a sociálního pojištění, ale nejspíš si je stejně jako číslo mobilního telefonu vymyslela. Přesto jsem si je opsal. Měl jsem v úmyslu zavolat Bastillové, a pak už tady pan Langer nebude mít žádné další lidi, kteří by mu bušili na dveře a rámusili na dvoře.

Kolonka pro bankovní informace byla prázdná.

„Vy jste po ní nechtěl číslo účtu?“

„Platila hotově. A zdálo se, že je to slušná holka.“

Otevřenými dveřmi se přibatolil pes a pletl se nám pod nohama. Pike ho pohladil po kulaté hlavě a mops mu olízl ruku.

Všechno bylo vyplněno modrou propiskou až na výrobce a model jejího auta. Informace o voze někdo neobratnou rukou napsal černě.

„Tohle jste psal vy?“

„Jo, já. Lidi si nikdy nepamatujou svou poznávací značku. Jednou jsem viděl, jak nastupuje do auta, tak jsem si číslo opsal.“

Měla bílý Ford Neon s kalifornským číslem, což byla s největší pravděpodobností jediná pravdivá informace. Pokud ho ovšem neukradla. Vzpomněl jsem si, že ten den, kdy jsme se setkali, jsem to auto tady viděl.

„Přijde ještě policie?“

„Ano, pane.“

„Nic špatnýho jsem ale neudělal, že ne?“

„Ne. Obelhala vás jako všechny ostatní.“

Poděkovali jsme mu za pomoc, zamířili každý do svého auta a já hned zavolal Bastillové. Nezdálo se, že by ji to kdovíjak potěšilo.

„Před půlhodinou jsme spolu mluvili, a vy se v tom případu už zase vrtáte?“

„Řekl jsem vám, že mě z toho nemůžete vynechal, Bastillová. Zajímá vás to, nebo ne?“

„No co, tak je to lhářka, Cole. Lidi lžou v jednom kuse.“

„Je to jediná osoba, o které víme, že se stýkala s Byrdem, a každému o všem lže, což znamená, že nejspíš lhala i o Byrdovi. To vám nevadí?“

„Jo, vadí mi to, ale právě v tomhle okamžiku to není nijak důležité. Ten chlap, se kterým jste mluvili, ten správce, je ještě v budově?“

„Jo, ve svém bytě.“

„Dobře. Řekněte mu, ať na nás počká. Podívám se, co na ni mají na evidenci motorových vozidel, a pak vyjedeme.“

Zavřel jsem telefon a pohlédl na Pikea, pojedou za Langerem.

„To je skvělé. Na to si počkáme.“

Zasmál jsem se. Pak jsem znovu otevřel mobil a zavolal kamarádovi na motorová vozidla. Nadiktoval jsem mu číslo poznávací značky Ivina neonu, požádal o registrační informace a do minuty jsem je měl. Vůz byl zaregistrován na jméno Sara K. Hillová bytem v malé obci Sylmar na vrcholu San Fernando Valley.

„Nebyl ten vůz ukraden?“

„Ne. Žádné vážné přestupky, předvolání nebo nezaplacené pokuty. Registrace je po všech stránkách v pořádku.“

Odložil jsem telefon a sdělil to Pikeovi.

„Třeba je to její pravé jméno,“ usoudil.

Telefonní číslo Sary K. Hillové na informacích v Sylmaru znali. Zapsal jsem si ho a hned jí zavolal. Po šestém zazvonění to vzala nějaká žena, ale její hlas se zdál starší a hrubší než Ivyin.

„Mohl bych, prosím, mluvit s Ivy?“

„Máte špatné číslo.“

Zavěsila.

Zavolal jsem znovu a tentokrát to vzala už po druhém zazvonění.

„To jsem zase já. Jste Sara Hillová?“

„To jsem.“

„Promiňte, že obtěžuju, ale snažím se najít Ivy Casikovou.“

„To máte ovšem smůlu. Nikoho toho jména neznám.“

Teď už to znělo podrážděně.

„Myslím, že byste ji měla znát. Jezdí totiž vaším autem.“

V hlase Sary Hillové se náhle objevila opatrná podezřívavost „jste od kreditních karet?“

„Ne, paní Hillová. To nejsem.“

Teď promluvila ještě opatrněji.

„Koho jste to vlastně chtěl?“

Je to vysoká dívka, má rovné vlasy, může jí být tak pětadvacet.

Sara Hillová mě nenechala domluvit.

„Nikoho takovýho neznám! A už mi nevolejte!“

Na lince se rozhostilo ticho, ale tentokrát už jsem znovu nezavolal. Pike vykročil k svému džípu, já nastoupil do svého vozidla a vydali jsme se na sever přes Cahuenga Pass do Sylmaru.

38

Sylmar je malá venkovská obec na úpatí Newhall Pass, kde se San Femando Valley ztrácí v horách. Hlavní ulice lemovala z módy vyšlá nákupní centra a podniky s rychlým občerstvením, ale v krajině přetrvaly i zbytky převážně skomírajících zelinářství a zahrádkářství, kterým bránila v rozvoji blízkost dálnic, železničních tratí a elektráren. Byla to oblast, v níž cedule hlásaly NAKRMÍME VÁS! nebo jen VAŘÍME.

Pike jel za mnou až k domku v neupravených končinách mezi Golden State Freeway a železniční tratí. Dvory tu byly prostorné, jak bývá na venkově zvykem, a spáleně horkem. U mnohých domů bylo vidět rzí prolezlá auta a ploty z pletiva, které byly tak staré, že klesaly už jen pod váhou vzduchu. I v tom zchátralém prostředí však domek Sary Hillové působil sešlým a skličujícím dojmem.

Na její příjezdové cestě bílý neon nestál, takže jsme projížděli okolo a dívali se, zda není zaparkovaný někde poblíž nebo ukrytý na dvoře nějakého souseda. Když jsme se vrátili k domku, zaparkovali jsme každý na jiné straně ulice a Pike pak odklusal po příjezdové cestě, aby kryl týl. Ve schránce ležely tři dopisy a pár reklamních letáků. Dopisy byly adresované Sáře Hillové. Byli jsme na správném místě.

Vzal jsem poštu ke dveřím, jednou zazvonil na zvonek a pak zaklepal. O pár vteřin později zavolala paní Sara K. Hillová za dveřmi:

„Kdo je tam?“

„Volal jsem kvůli Ivy Casikové.“

„Jděte pryč. O její kreditní kartě nic nevím, a tak vám nemám co říct.“

„Mám vaši poštu.“

„Položte ji na zem!“ vykřikla. „Krást poštu je federální zločin. Zavolám policii.“

„Já jsem od policie. Otevřete a ukážu vám odznak.“

Lhaní je často nejlepší taktika.

Sara Hillová prudce rozrazila dveře. Byla to vysoká, obtloustlá žena se zlostnýma očima, opuchlými klouby a silnou kostrou. Měla na sobě tenké domácí šaty, na lemu roztřepené, a opírala se o hůl. Pokusil jsem se kolem ní projít, ale nepovedlo se.

„Vy teda nejste od kreditních karet?“

„Ne, nejsem. Podívejte se.“

Ukázal jsem jí svou licenci. Policejní odznak sice nepřipomínala ani v nejmenším, ale ona stejně nejspíš netušila, na co se dívá.

„Dejte mi tu poštu. Vůbec se mi nelíbí, jak vypadáte. Vypadáte právě tak, jaký máte hlas.“

Zvedl jsem poštu, ale zatím jsem jí nic nepodal.

„Neon.“

„Opravdu nejste od kreditek?“

„Ne, nejsem. Snažím se najít ženu, která jezdí vaším autem. Může něco vědět o jistém závažném trestném činu a mohla by se dostat do nebezpečí.“

Ve zlostných očích se objevilo cosi podobného strachu, jako by byla zvyklá na špatné zprávy, a bála se, že uslyší další.

„Neměla snad nehodu, že ne? To už bych neunesla.“

„Znáte tedy mladou ženu, která se jmenuje Ivy Casiková?“

„Žádnou Ivy Casikovou neznám. Mám ale dceru, která se jmenuje Jonna Hillová. Má auto, jenže možná jen půjčený nebo pronajatý. Co se stalo?“

Snažil jsem se nahlédnout za její záda a přitom jsem zvedl ruku, abych naznačil Ivyinu výšku.

„Asi takhle vysoká. Velká holka, sportovní postava, rovné vlasy. Tady na paži má vytetované srdíčko.“

V očích Sáry Hillové se chvěl strach. Náhle se zapřená o hůl otočila a opřela se o zeď, aby neupadla. Potom hůl pozvedla a ukázala na něco hluboko v místnosti; co jsem neviděl, takže jsem ji následoval.

„Tamhle je Jonna. A neopovažujte se říct mi něco hroznýho.“

Malý obývací pokoj byl stejně zašlý jako dvůr, s rozedraným nábytkem, který nakysle páchl špínou a nakládanou zeleninou. Pod oknem stál stařičký televizor, který pravděpodobně už léta nefungoval. Na poličce měla přenosný televizor Hitachi a několik fotografií. Napřáhla hůl k jedné z nich.

„Tohle je moje Jonna. Nic špatnýho mi o ní ale radši neříkejte.“

Byl to portrét ze střední školy před maturitou, jaké se v posledním roce studia pořizují na všech amerických školách, aby je pak mohli vám a vaší rodině prodat v nejrůznějších velikostech. Ovšemže to byla Ivy, jen v mladším vydání, s přirozeně tmavými vlasy. Minulý týden jsem viděl spoustu takových maturitních fotografií, ale fotka Jonny Hillové tady nebyla jediná.

Vedle jejího obrázku stál ještě jiný – a na něm Yvonne Bennettová.

Chvíli jsem na ni mlčky zíral a pak jsem pohlédl na Saru Hillovou. To jediné, čím se jí její dcery podobaly, byly oči.

Hluboko v nich doutnaly plamínky hněvu.

Z kuchyně přišel Joe Pike, stejně tiše jako vzduch plynoucí vzduchem.

„Není tady.“

Paní Hillová se zapotácela leknutím a musela se opřít o hůl.

„Prokristapána, co vy jste zač?“

Laskavě jsem se na ni usmál.

„To je v pořádku, paní Hillová. Je taky od policie. Chtěli jsme se jen ujistit, že všechno je v pořádku.

Podíval jsem se na Pikea.“

„Koukni se, jestli tady něco nechala.“

Už odcházel, když paní Hillová výhružně zašermovala holí.

„Kam jde? Co chce dělat?“

„Rozhlídnout se. Takhle to poldové vždycky dělají. Vždycky si všechno prohlídneme.“

Svou holí znovu ukázala na fotografii.

„Doufám, že opravdu nejste z banky a že jste mi nelhal, abyste se dostal dovnitř. Jonna mě varovala, že sem někdo od nich přijde a bude ji hledat.“

Mluvil jsem, jak nejlaskavěji jsem svedl, úsměv sám.

„Jonna vám řekla, že se před nimi schovává?“

„Přečerpala kartu, nic víc. Víte přece, jak to tihle mladí dělají s kreditkama. Povídala, že ji budou hledat, a až přijdou, mám říct, že nevím, kde je, a že se spolu vůbec nestýkáme.“

Zkoumavě se na mě zahleděla, jako kdyby si teprve teď uvědomila, co mi to vlastně říká.

„Vy to tedy nejste, že ne? Jestli lžete, zvednu telefon a zavolám policii.“

„Ne, opravdu nejsme od kreditek.“

„Proč teda sháníte Jonnu? Dostala se do nějakýho maléru?“

„Myslím, že jo.“

Sara bezmocně klesla na pohovku.

„Nic takovýho mi proboha neříkejte. Řekla mi jen, že má nějaký problémy s kreditní kartou, a vy teď přijdete ještě s něčím jiným.“

Zvedl jsem Yvonninu fotografii. Mohla být o pět šest let starší než Jonna, a přestože jsem tam jakousi podobu spatřoval, byla každá dost jiná. Už na střední škole vypadala „Ivy Casiková“ vážně a zlověstně. Už tehdy měla koutky úst zkřivené ve vědoucím úsměšku, který postrádal veškerou nevinnost

„To je Jonnina sestra?“

„Nechci o ní mluvit. To je ta špatná. Vždycky byla špatná a jen se to horšilo. Už odmalička nebyla lepší než toulavá kočka. Ani bych tady její fotku neměla, kdyby si to Jonna nepřála. Naštvala by se, kdybych ji dala pryč.“

„Jmenovala se Yvonne.“

Sara Hillová byla překvapená.

„Vy jste ji znal?“

„Pomáhal jsem její smrt vyšetřovat“

„Věčně se někde toulala. Když byla malá, byla jako kočka na slunci.“

Začalo mi cukat pravé oko a dalo mi práci to udržet pod kontrolou. Vrátil jsem obrázek na původní místo.

„Měly každá jiného otce, že chodily po světě s různými jmény?“

„Dobrého a špatného, stejně jako ty dvě holky, a ani ten dobrý za mnoho nestál. Odešel jako všichni a začal se toulat. Yvonne byla napůl po něm.“

Objevil se Pike. Zavrtěl hlavou, což znamenalo, že nic nenašel. Posadil jsem se vedle paní Hillové.

„Musím Jonnu najít. Má mnohem horší problém, než přečerpanou kreditní kartu.“

„Jen mi neříkejte, že se z ní stala kurva. Jonna byla dobrá holka, ne jako Yvonne. Ne, radši mi nic takovýho neříkejte.“

„Víte, kdo byl Lionel Byrd?“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Byl obžalován z Yvonniny vraždy. To jste nevěděla?“

Bodala holí do podlahy, jako by jí to bylo jedno.

„Už jsem si nad tím vším umyla ruce. Byla vždycky špatná a zůstalo jí to. Rozešly jsme se už dlouho předtím, než ji stihl ten trest.“

Nevěděl jsem, co bych na tohle měl říci.

„Umyla jste si nad ní ruce,“ zopakoval jsem dutě.

„Když mi zavolala policie, řekla jsem, že s tím nechci nic dělat Ale Jonnu to vzalo. Pořád mluvila jen o tom, jak to tomu člověku mohlo projít, ale já to nechtěla slyšet, už jsem toho měla dost, a tak jsem Jonně řekla, že s tím musí přestat, protože Yvonne za to nestála. Yvonne nestála nikdy za nic a dostala, co si zasloužila.“

„Počkám venku,“ prohlásil Pike.

Paní Hillová se mračila, když odcházel.

„Chtěla Jonna potrestat toho muže, který zabil Yvonne?“ zeptal jsem se.

Paní Hillová znovu zašermovala holí.

„Nebuďte bláhový. Už se z toho dostala, sehnala si dobrou práci a vede si dobře, bohudíky za to. Jonna je mý dobrý dítě. O Yvonne se spolu nebavíme. Ví, že já o to nestojím.“

„Kde je teď?“

„Nejspíš doma.“

„Odešla odtamtud. Vypadá to, že se odstěhovala.“

Zdálo se, že to paní Hillovou zmátlo.

„Možná si myslela, že jste od těch kreditek. Není to dlouho, co se tu ještě stavovala. Řekla mi, že jede rovnou domů.“

Cosi z její jistoty mi napovědělo, že nejspíš nemluvíme o stejné věci.

„Vrátila se tedy do Hollywoodu?“

„Proč do Hollywoodu?“

„Do svého bytu.“

„Nebydlí v Hollywoodu. Má byt tady poblíž. U přehrady.“

Na očích jsem jí vidět, že mluví pravdu. Sara Hillová mi nezalhala ani slovem. Její dcera s úspěchem lhala, jak pusu otevřela.

Paní Hillová přivřela oči a mrkla na mě.

„Nejste teda od těch karet, přísaháte? Moc se bojí, že někdo od nich přijde, a tak se radši schovává.“

Usmál jsem se na ni, ale nebyl to upřímný úsměv.

„Ne, nejsem od nich. Povězte mi, kde Jonna bydlí. Chci zjistit, čeho se tolik bojí.“

39

Jonna Hillová si pronajala malý bungalow, který nebyl o mnoho větší než garáž Angela Tomasa, a nacházel se necelý kilometr od matčina domku. Pike zůstal se Sárou, aby jí zabránil dceru varovat, a já se za ní rozjel sám. Nevěděl jsem, co mohu čekat, že tam najdu, ale po příjezdu jsem zjistil, že se právě chystá odstěhovat.

Bílý neon byl zaparkovaný vedle domku s kufrem otevřeným jako hladová ústa. Když jsem zastavil na její příjezdové cestě, mladá žena, kterou jsem znal jako Ivy Casikovou, právě nesla do auta náruč šatstva. Hned mě nepoznala, protože se s oblečením v rukou zastavila a zahleděla se mým směrem. Pak jsem vystoupil.

„Ahoj Jonno. Pamatujete se na mě?“

Upustila šatstvo na zem a vyrazila ke dveřím. Rozběhl jsem se za ní, ale jakmile se ke vchodu dostala, z nějakého mně neznámého důvodu se otočila a hnala se na ulici. Možná byla tak vyděšená, že jediné, co ji napadlo, bylo prostě utéct. Kamkoli.

Dostihl jsem ji a skočil po ní na předním dvorku. Oba jsme padli na vyprahlou zem a sluncem sežehnutou trávu. Tloukla mě a škrábala, dokud jsem jí nezkroutil loket za záda.

„Nechte toho, Jonno! Přestaňte sakra!“

„Řeknu to na vás policii! Znovu jim zavolám!“

„Tak už toho kruci nechte. Vím, že jste Yvonnina sestra. Přestaňte s tím!“

Nakonec její odpor ochabl a jen s fňukáním, které připomínalo pláč, lapala po dechu.

Pomohl jsem jí na nohy a odvedl ji dovnitř, kde se zhroutila na židli s obličejem v dlaních. Na stěně měla napínáčky připíchnutých několik Yvonniných fotografií, na kterých spolu většinou byly jako děti, Jonna mnohem menší než její starší sestra. Ani tenkrát se ale neusmívala a Yvonne ji ochranitelsky objímala paží kolem ramen. Některé obrázky Jonna už ze stěny sundala, ale pár jich tam dosud viselo.

„Kdo vám pomáhal?“

„V čem by mi kdo měl pomáhat?“

„Kdo vám pomáhal s jeho vraždou?“

Zavrtěla hlavou.

„Pro mě to byl Lonnie Jones. Nevěděla jsem, kdo to je, dokud jsem to neuviděla v novinách.“

„Aha. Takže sestra Yvonne Bennettové si jen tak náhodou najala pokoj naproti člověku, který byl obviněn z její vraždy?“

„Náhody se dějí.“

„Kde jste vzala ty fotky?“

„Já nic nevím. Zavolám policii.“

Někdo jí to album smrti dal. Někdo jí řekl, kde najde Lionela Byrda, naočkoval jí do hlavy svůj plán a přesvědčil ji, že teď se konečně může postarat, aby ten chlap za vraždu její sestry zaplatil. Někdo ji využil, a já měl neblahý dojem, že ten někdo byl pan radní Wilts. Pokud chtěl, aby vyšetřování vraždy Repkové skončilo, pak to musel být on, ale neměl jsem pro to jediný důkaz.

„Byl to Wilts?“

„Vůbec nevím, o kom to mluvíte.“

„Dal vám fy fotky Wilts?“

„Nikoho takového neznám.“

V jejích jasných očích se nechvěl ani náznak strachu a já věděl, že se k ničemu nepřizná. Zavolal jsem Pikeovi na mobil.

„Je tady. Mám ji.“

„Hned tam jedu.“

Odložil jsem telefon a začal prohlížet Jonniny věci. Pátral jsem hlavně po střelné zbrani nebo noži či něčem, čím by se mě mohla pokusit zabít, ale našel jsem kopii původní zprávy o zatčení Lionela Byrda a soudní dokumenty ohledně odvolání žaloby proti němu.

Zvedl jsem ta lejstra, aby je viděla.

„Tomuhle říkáme důkaz.“

Ukázala mi vztyčený prostředníček.

„Tomuhle říkáme prst. Nemáte proti mně vůbec nic.“

Její peněženka, klíče, sluneční brýle a dva mobilní telefony ležely na kuchyňské lince. Zpočátku jsem telefonům nevěnoval pozornost, ale pak mi jeden z nich začal připadat povědomý. Byl nevzhledný, laciný a zastaralý, přesně takový jako telefon, který byl zobrazen na příloze v Marxových spisech.

Když jsem ho vzal do ruky, Jonna zneklidněla.

„Nevím, proč mi to děláte, ale postarám se, aby vás zatkli. A myslím to vážně.“

Dotkl jsem se prstem rtů. Pssst!

„To není můj telefon. Našla jsem ho.“

„Pssst!“

Čím déle jsem telefon zkoumal, tím jistější jsem si byl. Druhý přístroj byl malá úhledná Motorola, ale mobil značky Kyoto byl identický s telefonem v Marxově spisu. Debra Repková měla Šest hovorů z předplaceného čísla přiděleného stejnému modelu. Ze svého palmtopu na tentýž telefon volala.

Pike zastavil na příjezdové cestě za Jonniným vozem a vešel do domu. Pokývl hlavou, když vstoupil, ale nic neřekl. Jonniny oči se rozšířily, jako by spatřila kobru. Ukázal jsem mu telefon.

„Říká ti to něco?“

„Jo, říká.“

„Je to tak.“

Zapnul jsem telefon a na displeji sledoval, jak si hledá signál. Trvalo mi asi minutu, než jsem zjistil, jak se dostat k výpisu hovorů, a pak jsem projel volaná čísla. Možná jsem se i usmál. Všechny hovory byly na stejné číslo, a to číslo jsem znal.

„Tak co?“ chtěl vědět Pike.

„Volala na stejné číslo jako Debra Repková. A přijaté hovory jsou taky z něho.“

„Wilts?“

„To teprve budeme muset zjistit.“

Jonna vstala ze židle a pokusila se utéct, ale Pike ji sevřel v náručí. Kopala a házela hlavou ze strany na stranu, ale Pike ji držel pevně a navíc jí ucpal ústa. Přimáčkl ji k sobě jen natolik, aby se přestala zmítat, a pak na mě pokývl.

Vyťukal jsem to číslo, čekal a poslouchal vyzvánění. Nemusel jsem čekat dlouho.

Jakýsi hlas řekl: „Jonno? Kdes byla? Volal jsem ti už…“

Zadržel jsem dech a v duchu se ptal sám sebe, jestli ten na druhé straně nemůže slyšet tep, který mi burácí v uchu.

„Haló? Slyšíte mě?“ zeptal jsem se.

„Máte špatné číslo,“ vykřikl hlasitě.

„Opravdu?“

Vypnul jsem telefon a zhluboka se nadechl. Chtěl jsem tu hrůzu od sebe odsunout, odfouknout, ale nedokázal jsem se ani hnout.

„Byl to Wilts?“ zajímal se Pike.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, nebyl. Byl to Alan Levy.“

Část čtvrtá

PRÁVO
ODVETY

40

Pike svázal Jonně ruce prodlužovací šňůrou. Její mobilní telefony jsem strčil do papírové tašky ze supermarketu, kterou jsem našel v kuchyni, a všechno ostatní jsme nechali tak, jak jsme to našli. Marx bude chtít, aby detektivové a kriminalisté našli místo pokud možno v původním stavu. Byla to Marxova hra a měl jsem mu ji nechat, ale neudělal jsem to.

Když Pike odváděl Jonnu do svého džípu, zavolal jsem Bastillové. Jediné číslo, které jsem měl, bylo na její mobil, ale nebrala ho. Možná se na mě ještě zlobila, nebo měla něco důležitého na práci. Ať už ale byla příčina jakákoli, byl jsem rád, že s ní nemusím mluvit Nechal jsem jí zprávu.

„Pravé jméno Ivy Casikové je Jonna Hillová. Je nevlastní sestrou Yvonne Bennettové. Zavolejte Pikeovi. Je s ním.“

Nadiktoval jsem jeho číslo, pak jsem zamkl Jonnin dům a vydal se za nimi k džípu. Klíče jsem podal Pikeovi.

„Policie je bude potřebovat. Nechal jsem Bastillové vzkaz a tvoje číslo. Zavolají ti.“

Pike měl zatím Jonnu a její matku držet na bezpečném místě, dokud se nespojíme s Marxem.

„Víš jistě, že mě nebudeš potřebovat?“

„Stačím na to sám. Brzy se sejdeme.“

Sledoval jsem, jak odjíždějí, a pak jsem se podíval na Jonnin dům. Chvíli jsem si ho prohlížel a potom jsem obrátil zrak k nebi. Nebyl na něm jediný mráček, jediný pták. Přál jsem si, aby tam bylo aspoň něco, ale obloha byla jen mléčně modrou pouští. Vklouzl jsem do auta a zkoumal číslo mobilu, které mi Alan Levy dal, ale po telefonu jsem s ním mluvit nechtěl. Místo toho jsem zavolal do jeho kanceláře.

„Ahoj Jacobe. Je tam Alan?“

„Je mi líto, ale není. Zavolal vám vůbec? Váš vzkaz jsem mu vyřídil.“

„Jo, mluvili jsme spolu, ale potřeboval bych si s ním promluvit ještě jednou. Je u soudu?“

„Ne, tam není. Nechodí tam od té doby, co to začalo s tím Byrdem. Už tam pěkných pár dní nebyl.“

„No, co se dá dělat.“

„Mohl bych mu zase poslat textovku.“

„To nebude nutné. Poslyšte, nepracuje třeba doma?“

„To nevím, pane Cole. Znáte Alana. Může něco sepisovat nebo někde něco ověřovat. Je těžký ho sehnat“

Ukončil jsem hovor a zavolal jednomu realitnímu agentovi, o kterém jsem věděl, že má přístup k výpisům z daní z nemovitostí. O šest minut později jsem měl adresu Alana Levyho a mířil k Santa Monice. Když jsem tam dojel, bylo časné odpoledne. Neměl jsem sem jezdit, ale přesto jsem to udělal. Měl jsem počkat na policii, ale nepočkal jsem na ni.

Adresa mě přivedla k velkému patrovému domu ve stylu Cape Code tři bloky od pláže, v příjemné obytné čtvrti. Všude byly dlážděné chodníky, děti na skateboardech a na každé příjezdové cestě auto. Ale nedaleko byla i pláž Santa Moniky, což znamenalo, že obyvatelé byli bohatí. Zaparkoval jsem na protější straně ulice. Kolem mě projely dvě děti na skateboardech, a jakási žena, která pravděpodobně u někoho pracovala jako hospodyně, stála na rohu. U několika domů pracovali zahradníci, ale před Levyho domem se nedělo nic. Na konci příjezdové cesty se za vraty skrývala garáž, takže jsem neviděl, jestli v ní Alanovo je auto či není. V tento letní čas by jeho děti měly mít prázdniny, ale nedokázal jsem říct, zda je někdo doma. Mohly být někde na táboře, ale také se mohly koupat na zahradě v bazénu a Alan s nimi. Nebo se taky mohl krčit někde v domě a mezerou v žaluziích vyhlížet ven.

Vytáhl jsem zpod sedadla pistoli, zasunul si ji pod košili a vydal se přes ulici. Než jsem došel k chodníku, začal vibrovat můj mobil. Volala Bastillová, ale ignoroval jsem ji.

Domovní dveře byly rozměrné a těžké jako víko od rakve. Zdvořile jsem zaklepal a pak ještě zazvonil. Nikdo mi ale nepřišel otevřít, takže jsem přes vrata na příjezdové cestě přelezl na prostorný zadní dvůr, kde byl nádherný bazén s venkovními terasovými palubkami a hezkou růžovou zahradou. Nikde žádné děti, takže Levyho rodina si neužívala úžasného letního dne. Na hladině bazénu plul jediný list. Voda byla tak čistá, že by se mohla vznášet ve vzduchu.

Šel jsem podél zadní stěny domu, klepal na posuvné skleněné a francouzské dveře, ale nikde se nic nepohnulo.

„Haló Alane! To jsem já, Elvis Cole. Je někdo doma?“ Nikdo, dokonce ani hospodyně.

Vykročil jsem ke garáži. Dveře byly u země a po straně zamčené. Nechtěl jsem ztrácet čas nimráním se v zámku, takže jsem se vrátil k francouzským dveřím. Rozbil jsem jednu tabulku, sáhl dovnitř a otevřel si. Měl jsem mít v ruce pistoli, ale neudělal jsem to. Nechtěl jsem vyděsit jeho děti. Mohly být uvnitř a třeba spát Možná že spali všichni.

„Je tady někdo?“

Stál jsem ve dveřích, naslouchal, ale v domě vládlo i nadále ticho. Zavolal jsem ještě hlasitěji:

„Paní Levyová! Pracuju s Alanem a Jacob mi řekl, že by mohl být doma.“

Můj hlas se odrážel ozvěnou, jako by jejich dům byla nějaká jeskyně. Na kávovém stolku neležely žádné časopisy ani DVD, na podlaze žádné hračky nebo videohry. Pokoje byly velké a krásně zařízené, ale tak bez života, až z toho naskakovala husí kůže.

„Haló!“

Přešel jsem z rodinného pokoje do obývacího, pak jsem vstoupil do prostorné jídelny, studené jako mauzoleum. Stůl byl nádherný a židle kolem něho tak dokonale rozmístěné, jako by jimi už léta nikdo nehýbal.

Z jídelny se šlo do kuchyně a pak do spíže. Máte-li děti, máte pro ně doma i dětské pochoutky, ale tady nebyly nikde žádné vločky, žádné sušenky, žádné sladké tyčinky. V policích stály jen řady konzerv s dušeným hovězím. Samé dušené maso. Na podlaze se táhla řada prázdných láhví od vodky. Konzervy i láhve byly pečlivě srovnané, s nálepkami vesměs obrácenými ven. Když jsem ze spíže vycouval, cítil jsem, jak se potím v podpaží.

Lednička byla narvaná krabicemi s jídlem doneseným z restaurací, nealkoholickými nápoji a dalšími láhvemi vodky, ale nikde žádná ovocná šťáva nebo mléko, žádné arašídové máslo ani vajíčka. Vytáhl jsem pistoli a přiložil si ji ke stehnu, ale věděl jsem, že tady nikoho nenajdu. Alana, ani nikoho jiného. Nikoho živého.

Můj mobil začal znovu bzučet, hlasitě jako vosí roj. Přikryl jsem ho dlaní a pokoušel se zjistit, zda v domě nezaslechnu nějaké zvuky. Tajil jsem dech a měl jsem chuť roztříštit dveře nebo vyskočit z okna, abych se dostal z tohohle domu hrůzy, jako kluk prchající před rozdrážděnými včelami, ale nic takového jsem neudělal.

Klusem jsem proběhl zbytek domu. Předtím jsem se pohyboval pomaleji, ale nyní jsem zrychlil a nahlížel do všech místností s namířenou pistolí. Zkontroloval jsem manželskou ložnici, pak Alanovu domácí pracovnu, kde se police na zdech ježily soudními předvoláními a medailemi. Prudce jsem otvíral dveře, kontroloval záchody a koupelny a pak bral schody nahoru po třech. Byl jsem vyděšený z pomyšlení na to, co bych mohl najít, ale dělal jsem všechno pro to, abych to nalezl.

Dětské pokoje byly v patře – všechno dokonalé a uklizené, ale ještě děsivější než zbytek domu. Stěny zdobily plakáty dnes už téměř neznámých celebrit a zapomenutých kapel. Na dětských psacích stolech stály počítače o několik generací starší než současné modely. Kartáčky na zuby v jejich koupelně nikdo nepoužil už celá léta.

Téměř jsem upadl na schodech, jak jsem spěchal do koupelny v přízemí. I tady to bylo stejné. Přípravky pro muže byly nedávno použité, ale dámská kosmetika zaschlá a zastaralá, a nikde žádné dámské spodní prádlo čekající na vyprání.

Srdce mi divoce bušilo a ticho hřmělo jako oceán. Když jsem se rozběhl, rozehřmělo se ještě víc. Prohnal jsem se domem zpět, francouzskými dveřmi ven a zastavil jsem se až u svého auta. Oceán burácel dál, dokud jsem si neuvědomil, že to opět vibruje a bzučí můj mobilní telefon. Bastillová to zkoušela potřetí. Tentokrát jsem to zvedl.

41

Jonna Hillová seděla v příjemné béžové místnosti policejní stanice na Mission Street na vrcholu San Fernando Valley. Byla daleko od očí a uší v centru; Marx neměl potíže ji ukrýt. Byla to příjemná místnost se vzorovanými tapetami, ve které obvykle vypovídaly oběti znásilnění a zneužívání. Žensky vyhlížející prostředí mělo obětem pomáhat, aby se neostýchaly hovořit Sledovali jsme ji jednosměrným zrcadlem. Byla tam sama a hrála si s uzávěrem láhve s vodou. Věděla, že ji sledujeme. Bastillová a Munson ji téměř dvě hodiny vyslýchali, ale ani tohle příjemné prostředí jim nepomohlo. Jonna se k ničemu nepřiznala a Levyho do toho odmítala zaplést.

Munson si promnul oči, pak se opřel o zeď a zamračil se na mě.

„Jste si naprosto jistý, že to byl Levy?“

„Jo, naprosto.“

„Možná měl jenom podobný hlas.“

„Byl to Levy, Munsone,“ ohradil jsem se. „Já jeho hlas znám.“

Na naší straně nebyly žádné vzorované tapety ani uklidňující výzdoba. Pozorovací místnost byla šedivá jako bitevní loď s psacím stolem pokrytým skleněnou deskou, kovovými židlemi a nahrávacím zařízením. Zůstali jsme tu s Pikem s Munsonem, zatímco Bastillová odjela pro originální album s fotografiemi zavražděných žen. Marx přicházel a odcházel a volal svým známým v Barshop & Alter. Dělali všechno pro to, aby zůstali „v dosahu radaru“.

Po několika minutách se vrátil a třímal svůj mobil, jako by byl rozžhavený. Už ode dveří pohlédl na Munsona.

„Už promluvila?“

„Vytrvale zapírá. Zatím nic.“

„Věří mu,“ ozval se Pike.

Munson vyvalil oči.

„Prosím vás, Pikeu. Je šílená.“

„Možná je šílená,“ namítl jsem, „ale věří, že jí Levy pomohl potrestat muže, který zabil její sestru. Myslí si, že jsou na jedné lodi.“

Na pracovním stole byly rozložené policejní záznamy a spisy případu Yvonne Bennettové. V psychiatrickém posudku, vyžádaném v době jejího prvního zatčení, stálo, že byla opakovaně zneužívána muži, které si její matka vodila domů. A pokud si ti muži dovolovali na Yvonne, pravděpodobně se pokoušeli zneužít i její mladší sestru. Byl bych rád věděl, zda Yvonne chránila Jonnu tím, že se jim nabídla sama. Díval jsem se na probodnuté srdce na Jonnině předloktí a pomyslel jsem, že takhle by to klidně být mohlo.

„Vždycky byla špatná a jen se to horšilo. Už odmalička nebyla lepší než toulavá kočka. Ani bych tady její fotku neměla, kdyby si to Jonna nepřála. Naštvala by se, kdybych ji dala pryč.“

Munson to tak ale neviděl.

„No, bylo by dobrý, kdyby už z ní něco vypadlo, abychom to mohli zaprotokolovat. Pořád ještě tomu totiž nevěřím. Naším chlápkem je Wilts.“

Marx pohupoval mobilním telefonem, jako kdyby byl nervózní, a pak si založil paže na prsou.

„Možná ne. Někdy v době, kdy byla zavražděná Frostokovichová, jeden partner v Barshopu vybíral peníze na Wiltsovu kampaň. Mluvil jsem s ním a on povídal, že Levy byl u toho. To už máme dva. Zdá se, že Levy měl k těm ženským přístup přes svoji firmu.“

„Byl Levy na té večeři pro Wiltse, po které byla zavražděná Repková?“

„Někdo už mi to zjišťuje. Má mi zavolat.“

Munson prudce vyhodil paže nad hlavu. Místnost byla tak malá, že málem uhodil Pikea.

„Tak jak to vlastně je? Spletli jsme se s Wiltsem, nebo je ještě pořád podezřelý?“

„Dozvíme se to, až promluví.“

„Nemohl Levy dělat Wiltsovi zprostředkovatele?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Něco takového si necháváte jen pro sebe. A děláte to sám. Jestli ty fotky dostala od Levyho, pak je nafotil Levy.“

Marx se podíval na Jonnu, která stále ještě otáčela šroubovacím uzávěrem.

„Kdy jste s ním byl naposledy v kontaktu?“

„Mluvili jsme spolu po telefonu dneska ráno. Tlačil na mě, abych ji našel.“

„Dobře. A předtím?“

„Včera. Přijel za mnou domů. Chtěl vědět, co děláte vy, a vyptával se na tu holku.“

„Využíval vás,“ zavrčel Munson.

„‚Jo, Munsone, a co?“

„To nebyla kritika.“

Otočil jsem se k Marxovi.

„Podle mě ji hledá proto, aby ji zabil. Nebrala mu telefony, takže si zřejmě myslela totéž. Proto se asi vrátila do Sylmaru.“

Munson si povzdychl.

„Měli bychom toho chlapa sbalit. Aby už nechodil po ulicích.“

„A jak? Teď už může být v půli cesty do Číny.“

Pike se v rohu zavrtěl.

„Ne. Chce ji. Je to jeho slabina.“

Marx ale nevypadal přesvědčeně.

„Jestli si s ním budeme zahrávat tak dlouho, dokud ta holka nepromluví, jen ho tím varujeme. Nemáme nic. I kdyby nám řekla všechno, co ví, ale nepodloží to žádnými tvrdými fakty, je to jen její slovo proti jeho. Víte dobře, že s tímhle by si Alan Levy hravě dokázal poradit.“

Munson si s rozmrzelým výrazem založil ruce na prsou.

„Řekne, že ho falešně obviňuje, protože hájil muže, který zavraždil její sestru.“

„Přesně tak.“

„To by ještě nebylo tak zlé. Necháme si ji tady osmačtyřicet hodin a pak ji buď obviníme, nebo pustíme.

V každém případě o tom Levymu řekneme. Teď ho sbalíme, dokud se ještě nemá na pozoru.“

„Kde ho ale sebereme? V kanceláři není. A Cole říká, že doma taky ne. Myslíte si snad, že přijde sám?“

„Zařiďte, ať mu zavolají z Leverage. Někdo z té firmy.“

„Na to neskočí,“ prohlásil Pike. „Přeruší hovor a už o něm nikdy neuslyšíme.“

Sledoval jsem Jonnu. Na druhé straně zrcadla stále otáčela uzávěrem. Láhev byla prázdná, což znamenalo, že brzy bude potřebovat na malou, ale zatím pořád otáčela uzávěrem. Sledoval jsem ho, a ona náhle vzhlédla, jako kdyby můj pohled na sobě vycítila. Usmála se, jako by mě viděla, a já jí úsměv vrátil.

„Levy předpokládá, že ji hledám,“ prohlásil jsem. „Chce, abych ji našel, a doufá, že mu zavolám. Takže bych mu zatelefonoval.“

„A V čem nám to pomůže?“

„Řeknu mu, že jsem ji našel. Řeknu mu, kde je, a on tam přijede.“

„A my ho seberem. Ale co dál? Z toho případ neuděláme.“

„Kdyby spolupracovala, mohli bychom ho přimět k tomu, aby se prozradil. Natočíme si ho a budete mít případ.“

Munson se zasmál a znovu rozhodil rukama. Pike raději ustoupil stranou.

„Probuďte se, Cole. Jen se na ni podívejte. Je neoblomná.“

„Teď pevně věří, že její sestru zabil Byrd. Pokud ji ovšem přesvědčíme, že to udělal Levy, mohla by se rozpovídat.“

Marx na mě chvíli zkoumavě hleděl a pak se podíval na Jonnu. Roztočila kulatý uzávěr. Klouzal po stole a pak obloukem vyletěl do vzduchu.

Marx se obrátil na mě.

„Zkusme to.“

42

Čekal jsem sám před výslechovou místností a usrkával kávu za třicet pět centů, kterou jsem si koupil v automatu na konci chodby. Byla hořká a tak horká, že se mi na jazyku dělaly puchýře. Stejně jsem ji vypil. Bolest byla příjemným rozptýlením.

V automatu zachrastily mince a upoutaly moji pozornost. Házel je tam Marx, a zatímco čekal, až se mu pohárek naplní, zaregistroval, že tam postávám. Pak se svou kávou přešel kolem mě. Usrkl si a ušklíbl se.

„Hnus.“

„Odporná.“

„Nechápu. Na centrále máme automat, který dělá nejlepší kafe na světě. Stejný automat, stejných pětatřicet centů, jedno kafe skvělý, druhý nechutný.“

Přesto se znovu napil. Možná se také potřeboval rozptýlit.

„Sledujeme jeho dům. Není tam, jak jste povídal, ale kluci ho hlídají. Její mámu vezmeme na noc na stanici ve Foothillu a pak jí něco najdeme, nejspíš nějaký motel. Toho hajzla dostaneme.“

Byly to jen řeči, ale část mého já je potřebovala slyšet. Možná vycítil, proč si tu pálím jazyk. A potom tiše dodal:

„Nebyl jste sám. Představte si, co asi prožívají ti borci v Barshop Barshop.“

Zasmál jsem se jeho vtipu a jeho velký obličej se rozzářil úsměvem. Nikdy předtím jsem ho neviděl se usmívat a byl bych se vsadil, že my dva si tedy úsměvy nikdy vyměňovat nebudeme.

„Víte, co mě dostalo nejvíc?“ nadhodil jsem.

„Dám se poddat.“

„Že mě Levy do té své hry zatáhl. Jako kdybych byl jeho komplic.“

„Pokud to chcete vidět takhle, pak do toho zatáhl soudce, Crimmense a spoustu dalších, ale je to nesmysl. Dělal jste jen svou práci. Levy viděl svoji příležitost a využil jí. Je to mazaný chlap. Vsadím se, že si to začal plánovat od chvíle, kdy se dozvěděl, že za vraždu Yvonne Bennettové někoho zabásli.“

„Doufám, že budeme mít příležitost se ho na to poptat“

Marx měl zřejmě pravdu. Yvonne Bennettová byla pátou obětí. Alan Levy předtím spáchal čtyři vraždy, aniž by někoho zatkli či obvinili, a dokonce ani neměli žádného podezřelého. Musel být sám se sebou spokojený. Jistě si vyhledával zprávy o vraždách, které spáchal, a pravděpodobně se občas i diskrétně dotazoval, jak pokračuje v jednotlivých případech pátrání. Bezvadně to do sebe zapadalo – jako významný obhájce měl Levy kontakty v celém systému. Pravděpodobně byl překvapený, když se dozvěděl, že byl zatčen kdosi jménem Lionel Byrd. Zajímalo by mě, zda ho pobavilo, že si to za něj odskáče někdo jiný, nebo ho naštvalo, že někomu neprávem přiřkli jeho dílo. Třeba budu mít možnost zeptat se ho i na tohle. Když prozkoumal Byrdovu minulost a chabé Crimmensovy argumenty, zřejmě si uvědomil, že by měl v ruce dobrou kartu, kdyby ho dostal z vězení. I po propuštění by byl podezřelým vrahem – mužem obviněným z vraždy Yvonne Bennettové a potenciálním esem v Levyho rukávu. Koneckonců, když mohli Byrda podezřívat jednou, mohlo by se to klidně stát podruhé. Tahle možnost ho pravděpodobně lákala, protože to dávalo smysl a vypadalo to dobře.

„Proč se tak usmíváte?“ zajímal se Marx.

„Představoval jsem si, co by asi Levy udělal, kdybych byl zjistil pravdu už v době, kdy jsem dělal na Bennettové.“

„Zabil by vás. Nejspíš počítal i s takovou eventualitou.“

Přikývl jsem a pomyslel si, že kdybych na to byl přišel už před třemi roky, Lupe Escondidová a Debra Repková by ještě byly naživu. Anebo já bych byl po smrti,

„Byla to ta pyrotechnička, co?“ zeptal se Marx.

Zkoumavě na mě hleděl.

„Která pyrotechnička? Myslíte Starkeyovou?“

„Jo, tu. Pomáhala vám, co?“

„Nesmysl. Starkeyová mi nepomáhala. Ani Poitras. Nějaké vnitřní pomoci se mi dostává, ale ne od nich.“

„Starkeyová se naštvala, když jsme ji z toho vyřadili, takže vám začala pomáhat. Intuice mi pracuje, Cole. Stejně jako vám.“

„Myslete si, co chcete, ale Starkeyová s tím nemá nic společného.“

Marx se mi na to chystal něco říct, ale začal mu zvonit telefon. Podíval se na číslo volajícího a zvedl prst, abychom zmlkli.

„Můj člověk v Barshopu…“

Mluvili necelou minutu a Marx pak telefon odložil.

V ostrém svědě zářivek vypadal nepřirozeně bledý.

„Byl Levy na té večeři?“

„Byl. Nečekali ho, ale na počátku večera se tam ukázal. Pobyl tam asi jen patnáct nebo dvacet minut a odešel ještě před začátkem. Vypadal rozrušeně.“

„Chtěl vidět Debru.“

„To už jsou tři, Cole. Začíná se to skládat dohromady.“

Levy byl už zřejmě rozhodnutý, že ji zabije, a připravoval se na to, ale to nám může potvrdit jen on sám. Proč si vybral právě Debru Repkovou a proč ty ostatní? Co ho přinutilo ji zabít právě onoho večera, tři měsíce před svým typickým rozvrhem, když byl v minulosti vždy tak opatrný? Chtěl jsem se to dozvědět. Obvinění Levyho už se rýsovalo, ale smysl by mělo pouze v případě, že Jonna Hillová začne mluvit.

Bastillová s fotografiemi konečně dorazila.

Pike a Munson se budou dívat přes zrcadlo.

„Jsem připravená, náčelníku, stačí říct.“

„Jdeme nato.“

Bastillová vešla do místnosti, v níž čekala Jonna. Marx vyrazil za ní, ale pak zaváhal a otočil se ke mně.

„Jestli o to stojíte, tak vám chci říct, že jsem rád, že jste z toho nevycouval, Cole.“

„Díky, náčelníku. Nápodobně.“

„Jo, ta Starkeyová. Povězte jí, co jsem právě řekl.“

Přikývl jsem a Marx vešel dovnitř.

43

Když jsme vešli, Jonna s propletenými prsty pohodlně seděla v křesle. Zdála se uvolněná, ale ne tím způsobem, jako když si jen tak hovíte, nýbrž jako zkušená sportovkyně. Marx s Bastillovou se dohodli, že mluvit bude Bastillová, jako žena s ženou. Oba chtěli, abych byl uvnitř s nimi, protože mě s Jonnou něco spojovalo: její sestra.

Bastillová a já jsme se posadili, Marx si stoupl do kouta. Bastillová položila na stůl hnědou obálku, ale zatím ještě ji neotevřela.

„Jak se vede?“ zeptala se Jonny.

„Dík, jde to.“

„Pana Colea znáte?“

„Jo. Ten to všechno začal.“

„A náčelníka Marxe?“

Přikývla.

„Chci, abyste věděla, že všechno, co tady říkáme, se nahrává.“

„To je mi fuk. Já s tím nemám nic společného. Vůbec nevím, co po mně chcete.“

Bastillová položila dlaně na obálku. „Jste sestra Yvonne Bennettové a udržovala jste kontakty s mužem, který byl obviněn z její vraždy, posléze začal používat falešné jméno a zanedlouho zemřel. Co si o tom máme myslet?“

„Nemůžu za to, že jsem se s ním seznámila. Myslela jsem, že je to někdo, kdo se jmenuje Lonnie Jones.“

Marx se v koutě pohnul.

„Věděla jste, že je to Lionel Byrd, protože vám to Alan Levy řekl.“

„To není pravda.“

„Nenáviděla jste Levyho. Vaše matka nám řekla, že jste mu volala do kanceláře a posílala mu nenávistné dopisy.“

„Je už stará.“

„Proto vás pravděpodobně překvapilo, když vás kontaktoval. Myslím, že to bylo takhle, že ano, Jonno? Pravděpodobně vám řekl, že se cítí provinile a mrzí ho to a podobné nesmysly.“

Jonna zrudla, ale jinak neprojevila žádnou reakci.

„Říkal, že ho tehdy Byrd ošálil, ale teď je venku a znovu zabíjí lidi, a on s tím chce něco udělat. Nebylo to nějak takhle? Nechala jste telefon vyzvánět desetkrát? Osmkrát?“

„Už toho nechte, náčelníku,“ vložila se do toho Bastillová.

Hodný polda, zlý polda.

Vytáhla fotografie z obálky. Každá byla zapečetěná v plastovém obalu. Byly to originální snímky z alba, dosud se skvrnami po zpracování útvarem vědeckého vyšetřování. Jednu po druhé Jonně podávala. Sondra Frostokovichová. Janice Evansfieldová. Všechny oběti kromě Yvonne Bennettové.

Jonna jim ale věnovala jen nepatrnou pozornost

„Víte, že Byrd je nepořídil, protože jste mu je sama dala. Dobře víte, jak to bylo. Nafotil to člověk, který ty ženy zavraždil. Jinak to možné není.“

„To nemůžete vědět. Mohla je pořídit policie. Se zavražděnými se to tak přece dělá.“

„Tohle vám Levy napovídal? Takhle vysvětlil, odkud je má?“

Bastillová vytáhla z obálky sešívačkou scvaknuté listy a položila je před Jonnu.

„Tohle je zpráva soudního lékaře ohledně těch fotografií. Vysvětluje, jak byly pořízené. Jestli chcete, můžete si ji přečíst. A pokud jí nebudete rozumět, přivedeme sem někoho z oddělení vědeckého vyšetřování, aby vám to vysvětlil. Nechceme vám lhát.“

Bastillová se dotkla fotografie Janice Evansfieldové a ukázala na pramínek krve. Dotkla se krůpějí krve, kapajících Sandře Frostokovichové z nosu, a pak vytáhla fotografii pořízenou úředním ohledávačem mrtvol, na níž už byla mnohem větší kaluž. Zatímco jí Bastillová tohle všechno vysvětlovala, vytáhl jsem z obálky fotografii Yvonne Bennetové a čekal, až na mě přijde řada.

Ve správný okamžik jsem odsunul stranou všechny snímky a položil na stůl fotografii Yvonne. Jonna se naklonila kupředu, když spatřila svou sestru.

„Vidíte tohle?“

Poklepal jsem prstem na krvavou bublinu a pak jsem vedle této fotografie položil tu policejní, aby viděla rozdíl.

„Byla to bublina z její krve. Vytvořila se, když umírala, ale o pár vteřin později už praskla.“

Jonna zírala na fotografie, ale věděl jsem, že je nevidí „Víte, že jsem pracoval pro Levyho ve prospěch Lionela Byrda?“

Podívala se na mě, ale zdálo se, že hledí na něco kilometry vzdáleného.

Bastillová se mě pod stolem dotkla nohou a Marx se v koutě začal usmívat.

„Levy vám o mně řekl, že ano?“

Neurčitě zavrtěla hlavou a pak její pohled opět přitáhly ty fotky.

Do hovoru se vložila Bastillová. „O Coleovi nebyla v televizi ani v novinách jediná zmínka. On sám vám to neřekl a ani my jsme vám to nesdělili, ve vaší přítomnosti jsme o tom nemluvili. Že pro Alana Levyho dělal, jste se tedy nemohla dovědět jinak než od něho.“

„Jonno, podívejte se na mě,“ požádal jsem ji.

Poslechla, ale její pohled byl mdlý a matný.

„Levy mě využíval stejně jako vás, a já na to dlouho nepřišel. Pracoval jsem s ním, skoro každý den jsem s ním mluvil, a on si se mnou jen pohrával. To dokazuje, jak je dobrý. Lionel Byrd vaši sestru nezabil. Vím, že tomu nevěříte, ale opravdu to neudělal. Jestli vám ty fotky dal Levy, pak je jejím vrahem on, a my mu to teď můžeme dokázat.“

„Levy…“ vypravila ze sebe Jonna.

„Levy mě využíval k tomu, abych pro něho zjišťoval, co ví policie. Nutil mě taky, abych vás našel. Věřím, že měl v úmyslu vás zabít. Z vašeho telefonu víme, že vám mockrát volal. Víme také, že jste jeho telefony nebrala, ani mu sama nevolala. Myslím, že jste sama tušila, že s tím chlapem je něco v nepořádku.“

Marx vystoupil z kouta.

„My vás taky pokládáme za oběť a podle toho se k vám budeme chovat. Nemůžu vám slíbit, že vás z toho vytáhneme úplně, ale můžeme uzavřít slušnou dohodu. Budete-li spolupracovat, dostanete nižší trest a budete dřív podmíněně propuštěná.“

Jonnin pohled znovu přitáhla Yvonnina fotografie, detailní záběr na tu příšernou rudou krvavou bublinu. Dotkla se jí prstem a tvář jí zkameněla ve stejně vážném, odhodlaném výrazu, jaký jsem viděl na jejím portrétu ze střední školy. Zvedla fotografii, políbila ji a pak ji hodila mezi ostatní. Najednou vypadala uvolněnější.

„Co chcete?“

„Zaznamenané přiznání viny.“

„Dobře. Udělám to.“

Bastillová zavrtěla hlavou.

„Vy ne. Levy. Vaše svědectví nebude stačit Potřebujeme, aby se přiznal, že vám dal ty fotky nebo vám pomáhal s plánováním vraždy. Stačí, když dozná, že o těch věcech věděl. To už nám stačit bude.“

„Chcete, abych mu zavolala?“

„Ne, na to je Levy moc mazaný, aby řekl něco usvědčujícího do telefonu, ale myslíme si, že Cole by ho někam dotlačit mohl.“

„Najdu ho,“ prohlásil jsem. „Měl jsem mu zavolat“

„A on mě zabije,“ namítla Jonna.

„To byla jen má domněnka. Pravděpodobně se pokusí zabít i mě.“

„Vybereme nějaké bezpečné místo,“ slíbila Bastillová. „Zajistíme ochranu –“

Jonna ji přerušila.

„Na tom nezáleží. Jdu do toho, abyste ho dostali.

Řekla to bez jakéhokoli zaváhání či stopy lítosti. Byla ledově klidná.

44

Marx zamluvil konferenční místnost a pak si objednal taktický tým SWAT s inspektory plus tým lidí, kteří by všechno naplánovali. Dovolili mi, abych se akce zúčastnil, protože jsem v ní měl hrát klíčovou roli – mým úkolem nebylo jen Levyho dopadnout, ale ještě z něho vylákat přiznání. Sestavili plán, vybrali lokalitu, zajistili pozorování a nasadili taktický tým ještě dřív, než jsem zavolal. Nevěděli jsme, jestli bude Levy se schůzkou souhlasit, ale hoši ze SWAT chtěli mít vše zajištěno včas. Kdyby se plán změnil, přizpůsobili by se. Byli v této branži nejlepší.

Technik jménem Frank Kilane, který měl na starosti sledování, strčil hlavu do místnosti a ukázal nám zvednuté palce. Marx mě plácl do zad.

‚Jste připravený mu zavolat?“

Zašklebil jsem se, ale nedokázal jsem potlačit nervozitu.

„Žiju jen pro takovéhle hovory.“

„Nechcete ještě trochu toho kafe?“

„Chcete mě snad zabít?“

Marx se zazubil, ale byl to taky jen nevydařený pokus o úsměv.

„Ne dřív, než toho zkurvysyna dostaneme.“

Nervózní humor.

Pike s Munsonem čekali v místnosti pro výslechy, ale Bastillová přivedla Jonnu k nám. Frank Kilane napojil můj mobil na nahrávací zařízení s monitorem pomocí hands-free konektoru. Použili jsme můj telefon, aby si Levy mohl ověřit číslo volajícího.

Pak mi Kilane telefon podal.

„Hands-free používejte normálním způsobem. O signál se nestarejte. Je tady silný a ještě jsem připojil zesilovač.“

Marx mávl rukou ke stěně jednosměrným zrcadlem.

„Teď všichni vypadněte. Místnost musí být prázdná.“

Nechali mě samotného, aby minimalizovali zvuky v pozadí.

Sedl jsem si na místo, kde předtím seděla Jonna. Na stole byl žlutý blok s Levyho číslem a adresou místa, kde jsme se měli sejít Byl jsem rád, že mysleli na všechno.

V ukrytém reproduktoru se ozval Marxův hlas.

„Až budete připravený, tak se do toho pusťte.“

Vymačkal jsem Levyho číslo a poslouchal vyzvánění. Ticho mezi jednotlivými zazvoněními mi připadalo delší než obvykle, ale po sedmém zazvonění to Levy vzal. Jeho hlas zněl naprosto normálně.

„Ahoj Alane, ještě pořád chceš mluvit s Casikovou?“

„Strašně rád. Našel jsi ji?“

„Nejsem snad největší detektiv na světě?“

Pokoušel jsem se vtipkovat, aby mu všechno připadalo úplně běžné. Levy se zasmál, a dal mi najevo, že všechno je v pohodě i u něho.

„Mluvil jsi s ní?“

„Ne. Myslel jsem, že bude lepší, když počkám na tebe. Nechtěl jsem ji vyplašit.“

Dal jsem mu adresu, aniž bych čekal, až si o ni řekne. Byla to opuštěná laboratoř na výrobu metamfetaminu v jedné obytné čtvrti. Hoši ze SWAT tuhle lokalitu vybrali, protože tam byla možnost úkrytu pro muže z pozorovacího týmu a měla i další výhody. Semafor usnadní identifikaci Levyho blížícího se vozu, a kdyby si to snad rozmyslel a jel dál, bylo možné ho lehce sledovat. Kdyby se rozhodl nezajet tam, nechali bychom ho. Nechtěli jsme, aby zjistil, že po něm jdeme, dokud nebudeme mít jeho přiznání. Hovor jsem uzavřel bližším popisem místa.

„Je to domek na dně Runyon Canyonu. Hrozný smetiště, uvidíš sám. Vypadá to, že je tam sama.“

Zdálo se, že poprvé zaváhal.

„Dobrá práce, Elvisi, jako vždycky. Nemusíš tam ale čekat Já tam teď jet nemůžu. Zastavím se tam později.“

Nasadil jsem všechny síly, abych ho přesvědčil o svém zklamání.

„Víš, Alane, dost jsem se nadřel, než jsem ji vyšťoural. Ještě si ani nevyložila věci z auta. Nevím, jak dlouho se tam zdrží.“

„Poslyš, mám schůzku s nějakými lidmi z Leverage. Pravděpodobně mi budou moct nabídnout něco o Marxovi, což je, nezlob se, víc, než bych se mohl dozvědět od té holky.“

„Jenže já ji nemůžu sledovat celý den, Alane. Mám jiné věci na práci.“

„To je v pořádku, Elvisi. Opravdu. Adresu mám, ale nejdřív musím za těmi lidmi z Leverage. Nečekej tam na mě. Jestli se k té Casikové dostanu, tak ti potom dám vědět“

„No dobře, jak chceš.“

Jakmile jsem vypnul telefon, Marx prudce rozrazil dveře.

„Ten hajzl jede rovnou za ní. Vyrážíme!“

45

Jonna Hillová při nahrávaném výslechu vypověděla, že Lionela Byrda nezastřelila a že se v době jeho smrti nenacházela v jeho domě. Což mohla, ale také nemusela být lež. Alan Levy jí údajně opatřil sedm fotografií z polaroidu, nezbytné informace o Byrdovi a hotové peníze, aby si mohla pronajmout jak byt u Hollywood Bowl, tak v Anson Lane. Kontaktoval ji nedlouho po vraždě Debry Repkové a tvrdil, že ho sžírají výčitky svědomí z role, již sehrál při osvobození muže, o kterém se následně dozvěděl, že je mnohonásobným vrahem. Jonna mu to ráda uvěřila. Připadal jí nesmírně chytrý, řekla. Velmi přesvědčivý. Takže se jím ochotně a nadšeně nechala vést. Levy ji naučil, jak nezanechat otisky, použije-li na prsty modelářské pryskyřičné lepidlo, poradil, že si má hladce stahovat vlasy a rovněž jí dal fotoaparát, film a album Moje šťastné vzpomínky. Její role byla jednoduchá. Během tří týdnů se s Byrdem měla spřátelit a vydávat se ta spisovatelku, která chce sepsat jeho příběh. Zařídila, aby se na albu ocitly Byrdovy otisky, a toho večera, kdy zemřel, mu do whisky přidala oxykodon, který rovněž opatřil Levy. Dále vypověděla, že nebyla svědkem toho, co onoho večera následovalo. I toto mohla být lež, ale nedalo se vyloučit, že vypovídala pravdu.

Přiřítili jsme se na parkoviště. Marx koordinoval výjezd se SWAT a pak jsme klusali k dodávce sledovacího týmu připomínající skříňová nákladní auta s kuchyní. Velitelem byl tvrdě vypadající chlápek s nakrátko ostříhanými blonďatými vlasy. Mezi rozkazy pohlédl na Pikea.

„Nejste Joe Pike?“

Pike přikývl.

„Jdete s náma?“

Pike kývl podruhé.

„To je dobře. Jsem váš veliký obdivovatel.“

Jakmile jsme však došli k dodávce, Munson Pikea zastavil…

„Dál už s námi nepůjdete.“

„Patří k nám,“ namítl jsem.

Marx o tom krátce zapřemýšlel, ale pak zavrtěl hlavou.

„Nepotřebujeme už víc civilistů. Promiňte, Pikeu, ale je to tak.“

Velitel SWAT vypadal zklamaně.

„Škoda.“

Pohlédl jsem na Pikea a pokrčil rameny.

„Neber si to. Za chvíli se zas sejdem.“

Pike na mě chvíli zíral, pak se mu koutek úst zkroutil v úšklebku.

„Fajn.“

Odklusal směrem ke svému džípu a Marx na mě mávl, abych si pospíšil k dodávce.

„Musíme vás napojit. Nastupte si.“

Dodávka byla vybavena policemi s přístroji ke sledování a odposlechu, nahrávacím zařízením, nářadím a nechyběl ani mrazicí box, který byl tak starý, že umělou hmotu zdobila plíseň. Jonna s Bastillovou už byly uvnitř. Rychle se to tu plnilo lidmi a Kilaneovi se to nelíbilo.

„Proboha, nebylo by lepší prodávat vstupenky?“

Jonna se na mě podívala.

„Pojedeme spolu?“

„Vypadá to tak.“

„To je dobře. Jsem ráda.“

Marx si proklestil cestu k řidiči, a jakmile se zavřely dveře, vyjeli jsme.

Kilane připevnil Jonně pod halenku bezdrátový mikrofon a Bastillová jí mezitím kladla otázky typu, jestli se Levy někdy pokoušel přesvědčit, zda nemá mikrofon, osahával jí prsa nebo ji nějak jinak kontroloval. Jonna odpověděla, že nikdy nic takového neudělal, a zdálo se, že je jí úplně lhostejné, co s ní Kilane provádí.

„Máte strach?“ zeptal jsem se.

Bastillová na nás podrážděně pohlédla.

„Řekněte jí radši něco povzbuzujícího.“

Jonna ji ale ignorovala a jen nepatrně pokrčila rameny.

„Bojím se pořád.“

„Umíte to dobře skrývat“

„Já vím. Jenom tak vypadám.“

„Zvedněte ruku, Jonno.“

Jonna zvedla paži, ale pozornost věnovala jen mně.

„Přemýšlela jsem o tom, jak jste řekl, že jste vůbec neviděl, k čemu to všechno vede. Jaký z toho teď máte pocit?“

Uvědomil jsem si, proč se na mě v místnosti s průhledným zrcadlem tak koukala a proč nyní chce, abych s ní seděl v dodávce. Věděla, jak se cítím, protože se nejspíš cítila stejně.

„Měl jsem pocit, jako kdybych byl jeho majetek.“

„Yvonne byla prostitutka.“

Přikývl jsem, protože jsem nevěděl, co bych na to měl říct.

„Máte sourozence?“ zeptala se mě.

„Nemám. Jsem jedináček.“

„To není dobrý.“

Jakmile Kilane dokončil svoji práci, Jonna zmlkla a stáhla si halenku. Technik se obrátil k pracovnímu stolu s vybavením a nasadil si sluchátka.

„Jak se cítíte?“

„Dobře.“

Technik zvedl palec. Mikrofon fungoval správně. Stáhl si sluchátka a začal mi na hruď upevňovat podobný mikrofon.

Jonna se rozhlížela po narvaném prostoru.

„Můžu si zkusit, jaké to bude při chůzi?“

„Jistě.“

Protáhla se a pak se prodírala dodávkou dozadu. Kilane, velitel a já jsme se jí snažili udělat místo. Nakonec se pod nízkým stropem narovnala, jak nejlépe to šlo.

„Jo, bude to dobrý.“

Přesouvala se zpátky, ale ztratila rovnováhu a vrazila do police s vybavením. Vyjekla a zamotala se do krabice s nářadím a dráty, ale podařilo se jí udržet se na nohou.

„Myslím, že je to v pořádku. Nerýsuje se mi to pod halenkou?“

Kilane se zasmál.

„Ani vaše máma by si toho mikrofonu nevšimla.“

Marx odložil svůj telefon, vysoukal se z místa pro spolujezdce a připojil se k nám. Pohlédl na mě a pak si začal prohlížet Jonnu.

„Ještě deset minut. Pamatujete si, co jsme si říkali?“

„Jasně.“

„Všechno, co musíte dělat, je být vidět Až vás Levy spatří a uvidí, že jste sama, pravděpodobně zastaví. Jakmile vystoupí z auta, běžte do domu. O zbytek už se postará Cole.“

„Já vím.“

Marx hodil rukou k přístrojům.

„Uslyšíme tady všechno, co budete říkat Jestli se ho pokusíte varovat, ztrácí naše dohoda platnost“

„Nemám v úmyslu ho varovat“

„Takže víte, o co jde. Vaši výpověď máme nahranou. To ovšem k usvědčení Levyho stačit nebude. Jsme si ale jistí, že po vás půjde. Jděte s ním do domu. Uvnitř je ukrytý policista, který se postará o vaše bezpečí.“

„Kdybych ho chtěla varovat, tak bych s tímhle nikdy nesouhlasila. Takže buďte klidný.“

Velitel týmu SWAT se zasmál, ale Marx si ho nevšímal.

„Chtěl bych vám říct ještě jednu věc. Mým zájmem číslo jedna je vaše bezpečí. Vy je neuvidíte, ale máme tady tři týmy odstřelovačů, kteří budou sledovat každý Levyho pohyb. Budeme na vás dávat pozor. Jestliže vytáhne nějakou zbraň nebo se k vám začne nebezpečně přibližovat, složíme ho. Nedostane šanci vám ublížit“

„Takže ho všichni budou pořád sledovat.“

„Na to se spolehněte.“

„Tak dobře.“

Bezděky jsem ji hladil po stehně. Ženská, která z posedlosti, za niž by patřila do blázince, spáchala chladnokrevnou vraždu, a já ji hladím po noze! Když jsem si uvědomil, co dělám, okamžitě jsem toho nechal.

Na parkovišti Rita Aid v Hollywoodu, nedaleko La Brea, nás nechali vystoupit z dodávky. V zeleném Chevroletu Trail Blazer čekali dva muži v civilu, kteří pravděpodobné patřili do taktického D týmu.

„Vy pojedete s nimi,“ prohlásil Marx. „Uvidíme se později.“

Trail Blazer se rozjel po La Brea a dál po řídce obydlených silnicích nahoru do Runyon Canyonu. Nezdálo se, že by Jonna byla nervózní. Něco si pro sebe potichu hvízdavě prozpěvovala, něco jako ta-da-dá, ta-da-dá. Celou cestu až k domu se na nic pořádně nepodívala a jen si broukala.

46

Plánovači SWAT vybrali dobré místo. Byla to stará chata, jaké se stavěly v kaňonech, izolovaná zatáčkou silnice. Pravděpodobně ji postavili ve dvacátých letech minulého století jako myslivnu a později rozšířili, ale teď už byla léta neudržovaná. Vedle ní stál Jonnin bílý neon. Muž, který s ním přijel, byl uvnitř v chatě, kde bude Jonna čekat, dokud se neobjeví Levy. Jakmile ho pozorovací tým identifikuje, uvědomí vysílačkou muže v domě. Pak už bude vše na Jonně. Musí se postarat, aby si jí Levy všiml. Jakmile bude bezpečně uvnitř, ostatní už bude na mně.

Vyložili nás u Jonnina neonu a okamžitě odjeli.

„Nedívejte se po lidech, kteří nás hlídají. Stejně je nenajdete, ale někdo by si mohl všimnout, že se po někom rozhlížíte,“ nabádal jsem ji.

„Co se stane, když nepřijede?“

„Budeme se tu spolu nudit Teď ale jděte dovnitř. Kdyby nás tady spolu uviděl, všechno bychom to pokazili.“

Počkal jsem, dokud nevejde dovnitř, a pak jsem se přesunul za skupinu zakrslých dubů naproti jejímu autu. Kdyby Levy zastavil před chatou, mohl bych se k němu nepozorovaně přiblížit. Chtěl jsem mu uchystat překvapení.

Usadil jsem se a čekal. Levy mohl přijet, a taky nemusel. Možná za deset minut nebo nikdy. Občas projelo auto, ale žádné nezpomalilo. Místní obyvatelé. Dělníci na stavbách. Nezkušení turisté, kteří ve snaze dojet do parku špatně odbočili. Žádný z nich nebyl Levy. Poslouchal jsem drozdy. Ani mezi nimi jsem Levyho neslyšel.

Stromy za mnou zaševelily a pak se ozval hlas, který nebyl o moc hlasitější než šumění listí.

„Dobrý místo.“ Kdo jiný než Pike!

Posadil se vedle mě na zem.

„Teď se Marx asi pěkně naštval. Jsem na ně napojený.“

„Ty snad myslíš, že budu důvěřovat někomu jinému, že ti bude krýt záda?“

Pak už jsme mlčeli. Marx určitě nadával. Bude vzteky bez sebe, ale blonďatý velitel SWAT se bude muset moc držet, aby se nerozchechtal.

Po dalších osmi minutách vyšla z domu Jonna Hillová a zamířila ke svému autu. Byl to signál pro mě a současně návnada pro Levyho. Hnědý sedan Dodge se vynořil ze zatáčky a začal zpomalovat Nad volantem se hrbil Levy. Když spatřil Jonnu, začal brzdit a nakonec zastavil uprostřed ulice. Rozhlížel se a zkoumal okolí.

Jonna odstoupila od svého vozu. Neměla se vracet do domu, dokud Levy nevystoupí, a také to neudělala. Její rty se pohybovaly, když sledovala jeho dodge. Znovu si prozpěvovala. Ta-da-dá, ta-da-dá.

Tři týmy odstřelovačů na něj zaměřily svá teleskopická mířidla, připraveni vystřelit, kdyby se v jeho ruce objevila zbraň. Kdyby kterýkoli z nich spatřil střelnou zbraň, vypálil by kulku ráže 0.30, která by se pohybovala rychlostí 800 metrů za sekundu. Nechtěli ho zabít Chtěli ho dopadnout živého, ale kdyby učinil špatný pohyb, zastřelili by ho.

Dodge se v pomalém oblouku pohnul a zaparkoval přímo mezi Jonnou a mým stanovištěm. Levy vystoupil. Byl od ní asi jen na délku auta a na dvě délky ode mě. Sako a kalhoty měl zmačkané, jako kdyby v nich spal.

„Perfektní,“ pošeptal mi Pike.

Jonna se nevrátila do domu. Měla okamžitě jít dovnitř, ale neudělala to.

„Jak jste mě našel?“

Levy odpověděl, jako kdyby to byla ta nejobyčejnější chvíle na světě.

„Měl jsem hromadu starostí. Proč jsi mi nebrala telefon ani sama nezavolala?“

Tiše jsem vyšel z úkrytu a Levy mě uslyšel, teprve když jsem se ocitl přímo za ním.

„S čím jsi měl starosti, Alane?“

Odskočil stranou tak polekaně, že málem upadl, a pak se s panikou v očích otočil ke mně. Zvedl jsem ruce, ukázal mu dlaně a ustoupil o krok zpátky.

„Dej pozor, ať nedostaneš infarkt Nic se neděje. Jak jsi pořídil v Leverage?“

Když si uvědomil, že je stále ještě naživu, vzpamatoval se. Rozhlížel se, jestli se někdo neblíží, pak se podíval na Jonnu a znovu střelil pohledem na obě strany ulice. Byl vyděšený.

„Ta schůzka se nekonala.“

„To je dobře. Máme si toho hodně co říct Jonno, nechceš jít dovnitř, abychom si mohli s Alanem promluvit o samotě?“

„Nechci.“

Levy pohlédl na Jonnu jako na obtížný hmyz. Jonna přistoupila blíž k němu. Upřeně na něho zírala, a v jejím pohledu bylo cosi, co se mi vůbec nelíbilo. Nelíbilo by se to ani Marxovi, kdyby to viděl. Zůstane-li Jonna venku, budou to mít odstřelovali obtížnější.

„Můžu si s ní promluvit sám. Nemusíš tady čekat.“

Přemístil jsem se k Jonně ve snaze postavit se mezi ni a Levyho, ale on couvl. Pod sakem si zahákl palce za opasek. Žádnou pistoli jsem neviděl, ale hoši s puškami jistě zpozorněli.

Levy se znovu podíval na Jonnu a couval dál.

„Nechápu, o co ti jde.“

„Ale chápeš. Zabil jsi Lionela Byrda.“

„To je nesmysl.“

„Alane, prosím. Hned jak jsi přijel, nachytal jsem tě při lži. Tvrdils mi, že ses s touhle dívkou nikdy nesetkal, a před chvílí ses jí zeptal, proč ti nebrala telefony, a prohlásil, žes o ni měl starost.“

„Nic takového jsem neřekl. Musel ses přeslechnout.“

„Řekl jste to,“ odsekla Jonna.

Přistoupil jsem o krok blíž k němu ve snaze udržovat nátlak i fyzicky. Chtěl jsem, aby se Levy soustředil na mě, ne na Jonnu, a nadále jsem se pokoušel stát mezi nimi.

„A teď ti povím, co uděláš: buď nám zaplatíš za to, že udržíme ty tvoje špinavosti pod pokličkou, nebo půjdeme na policii. Dva miliony dolarů to spraví – jeden pro ni, druhý pro mě. Co ty na to?“

Levy se znovu začal rozhlížet, jako by na sobě cítil oči policie a věděl, že cokoli řekne, se nahrává.

„Vůbec nevím, o čem to mluvíš. Nechápu, proč na mě něco takového vůbec zkoušíš. Stejně už jsem na odchodu…“

Rychle se obrátil k svému autu, ale Jonna náhle pronesla něco, co nás oba zastavilo.

„Nahrávala jsem si vás, Alane.“

V jeho tváři se mihl strach a vyvalil oči.

„Ten den, kdy jste mi dal fotky těch mrtvých holek. Měla jsem pod halenkou magneťák. Tu kazetu jsem mu dala, takže byste měl poslouchat, co vám říká.“

Ukázala na mě prstem. Nikdy dřív se o ničem takovém nezmínila, žádnou nahrávku mi nedala a policie při domovní prohlídce u ní nic takového nenašla. Rád bych věděl, zda si vůbec uvědomuje, že lže, a jestli své vlastní lži věří.

„Jdi do domu, Jonno. My si to tady s Alanem vyříkáme.“

Neposlechla a naopak vykročila k němu.

„Dva miliony dolarů je málo.“

Pak Jonna nečekaně poklekla najedno koleno, jako kdyby si chtěla zavázat tkaničku, načež vyrazila jako sprinter z bloků. V ruce svírala to, v čem byl později identifikován jehlový pilník, který sebrala ve sledovací dodávce, když jakoby nechtíc vrazila do police. Šla mu po krku, tak prudce, že narazil na bok auta a pak upadl na zem.

Všichni se báli, že by Levy mohl zabít Jonnu, ale nikoho nenapadlo, že ona by mohla zabít jeho.

Odstřelovači se vyřítili ze svých skrýší, ale byli moc daleko a neodvážili se střílet, když jsme všichni tři byli tak blízko u sebe. Taky Pike vyběhl z úkrytu za stromy. Popadl jsem Jonnu zezadu, ale ta jednou rukou držela Levyho a druhou ho jako smyslů zbavená bodala do krku a obličeje. Chytil jsem ji za ruku, abych ji od něho odtáhl, ale v tom okamžiku se ozvalo cvaknutí a Joe Pike zařval:

„Má zbraň!“

Levy zaryl Jonně do břicha malou černou pistoli a s výkřikem vystřelil. A potom stiskl spoušť rychle za sebou ještě několikrát.

Jonna od něho náhle ustoupila a zapotácela se. Odstrčil jsem ji a vrhl se po zbrani, ale Levy už ji odhodil a oběma rukama si držel krk, rozervaný na krvácející cáry. Pike do něho prudce vrazil.

Jonna pozpátku kousek odklopýtala a ztěžka dosedla na zem. Zakašlala a z úst jí vyrazila jemná rudá sprška. Strhl jsem si košili a přitlačil ji dívce na břicho právě v okamžiku, kdy k nám doběhli odstřelovači SWAT.

„Drž se, Jonno. Vydrž. Dýchej.“

Nevím, jestli mě viděla. Měla sevřené rty, ale v jejích očích se cosi změnilo. Nebylo v nich už tolik hněvu. Jistý si tím sice nejsem, ale moc rád bych tomu věřil. Doufám, že to tak bylo.

Zemřela v okamžiku, kdy dorazila záchranka.

RŮŽOVÁ
ZAHRADA

47

Obloha nad Santa Monikou žhnula a jen nad pobřežím se vznášel mlžný opar. Na zadním dvoře Alana Levyho bylo tak oslnivé světlo, až voda v bazénu jiskřila. Stál jsem na kraji růžové zahrady s městským radním Nobelem Wiltsem a náčelníkem Marxem. Dvaatřicet druhů růžových keřů bylo vykopáno a nyní se vršily na hromadě na protější straně dvora. Už je nezasadí. Až město dokončí svou práci, odveze je všechny na skládku.

Marx zamával na vrchní koronerku a vyšetřovatelku Sharon Stivicovou, která zde vykonávala dohled.

„Jak dlouho ještě?“

Je to rozměrná jáma. S hlínou se musí zacházet opatrně. Nechceme nic důležitého přehlídnout.

Přítomnost mrtvých těl pod zemí lokalizovalo plynové čidlo, zachycující neobvyklé koncentrace metanu z rozkládacích se tkání. K pátrání použili sonaru, aby zjistili přesná místa, a nyní lidé z úřadu soudního lékařství opatrně odstraňovali hlínu.

„Měly by tam být jeho děti i žena, co?“ zeptal se Wilts.

Marx přikývl. Sonar už blíže určil tvar i velikost toho, co bylo pod hlínou.

„Nebudeme to vědět jistě, dokud neověříme jejich totožnost, ale už víme, že je tam jeden dospělý a dvě děti.“

„To je úplně příšerné, určitě jsem se s jeho manželkou setkal. Jsem si tím skoro jistý, ale už je to dost dlouho.“

Wilts potřásl hlavou a svraštil obličej ve snaze se rozpomenout, zda manželku Alana Levyho znal či nikoli, ale nakonec to vzdal. Otřel si tvář a zamračil se na oblohu.

„To je hrozný. Jdu někam do stínu.“

Dívali jsme se, jak kráčí k domu, ve kterém se rojili kriminalisté, detektivové a reportéři. Celá ulice byla plná dodávek různých médií, vozidel lidí ze soudního lékařství a zvědavců, takže jsem musel zaparkovat o tři bloky dál. Když byla zavražděna Yvonne Bennettová, od novin se neukázala ani noha, ale Yvonne nebyla právničkou z centra, která by vyvraždila celou svou rodinu – Yvonne byla bezvýznamná osoba, která kdysi chránila svoji sestru.

Marx mi zavolal hned ráno, aby mi sdělil, že včera večer lokalizovali mrtvoly. Požádal mě, abych se dostavil k exhumaci, takže jsem mu vyhověl, ačkoli mrtvol už jsem v životě viděl dost. Další už jsem vidět nepotřeboval, ale doufal jsem, že získám nějaké odpovědi na svoje otázky. Jak pro sebe, tak pro Repkovy.

Ukázal jsem na vršící se hromadu hlíny.

„Mohl by se najít i palmtop Debry Repkové.“

„To ano.“

„Tady nebo v domě.“

„Budeme-li mít štěstí.“

„Nebo další fotky.“

„Doufám, že už ne.“

„Co ukázala Levyho pitva?“

„Nic. Mozek v normě. Žádné nádory, cysty ani poškození. Žádné drogy. Rozbor krve taky nic. Co na to říct?“

„A co lidi v jeho firmě?“

„Stejně šokovaní jako ostatní. Levy jim řekl, že ho manželka opustila, vzala děti a odstěhovala se s nimi na východ. To bylo před osmi lety, těsně před Frostokovichovou.“

„Sousedi si ničeho nevšimli?“

„Většina ho nikdy neviděla. Budeme tuhle špínu dávat dohromady pěkných pár měsíců.“

Nebylo co dodat Přál bych si, aby jeho blízcí zůstali naživu a mohli vypovídat. Proč jsi to udělal? Bylo jich sedm, nebo jsi jich zabil ještě víc? Teď jsme měli jen otázky, na které se už nedozvíme odpovědi. Proč Jonna Hillová udělala to, co udělala?

Z domu se ozval bouřlivý smích. S Marxem jsme se otočili jako na povel a uviděli krásnou reportérku z jedné z místních televizních stanic. Wilts jí ohmatával zadek.

„Ví, že jste ho podezříval?“ nadhodil jsem.

„Neví. Neměl jsem důvod mu to oznamovat.“

Věděl jsem, že Marx už navštívil Repkovy a další rodiny, aby jim vysvětlil, proč je klamal, ale že podezříval Wiltse, jim neprozradil. Zařídil pro něj už hodně věcí a i nyní mu prokázal laskavost tím, že ho ze všeho vynechal.

Dva muži s lopatami trčeli až po stehna v jámě o rozměrech metr dvacet na dva a půl metru. Opatrně seškrabovali po slabých vrstvách hlínu. Oba současně s tím přestali. Jeden z nich se sehnul a něčeho se tam dole dotkl. Oba měli gumové rukavice.

„Jdu od toho, náčelníku. Nechci to vidět.“

Marx se chvíli díval do země.

„Věříte, že si ho opravdu nahrála, jak řekla? Když jí dával ty fotky?“

„Vymyslela si to. Hodně si vymýšlela. Její sestra v tomhle nebyla jiná.“

„Jestli ale ten záznam přesto existuje, rád bych ho našel.“

„Máte její výpověď.“

„Moc by mi pomohlo, kdybych si to mohl poslechnout, Ani ne proto, co říkal, ale jak to říkal. Bůhví, s čím přišel. Mohlo by to ledacos vysvětlit. Odpovědět na spoustu otázek.“

„Jestli to najdete, dejte mi vědět.“

Doufal jsem, že má pravdu.

Nechal jsem ho stát u hrobů na zadním dvoře Alana Levyho a prošel jsem davem na ulici. Obloha byla krásně křišťálově modrá, tak jasná, jak jsem ji ještě nikdy neviděl, ale mohla kdykoli potemnět, a to i uprostřed dne.

Ta temnota žila v Alanu Levym. Temný stín se dotkl Jonny Hillové už dlouho předtím, než byla zavražděna její sestra. Debra Repková se o něj jen otřela, a už se nikdy nevrátila domů. Proč jen se s ním šla projít? Proč ji zabil právě onoho večera, a ne jindy? To už se nikdy nedozvíme.

Ta temnota mě děsí, ale ještě víc mě děsí to, jak působí na nás. Možná proto dělám to, co dělám. Zaháním tmu, abych udělal místo pro světlo.

Obsah:

Prolog

(Bez názvu)

Část první LOOKOUT MOUNTAIN

1

2

3

4

5

6

7

Část druhá NAHOŘE V KAŇONU

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Část třetí CO VÁM

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Část čtvrtá PRÁVO ODVETY

40

41

42

43

44

45

46

RŮŽOVÁ ZAHRADA

47