Copyright © 2005 by Robert Crais

Translation © Viktor Faktor, 2006

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-096-3

Pat,

s veškerou láskou

Poděkování

Z osobního hlediska musím poděkovat dr. Robertu Beartovi a jeho elitnímu týmu z Norris Cancer Center, centra pro léčbu a výzkum rakoviny při Kalifornské univerzitě, za to, že mi ji vrátili zpátky. Při této snaze nám poskytl mimořádnou pomoc dr. Randy Sherman, rovněž z USC a Keck School of Medicine, kterou bychom jinak neměli.

Z výzkumného hlediska přicházela pomoc, odborné znalosti a rady z mnoha stran: Detektiv 3. třídy John Petievich, již v důchodu, mi poskytoval konzultace týkající se losangeleské policie. Craig Harvey, hlavní koroner a vyšetřovatel z vyšetřovacího oddělení správního obvodu Los Angeles mi štědře věnoval svůj čas a měl trpělivost s mými otázkami. Důležitou osobou byl opět dr. Randy Sherman v roli vědeckého poradce.

Z literárního hlediska k napsání této knihy nesmírně přispěl Jason Kaufman, za což mu patří můj dík.

PRÁZDNÝ DŮM

V KALIFORNSKÉ TEMECULE

Za jednoho z pozdních dokonalých soumraků, kdy se obloha tetelí mědí jako poslední horký tep vystřelující z těla, odbočili Padilla a Bigelow z hlavní silnice do úzké uličky s obytnými domy, která je vedla přímo do slunce. Současně sáhli po stínítkách proti slunci, oba s přivřenýma očima, a Padilla si pomyslel, že je to přímá cesta do pekla.

Pak Bigelow, který seděl vpředu, spatřil na ulici hlouček žen.

„Nalevo. Zavolám jim to.“

Bigelow strávil v autě teprve tři měsíce, ve srovnání s Padillovými devíti lety a mnoha změnami, takže ho všechno dosud vzrušovalo – vysílačka, dny, kdy ho Padilla nechal řídit, jízdy k možným hrdelním zločinům.

„Zavolej, ale zkus mluvit klidně. Drmolíš strašně vzrušeně. Dovol, abych ti řekl, že když ti zavolaj, jedná se většinou o hovno, stojej jen o pozornost, jsou zmatení nebo ožralí, prostě něco takovýho, takže se snaž mluvit tak, jako že tohle je ti úplně jasný.“

„Jo.“

„Mluv znuděně, jako bys už konečně pochopil, že být poldou je na pendrek.“

„Myslíš si, že tě ztrapňuju?“

„Jo, něco takovýho mě napadlo.“

Zeny s dětmi stály na ulici mezi řadami blízko u sebe natlačených omítnutých domů, všechny v šortkách a sandálech, a mohlo jich být tak sedm či osm. Ve vjezdech odpočívaly zaparkované dodávky, fordky, a občas tam ležel i člun. Čtvrť se podobala té, ve které bydlel Padilla, až na to, že z Padillovy to bylo blíž do centra a údolí v ní se zelenalo, ne jako tady, kde terén nebyl kopcovitý a připomínal spíš poušť. Krajina tady sestávala ze ztuhlé lávy, modrého oblázkového štěrku a uschlé trávy.

Padilla k nim zajel a vystoupil, zatímco Bigelow telefonoval. Nenáviděl vystupování z auta. Ještě za soumraku bylo skoro čtyřicet stupňů.

„Co se tady stalo? Kdo z vás volal?“

Zavalitá žena s tenkýma nohama a širokými chodidly se protáhla kolem dvou mladých dívek a popošla kupředu.

„To jsem byla já. Jmenuju se Katherine Torresová. Leží na podlaze. Myslím, že je to ona, ale nabeton to nevím.“ Dispečink je prve přepojil na linku 911, kde žena jménem Torresová ječela, že její sousedka je mrtvá a všude samá krev. Pak dispečer hovor ukončil, a teď jsou tady, Padilla a Bigelow, uniformovaná hlídka z policejního oddělení v Temecule. Ruka Katherine Torresové se míhala vzduchem jako posedlá.

„Viděla jsem jen nohy, ale myslím, že je to Maria. Volala jsem na ni přes závěs, protože jsem věděla, že jsou doma, a pak jsem nakoukla dovnitř. Nohy a stehna má úplně mokrý a vypadá to dočista jako krev.“

Když Padilla obrátil zrak k domu, připojil se k nim Bigelow. Slunce už téměř zapadlo za hory a ve většině domů se svítilo. V domě, o kterém byla řeč, vládla tma.

Katherine Torresová mohla něco vidět: ručník, který někdo upustil cestou z koupelny, vylitý odmašťovač nebo nohy mokré od krve.

„Mají psa?“ zeptal se Padilla.

„Ne, žádnýho nemaj.“

„Kolik tam žije lidí?“

Odpověděla jedna z mladých dívek: „Čtyři, rodiče a dvě děti. Jsou moc fajn. Já tam hlídám jejich holčičku.“ Bigelow, celý nedočkavý, aby už byl v domě, přešlapoval z nohy na nohu jako dítě, kterému se chce čurat. „Slyšel někdo nějaký křik, rvačku nebo něco podobnýho?“ vyhrkl rychle.

Nikdo nic takového neslyšel, ani nic, co by se tomu podobalo.

Padilla požádal ženy, aby počkaly na ulici, a pak se s Bigelowem vydal k domu. Půda pod jim pod podrážkami skřípala. V přerušované linii jim cestu křížili velcí černí mravenci, kteří v prohlubujícím se soumraku vycházeli ven. Jak tma pronásledovala slunce, nabývala měděná obloha na západě purpurového odstínu.

V domě bylo ticho. Vzduch byl nehybný, takový, jaký bývá jen, když se vznáší v prázdnotě pouště.

Padilla došel k otevřeným vstupním dveřím a třikrát silně zaklepal.

„Tady je policista Frank Padilla. Je někdo doma?“ Naklonil se k závěsu, poodhrnul ho a pokoušel se něco uvnitř zahlédnout, ale na to, aby mohl něco uvidět, byla už příliš velká tma.

„Policie. Chystám se jít dovnitř.“

Vytáhl kapesní svítilnu a pokoušel se vzpomenout, kolikrát už klepal na dveře a okna v každou myslitelnou noční hodinu, obvykle na kontrole u starých lidí, o kterých se někdo domníval, že zemřeli, a dvakrát to byla pravda – jen dvakrát.

„Tady policie! Jdeme dovnitř.“

Padilla odhrnul závěs. On i Bigelow současně rozsvítili baterky. Pak Bigelow prohlásil: „Něco cítím.“ Paprsky světla dopadly na tělo ženy, která sotva překročila třicítku; ležela na břiše v obýváku. Větší část těla byla ukrytá za pohovkou, přesunutou doprostřed místnosti.

„No nazdar!“ vyhekl Bigelow.

„Dávej pozor, kam šlapeš.“

„Pěkně hnusný.“

Zvenčí zavolala jedna z žen.

„Co vidíte? Je tam mrtvola?“

Padilla vytáhl pistoli. Srdce mu náhle tlouklo tak hlasitě, že skoro nemohl slyšet nic jiného. Cítil, jak se mu zvedá žaludek, a bál se, že by ho Bigelow mohl zastřelit. Bál se svého parťáka víc než vraha.

„Jen mě, proboha, neodpráskni. Dávej pozor, kam střílíš.“

„Prokrista, koukni se na ty stěny!“ vydechl Bigelow. „Hlídej ty podělaný dveře a koukej, kam míříš. Ty stěny tě zabít nedokážou.“

Žena měla na sobě roztřepené džínové kraťasy a triko s Frankem Zappou, které bylo u krku roztržené. Na tričku i na nohách jí ulpěly stříkance zaschlé krve. Temeno hlavy měla rozdrcené a vlasy, pokryté rudou želatinou, jí trčely vzhůru. Mezi obývacím pokojem a jídelnou ležela další mrtvola, tentokrát muže. Měl stejně jako žena znetvořenou hlavu a vyteklá krev tvořila kaluž nepravidelných tvarů, která Padillovi připomněla mateřské znaménko na noze jeho nejmladší dcery. Podlaha byla rovněž celá od krve, jako by se snažili útočníkovi uniknout, a cákance různých tvarů lemovaly stěny a strop. Zbraň, kterou někdo použil k zavraždění těch lidí, se mnohokrát zvedla a dopadla a krev, která na ní ulpěla, pocákala všechno kolem. Vznášel se tu strašlivý puch z vyprázdněných střev.

Padilla mávl zbraní k chodbě vedoucí k ložnicím a pak ke kuchyni.

„Já zkontroluju kuchyň. Ty tady počkej a sleduj chodbu, pak půjdem do zadních pokojů spolu.“

„Ani se odsud nehnu.“

Padilla vedl svůj proslov hlasitěji, než bylo nutné, v naději, že uslyší-li ho někdo, vyskočí oknem a uteče. Prošel kolem mrtvoly muže a vstoupil do kuchyně. Na kuchyňské podlaze leželo tělo asi dvanáctiletého chlapce, částečně pod jídelním stolkem, jako by se pod ním pokoušel schovat. Padilla se přinutil odtrhnout od něho zrak. Jediné, na co teď myslel, bylo zajistit ten proklatý dům, aby mohli zavolat čmuchaly.

Bigelow křikl z obýváku: „Hej, Franku…“

Padilla vycouval z kuchyně. Všude teď bylo světlo, protože Bigelow rozsvítil.

„Podívej se na tohle, Franku.“

Bigelow ukazoval na podlahu.

Padilla viděl malé šmouhy, podobné přesýpacím hodinám, otištěné na koberci. Zíral na ně, dokud si neuvědomil, že to jsou otisky chodidel. Stopy obklopovaly mrtvoly, vedly od ženy k muži, pak do kuchyně, zpátky okolo obou těl a nakonec chodbou k ložnicím.

Padilla se vyhnul Bigelowovi a vešel do chodby. Otisky bledly, byly stále nezřetelnější, až zmizely před posledními dveřmi. S pocitem sucha v ústech vstoupil do temné místnosti, a než stiskl vypínač, posvítil si baterkou.

„Jmenuju se Frank Padilla. Jsem policista a přišel jsem na pomoc.“

Na podlaze před čelem postele seděla zády opřená o stěnu malá holčička. U nosu si držela povlak na polštář a cumlala si ukazováček. Na tohle Padilla nikdy nezapomněl – cucala si ukazováček, ne palec. Zírala přímo před sebe, a jak sála, pusa se jí pohybovala. Na chodidlech měla zaschlou krev. Nemohly jí být víc než čtyři roky.

„Zlatíčko?“

Za ním se objevil Bigelow a postavil se vedle něho, aby na děvčátko viděl.

„Chceš, abych někam zavolal?“

„Jo. Potřebujem sanitku, sociální službu a kriminální policii. Řekněte jim, že tady máme několikanásobnou vraždu a malou holku.“

„Je v pořádku?“

„Volej. Nedovol těm lidem venku přiblížit se k domu a dávej pozor, ať tě neslyší. Až budeš vycházet, zavři venkovní dveře, aby sem neviděli.“

Bigelow rychle odešel.

Frank Padilla zastrčil služební zbraň do pouzdra a vstoupil do pokoje. Usmál se na děvčátko, ale to se na něho ani nepodívalo. Byla to drobná holčička s vyboulenými kolínky, rozšířenýma černýma očima a krvavými šmouhami na tvářích. Padilla k ní chtěl jít a obejmout ji tak, jak to dělal s vlastní dcerou, ale nechtěl ji ještě víc vyděsit, a tak raději zůstal stát. Byla klidná. Bylo to tak pro ni lepší.

„Všechno je v pořádku, zlatíčko. Bude to dobrý. Už jsi v bezpečí.“

Nevěděl, jestli ho slyšela nebo ne.

Frank Padilla stál a díval na malé dítě v krví zalitém domě s miniaturními otisky bosých nožek, které nadělalo, když chodilo mezi matkou, otcem a bratrem, neschopné je probudit, kroužící kolem nich v rudých mělčinách jako neviňátko ztracené na břehu jezera, dokud se nakonec nevrátilo ukrýt se do svého pokoje a hledět na čistou stěnu. V duchu se ptal, co se jí stalo a co všechno asi viděla. Nyní zírala do prázdna a cucala si prst, aby se uklidnila. Byl by rád věděl, zda ještě nosí pleny a jestli náhodou nepotřebuje přebalit. Čtyřleté dítě je už ale na plenky nejspíš moc staré. Taky by se byl rád dozvěděl, na co právě myslí. Ale možná byla tak malá, že to ani sama nevěděla.

Když dorazil první tým kriminální policie, Padilla souhlasil, že zůstane s holčičkou v dětském pokoji. Všichni soudili, že to tam pro ni bude lepší, než kdyby musela na sociální pracovníky čekat ve voze s vysílačkou. Odešli a zavřeli za sebou dveře. Přijeli další policisté, společně s několika hlídkovými vozy, dvěma úředními ohledávači mrtvol a týmem kriminalistů ze soudního. Padilla slyšel bouchání dveří automobilů, muže vstupující do domu a obcházející kolem a jejich hlasy. Nad hlavou mu hučel vrtulník, pak odlétl. Padilla doufal, že pachatele najdou ukrytého v kontejneru na odpadky nebo pod nějakým autem, aby mu mohl zasadit pár pádných ran, než ho od něho stihnou odtrhnout. Bylo by to skvělé, dvakrát pěstí přímo do zubů, buch buch, cítit, jak mu dásně povolují, ale Padilla byl tady s holčičkou a věděl, že nic takového mu dopřáno nebude.

Zatímco čekali, otevřel dveře Max Alvarez, vrchní vyšetřovatel vražd a současně strýc Padillovy ženy. Tuhle práci už dělal dvaatřicet let, z toho čtyřiadvacet v oddělení vražd na policejní stanici Jih v Los Angeles plus dalších osm v Temecule.

Alvarez mluvil jemně. Měl sedm dětí, všechny už odrostlé a většinou s vlastními rodinami.

„Je v pořádku?“

Padilla jen přikývl, ze strachu, že by ji hlas mohl poděsit.

„A co ty?“

Pádili znovu kývl.

„Jestli potřebuješ pauzu, stačí říct. Sociální pracovnice už jsou na cestě. Do deseti minut jsou tady, déle jim to trvat nebude.“

Padillovi se ulevilo, když Alvarez odešel. Jedna jeho část si přála vrhnout se do policejní práce a stíhat pachatele, ale větší část už převzala roli ochránce malé dívenky. Byla klidná, a tak jeho prací bylo, aby klidná taky zůstala, přestože se děsil toho, co se jí asi odehrává v hlavičce. Možná je to, že je tak tichá, špatné. Dítě jako ona by po tom, co prožilo, nejspíš tak klidné být nemělo.

Dvě hodiny a dvanáct minut poté, co Padilla s Bigelowem vešli do domu, dorazily terénní pracovnice z oddělení pro mladistvé z ministerstva sociálních služeb, dvě ženy v kostýmcích, které jemně hovořily a mile se usmívaly. Děvčátko s nimi šlo stejně samozřejmě, jako by odcházelo do školky, a dovolilo jedné z nich, aby je nesla v náručí se sakem přes hlavu, a ušetřila je tak dalšího pohledu na tu krvavou lázeň. Padilla je následoval a na předním dvorku našel Alvareze. Obličej se mu leskl vedrem a měl vyhrnuté rukávy. Padilla se postavil vedle něho a díval se na sociální pracovnice, jak v autě zapínají holčičce bezpečnostní pás.

„Jak to vypadá?“

„Nejpravděpodobněji na loupež, která nešla podle plánu. Máme vražedný nástroj, baseballovou pálku, kterou pachatel odhodil za garáží, a pár otisků bot, ale ve stopách se zrovna netopíme. Ani výslechy dosud nic nepřinesly, nikdo nic neviděl.“

Padilla zkoumal Katherine Torresovou a civilisty, kteří pořád ještě stáli na ulici. Nebyl detektiv, jen obyčejný policista, ale mockrát viděl místo činu, aby věděl, že tohle je špatné. Prvních pár hodin po vraždě je nejdůležitějších, protože svědci, kteří něco vědí, s tím obvykle přijdou hned.

„Je to divný. Je všední den, tolik ženských a děcek doma, někdo přece musel něco zaslechnout,“ zabručel.

„Nejpíš si myslíš, že se vždycky najdou nějací svědci, asi se moc koukáš na televizi. Dělal jsem na jednom případu v Los Angeles, kdy nějakej trouba pobodal ve čtvrtek v osm večer svou manželku. Zasadil ji šestadvacet ran. Stalo se to v druhém patře třípatrového domu. Ta žena se dovlekla dolů až před domovní dveře a všude za sebou nechávala krvavou stopu, křičela ze všech sil a všichni nájemníci pak tvrdili, že ji neslyšeli. Vyslýchal jsem je a nelhali. Jedenačtyřicet lidí bylo ten večer doma, večeřeli, dívali se na televizi, dělali, co už tak lidi dělají, a nikdo neslyšel ani hlásku. Takhle to bývá. Ti lidi, co je tady dneska zavraždili, křičeli ze všech sil, možná že všichni tři, ale nikdo je neslyšel, protože právě přelétalo letadlo nebo štěkal nějakej vořech nebo v televizi dávali oblíbenou soutěž anebo se to možná seběhlo moc rychle. To poslední je tedy můj názor. Stalo se to tak rychle, že ani jeden z nich nevěděl, co dělat, a možná je vůbec nenapadlo křičet. Nikdy nevíš, proč lidi něco udělají nebo neudělají.“

Alvarez vypadal otráveně a Padilla to chápal. Sociální pracovnice si zapnuly pásy a nastartovaly.

„Proč myslíš, že nechal naživu tu holčičku?“

„To nevím. Možná si myslel, že na něj nedokáže ukázat prstem, protože je na to moc malá, ale spíš bych řekl, že ji vůbec neviděl. Otisky jejích chodidel, které vedly zpátky do jejího pokoje, ukazují, že přímo v době vraždy zřejmě spala nebo si hrála, a on zmizel dřív, než vyšla ven. Požádáme psychology, aby si s ní o tom promluvili. Nikdy nemůžeš vědět. Jestli budeme mít štěstí, ukáže se, že všechno viděla, a přesně nám řekne, co se stalo a kdo to udělal. Jestli to ale neví, pak se to možná taky nikdy nedozvíme. Jo, tak to chodí s vraždama. Někdy se zkrátka nepřijde na nic. Ale teď už se musím vrátit do práce.“

Alvarez se připojil k dalšímu detektivovi a oba odešli podél domu. Padillovi se nechtělo vrátit do práce, nejraději by jel domů, dal si sprchu, pak se posadil s manželkou vzadu za domem se studeným pivem v ruce, zatímco děti by se dívaly na televizi, ale místo toho tam zůstal stát a sledoval, co se děje.

Vůz sociálních pracovnic pomalu projížděl mezi civily a policisty, kterých byla plná ulice. Děvčátko Padilla neviděl. Bylo příliš malé, než aby je mohl zahlédnout, a zdálo se, jako by je auto pohltilo. Padilla už byl dostatečně dlouho u policie, aby věděl, že vraždy, ke kterým dnes došlo, budou každého strašit už po celý život. Sousedé, kteří teď stáli na ulici, budou mít strach, že by se vrah či vrazi mohli vrátit. Někteří z nich se nezbaví pocitu viny z toho, že přežili, a jiní už ode dneška budou bojácnější. Zavládne nejistota, manželství se začnou hroutit a některé rodiny prodají dům, aby z Dodge vypadly dřív, než se něco takového stane jim. Tak tomu bývá po každé vraždě. Bude děsit lidi, kteří tady žijí, a policisty, kteří ji vyšetřují, a přátele a příbuzné obětí a nejvíc ze všech tu malou dívenku. Vražda ji změní. Stane se někým jiným, než by se jinak stala. Vyroste jako někdo jiný. Padilla sledoval, jak auto zatáčí na silnici, a pak se pokřižoval.

„Modlím se za tebe,“ zašeptal.

Otočil se a vrátil se do domu.

Část první

NEJBLIŽŠÍ

PŘÍBUZNÝ

1

Jednoho mokrého časného jarního rána, když byl můj dům ještě omotán pavučinou tmy, mě zavolali, abych přijel k mrtvole. Některé noci jsou takové, a nyní je jich více než dřív. Představte si největšího detektiva na světě, zdráhavý předmět článkůvLosAngeles Times a časopise Los Angeles, nataženého na pohovce v domě ve tvaru písmene A ze sekvojového dřeva, prostírajícího se nad městem, který je ve 3.58 ráno, kdy zazvoní telefon, už jenom v polospánku. Myslel jsem si, že je to nějaký reportér, ale i tak jsem zvedl sluchátko.

„Haló.“

„Tady je vyšetřovatelka Kelly Diazová z losangeleské policie. Omlouvám se, že volám tak časně, ale ráda bych mluvila s Elvisem Colem.“

Její hlas zněl drsně, důsledek časné hodiny. Posadil jsem se a odkašlal si. Policie, která volá ještě před východem slunce, nemá kromě špatných zpráv co nabídnout.

„Kde jste sehnala moje číslo?“

Změnil jsem si je, když se o mně začalo psát v novinách, ale reportéři a cvoci stejně volali dál.

„Někdo od policie ho měl nebo ho od někoho dostal, teď už nevím. Omlouvám se, že vás obtěžuju, ale máme tady vraždu. A kromě toho důvod se domnívat, že jste mrtvého znal.“

Cosi ostrého mě bodlo za očima a rychle jsem spustil nohy na podlahu.

„Kdo je to?“

„Byli bychom rádi, kdybyste sem přijel a podíval se sám. Jsme v centru na Dvanácté ulici blízko Hill Street. Pomůže-li vám to, mohu pro vás poslat hlídkový vůz.“

V domě byla tma. Posuvné skleněné dveře se otvíraly na terasu, která vyčnívala jako skokanské prkno nad kaňonem za domem. Světla na protějším hřebeni byla v nízkých mracích a mlžném oparu mdlá. Znovu jsem si odkašlal.

„Je to Joe Pike?“

„Pike je váš parťák, je to tak? Bývalý polda se slunečními brýlemi?“

„Ano. Na pažích má vytetované šípy. Červené.“ Zakryla sluchátko, ale slyšel jsem tlumeně hlasy. Tázala se. Hrud se mi svírala stále víc a víc a vůbec se mi nelíbilo, že se na to ptá, protože ptát se znamenalo, že to tak může být.

„Je to Pike?“

„Ne, není to Pike. Ten muž má taky tetování, ale jiné. Promiňte, jestli jsem vás vyděsila. Tak řekněte, máme pro vás poslat vůz?“

Zavřel jsem oči a čekal, až to sevření pomine. „Vůbec nevím, o co se jedná. Proč si myslíte, že bych to měl vědět?“

„Než oběť zemřela, stačila ještě říct pár věcí. Přijedte sem a podíváte se. Pošlu pro vás auto.“

„Jsem snad podezřelý?“

„Nic takového. Chceme jen, abyste se nám pokusil pomoct s identifikací.“

„Jak jste říkala, že se jmenujete?“

„Diazová…“

„Tak dobře, Diazová… Jsou čtyři ráno, už dva měsíce jsem se pořádně nevyspal a nemám dobrou náladu. Jestli si myslíte, že vím, co je to za chlapa, pak si taky myslíte, že jsem podezřelý. Každý, kdo zná oběť vraždy, patří k podezřelým, dokud se neočistí, takže stačí, když mi řeknete, koho tam máte, a zeptáte se mě na to, na co se chcete zeptat.“

„Máme tady mrtvého a domníváme se, že se stal obětí loupežného přepadení. Sebrali mu peněženku, takže vám nemůžu říct, jak se jmenuje. Doufali jsme, že právě v tom nám pomůžete. Poslechněte…“

„Proč si myslíte, že ho znám?“

Pokračovala v popisu, jako bych vůbec nic neřekl.

„Muž, anglosaský původ, načerno obarvené vlasy, na temeni prořídlé, hnědé oči, věk přibližně sedmdesát, ale myslím, že může být i starší. Na obou dlaních vytetované krucifixy.“

„Proč si ale myslíte, že bych ho měl znát?“

„Další tetování náboženské povahy má na pažích: Ježíše, Pannu Marii a takovéhle věci. Nic vám to nepřipomíná?“

„Ne. Nemám nejmenší tušení, o kom mluvíte.“

„Tak ještě jednou. Máme tady mrtvolu muže s jedním průstřelem hrudi. Podle vzhledu a místa nálezu se zdá, že byl nemajetný, ale na tom ještě pracujeme. Našla jsem ho já. V té době byl ještě při vědomí a říkal věci, které naznačovaly, že byste ho podle popisu mohl poznat.“

„Nic mi to neříká.“

„Podívejte se, Cole, nechci vám to ztěžovat. Bylo by lepší, kdyby –“

„Co říkal?“

Diazová se na chvíli odmlčela, než odpověděla.

„Řekl mi, že je váš otec.“

Seděl jsem v temném domě bez pohybu. Začal jsem včera večer v posteli a skončil na pohovce v naději, že neustálé pleskání deště zklidní mé srdce, ale spánek nepřicházel.

„Přesně takhle to řekl? Ze je můj otec?“

„Pokoušela jsem se z něho dostat víc, ale stačil jen říct, že jste jeho syn, a zemřel. Jste přece ten Elvis Cole, o kterém se píše, je to tak? V L. A. Times?“

„Ano.“

„Měl u sebe ty výstřižky. Říkala jsem si, že kdyby to opravdu byl váš otec, poznal byste ho podle toho tetování, ale zdá se, že ne.“

„Nikdy jsem se s otcem nesetkal.“ Můj hlas zněl jako smirkový papír a zajíkal jsem se tak, až mi z toho bylo trapně. „Nic o něm nevím, a pokud je mi známo, tak on mě taky neznal.“

„Chceme, abyste se na něho přijel podívat, Cole. Máme pár otázek.“

„Myslel jsem, že nejsem podezřelý.“

„Zatím ne, ale potřebujeme od vás nějaké odpovědi. Už jsme pro vás poslali hlídkový vůz. Za chvíli by měl být u vás.“

Blížící se přední reflektory osvětlily mou kuchyni – bylo to právě tak, jak řekla. Slyšel jsem, jak auto přijíždí, pomalu zastavuje před domem a ozařuje přední vchod. Ohlásili svou polohu a někdo Diazovou uvědomil, že dojeli ke mně.

„Tak dobře, Diazová, jen jim řekněte, aby zhasli ty světla. Nemá smysl budit sousedy.“

„Ten odvoz berte jako laskavost, pane Cole. Pro případ, že byste nebyl schopen sám řídit, až ho uvidíte.“

„To jistě. Proto jste mi ten vůz neustále nabízela, jakoby to záleželo jenom na mně, přestože už byl dávno na cestě.“

„Pořád ještě to záleží na vás. Trváte-li na vlastním autě, stačí jet za nimi. Máme jenom pár otázek.“

Záře venku pohasla a můj domov se znovu ponořil do tmy.

„Tak dobře, Diazová, pojedu za nimi. Řekněte jim, ať chvíli počkají. Musím se oblíknout.“

„Žádný problém. Za pár minut se uvidíme.“

Zavěsil jsem, ale pořád ještě jsem se nehýbal. Nepohnul jsem se už dlouhé hodiny. Venku se spustil drobný déšť, tak tichý jako šepot. Musel jsem na to zavolání Diazové čekat. Proč bych jinak byl dnes v noci a po všechny předešlé noci vzhůru, než proto, abych čekal jako dítě ztracené v lesích, jako zapomenuté dítě, které se nemůže dočkat, až ho najdou?

Po chvíli jsem se oblékl a pak jel za hlídkovým vozem, abych se podíval na mrtvého.

2

Policisté stáli na obou koncích uličky vedoucí od obchodu s květinami, který byl už otevřený kvůli ranní přejímce zboží. Přes silnici byla natažená žlutá páska, aby bránila lidem ve vstupu, přestože ulice byly ještě pusté a jediní lidé, které jsem spatřil, byli čtyři prodavači z květinářství a policisté. Projel jsem za hlídkovým vozem kolem dodávky informační služby, dalších hlídkových vozů a několika fordů Crown Victoria, abych zaparkoval v ulici na protější straně. Tady v centru města nepršelo, ale hrozivá mračna visela nízko nad zemí.

Uniformovaní policisté vystoupili ze svého vozu a požádali mě, abych počkal u pásky. Velitel hlídkového vozu šel do uličky pro vyšetřovatele, mladší kolega zůstal se mnou. Před mým domem se mnou nemluvil, ale teď mě zkoumal s palci zaháknutými za opaskem se zbraní.

„To jste byl vy, v tý televizi?“

„Ne, to byl někdo jiný.“

„Nechtěl jsem být nezdvořilý. Pamatuju si, že jsem vás viděl ve zprávách.“

Neřekl jsem na to nic. Ještě chvíli mě pozoroval a pak obrátil pohled do uličky.

„Asi jste už někdy viděl místo vraždy.“

„Několikrát.“

Tělo leželo uprostřed uličky nedaleko kontejneru, ale ve výhledu mi bránila žena v tričku a kraťasech a dva muži v tmavých sportovních sakách. Ženino tričko bylo nové a bílé a činilo ji ve špinavé uličce tak nápadnou, jako by hořela. Starší z mužů v saku byl proplešatělý tlouštík, kdežto mladší detektiv byl vysoký, zpříma se nesoucí chlápek s podobaným obličejem. Když k nim policista z hlídkového vozu došel, vyměnili si pár slov a zpátky s ním přišla ta žena. Páchla lékařským lihem.

„Jsem Diazová. Dík, že jste přijel.“

Kelly Diazová měla krátké černé vlasy, tupé prsty a podsaditou postavu stárnoucí sportovkyně. Na krku se jí kývalo malé stříbrné srdíčko na řetízku. Nehodilo se k ní.

„Nebudu toho muže znát,“ prohlásil jsem.

„I tak ale chci, abyste se na něj podíval a odpověděl na pár otázek. Souhlasíte?“

„Kdybych s tím nesouhlasil, nebyl bych tady.“

„Chci se jen ujistit, že víte, že se s námi nemusíte bavit. Jestli máte nějaké pochybnosti, měl byste zavolat právníkovi.“

„To je v pořádku, Diazová. Kdyby to nebylo v pořádku, vyřídili bychom si to s těmi vašimi chlápky bouchačkami už nahoře v kopcích.“

Mladší policista se tomu zasmál, starší nikoli. Diazová nadzvedla pásku, já se přikrčil, podlezl pod ní a vydal se za svou průvodkyní ke kontejneru. Když jsme došli k ostatním, Diazová nás představila. Starší detektiv byl inspektor se specializací na vraždy z policejní stanice v centru jménem Terry O'Loughlin, druhý chlapík byl detektiv první třídy Jeff Pardy. O'Loughlin mi podal ruku a poděkoval, že jsem přijel, Pardy mi pravici nenabídl. Stál mezi mnou a mrtvolou, jako bych byl útočící armáda a on hrdina odhodlaný ubránit území.

„Tak dobře, pojdme se na něho podívat,“ prohlásil O'Loughlin.

Policisté se rozdělili jako rozestupující se moře, abych měl výhled na mrtvého. V uličce bylo jasné světlo z lamp, které sem přinesli, aby osvětlovaly dějiště vraždy. Mrtvý muž ležel na pravém boku s pravou paží nataženou a levicí položenou na boku. Košili měl prosáklou krví a rozstřiženou nůžkami. Jeho hlava měla tvar obrácené pyramidy s širokým čelem a špičatou bradou. Černé vlasy svědčily o špatném obarvení a z temene vybíhal řídký pramen špičkou doprostřed čela. Muž nevypadal příliš staře, jen opotřebovaně a smutně. Krucifix vytetovaný na levé dlani působil dojmem, jako by křížek držel v ruce, a další tetování prosvítalo pod nánosem krve na břiše. Pět centimetrů vlevo od hrudní kosti byl jediný průstřel.

„Znáte ho?“ zeptala se Diazová.

Naklonil jsem hlavu, abych na něho lépe viděl, a bylo to, jako bychom se vzájemně pozorovali. Měl otevřené oči a tak to taky zůstane, dokud mu je zřízenec pohřebního ústavu nezatlačí. Byly hnědé, jako moje, ale bezvýrazné pro nepřítomnost slz. To je první věc, kterou pochopíte, když pracujete s mrtvými: odcházíme, když už nedokážeme plakat.

„Tak co? Znáte toho člověka?“

„Ne.“

„Nikdy jste ho neviděl?“

„Ne, nepomůžu vám.“

Když jsem vzhlédl, všichni tři mě pozorovali.

O'Loughlin pokynul rukou Pardymu.

„Ukažte mu ty články.“

Pardy vytáhl ze saka konopnou obálku. Byly v ní tři články o mně a malém chlapci, který byl loni na podzim unesen. Články nebyly vystřižené z novin, ale okopírované a z kopií stránek pak vystřižené. Všechny ze mě dělaly víc, než jsem kdy byl: Elvis Cole, největší detektiv na světě, hrdina týdne. Už jsem je viděl, a teď, když jsem je spatřil podruhé, jsem z nich měl nepříjemný dojem. Podal jsem mu je zpět, aniž bych je četl.

„Tak dobře, měl o mně pár výstřižků. Vypadá to, jako by si je okopíroval v nějaké knihovně.“

Diazová na mě dál civěla.

„Řekl mi, že se vás pokoušel najít.“

„Když se tyhle články dostaly do novin, volali mi úplně cizí lidi a tvrdili, že jim dlužím peníze, nebo žádali o půjčku. Dostával jsem i výhrůžky smrtí, dopisy od obdivovatelů a obdivovatelek a milostné návrhy, taky od naprosto neznámých lidí. Po prvních padesáti dopisech jsem další trhal bez otvírání a vypnul jsem telefonní záznamník. Nevím, co jiného bych vám k tomu ještě řekl. Nikdy předtím jsem toho muže neviděl.“

„Možná se motal kolem vaší kanceláře,“ mínil O'Loughlin. „Mohl jste ho tam potkat.“

„Už do své kanceláře nechodím.“

„Máte nějakou představu, proč by si mohl myslet, že je váš otec?“

„Proč by si měli naprosto cizí lidé myslet, že jim půjčím peníze?“

„Byl jste dnes v noci v centru nebo někde tady poblíž?“ zeptal se Pardy.

A už to bylo tady. Identifikaci neznámých obětí a uvědomění jejich nejbližších měla na starost kancelář koronera. Kdykoli se policie pokoušela identifikovat oběť, počínala si tak, aby rozšířila okruh vyšetřování. Diazová mi zavolala ve čtyři ráno, aby zjistila, jestli jsem doma, pak poslala vůz, aby si to ověřila, a požádala mě, abych přijel dolů a oni mohli sledovat moji reakci. Možná měli někde stranou i svědka, který si mě prohlížel.

„Byl jsem celou noc doma. Se svým kocourem.“

Pardy přistoupil blíž. „Může to ten kocour potvrdit?“

„Zeptejte se ho.“

„Proboha, Pardy, zklidněte se,“ vpadla do rozhovoru Diazová.

O'Loughlin vrhl na Pardyho varovný pohled.

„Nepřeju si žádné spory. Cole ví, že si musíme všechno ověřit. Řekne nám sám, co dělal.“

„Byl jsem celou noc doma,“ prohlásil jsem. „Asi v půl desáté jsem telefonoval s kamarádem. Můžu vám dát jeho jméno a číslo, ale to je jediná doba, na kterou mám alibi.“

Pardy pohlédl na O'Loughlina, ale nezdálo se, že by to na něj udělalo zvláštní dojem.

„To je skvělé, Cole, a my si to samozřejmě ověříme. Byl byste té lásky a dovolil nám vzít vzorek z rukou? Moc nám tím pomůžete. Berte to jako přátelskou službu.“

O'Loughlin se na něj zamračil, ale nic nenamítl. Zbytkový test po výstřelu ze střelné zbraně by jim ukázal, zda jsem v poslední době střílel – tedy pokud bych si pak neumyl ruce nebo neměl rukavice.

„Jistě, Pardy, máte ten vzorek mít. Tenhle týden jsem ještě nikoho nezabil.“

O'Loughlin se podíval na hodinky, jako by se obával, že to bude jen mrhání časem, ale byli jsme tady a o kus dál ležel mrtvý člověk. Diazová přivolala jednoho z kriminalistů a nechala mě podepsat papír, na kterém stálo, že znám svá práva a spolupracuji bez přinucení. Technik mi přejel dlaně dvěma látkovými tampony a pak je vložil do zkumavky. Zatímco pracoval, řekl jsem Pardymu o Johnu Pikeovi a dal mu jeho telefonní číslo, aby si hovor ověřil. Potom jsem se zeptal O'Loughlina, jestli hodlají z fušerské loupeže udělat vraždu. Pohlédl znovu na hodinky, jako by odpověď pokládal za další maření času.

„Prozatím z toho nehodláme dělat nic. Jsme jen šest bloků od Skid Row, Cole. Máme tady víc vražd, než kdekoli jinde ve městě. Tihle lidi se budou navzájem zabíjet kvůli šesti centům nebo vyhulení ptáka a každý pitomý vrahoun se hájí stejně. Jisté je jen to, že žádné státní tajemství u sebe neměl.“

Ne, měl u sebe jen novinové články o mně.

„Zdá se, že v tom máte jasno.“

„Kdybyste tady viděl tolik vražd jako já, měl byste ho taky.“

O'Loughlin si náhle uvědomil, že toho řekl příliš, a zdálo se, že ho to zarazilo.

„Přijdeme-li ještě na něco, na co bychom se vás chtěli zeptat, ozveme se. Zatím díky za spolupráci.“

„Jistě.“

Pohlédl na Diazovou.

„Kelly, budete tak laskavá a necháte na tom dělat Jeffa? Bude to pro něj dobrá zkušenost.“

„Nemám námitky.“

„Souhlasíte, Jeffe?“

„To si pište. Beru.“

Pardy se otočil, aby se vydal za koronerovými lidmi, a O'Loughlin ho následoval. Dva technici z márnice už byli u mrtvoly. Znovu jsem si ji prohlédl. Muž měl obnošené, ale čisté šaty a neměl opálený obličej jako lidé, kteří žijí na ulicích. Když jsem se podíval na Diazovou, viděl jsem, že si ho prohlíží také.

„Na bezdomovce nevypadá.“

„Pravděpodobně ho nedávno propustili z lochu. To by bylo pro nás dobrý, protože v databázi budou jeho otisky prstů.“

Ulička sestávala z dlouhého bloku plného skladů a končila opuštěným hotelem. Písmena ze starého neonového nápisu HOTEL dosud čněla nad temnou ulicí. Dokázal jsem přečíst vybledlé jméno namalované na cihlách: Farnham. Bez policejních světel bych ho však nerozluštil. Tma už mě štvala. Mrtvý ležel dobrých dvacet metrů od nejbližší ulice, takže budto šel zkratkou, kterou dobře znal, nebo sem zašel s někým jiným. Každý, kdo by tudy šel sám, by musel mít nahnáno.

„Našla jste ho tedy vy?“

„Byla jsem na Grandu, když jsem zaslechla výstřel – jen jeden. Napřed jsem ho minula, ale pak jsem zaslechla žuchnutí a viděla jsem, že tam leží. Zkoušela jsem si nějak poradit s krvácením, ale krvácel hrozně moc. Bylo to dost ošklivý…“

Zvedla ruce, jako by je chtěla dostat z té krve, a viděl jsem, že se jí třesou. Oblečení, které měla na sobě, patřilo pravděpodobně nějakému policistovi, který je vytáhl z kufru auta. Zakrvácené šaty si zřejmě svlékla v sanitce a umyla se lihem. Krví nasáklé oblečení by pravděpodobně nejraději zahodila, ale byla policistka a tomu odpovídal i její plat, takže si je nejspíš doma sama vypere, pak ho dá do čistírny a bude doufat, že krev zmizí. Diazová se otočila. Koronerovi technici už si natahovali gumové rukavice.

„Žádná peněženka?“ zeptal jsem se.

„Ne, vzali si ji. Všechno, co měl u sebe, byly ty výstřižky, pěticent a dva centy.“

„Žádné klíče?“

Náhle si povzdychla a zdála se rozčilená a unavená.

„Nic. Teď už byste měl jet, Cole. Chci to tady dodělat a dostat se domů do postele. Byla to dlouhá noc.“

Ani jsem se nehnul.

„Zmínil se o mně jménem?“

„Jo, to udělal.“

„Co řekl?“

„Přesně už si to nepamatuju, něco o tom, že se vás pokouší najít, ale já se ho vyptávala, co se mu stalo – chtěla jsem vědět, kdo ho střelil. Řekl, že chtěl najít svého syna. Přišel prý až sem, aby našel svého chlapce, že prý se s vámi nikdy nesetkal, ale chtěl ta ztracená léta dohnat. Zeptala jsem se ho, koho vlastně hledá, a on řekl vaše jméno. Možná to není doslova, ale takhle nějak to bylo.“

Znovu se na mě podívala a pak obrátila zrak zpátky k mrtvole.

„Poslyšte, Cole, zatýkala jsem lidi, kteří si mysleli, že jsou Marťani. Sbalila jsem jiné, který tvrdili, že aspoň byli na Marsu. Slyšel jste O'Loughlina – máme tady pobudy, feťáky, opilce, šílence, schizofreniky, cokoli vás napadne. Nevíme, jakou duševní poruchou mohl trpět tenhle.“

„Ale ještě mě musíte očistit z podezření.“

„Pokud jste byl celou noc doma, pak nemusíte mít z ničeho strach. Budeme ho mít v databázi. Až zjistíme jeho jméno, dám vám vědět.“

Odvrátil jsem se od mrtvého a uviděl, že Pardy na mě zírá. V jeho podobaném obličeji se zračil nějaký záměr.

„To není nutný, Diazová. Nemusíte se s tím obtěžovat.“

„Jste si tím jistý? Mě to obtěžovat nebude.“

„Jo, jsem si jistý.“

„Tak dobře, jak chcete.“

Vydal jsem se k autu, ale zastavila mě.

„Hej, Cole!“

„Co?“

„Četla jsem ty články. Muselo to být drsný. To všechno, co jste musel udělat, abyste zachránil toho kluka. Blahopřeju.“

Šel jsem dál bez odpovědi, ale u žluté pásky jsem zůstal stát. Zatímco koronerovi lidé dávali tělo do pytle, Diazová se připojila k O'Loughlinovi a Pardymu. „Diazová?“

Ona i Pardy se otočili. Mrtvý zkameněl posmrtnou ztuhlostí. Technici mu viseli celou vahou na pažích, aby je dostali do pytle. Jedna ruka vyčnívala z tmavomodrého plastu, jako by na mě ukazovala. Vecpali ji dovnitř a zatáhli zip.

„Až ho identifikujete, dejte mi vědět.“

Pak jsem odešel a nechal je dokončit jejich práci.

3

Začátkem podzimu unesli tři muži jediného syna mé přítelkyně, Bena Cheniera. Bývalý policista z LAPD jménem Joe Pike a já jsme chlapce zachránili, ale zemřelo při tom dost lidí, včetně tří únosců. A co hůř, ty tři muže najal Benův otec a nešlo o žádné lotříky okresního formátu – byli to profesionální nájemní zabijáci, hledaní na základě mezinárodní smlouvy o trestání válečných zločinců. Se všemi těmi mrtvolami hrozilo Joeovi a mně obvinění z těžkých zločinů, ale vlády Sierry Leone a Kolumbie společně s OSN intervenovaly. Odpudivá povaha otce, který si objednal únos vlastního dítěte, byla vodou na mlýn novinářů bažících ‘po senzaci, ale co bylo ze všeho nejhorší, byl fakt, že Lucy Chenierová došla k rozhodnutí, že život se mnou je příliš riskantní, takže vzala syna a odjela s ním domů. Měla právo odjet. Soužití se mnou rozhodně nevyrovnalo skutečnost, že ve čtyři ráno může zazvonit telefon a někdo mi oznámí, že jakýsi zavražděný cizí člověk je údajně můj otec, kterého jsem jakživ neviděl.

Jel jsem zpátky domů mírným deštěm a předstíral, že vedu normální život. Doma jsem si udělal burritos s míchanými vajíčky a pak zapnul televizi, abych se podíval na ranní zprávy. Hlavní zpráva hovořila o tom, že muž zvaný zabiják červených světel znovu uhodil. Už pár týdnů ničil dopravní kamery, a teď už jich měl na svědomí dvanáct. Malorážkou ráže .22 prostřelil každé čočku přesně uprostřed. Vznikly webové stránky věnované tomuhle bizarnímu zločinci, u každého sjezdu z dálnice se prodávala trička s nápisy typu SVOBODU ZABIJÁKOVI ČERVENÝCH SVĚTEL, a to všechno proto, že město zřídilo dopravní kamery, aby mohlo vybírat pokuty od motoristů, kteří v dopravní špičce projíždějí křižovatky na červenou. Což dělali ve věčných zácpách v Los Angeles všichni. Moderátorka zpráv se snažila udržet normální výraz, ale jejího kolegu a chlapíka od počasí uváděl zvyšující se počet vyřazených kamer do tranzu. O muži beze jména, který byl nalezen zavražděný v uličce v centru, nepadla ani zmínka. Zavraždění lidé jsou běžnou záležitostí, zavražděné kamery nikoliv.

Vypnul jsem televizor a s pocitem ochablosti a nesoustředěnosti vyšel na terasu. Déšť přešel v hustou mlhu a obloha se začínala vyjasňovat. Později se kriminalisté z oddělení vražd budou vyptávat mých sousedů, zda mě včera večer viděli přijíždět domů nebo naopak z domova odjíždět. Pardy jim pravděpodobně bude ukazovat fotografii mrtvého muže a ptát se, zda ho tady kolem někdo neviděl, a sousedé se budou domnívat, že jsem něco provedl. Napadlo mě, že bych jim mohl zavolat a varovat je, ale to by nedělalo dobrý dojem, a tak jsem ten nápad zase pustil z hlavy. Nejvíc ze všeho jsem toužil zavolat Lucy, ale to jsem měl chuť udělat každý den od chvíle, kdy odjela, takže to nebylo nic nového. Opustil jsem i tento nápad a sledoval, jak se kaňon pomalu plní světlem.

Lidé, kteří žijí na svazích kopců, začnou brzy vycházet z domů, aby zkoumali svahy a pátrali po prasklinách a vypuklinách. Kdykoli v Los Angeles zapršelo, stával se svět nestabilní. Půda byla pevná ještě pár okamžiků předtím, než začla bez varování téct jako láva a strhávala auta i domy jako hračky. Země ztrácela svou jistotu a ukotvení nepomáhalo.

Zpoza rohu vyskočil na terasu černý kocour. Ztuhl, když viděl, že tam někdo je, v žlutých očích mu blýsklo hněvem, ale vztek ho přešel, když mě poznal.

„Jo, stojím tady v dešti,“ řekl jsem mu.

„Ompf,“ odpověděl.

Přešel terasu těsně podél domu, aby se držel co nejdál od mlhy, vklouzl do suchého tepla uvnitř a začal si lízat kulky. Tohle kocouři dělají. Pravděpodobně si o mně myslel, že jsem blbec.

Když bylo mé matce dvaadvacet, zmizela na tři týdny z domova. Mizela často, aniž by někomu řekla kam jde, ale vždycky se zase vracela, a tehdy se vrátila těhotná, čekala mě. O otci mi nikdy nic podstatného nesdělila a možná ani nevěděla, jak se jmenuje. Reportérům, kteří se kolem mě rojili kvůli událostem spojeným s Benem Chenierem, jsem o tom nic neřekl, ale přesto se tyhle informace do jejich článků nějak dostaly. Litoval jsem, že jsem si nepřečetl výstřižky, které Diazová nalezla v uličce. Některý z reportérů se v nich mohl o záležitosti s mým otcem zmínit, což mohlo staříka inspirovat, aby si vyfantazíroval, že mým otcem je on. Bylo to pravděpodobné a udělal bych zřejmě nejlépe, kdybych na všechno zapomněl, ale v duchu jsem se ptal, jestli se mě vážně pokoušel vyhledat. Když jsem přestal docházet do své kanceláře, vypnul jsem i telefonní záznamník a vyhazoval poštu, ale od té doby uběhlo už několik týdnů. Pokud mi ten stařík napsal později, mohl by na mě jeho dopis čekat v kanceláři.

Vrátil jsem se dovnitř, dal kocourovi čerstvé krmení a pak sjel dolů kaňonem do malé kanceláře, kterou jsem si držel na bulváru Santa Monica.

Pošta byla rozházená po podlaze za dveřmi, kam ji pošťák hází úzkou štěrbinou. Posbíral jsem ji, položil na kávovar a šel zapnout záznamník. Detektivní kancelář Elvise Colea oficiálně obnovila svou činnost. Protože jsem však důsledně ignoroval vše, co mi kdo v posledních šesti týdnech nabídl, neměl jsem zhola nic na práci.

Prošel jsem poštu. Většinou se jednalo o složenky a reklamy, ale bylo v ní i sedm obálek, které vypadaly jako dopisy od fanoušků: patřila k nim rukou psaná nabídka k sňatku od osoby jménem Didi, čtyři blahopřání k tomu, že jsem se postaral o tři několikanásobné vrahy, anonymní fotografie nahého mladíka, třímajícího v ruce svou mužnou chloubu, a dopis od kohosi, kdo si říkal Loyal Anselmo a o mně a Pikeovi psal, že jsme „nebezpeční členové výboru bdělosti a nejsme o nic lepší než zrůdy, které jsme zabili“. Někteří lidi prostě nejsou nikdy šťastní.

Čtyři dopisy jsem si schoval s úmyslem pisatelům poděkovat a ostatní jsem vyhodil. Chvíli jsem přemýšlel, pak jsem vytáhl Anselmův dopis z odpadkového koše a založil ho do šanonu, který jsem si vyhradil pro výhrůžky smrtí a šílence. Kdyby mě někdo zavraždil ve spánku, chtěl jsem, aby se poldové měli čeho chytit.

Nalil jsem si šálek kávy a cítil zklamání, že nic nevedlo zpátky k mrtvému muži. Bylo klidně možné, že mi napsal, ale já jeho dopis vyhodil, jenže to už se nikdy nedozvím. Mohl mi volat, když jsem měl vypnutý záznamník, ale ani tohle už nezjistím.

Právě jsem se pokoušel vymyslet nový směr pátrání, když zazvonil telefon.

„Detektivní kancelář Elvise Colea. Zpátky v práci a ochotný převzít váš případ.“

„To jsem já, Diazová. Jste v kanceláři, nebo vám to přepojili? Už jsem vám zkoušela volat domů.“

„Jsem v kanceláři. Zjistila jste jeho totožnost?“

„Je mi líto, ale ještě nic nevíme. Byla jsem si jistá, že ten gentleman bude v databázi, ale nebyl. Koroner ho nechal projet live scanem, jakmile s ním dojeli do márnice, ale nic z toho nebylo.“

Live scan je zařízení, které zpracovává otisky prstů bez inkoustu. Digitalizuje je a okamžitě porovnává s archivem kalifornského ministerstva spravedlnosti v Sacramentu. Pokud je výsledek negativní, znamená to, že dotyčný nikdy nebyl v Kalifornii ve vězení a ani nebyl v tomto státě zatčen.

„Co se dá dělat. Jaký bude další postup?“

„Sacramento dodá otisky do mezinárodní databáze. Jsme s federály zadobře, ale i tak to bude pár dní trvat. Říkal jste, že dostáváte spoustu pošty a telefonátů, a na nic neodpovídáte…“

„Přijel jsem do kanceláře, abych to zkontroloval, Diazová. Nic tu není. Mohl něco poslat už dřív, ale teď tady nemám nic. Právě jsem prohlédl poštu.“

„Nerada vás o něco žádám, ale musím to udělat. Jedu do márnice. Mohli bychom se tam setkat?“

„Myslel jsem, že ten případ dostal Pardy.“

„Pardy na něm dělá a právě se z té márnice vrátil. Říkal, že mrtvý má ty šílenosti vytetované po celém těle. Vím, že jste ho nepoznal, ale možná vám něco řekne jeho tetování.“

Pocítil jsem malé bodnutí zlosti, ale možná to jsem se jen trochu styděl.

„Nebyl to můj otec. V žádném případě.“

„Jen se přijeďte podívat, Cole. Některé jeho tetování vás třeba může přivést k nějakému jménu nebo místu. To vám přece nic neudělá.“

Neřekl jsem nic a Diazová na mě tlačila dál.

„Víte, kde má v Lékařském centru Kalifornské státní univerzity kanceláře koroner?“

„Vím.“

„Před barákem mají parkoviště. Za půl hodinky se tam sejdem.“

Zavěsil jsem, šel do koupelny a podíval se na sebe do zrcadla. Mrtvý muž měl hlavu jako kudlanka nábožná, zatímco já ji měl jako tuřín. Vůbec jsem se mu nepodobal. Ani trochu.

Seběhl jsem k autu a rozjel se k márnici.

4

NEVIDITELNÍ LIDÉ

Frederick Conrad, což bylo jméno, které nyní používal, rychle procházel parkovištěm obytných přívěsů ke svému nákladáčku, když se Juanita Morseová vykolébala ze svého přívěsu, který byl dvakrát širší než ostatní, jako hnědý pavouk poustevník spouštějící svou síť.

„Fredericku!“

Chytla ho za paži svou vyschlou ježibabí rukou a zastavila ho, přestože si zoufale přál jít dál.

„Fredericku, minulý týden, když jsem nemohla chodit, to bylo od vás moc hezký, že jste mi šel nakoupit. Chci vám za to něco dát, i když je to málo.“

Neztratil duchapřítomnost ani na okamžik a nával vzteku skryl za pokřivený široký úsměv Fredericka Conrada, který všichni tak dobře znali. Vtiskl jí dolar zpátky do rukou.

„Prosím, Juanito. Tohle přece nemusíte.“

„Jen si ho vemte, Fredericku, byl jste moc hodný, že jste mi pomoh.“

Frederick si tedy dolar vzal, předstíral vděčnost a jeho zlost sršela elektrickým obloukem jako spadlé dráty, zatímco z očí mu vyzařoval klid. Přál si, aby se Payne vrátil domů. Potřeboval zjistit, co se stalo. Měl strach, že se Payne přiznal.

Ten proradný syčák Payne. (Payne Keller bylo jméno, které ten lotr teď užíval).

„To jste opravdu nemusela, slečno Morseová, ale děkuju vám. Už je to s tou vaší nohou lepší?“

„Pořád bolí, ale už na ni dokážu stoupnout. Ráno jsem si ji nahřála elektrickou dečkou a spolkla tylenol.“ Frederick ji pohladil po ruce, jako by s bolestí jejího chřadnoucího těla soucítil.

„Kdybyste něco potřebovala, stačí říct.“

Pohlazení. Úsměv. Ty šeredná čarodějnice.

Když se jí konečně zbavil, spěchal ke svému nákladáčku s myšlenkou na to, s jakou radostí by rozdrtil její odporné hrdlo, až by praskaly kosti. Nastartoval svého dodge a pomalu jel něco přes čtyři kilometry ke Kellerově čerpací stanici, Payne's Gas & Car Care. Frederick byl všeobecně znám jako nejpomalejší řidič v městě.

Zaparkoval za prostorem s čerpadly, nasadil znovu úsměv pomalu chápajícího prosťáčka jako ceduli s nápisem „Připraven k oškubání“ a volným krokem vešel do kanceláře.

„Hele, Elroyi, dneska ráno jsem ti třikrát volal, a tys to nezvedl. Ozval se Payne?“

Elroy Lewis byl další Payneův zaměstnanec na plný úvazek. Byl to vychrtlý, téměř padesátiletý chlápek, s pupkem přetékajícím přes opasek a s prsty zažloutlými od nepřetržitého kouření cigaret Newport. Lewisův pes Coon, líný hafan se špatnými kyčlemi, spal uprostřed na podlaze. Zavrtěl ohonem, když spatřil Fredericka, ale ten ho ignoroval. Lewis se opřel lokty o pult a tvářil se nevrle.

„Ne, neozval se a budeme si o tom spolu muset promluvit. Jsou tady věci, který by bylo dobrý si vyjasnit.“

Frederick překročil psa, vešel do Payneovy kanceláře a ze všech sil se pokoušel předstírat, že všechno je v pořádku.

„Poslyš, včera večer mi zavolal a říkal, že dneska brnkne tobě. Řek bych, že má starosti se sestrou.“

„Jak dlouho, k čertu, bude tý čubce trvat, než chcípne?“

„Za to, cos tedka řekl, Elroyi, by ses měl stydět. Vždyť je to jeho sestra.“

Payne Keller zmizel před jedenácti dny, aniž by někomu něco řekl nebo napsal. Když se zjistilo, že je nezvěstný, nakrmil Frederick Elroye smyšleným příběhem o Payneově sestře, které polámal kosti opilý řidič, ale pravda byla taková, že neměl ani tušení, kde by Payne mohl být, a jeho zmizení ho děsilo. Payne totiž mohl být kdekoli a vykládat cokoli. Payne a jeho kámoš Ježíš se klidně mohli zpovídat ze svých hříchů.

Doufám, že jsi mrtvej, ty parchante. Doufám, že se ti roztrhlo srdce jako nahnilej grapefruit. Doufám, že sis přiložil bouchačku k hlavě. Doufám, že jseš mrtvej a doufám, žes mě nestáhl s sebou.

Frederick se rozhodl, že zamete všechny stopy a připraví se na nejhorší. Elroy vešel za ním do kanceláře.

„No tak jo, je mi líto, co jsem řek o jeho ségře, ale je to zatraceně drsný zmizet si bez jedinýho slova. Příští týden jedem s ženou za jejíma rodičema. Payne věděl, že si beru volno a dovolil mi to.“

Frederick obešel Payneův psací stůl, z horní zásuvky vyndal klíče a vykouzlil veliký zářivý úsměv.

„Jasně že můžeš jet, Elroyi. Právě proto Payne včera volal. Požádal mě, abych to tady vzal za tebe. Řek jsem mu, že to udělám.“

Elroy vypadal pochybovačně.

„Fakt to uděláš?“

Frederick se vracel okolo psacího stolu právě v okamžiku, kdy k samoobslužným čerpadlům přijela bílá maxima. Vystoupila z ní mladá dívka a zmateně se rozhlížela kolem. Frederick si všiml, jak na ni Elroy zírá.

„Poslyš, Elroyi, mně je to fuk. Ty bys to pro mě taky udělal a my oba bychom to udělali pro Paynea. Nevidím v tom žádný problém.“

Elroy se teď tvářil pro změnu provinile.

„Poslouchej, až budeš zase mluvit s Paynem, řekni mu, že jeho ségře přeju, aby se z toho co nejdřív vylízala.“

„Vyřídím mu to. To si piš.“

„Vůbec jsem nevěděl, že má nějakou sestru.“

„Uděláš líp, když se půjdeš kouknout, jestli ta holka venku nepotřebuje s něčím pomoct. Já budu muset zajet k Payneovi nakrmit jeho kočky.“

Elroy znovu pohlédl na dívku u stojanů a Frederick věděl, na co myslí: těsné džínové šortky, krátká košilka odhalující hezké ploché bříško, piercing v pupíku.

„Jo, asi bude lepší, když tam půjdu. Jdeme, Coone!“

Elroy přivolal psa k noze, zatímco Frederick prošel kolem svého zaparkovaného nákladáčku a zamířil ke kůlně za čerpadly, která sloužila jako sklad. Payneovými klíči odemkl tři visací zámky a odsunul ocelovou bezpečnostní závoru, která chránila sklad před vloupáním. Našel lopatu a desetilitrový kanystr, ve kterém Payne vozil benzin řidičům, kterým došel cestou, a pak hledal za bedýnkami se vzduchovými filtry, brzdovou kapalinou a valvolinem starý prodejní automat Tri-Call, který Payne míval venku k prodeji buráků a sladkých tyčinek. Payne s Frederickem měli pro své tajnosti lepší skrýše, ale Payne si v kůlně ulíval jejich společné zboží.

Frederick se přesvědčil, jestli je Elroy dostatečně zaměstnán tou dívkou. Coon, jako kdyby k tomu právě dostal příkaz, jí vrazil svoji hranatou hlavu do rozkroku.

Elroy psa plísnil, zatímco dívka se smála, a pak popadl Coona za čumák, aby se jí tak sám mohl otřít rukou o buchtičku. Frederick viděl Elroye provádět tenhle trik nejméně stokrát. Elroy cvičil svého vořecha, aby strkal hlavu do dívčích klínů, a Coon ho nikdy nezklamal.

Frederick odemkl prodejní automat a vylovil z něho asi metrové kožené pouzdro. Bylo těžké, ale jeho váha ho potěšila. Zastrčil si je do podpaží, uzamkl kůlnu a pak odnesl pouzdro do svého nákladáčku. Elroy dosud předstíral, že se pokouší držet Coona v dostatečné vzdálenosti od dívčiných vnad a dívka se pýřila a smála, ale nasednout do svého auta nijak nespěchala. Frederick si načerpal do kanystru deset litrů speciálu (usoudil, že speciál vyvine při hoření větší žár), pak naložil ještě dvě plechovky propanu a odjel. Elroy se po něm ani nepodíval, takže vůbec nic neviděl.

Asi po pěti kilometrech Frederick zastavil a otevřel pouzdro. Uvnitř byla remingtonka dvanáctka s upilovanou hlavní a šesti náboji. V pouzdře byla kromě pušky i bílá obálka, v ní tisíc dolarů ve dvacetidolarovkách a dva řidičské průkazy z Illinois, oba už nyní propadlé, s fotografiemi Fredericka Conrada a Paynea Kellera, ale s jinými jmény. Frederick posunul jednu z patron do komory, zastrčil brokovnici pod přední sedadlo a znovu se rozjel.

Napadlo ho, že by mohl pořádně dupnout na plyn a zmizet z města, ale to by bylo jako mávat červeným hadrem. Jestli ho Payne prásknul, utíkat by byla veliká chyba – zmizení obou dvou by trklo i ty nejhloupější poldy. Frederick musí nejdřív zjistit, co se s Paynem stalo, a pak se bude muset zbavit všeho, co by jim mohlo podtrhnout nohy.

Payne bydlel jen o půldruhého kilometru dál, na samotě skryté za stromy, takže nikdo nebude vidět, co se stane.

5

Úřad koronera se nacházel ve dvou oddělených moderních budovách z betonu vedle Lékařského centra Kalifornské univerzity a hned přes řeku byla hlavní věznice. V severní budově se nacházely kanceláře asi pětatřiceti soudních patologů a v jižní budově laboratoře. Patologové parkovali před budovami, ale mrtvoly se přivážely do zadního traktu. Pravděpodobně proto, aby pacienti ženského a dětského oddělení neviděli ztuhlá těla.

Zaparkoval jsem na protější straně ulice a s Diazovou se potkal před hlavním vchodem. Byla v džínách a sportovním kabátku a držela cosi, co vypadalo jako plynová maska, z které vyčnívaly dva fialové válce.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Prachový filtr. Když chodíme do patra, kde se pracuje s mrtvolami, musíme si je nasadit.“

„Proboha, proč se něco tak děsnýho musí nosit?“

„TBC, SARS, Ebola – nevěřil byste, čím vším se tady dá nakazit. Tenhle je můj. Pro vás něco seženeme uvnitř.“

„Ebola?“

„Ebola je africký virus, který vám rozpouští buňky, takže z vás nakonec zbude louže šlichty.“

Diazová se otočila a pokrčila přitom rameny.

„Říkají, abychom to nosili, tak to nosím. Pojďme, ať to máme za sebou, a já se můžu jít trochu vyspat.“

Muž u recepčního pultu nám dal návštěvnické propustky a pak jsme sjeli výtahem do suterénu. Jakmile se otevřely dveře, zasáhl mě zápach dezinfekce a krve z mrtvých těl, a vkročili jsme do levandulové modré chodby. Na jedné stěně svítilo z výšky ultrafialové světlo a zasyčel elektrický lapač hmyzu, který právě polapil mouchu. Preventivní kontrola bakterií.

Diazová mě vedla za roh do další dlouhé chodby, kde stály dva ocelové vozíky. Na každém leželo tělo zabalené v tlustém průhledném plastu.

„Myslel jsem, že budu potřebovat masku, když budeme mezi mrtvolami,“ poznamenal jsem.

„Nic nechytnete. Nebuďte taková padavka.“

Snažil jsem se dýchat co nejméně.

Vyšetřující koroner byl vysoký muž v brýlích s tlustými obroučkami a hustou kšticí, který se jmenoval Dino Beckett. Viděl jsem ho na místě vraždy, ale nesetkal jsem se s ním, dokud se nevynořil na opačném konci chodby a Diazová nás nepředstavila. Měl na obličeji ochrannou plátěnou masku, jakou nosí lékaři na operačním sále, a podobnou podal i mně.

„Tuhle elastickou pásku si natáhněte přes uši a kovovým proužkem si stiskněte nos.“

Učinil jsem, jak řekl, zatímco Diazová si nasazovala svůj podstatně větší filtr.

„Jak to, že ona má větší masku?“

„Její maska filtruje vzduch na sto procent, což se vyžaduje, když chodíte do pitevny jako kriminalisti, co vyšetřujou vraždy. Maska, kterou máme my, účinkuje jen na devadesát pět procent.“

„A co těch zbývajících pět procent?“

„Proboha, Cole, nemyslete na to. Kde ho máš, Dino?“ Šli jsme za ním do dlouhé, úzké místnosti, kde vládla značná zima. Naskočila mi husí kůže, ale nebylo to z chladu. Police podél stěn byly od podlahy až ke stropu plné těl jako kóje v ponorce, a v každé polici ležely dvě mrtvoly. Byly zabalené v tmavém plastu, tak tmavém, že nahá těla uvnitř nebylo vidět. Otvory v pytlích vyčnívaly nohy a některým visel na palci štítek. Zkoušel jsem je nevidět, ale byly všude kolem.

„To nic není,“ prohlásil Beckett. „Máme ještě další tři takovéhle sály.“

„Všichni čekají na pitvu?“

„Vůbec ne. Většina těl, která tu vidíte, tady leží proto, aby si je vyzvedli nejbližší příbuzní nebo je identifikovali.“

„Stává se často, že je neidentifikujete vůbec?“

„Strkáme jich do pytlů asi tři stovky ročně, ale většina dostane jména, a to bez ohledu na to, odkud pocházejí. Máme tady ilegální přistěhovalce z Mexika, Střední Ameriky, dokonce z Cíny, a zjistíme jejich totožnost. Pojmenujeme i tohohle chlapíka.“

Některé páry nohou byly tak průsvitné, že jsem v mase viděl matné šmouhy kostí. Beckett mi vysvětlil, že některé mrtvoly jsou na policích už tak dlouho, že v tkáních vyschly veškeré tekutiny. Čekaly tady už léta.

Pak nás Beckett vedl kolem polic k vozíku na protější straně místnosti.

„Tak tady ho máme. Pokud se ho chcete dotýkat, budete potřebovat rukavice.“

Navlékli jsme si je a Beckett otevřel plastový pytel. Mrtvola č. 05 – 1642 byla nahá, s hnědým papírovým pytlíkem mezi koleny a na vozíku byla připnutá kartička se základními informacemi. V pytli byly i jeho zakrvácené šaty, které budou přemístěny do zvláštní místnosti, kde se před testy usuší. Beckett odstranil pytel a pak odstoupil.

„No teda,“ ozvala se Diazová. „Pardy měl pravdu. Ten chlap byl posedlý tetováním.“

Beckett se ušklíbl, jako by mrtvola byla jen laboratorním vzorkem.

„Sílený, co? Nikdy jsem nic takového neviděl, takovýhle způsob tetování. Všechno je obráceně.“

Krucifixy různých velikostí a typů pokrývaly předloktí, stehna a břicho, a všechny byly převrácené. Bylo tomu tak proto, že si je dělal sám. Když se na ně díval on a vtlačoval inkoust do kůže, byly ve správné poloze. Některé kříže sestávaly z jemných, tenkých čar, jiné byly hranaté se stínováním. Mezi kříži se nacházeli plačící Ježíšové a převrácená slova: BOLEST, SLITOVÁNÍ, BŮH a ODPUSŤ MI. Vypadala, jako kdyby je napsalo dítě. Ty symboly nebyly náboženské, protože jimi znesvěcoval sám sebe.

Když jsem se podíval na Diazovou, opět mě sledovala. Zašuměla ve mně bublina podráždění.

„Co je? Myslíte si snad, že vypadám jako on?“

„Vůbec se mu nepodobáte. Neřeklo vám něco to tetování?“

„Vůbec nic. Vidím jen samé kříže.“

Diazová vrhla pohled na Becketta.

„Má je taky na zádech?“

„Jo. Má je všude, kam dosáhl. Ale nic, co by nás přivedlo k jeho totožnosti – nic jako jméno lodi, značku nějakého gangu či něco podobného – jen to, co vidíte.“

Diazová se nad mrtvým zamračila a pak zavrtěla hlavou.

„Tak dobře. Teď chci, abyste udělal test na sexuální aktivitu. Vemte stěr na zjištění DNA.“

„To už mi říkal Pardy.“

„Dobře. A taky na drogy. Nebyl v té uličce jen tak.“

Beckett odsunul pytel, aby si mohl udělat poznámku, a právě ten vak mi vnukl nápad.

„Dívali jste se po jeho jménu na oděvu?“

Beckett se zazubil.

„To děláme vždycky a koukáme se i do bot. Už jsem se takhle spálil při prvním případu – frajer neměl žádnej identifikační průkaz, žádné otisky v kartotéce a nakonec se ukázalo, že mu máma napsala jméno na vnitřní stranu opasku. Podle toho jsme ho identifikovali.“

Přikývl jsem a pohlédl znovu na Diazovou.

„Nenašli jste žádné prsteny, hodinky, peněženku…“

„Obrali ho o všechno, Cole. Nechali mu jen ty výstřižky a sedm centů.“

Znovu jsem zkoumal tělo a cítil se stále vzdáleněji a odtažitěji. Hrud byla pod tetováním hladká a hubená, s bledou pokožkou v porovnání s opálenějšími pažemi. Nehluboký škrábanec těsně pod krkem, jinak nebylo vidět nic, ani žádné mateřské znamínko. Dolní polovina jeho těla byla skvrnitě zsinalá v místech, kde byla sražená krev, a odkrvená tkáň výše nabyla voskového lesku, který tetování ještě zvýrazňoval. Zvrásnění kolem otvoru, kudy do těla vnikla kulka, zfialovělo a zmodralo, a bylo opepřené částicemi střelného prachu. Zastřelili ho zblízka, ústí zbraně nebylo dál než nějakého půl metru. Na prstech nebylo vidět žádné stopy po prstenech, ale na levém zápěstí byl znát bledý obrys chybějících hodinek. Přes levé stehno pod kyčli se táhla mělká prohlubeň, tak nepatrná, že vypadala jen jako stín na kůži.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

Beckett sáhl pod vozík pro složku s informacemi a vytáhl z ní velký rentgenový snímek.

„Jizva po chirurgickém zákroku. Stejnou má i na druhé noze. Už tady máme jeho rentgen.“

Zvedl snímek nad hlavu proti světlu. Mezi stíny a šmouhami pánevních kostí byly vidět rovné bílé pruhy, táhnoucí se podél vnější strany obou stehenních kostí. Beckett na ně ukázal.

„Ty bílé pásy nejspíš podepírají stehenní kosti, takže operaci pravděpodobně podstoupil ještě jako dítě. Takové implantáty často mívají výrobce a sériová čísla. Pokud ano, pak se přes výrobce dostaneme k nemocnici a zjistíme tak jeho totožnost.“

„Kdy se dostane na stůl?“ zajímala se Diazová.

„Pravděpodobně zítra odpoledne. Možná až pozítří, ale spíš bych řekl, že ho otevřeme už zítra.“

Znovu jsem si začal prohlížet mrtvého. Obličej ztvrdl posmrtnou ztuhlostí v znetvořenou masku. Jedno oko bylo zavřené, druhé doširoka otevřené. Pokožka na kostnatých tvářích byla napjatá a oči výrazně vpadlé. Ústa měl otevřená, jako by spal a kdykoli se mohl probudit. Chtěl jsem je zavřít.

Ucítil jsem dotek. Trhl jsem sebou. Diazová mě sledovala.

„Cole? Jste v pořádku?“

„Jistě. Ještě něco?“

Diazová mě ještě chvíli pozorovala a pak pohlédla na Becketta.

„Tak dobře, Dino, my jsme hotoví. Potřebuju detailní fotky jeho tetování a obličeje. Něco, na čem nebude vypadat jako z Noci oživlých mrtvol. Rozumíš?“

„Jo. Sejdeme se u výtahu.“

Beckett odstrčil vozík s mrtvolou, já s Diazovou jsme si stáhli rukavice a pak jsem za ní vyšel na chodbu. Když jsme konečně odešli ze společnosti mrtvých, podívala se na mě.

„Řeknu vám, co bude dál. Odvezu fotky Pardymu, aby si mohl udělat kopie, a potom se pojedu vyspat. Pardy předá fotky veliteli hlídkových vozů, aby se pokusili najít někoho, kdo toho chlápka znal.“

„Pracoval už Pardy na nějakém případu?“

„Tohle je pro něj veliká šance, Cole. Pardy k nám přišel nedávno. Je ctižádostivý a chce si udělat jméno. Bude dobrý.“

Ohlédl jsem se ke dveřím, za kterými byly stěny obložené mrtvolami, z nichž některé tam čekaly už léta. „Vadilo by vám, kdybych na tom začal dělat?“

„Co vás to napadlo? Myslíte si snad, že Pardy není dost dobrý, takže se do toho musí vložit největší detektiv na světě?“

„Chci zjistit, proč si myslel, že je můj otec. Nechtěla byste se to snad dozvědět, kdyby se něco takového stalo vám?“

„Ještě pořád jsme vás nevyřadili ze seznamu podezřelých.“

„Tak to udělejte. Heledte, Diazová, přemýšlejte o tom. Třeba dokážu toho střelce najít.“

Její oči ztvrdly něčím, co jsem hluboko v těch jejích temných tůních nedokázal rozluštit. Usmála se na mě, ale v jejím úsměvu nebylo žádné veselí, byl nečitelný. Zavrtěla hlavou.

„Doufám, že se mnou jednáte na rovinu.“

„Jak to myslíte?“

„Doufám, že přede mnou něco netajíte, Cole.“

„Co například?“

„Například to, že jste ho znal.“

„Vím jen to, že ten muž, který vám řekl, že je můj otec, lhal.“

Upřeně na mě zírala a pak se odvrátila.

„Tak dobře, Cole. Jestli chcete pátrat, tak si pátrejte. Jste přece největší detektiv světa. Alespoň to o vás píšou v novinách.“

Beckett za námi přišel k výtahu za pár minut a dal Diazové fotografie. Strhla si masku, prohlédla si tvář mrtvého muže a potom mi jednu z nich podala.

„Tahle je pro vás. Mohl byste ji potřebovat.“

„Díky.“

„Už si můžete sundat masku.“

Ponechal jsem si ji. Sňal jsem ji, teprve když se výtah otevřel a my vkročili na čerstvý vzduch. Vyšli jsme ven společně, pak jsme se rozdělili a každý z nás se vydal ke svému autu. Když jsem k němu došel, ohlédl jsem se za ní. Stála vedle tmavomodrého passatu a prohlížela si fotografii mrtvého. Podívala se směrem ke mně a všimla si, že ji pozoruju. Pokoušela se předstírat, že nehledá podobnost v našich tvářích, ale já cítil, že dělá právě tohle. Pak nasedla a rychle odjela.

6

SKRÝŠ

Payne Keller vlastnil šestnáct akrů lesa, s jilmy, křovím a borovicemi, které si z pozůstalosti koupil od obce i s rozpadající se chatou. Vykopal si nový septik, novou studnu, vyměnil vodovodní a odpadní potrubí, položil nové trubky na zemní plyn, obstaral si na něj nádrž, udělal si novou střechu a zaplatil přípojky na telefon a elektřinu od hlavní silnice. Frederick Payneovi radil, aby si pořídil obytný přívěs jako on, ale Payne dával přednost soukromí. A Frederick musel uznat, že Payneovo soukromí je občas užitečné.

Teď se natřásal na dlouhé soukromé cestě plné děr, prasklin a výmolů způsobených erozí, dokud nedojel k Payneově chatě. Byla pokrytá bílým prachem a všude vládl klid. Frederick vytáhl zpod sedadla brokovnici a pak z nákladáčku vystoupil. Payne míval hezké hnízdečko, ale teď visely z okapů pavučiny a domek byl pruhovaný špínou jako plačící žena nalíčená řasenkou. „Payne! Haló, kámo, jsi doma?“

Frederick zůstal bez hnutí stát a naslouchal. Cítil, že domek je opuštěný. Pak vešel na krytou verandu.

Vzal za kliku a prudce otevřel dveře. Uvnitř na něho z dvanácti krucifixů přibitých na stěnu zíralo dvanáct Kristů. Další Kristové stáli na televizoru. Ježíš Kristus přinášel svědectví z kouta s elektronikou, z knihovny a ze stolů. Frederick věděl, že další Ježíšové na něho čekají v koupelně, v kuchyni a ložnici.

„PAYNE?“

Zavolal, aby se ujistil, že tu nikdo není. Pokud ho Payne zradil, mohl tady být nějaký policista nebo reportér.

Frederick cítil, že ho všichni ti Ježíšové pozorují, a zavřel oči. V hlavě mu začalo hučet, a kdyby se toho hučení nezbavil, přerostlo by v hlasy.

„Zastav je, Payne. Postarej se, aby zmizeli.“

Hukot postupně ustával a Frederick se vzpamatoval. Spěšně došel do kuchyně, aby zjistil, co je na záznamníku. Našel dvě zprávy, ale jedna byla od Elroye a druhou zanechal on sám. Ode dne, kdy Payne zmizel, kontroloval Frederick záznamník v domě dvakrát denně v naději, že najde zprávu, která vrhne nějaké světlo na to, co se s Paynem stalo, ale nacházel jen své vlastní vzkazy, v nichž vyjadřoval starost o Payneův osud (jen, aby ukázal, že mu není lhostejný), a zprávy od Elroye.

Frederick vzkazy vymazal, pak sebral z kredence krabici pytlů na odpadky a vrátil se k nákladáčku pro rýč. Spěšně se vydal k lesu za domkem a pokračoval vyschlým korytem potoka, dokud nedošel k úpatí velké skály. Prohlížel si stromy po obou stranách strouhy, ale nebyl si jistý, zda je na správném místě či nikoli. Pociťoval zmatek a nejistotu, ale i vzrušení.

Pak se začal pohybovat energičtěji.

Vystoupal na vrchol kopce za skálou a náhle poznával okolí s takovou jistotou, že mu byl každý list známý jako starý kamarád. Vzedmula se v něm vlna sebedůvěry.

„Ano, tady to je,“ řekl si pro sebe s úsměvem. „Tady.“ Opřel se plnou vahou do rýče a odhazoval zeminu. Frederick Conrad, což bylo jméno, které nyní používal, pracoval ze všech sil. Potom rýč narazil na cosi tvrdého. Odhrabal prsty hlínu a odkryl první lebku.

7

Ještě před šesti hodinami byly ulice prázdné, ale teď se po chodnících valili chodci, mezi automobily se rychle proplétali poslíčkové na kolech jako vyplašení kolibříci a obchody na Grandu a Hillu se změnily v otevřený bazar. Policie byla pryč. Žlutá páska, venkovní reflektory, kriminalisté a hlídkové vozy, to všechno zmizelo, a s tím i všechny důkazy, že se tu vraždilo. Pro necvičené oko byl ve Městě andělů stejně skvělý den jako každý jiný.

Zajel jsem znovu na místo vraždy, zaparkoval u chodníku před květinářstvím a zkoumal vchod do uličky. Nemohl jsem udělat víc než policie, a ani jsem pořádně nevěděl, proč to vlastně chci zkoušet. Ani jedinkrát, rozhodně tedy ne na začátku, mě nenapadlo že mrtvý č. 05 – 1642 mohl být nebo dokonce byl mým otcem, kterého jsem nikdy nepoznal. Byl to pro mě spíš klient, který si mě najal, a osoba, kterou jsem měl jako najatý detektiv vypátrat. Možná jsem se po tolika týdnech nicnedělání nudil nebo jsem se nechtěl vrátit do domu, který mi bez Lucy a Bena připadal strašně prázdný. Bylo snazší ztratit se ve vyšetřování vraždy a v milosrdenství k sobě samému zaměřit svou zlost na někoho jiného.

Velká prázdnota se říkalo oblasti východně od kancelářského centra a jižně od obchodní čtvrti, kterou si nepřivlastnili bezdomovci, shromažďující se raději několik bloků severněji v parcích a misijních útulcích Skid Row. Ulice byly lemovány velkoobchody, lacinými kancelářskými prostory, obchody s oblečením a podniky, které zavíraly za soumraku. Bary, hotely, byty a misijní střediska byste našli o deset a více bloků severněji. Mrtvý muž s číslem 05 – 1642 v téhle oblasti bud žil, nebo v ní něco hledal, přestože moc se toho tu najít nedalo. Zkoumal jsem podrobný plán města. Chtěl jsem si promluvit s lidmi, kteří pracovali v květinářství, a pak pátrat v oblasti po podnicích, které mohly mít otevřeno pozdě do noci.

Počkal jsem, až mi dopravní ruch dovolí odbočit do uličky, zajel jsem do ní a zaparkoval. Když jsem vystoupil z auta, vyšel ze dveří, jimiž se stěhovalo zboží, hubený muž v dobře padnoucí růžové košili. Ruce měl plné složených lepenkových krabic, a když mě spatřil, obličej se mu stáhl jako utažený uzel.

„Tady nemůžete parkovat. Odtáhnou vás.“

„Jedná se o policejní záležitost. Dnes v noci ve dvě čtyřicet pět tady došlo k vraždě. Přijede policie a bude si s vámi o tom chtít promluvit.“

„Už tady někdo byl. Vysoký chlap. Byl příkrý a hrubý. To vaše auto na policejní moc nevypadá.“

Měl jsem Sting Ray se sklápěcí střechou z roku 1966, který by pravděpodobně vypadal víc jako policejní vůz, kdybych ho býval umyl. Byl žlutý.

„Není to policejní auto a já nejsem od policie, ale ten případ mě zajímá. Byl jste okolo třetí ráno tady v obchodě?“

Zdálo se, že ho má otázka popudila. Mám za to, že hrubá příkrost ho odrazovala.

„Už jsem o tom mluvil s policií. Nebyl jsem tady. Nespím tady. Nebyl jsem tu a vůbec nic o tom nevím.“

Ve snaze zmírnit jeho podrážděnost jsem mu věnoval cosi, co mělo představovat přátelský úsměv.

„Tak dobře. Možná byste mi ale přece jen mohl v něčem trochu pomoct. Snažím se zjistit, proč se zavražděný pohyboval v téhle oblasti v takovou hodinu. Přijel jsem zjistit, jestli tady v té době nebyly otevřené nějaké podniky. Nevíte o něčem?“

Zatvářil se ještě přísněji a podrážděněji.

„Ne, nevím, a to auto tady nemůže stát. Každou chvíli můžou přijet se zbožím a kvůli vašemu autu se sem nedostanou.“

Deset metrů odsud vykrvácel k smrti člověk postřelený do prsou, a tenhle chlap byl tak neoblomný. Odhadl jsem prostor mezi svým vozem a protější stranou uličky. Byla tam spousta místa.

„Jinde zaparkovat nemůžu a nezdržím se tu dlouho.“

„Nevidíte snad tady na zdi nápis Zákaz parkování? Jestli neodjedete, zavolám na vás poldy.“

Přestal jsem se pokoušet o přátelské chování a sdělil mu, ať si je klidně zavolá. Lidi jako on mě dokážou vytočit.

Zůstal jsem tam déle, než bylo nutné, a to jen proto, abych ho naštval. Následující dvě hodiny jsem procházel dvanáct čtvercových bloků v okolí, ale našel jsem jen šest restaurací a dvoje občerstvení Starbucks, ve kterých nemohli mít ve tři čtvrtě na tři otevřeno. Nebylo nic, co by tu zavražděný mohl hledat, pokud nebyl na cestě někam jinam.

Pak jsem se vrátil do uličky. Moje auto neodtáhli, ale za ním se vršila hromada pytlů s odpadky. Předpokládám, že když chlápek v růžové košili zjistil, že mě neodtáhnou, chtěl mi alespoň zatarasit cestu. Idiot.

Šel jsem ke kontejneru. Ulička byla po odjezdu policie uklizená a vystříkaná. Krev zmizela a vznášel se tu pach dezinfekce. Žádná křída neoznačovala obrysy těla a žádné značky nepoukazovaly na práci soudního lékařství, jen žilkování na asfaltu bylo dosud vlhké od dezinfekčního roztoku.

Rozhlížel jsem se po obou stranách uličky a zkoušel si představit, jak vypadala ve tři čtvrtě na tři ráno. Nebylo to lákavé místo na procházku, ale strach je relativní. John Doe, jak se říká všem pohřešovaným beze jména, mrtvý muž č. 05-1642, si zvolil tmu. Možná ji pokládal za bezpečné útočiště, nebo ho někdo pronásledoval. Střelec mohl být už v uličce, když do ní vstoupil, což vedlo ke zločinu úředně zvanému „z naskytnuté příležitosti“, ale většina vražd se stává v rodinách, mezi kamarády nebo známými, takže pravděpodobnější bylo, že se oběť a střelec navzájem znali. Pokud přišli společně, ulička nemusela působit tak zlověstně. Oběť i její vrah mohli oba toužit po tmě, ale z jakého důvodu? Přemýšlel jsem o tom, co říkala Diazová: zaslechla výstřel, postřeleného našla nejpozději tři minuty poté a zeptala se ho, co se stalo. Místo aby jí řekl, kdo střílel, nebo jak k tomu došlo, sdělil jí, že se snaží najít mě. Prohlášení, že jsem jeho syn a že chce napravit, co dlouhá léta zanedbával, byla jeho poslední slova. Ani trochu se mi to nelíbilo. Vešel právě do této uličky, aby mě našel? Věřil, že jde někam, kde bych mohl být? Tvrdil snad střelec, že mě zná, a slíbil mu, že ho ke mně zavede?

Zíral jsem na místo, kde ještě nedávno leželo jeho tělo, a představoval si, jak ti dva stojí proti sobě. Objevila se zbraň, oběť se pokoušela bránit…

… prásk…

Zavřel jsem oči a viděl to, zhrouceného mrtvého muže náhle živého a na nohou, tváří v tvář vrahovi skrytému ve tmě…

… prásk…

Jedna kulka ho zasáhla vpravo dole pod hrudní kostí, minula srdce, ale roztrhla mu tepny a plíce. Pod náporem energie, která mu vrazila do těla, se zapotácel. Po dráze vstřelu se jeho tkáněmi řítila hydrostatická šoková vlna, rvala buňky kolem rány a hnala krev v tepnách přímo do mozku. Rostoucí tlak trhal kapiláry a zatemňoval mu smysly. Oslepl, ohluchl a přestal si uvědomovat, že mu bije srdce. Pak klesl k zemi jako boxer, který si naběhne na tvrdý hák. Větší pistole – pětačtyřicítka nebo čtyřiačtyřicítka – by ho zabila okamžitě tím, že by mu cévy v mozku popraskaly stovkami náporů najednou, ale protože šlo o slabší zbraň, vědomí se mu pomalu vrátilo. Pak ho v uličce našla Diazová. S vracejícími se smysly v něm jistě kypěla bolest a strach, takže křičel a zmítal se, jak to popsala. Vrátil se mu zrak a sluch. Přestože umíral, byl opět schopný myslet a mluvit. Někdo ho střelil a on umírá, ale neřekl jí kdo ani proč – nejdůležitější věcí na světě, kterou jí chtěl říct, bylo to, že je mým otcem a že se mě snaží najít. Aby mi vynahradil ztracená léta.

Sklonil jsem se, abych se dotkl země.

Proč zrovna já?

Prohledával jsem zem všude okolo. Policie už to udělala, ale hledal jsem znovu, pátral metr jedním směrem, pak druhým, potom u vzdálenější zdi a snažil se vzpomenout, jestli vůbec našli nábojnici. Prohledal jsem prahy zadních dveří proti kontejnerům, ale nic jsem neobjevil. Potom jsem postupně propátral uličku v celé šířce, díval jsem se i do prasklin a děr v asfaltu. Vyšetřovatelé s technikem už to tady prohledali, ale stejně jsem pátral. Odštěpky asfaltu, hnědé skleněné střepy, které kdysi byly pivní lahví, a téměř rozpadlé útržky starých novin zůstaly tam, kde je technik ponechal. Lehl jsem si na zem, abych se podíval pod první kontejner na odpadky, a spatřil lesklý obdélník částečně zaklíněný mezi levým zadním kolem kontejneru a zdí. Nezdálo se, že by mohl uniknout pozornosti policie, ale možná ho sem kropicí vůz, když tudy projížděl, zahnal z místa, kde nebyl tak na ráně.

Odtlačil jsem kontejner stranou a zvedl to ze země. Byla to modrá umělohmotná karta bez ozdob, jen s bílým trojúhelníčkem ukazujícím k jednomu okraji, pod nímž byl nápis ZASUŇTE ZDE. Po obrácené straně karty vedl po celé délce magnetický proužek. Byl jsem si naprosto jistý, že slouží jako klíč, jimiž se otevírají pokoje v hotelích. Jméno hotelu a číslo pokoje na kartě vytištěné nebyly, protože nikdo nepovolaný by se neměl dozvědět, který pokoj se jí dá otevřít, ale pomyslel jsem si, že tohle všechno by se mělo dát vyčíst z magnetického proužku. Mohly by na ní být i otisky prstů.

Mohl jsem kartu odvézt na policejní stanici v centru a nechat ji tam pro Pardyho a Diazovou, ale nechtělo se mi čekat tři dny na výsledky. Zavolal jsem tedy Johnu Chenovi, kriminalistovi z LAPD. V minulosti už jsme spolu pracovali, ale když mě přepojili do jeho kanceláře v oddělení vyšetřování vědeckými metodami, dozvěděl jsem se, že si dnes vzal volno. Zavěsil jsem a zavolal policistce z oddělení pro mladistvé na policejní stanici v Hollywoodu jménem Carol Starkeyová. Dřív pracovala u pyrotechniků losangeleské policie, dokud ji ošklivá zranění při výbuchu nedonutila změnit zaměstnání. Právě proto toho o technických záležitostech věděla téměř tolik jako Chen.

Když to Starkeyová zvedla, zeptala se: „Voláte proto, abyste mě konečně pozval na rande?“

„Ne. Volám, abych se zeptal, jestli byste nedokázala vytáhnout informace z magnetické odemykací karty.“

Řekl jsem jí všechno o mrtvém, o kartě a o tom, co dělám.

„Neutahujete si ze mě? Opravdu si myslíte, že by to mohl být váš otec?“

„Ne, to si nemyslím. Chtěl bych se jen dozvědět, co nám řekne ta karta.“

„Zavolejte Chenovi. Chen ví, jak se to dělá.“

„Vzal si dneska volno.“

„Vydržte chvíli.“

Nechala mě čekat a já mezitím odklízel pytle s odpadky, které dobrák v růžové košili navršil okolo mého auta, a skládal mu je na obrovskou hromadu za dveře. Pak se vrátila Starkeyová.

„Chen se s námi sejde za hodinku před SID.“

„Myslel jsem, že má volno.“

„Teď už ho nemá.“

Zavěsil jsem a mrkl na hodinky. Od chvíle, kdy byl neznámý č. 05 – 1642 zavražděn, uplynulo už téměř devět hodin. Karta mohla odemknout dveře k jeho totožnosti a možná odhalit i mnohem víc, než jsem si vůbec přál vědět.

Část druhá

TÁTA TO VÍ NEJLÍP

8

SID čili oddělení vyšetřování vědeckými metodami se u losangeleskě policie dělilo o prostory s pyrotechniky, u kterých strávila Starkeyová tři roky v brnění a zneškodňovala improvizované bomby, zatímco ostatní se schovávali za stromy. Pyrotechniky jste určitě viděli ve zprávách. Jsou to muži a ženy oblečení v jakýchsi kosmických skafandrech, sklánějící se nad krabicí nebo taškou napěchovanou TNT a pokoušející se ji zneškodnit dřív, než vybuchne. Starkeyová v tom byla dobrá a měla tuhle práci ráda, dokud to jednou nedopadlo špatně. Ji a jejího kolegu to škaredě zřídilo při výbuchu nálože s hřebíky na jednom parkovišti obytných přívěsů. Lékaři ji přivedli z klinické smrti zpátky k životu a chirurgové ji sešili dohromady, ale k pyrotechnikům už ji nepustili. Pracovala chvíli v oddělení na potírání organizovaného zločinu a teď je v oddělení pro mladistvé, ale bomby jí stále ještě chybí. Některé ženy jsou zvláštní, co?

Když jsem dojel na parkoviště, opírala se Starkeyová o svůj tmavomodrý policejní vůz. Bylo jí něco přes třicet, měla podlouhlý obličej, zplihlé vlasy a tmavě šedý kostým s úzkým proužkem, který ladil s jejím držením těla. Kouřila.

„To kouření vás jednou zabije,“ podotkl jsem. Nevšímala si toho.

„Už jsem to zařídila,“ řekla. „Chen je uvnitř, ale má špatnou náladu, protože jsem ho přemluvila, aby přišel.“

„Dík, ale vy jste sem jezdit nemusela. Vím, že máte dost vlastní práce.“

„A co když mi chybí příležitost si s váma zaflirtovat? Jak jinak bych vás mohla uhnat?“

Starkeyová už je taková. Obrátila se k budově a já ji následoval. Proplétali jsme se mezi zaparkovanými automobily.

„Jak to vidíte s tím zavražděným? Nemyslíte si přece, že k vám opravdu měl nějaký vztah, že ne?“ zeptala se.

„Ne, to si skutečně nemyslím. Byl tím jen posedlý nebo popletený. Víte přece, jací lidi jsou, jak pronásledujou filmové hvězdy, když Jim to vleze do hlavy. Muselo to být něco takového.“

„Ukažte mi tu fotku.“

Řekl jsem jí o snímcích z márnice, ale podráždilo mě, že je chce vidět. Podívala se na fotografie, pak na mě a znovu na fotky. Cítil jsem se zranitelný, což nemám rád. Nakonec zavrtěla hlavou a vrátila mi je.

„Vůbec se mu nepodobáte.“

„Říkal jsem vám to.“

„Vypadá jako kudlanka nábožná a vy jako tuřín.“

„Tomu říkáte flirtování?“

Starkeyová se protáhla mezi dvěma auty, která byla zaparkovaná těsně u sebe, a pak počkala, až je obejdu. Když jsme zas pokračovali v cestě, zdála se zamyšlená a možná i trochu v rozpacích.

„Poslyšte, asi bych si z toho neměla tropit žerty,“ usoudila potom. „Nevěděla jsem, že jste nikdy nepoznal svýho tátu. Dokážu pochopit, jak to pro vás musí být divný.“

„Nic divného na tom není. Nedělám to proto, že bych snad věřil, že to byl můj táta.“

„Tak jo.“

„Nedělejte z toho víc, než v tom je.“

„Něco vám řeknu. Změníme téma. Co je s Benem? Jak se mu tam dole vede?“

Starkeyová mi pomáhala s pátráním po Benu Chenierovi. Seznámili jsme se toho večera, kdy zmizel.

„Má se dobře. Už spolu ale nemluvíme tak často jako dřív.“

„A co ta právnička?“

Právničkou měla na mysli Lucy Chenierovou.

„Taky už spolu tak často nemluvíme.“

„Mám pocit, že s tímhle jsem taky neměla začínat.“

„Ne. Myslím, že ne.“

Na recepci Starkeyová ukázala odznak a vedla mě chodbou ke dveřím s tabulkou, na které stálo TECHNICKÁ LABORATOŘ. SID se dělilo na tři části: technickou laboratoř, kriminalistickou laboratoř a administrativní jednotku. Chen, jako ostatní kriminalisté pracující v terénu, se volně pohyboval mezi technickou a kriminalistickou laboratoří, takže se v případě potřeby mohl kdykoli obrátit na specialisty.

Když nás uviděl, zamračil se. Byl vysoký a hubený, měl špatně padnoucí brýle a shrbené držení těla jako člověk s chronicky nízkým sebevědomím. Někteří kriminalisté měli pracovní pláště, ale většinou chodili v tom, v čem přišli. Pouze John Chen se pyšnil pouzdrem na tužky. Kradmo se rozhlédl, aby se ujistil, že nikdo není poblíž.

„Dneska jsem měl mít volno. Celý dopoledne jsem leštil auto. Měl jsem jet s jednou kočkou do Westwoodu.“ Chen už je takový. Jeho výhradní motivací k čemukoli je bud publicita, povýšení nebo sex. Nikoli nutně v tomto pořadí.

„To je víc, než jsme potřebovali vědět, Johne,“ prohlásila Starkeyová. „Chceme jen, abys něco udělal s tou kartou.“

„Jen jsem vám to řekl, nic víc. Budete mi něco dlužný.“

Natáhl ruku dlaní vzhůru.

„Tak to sem dejte, mrknu se na to.“

Měl jsem kartu zabalenou v kapesníku. Položil jsem ji na pracovní stůl a pak složil kapesník. Chen si nadzvedl brýle a naklonil se blíž, aby na ni lépe viděl.

„Patřila oběti, nebo střelci?“

„To nevím. Ležela v uličce, tak jsem ji sebral. Nemusela patřit ani jednomu z nich.“

Chen ji chvíli pečlivě zkoumal a pak se podíval na mě. „Ten chlap byl skutečně tvůj táta?“

Už mě z toho začínala bolet hlava. Chtěl jsem jen všechno, co se dalo z té karty dostat, a pak odsud co nejrychleji vypadnout.

„Byl to pomatený stařík, který si myslel, že je můj otec. To je všechno, co k tomu mohu říct.“

„Starkeyová tvrdila, že to byl tvůj táta.“

„Tak jsem to, krucinál, popletla,“ ozvala se nakvašeně Starkeyová. „Cole se mu vůbec nepodobá. Viděla jsem fotky.“

„Tak podíváš se už na tu kartu nebo ne?“ zeptal jsem se.

Teď mě mrzelo, že jsem jim vůbec volal.

Chen odnesl kartu k pracovní jednotce, která vypadala jako šílený sen Napsteru: stolní počítač byl napojen na přístroje, které vypadaly jako VHS, VHS-C, Beta, digitální přehrávače všech druhů, společně s DVD/CD přehrávačem, mini-CD přehrávači a několika různými čtečkami karet, jaké byste mohli vidět ve svém oblíbeném supermarketu. Na zdi visela cedulka s nápisem ŽÁDNÉ MAGNETY, ŽÁDNÉ INFORMACE, ŽÁDNÁ PRAČE. Humor laboratorních krys.

Chen začal pracovat na počítači a na monitoru se měnily různé konfigurace.

„Většinou se tady zabýváme falešnýma kreditkama a kartama do bankomatů, ale dokážeme analyzovat i magnetické karty. Většina hotelů ve Spojenejch státech si kupuje systémy od jedné ze tří společností, který se na magnetický zámky specializujou, a všechny užívají stejný kódování. Zkusíme napřed obchodní kódy. Který vyšetřovatel ten případ dostal?“

„Kelly Diazová. Pracuje v oddělení vražd na centrální policejní stanici.“

Chen vyťukal na klávesnici její jméno.

„Musím jí zavolat kvůli číslu případu. Řekne nám ho?“ Starkeyová ho bouchla do zad, prohlásila, že se musí vrátit do práce, a vyplížila se z laboratoře.

„Prokrista, Johne, ukaž, že jsi třída,“ zaprosil jsem. Zdálo se, že Chen je mou odpovědí zklamaný, ale to, že se zeptal, mu zjevně nepřipadalo trapné. Podíval se, jestli už Starkeyová zmizela, a ztišil hlas ještě víc.

„Za to mi budeš něco dlužný, člověče. A řekni svý přítelkyni, že ona mně taky něco dluží.“

„Starkeyová není má přítelkyně!“

Chen protočil panenky.

„Jo, to ti tak věřím.“

Pak skončil s vyplňováním rámečků, umělohmotnými kleštičkami uchopil kartu a prostrčil ji čtečkou. Informace zakódované na jejím magnetickém proužku se okamžitě objevily na monitoru:

00087662///116/carversystems// 0009227//homeawaysuites047//

0012001208//00991//

Chen zaklepal na monitor.

„Tady to máš, kámo. Je z řetězce Home Away Suites. Nula čtyřicet sedm je pravděpodobně číslo budovy. Sto šestnáct bude nejspíš pokoj. Všechny ty nesmysly vlevo jsou sekvence kódů. S těma si nemusíš dělat hlavu.“ Zapsal jsem si údaje do notesu. Pokoj 116, hotel číslo 47.

„Co znamená to Carver Systems?“

„To je společnost, která vyrobila zámek. Jestli si vzpomínáš, říkal jsem ti, že je dělají jen tři nebo čtyři firmy. Tohle je jedna z nich. Ví Diazová, že máš tu kartu?“

„Ještě ne. Dostane ji ode mě později.“

Chen se zatvářil znepokojeně.

„Já to ale nemůžu udělat bez zápisu. Tohle je případ vraždy.“

„Nechci po tobě, abys to nezapisoval. Diazová ví, že na tom dělám. Nevadí jí to.“

„V tom případě bude lepší, když si kartu nechám u sebe. Můžu srovnat, co na ní najdu, s otisky oběti a uvidíme, jak to dopadne.“

„Můžeš mi udělat duplikát?“

„Myslíš kopii téhle karty?“

„Jo. Když teď máš ty kódy, můžeš je zkopírovat na jinou kartu?“

„Udělat ti klíč k pokoji sto šestnáct?“

„Jo.“

Chenovi se to evidentně moc nezdálo, natahoval krk jako nervózní papoušek.

„Nemáš ale třeba vztek na toho, kdo zabil tvýho staříka? Jestli někoho odděláš, pojedu v tom s tebou.“

„Nebyl to můj otec.“

„Radši té Diazové řeknu, že jsem ti udělal duplikát. A řeknu to i Starkeyový.“

„Klidně jim to řekni. Nic proti tomu nemám.“

Chen se hrabal ve skříňce, dokud nenašel krabici s prázdnými kartami. Chvíli ťukal do klávesnice, pak nechal projít novou kartu čtečkou a podal mi ji. Nevypadal, že by z toho měl radost.

„Pokoj sto šestnáct.“

„Díky, Johne. Máš to u mě.“

„Doufám jen, že nikoho nezabiješ.“

Zastrčil jsem kartu do kapsy a vydal se na cestu z laboratoře.

„Počkej, Elvisi.“

Zastavil jsem se. John Chen na mě zíral ostražitýma papouščíma očima, ale teď v nich byl i smutek.

„Já taky nemám rád svýho tátu.“

Sel jsem ke svému autu. Starkeyová už byla pryč.

9

Home Away Suites byl řetězec laciných motelů bez zbytečných ozdob, které měly umožnit obchodním cestujícím a lidem na cestách přespat a jet dál. Na Středozápadě je jich hodně, ale v jižní Kalifornii jen šest, z toho dva v oblasti Los Angeles. Jeden je v Jefferson Parku, jen kousek na jih od centra, druhý v Toluca Lake. Ten první byl blíž, takže jsem si na informacích sehnal jeho číslo a zavolal tam rovnou z parkoviště SID. Telefon zvedla nějaká veselá mladá žena.

„Home Away Suites, váš domov, když jste mimo domov, co pro vás mohu udělat?“

„Máte číslo čtyřicet sedm?“

„Promiňte?“

„Máte několik budov a každá má svoje číslo. Pokouším se najít číslo čtyřicet sedm.“

„O tom já ale nic nevím.“

Nepožádala mě, abych chvíli počkal, ani se nenabídla, že to zjistí, jen se odmlčela. Tahle společnost nejspíš na iniciativu svých zaměstnanců moc nehleděla.

„Nemohla byste se, prosím vás, někoho zeptat?“

„Dobře. Počkejte u telefonu.“

Vrátila se za několik minut.

„Pane?“

„Poslouchám.“

„My máme číslo čtyřicet dva. Vy hledáte hotel v Toluca Lake.“

„Nemohla byste mi dát jejich adresu?“

„Musela bych ji najít.“

„Tak se neobtěžujte. Zavolám si na informace.“

Vítejte ve vzrušujícím světě soukromých detektivů.

Získal jsem adresu od operátorky na informacích a pak se rozjel okolo severní strany Griffith Parku a dál přes Burbank do Toluca Lake.

Je to malá čtvrť plná zeleně vklíněná mezi filmové studio Universal a Burbank, kde se spojují dálnice Ventura a Hollywood. Většina obyvatel ovšem jezero, podle nějž tahle městská část dostala jméno, nikdy neviděla, protože je obklopené drahými vilami, ale většinu čtvrti tvoří směs pohodlných domů pro střední třídu, dobře udržovaných činžáků a obchodů podél chodníků.

Jel jsem po Riverside Drive přes zadní část Toluca Lake na Lankershim Boulevard, pak jsem podjel dálniční nadjezd a dostal se do Severního Hollywoodu. Lidé z Home Away si s adresou svého hotýlku tak trochu vymýšleli, ale podle mého názoru se domnívali, že Toluca Lake zase není tak daleko. Tolik, co se týče pravdy v reklamě.

Home Away Suites číslo 47 byla šedivá omítnutá krabice. Žádná restaurace, žádné pokojové služby, žádné zbytečné ozdoby. Jen jakési místo pro obchodního zástupce na služební cestě nebo pro rodinu s omezeným rozpočtem. Zaparkoval jsem na ulici a vešel do haly, která byla stejně prostá a jednoduchá jako budova zvenčí. Za recepčním pultem seděl znuděný mladík v šedém blejzru a něco si četl. U police s turistickými brožurami postával starší pár a pravděpodobně se snažil rozhodnout, jestli stráví věčnost ve frontě na show Jaye Lena, nebo pojede autem do Anaheimu na Knotťs Berry Farm. Za recepcí stálo několik židlí a za nimi se táhla dlouhá, rovná chodba vedoucí k pokojům v přízemí.

Chtěl jsem si promluvit s recepčním, ale měl jsem rovněž v úmyslu prohledat pokoj, jakkoli jsem tušil, že s tímhle ten hoch pravděpodobně souhlasit nebude. Věděl jsem, že do pokoje se dostat musím, když už mi Chen udělal tu kopii, a právě tak mi bylo jasné, že na žádný pád nehodlám čekat, až to policie udělá za mě. Přešel jsem halu jako kterýkoli jiný zapsaný host a vydal se dál po chodbě. Pár u stojanu s brožurami na pokoj číslo sto šestnáct viděl, ale pán za recepcí nikoli. Lehce jsem zaklepal na dveře, chvíli poslouchal a pak zasunul kartu do zámku. Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř.

Pokoj byl prázdný.

Stejně jako celý motel byl střídmý a prostý, s výklenkem, za kterým se ukrývala malá koupelna. Světla byla zhasnutá, závěsy zatažené a vzduch páchl tabákem. Všechno bylo uklizené a čisté, protože zde už nepochybně zapracovaly pokojské. Ve výklenku visely dvoje pánské kalhoty a dvě košile a pod nimi ležel otlučený kufr. Zkontroloval jsem ho, jestli na něm není nějaká visačka, ale nebyla tam. Na posteli ani v prádelníku jsem nenašel nic, co by tenhle pokoj jakkoli spojovalo s mužem v uličce, a zásuvky nočních stolků zely prázdnotou.

Ani v koupelně nic nebylo, až na malé černé pouzdro s toaletními potřebami. Doufal jsem, že najdu třeba lahvičku s lékem na předpis, na které bude nějaké jméno, ale byly v něm pouze obvyklé anonymní cestovní potřeby dostupné v jakékoli levné drogerii. Vrátil jsem se do výklenku a prohlédl kalhoty visící na tyči.

Kapsy byly prázdné. Kufr nebyl zamčený, takže jsem ho otevřel. Uvnitř se na mě usmívala nahá žena. Pocházela z obálky z erotického časopisu, jaké se rozdávají zdarma a jsou plné reklam na striptérky a striptéry, sexuální služby po telefonu a takzvané masážní salony. Tahle fotka byla z Hard-X Times. Odklopil jsem ji – a díval se na sebe.

Napřed mi to vůbec nedocházelo a zabolelo mě v prsou, jako kdyby ve mně rostl nějaký tlak, ale pak něco prasklo a všechno vyšumělo. Fotografie byla součástí článku, který o mně vyšel v jednom místním časopise. Reprodukce byla špatná a nejasná, jako okopírovaná z okénka mikrofilmu někde v knihovně. Z mých očí zbyly jen tmavé šmouhy, z úst černá čára a v obličeji jsem měl skvrny, ale poznal jsem, že to jsem já. Pod prvním článkem jsem našel dva další, jeden, na který jsem si pamatoval, z Daily News, a druhý z L. A. Weekly.

Byl to jeho pokoj.

Pokoj neznámého č. 05 – 1642.

Odložil jsem články stranou a prohledal zbytek kufru. Osahal jsem jeho slipy a tři pomačkané košile, pak jsem prohmatal vložku kufru, jestli nenajdu něco, co by prozradilo jeho totožnost, ale místo toho jsem nahmatal cosi tvrdého a kulatého ve stočených ponožkách. Rozbalil jsem je a napočítal 6 240 dolarů ve dvacítkách, padesátkách a stovkách.

Přepočítal jsem peníze ještě jednou, vložil je zpátky do ponožek a pak dokončil prohlídku pokoje. Nenalezl jsem však nic, co by napovědělo jméno obyvatele, jako by se svou totožnost pokoušel záměrně utajit.

Nechal jsem všechno tak, jak jsem to našel, vyšel z pokoje a vrátil se do haly. Starší pár už byl pryč. Na jmenovce na blejzru recepčního stálo James Kramer.

Pokusil jsem nasadit svůj nejlepší policajtský tón. „Jmenuju se Cole. Vyšetřuju vraždu a máme důvod se domnívat, že osoba, která s tím má co dělat, mohla být hostem ve vašem motelu. Poznáváte tohoto muže?“ Vytáhl jsem fotografii z márnice a sledoval, jak se Kramerovi stáhla ústa.

„Je mrtvý?“

„Ano, pane. Je. Poznáváte ho?“

„Takhle vypadá dost jinak.“

Všichni vypadají jinak, když jsou mrtví. Schoval jsem fotografii a vytáhl zápisník.

„Snažíme se zjistit jeho totožnost. Domníváme se, že bydlel v pokoji sto šestnáct. Můžete mi říct, jak se jmenoval?“

Kramer se přesunul k počítači a napsal číslo pokoje, aby se podíval na účet.

„Pan Faustina – Herbert Faustina.“

„Mohl byste mi říct jeho adresu a telefon domů?“ Přečetl z počítače adresu – College Ridge Lane ve Scottsdalu v Arizoně – a pak i telefonní číslo.

„Dobře. A co číslo jeho kreditní karty?“

„Platil hotově. To je možné, když složíte zálohu tři sta dolarů v hotovosti.“

Zaklapl jsem zápisník a pokoušel se vymyslet, na co bych se ještě měl zeptat, zatímco recepční si mě upřeně prohlížel. Nikdy byste jim neměli poskytnout možnost moc uvažovat.

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“ zeptal se nakonec. „Cole.“

„Mohl byste mi ukázat odznak?“

„Pokud telefonoval ze svého pokoje, měly by se ty hovory ukázat na jeho účtu, je to tak?“

Začínal vypadat nervózně.

„Jste vůbec policista?“

„Ne, jsem soukromý detektiv. To je ale v pořádku, pane Kramere. Stojíme všichni na stejné straně.“

Kramer odstoupil od pultu, aby zvětšil vzdálenost mezi námi. Nezdálo se však, že se děsí mě, spíš se bál, aby se za to, že mi odpověděl na otázky, nedostal do průšvihu.

„Myslím, že už bych vám nic víc říkat neměl. Zavolám šéfa.“

Otočil se, aby zvedl telefon.

„Napřed byste ale měl udělat něco jiného. Může do toho totiž být zapletený ještě jiný člověk a ten se může zdržovat v jeho pokoji. Třeba je zraněný a potřebuje pomoc.“

Držel sluchátko u ucha, ale číselníku se ani nedotkl. Chvělo se mu obočí, jako by ho mrzelo, že zrovna on musí mít takhle mizernou práci.

„Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct, že byste měl raději zkontrolovat jeho pokoj. Jenom nakouknout dovnitř, jestli tam není někdo, kdo by třeba mohl potřebovat pomoc. Pak můžete zavolat šéfovi. Nechcete přece, aby v tom pokoji někdo zemřel.“

Ohlédl se k chodbě.

„Proč by tam měl někdo umírat?“

„Toho pana Faustinu zavraždili. Klepal jsem na jeho dveře, než jsem šel za vámi, ale nikdo neodpověděl. Nevím, jestli je někdo uvnitř, jen vás žádám, abyste se šel pro jistotu podívat, ujistil se, že tam nikdo nevykrvácí, a teprve pak volal.“

Kramer znovu zalétl pohledem k chodbě, pak otevřel zásuvku pod pultem, aby si vzal univerzální klíč, a obešel recepci.

„Počkejte tady.“

„Počkám.“

Jakmile zmizel v chodbě, skočil jsem za pult. Na monitoru byl dosud Faustinův účet. Našel jsem ikonku TISK a klikl na ni. Rychlá laserová tiskárna vyplivla tři stránky posledních hotelových útrat Herberta Faustina. Vzal jsem si je a odešel dřív, než se Kramer stihl vrátit. Neměl jsem důvod na něho čekat. Největší detektiv na světě opět zazářil.

10

Dobíhala desátá hodina od vraždy, a já už měl Faustinovo jméno a adresu a k tomu seznam všech hovorů, které vedl z motelu. Myslel jsem na to, že zavolám Diazové a Pardymu, ale uvědomil jsem si, že mám hlad, takže jsem si v Henry's Tacos v Severním Hollywoodu koupil dvě měkké mexické tortilly a spořádal je venku na lavičce. Zhltal jsem je jako hladový pes, pak jsem si koupil ještě další dvě a naplácal si na ně úchvatnou omáčku, kterou k nim tady dělají. S velkou pravděpodobností bych mohl mít celý Faustinův životní příběh do oběda a vraha před ulehnutím do postele. Policie mě pak nejspíš poprosí, abych se pustil do jejich dalších nevyřešených případů – pomyslel jsem si, že nic zásadního bych proti tomu neměl. Štědrost nade všechno.

Jakmile jsem dojedl, vyškrábal jsem se pracně silnicí v Laurel Canyonu až na vrchol hory a pak jel po Woodrow Wilson Drive k svému domu. Bylo mi docela dobře, dokud jsem neuviděl, že před domem je zaparkovaný neoznačený sedan a vstupní dveře otevřené dokořán.

Zaparkoval jsem u silnice za domem a vrátil se, abych si auto prohlédl. Byl to policejní vůz s vysílačkou v otevřené přihrádce na rukavice a mužským sportovním sakem pohozeným na zadním sedadle. Můj kamarád Lou Poitras byl poručík z oddělení vražd na policejní stanici v Hollywoodu, ale tohle auto mu nepatřilo. Lou by taky nikdy nenechal otevřené domovní dveře jako pozvánku pro obdivovatele či zloděje.

Vešel jsem dovnitř. Pardy seděl na mé pohovce s rukama založenýma za hlavou a nohama na kávovém stolku. Když mě spatřil, ani se nepokusil vstát nebo se usmát. V podpaží mu volně visel černý sig.

„Máte to tady moc pěkný, Cole. Vidím, že se vyplácí procpat svý jméno do novin.“

„Co tady pohledáváte?“

„Přijel jsem se na vás přeptat sousedů. Tvrdí, že vaše auto tady stálo celou noc, takže jste z toho nejspíš venku. Pokud ovšem něco nevyplave.“

„Ptal jsem se, co pohledáváte v mém domě.“

„Viděl, jsem, že máte otevřeno, a nikdo mi neodpovídal. Řekl jsem si, že byste mohl být mrtvý nebo raněný, a protože s náma děláte na vraždě, vešel jsem, abych vám případně poskytl pomoc.“

Vrátil jsem se k domovním dveřím a zkoumal sloupek zárubně. Sloupek ani zámek nejevily žádné známky poškození. Nechal jsem otevřeno a vrátil se do obývacího pokoje. Dvě skříňky pod televizorem byly pootevřené a stoh telefonních seznamů v průchodu mezi jídelnou a kuchyní nebyl na obvyklém místě. Pardy prohledával můj dům.

„Nemůžu uvěřit, že jste si dovolil takhle sem ke mně vlézt.“

„Já zase nemůžu uvěřit, že jste se dneska ráno vrátil na místo činu. Pokládám to za podezřelé počínání.“

„Diazová ví, že na případu pracuju. Dala mi svoje požehnání.“

„Vážně?“

„Zeptejte se jí.“

„O'Loughlin přidělil ten případ mně a já žádnou pomoc nepotřebuju. A tohle pokládejte za zdvořilostní návštěvu.“

Pardy náhle vstal. Byl vyšší než já, s hranatými rameny a velkýma kostnatýma rukama, a postavil se těsně ke mně, aby mě zastrašil.

„Už se kolem mýho případu nemotejte. Nepřeju si, abyste mluvil s mými svědky, nechci vás vidět na mým místě vraždy a nechci, abyste mi ničil stopy.“

„Předpokládám, že nechcete ani, abych hledal stopy, které vám unikly.“

Byl tady kvůli té odemykací kartě. Když jsem dnes ráno přijel do uličky, svítil Pardy baterkou pod kontejnery. Měl kartu najít sám, a nenašel ji. Když Chen uvědomil oddělení vražd na centrální stanici, O'Loughlin se na ni určitě začal vyptávat, a Pardy se teď cítí trapně.

„Mrzí mě, že jsem vás tím naštval, ale co jsem měl dělat? Předstírat, že jsem ji nenašel?“

„Je zvláštní, že jste našel kartu, která tam nebyla. Myslím si, že jste ji tam dal sám, abyste nás namíchl.“

„To je naprostý nesmysl.“

„Vím, že jste vysazený na publicitu, Cole. Mohl jste toho pobudu zabít jen kvůli tomu – zabedněný poldové s případem nemůžou hnout, takže jim superstar přichází na pomoc – zpráva na první stranu.“

Byl jsem naštvaný a unavený a báječně kořeněné mexické tortilly náhle dostaly nakyslou pachuť a připadaly mi zkažené.

„Už jste byl v Home Away Suites?“

Pardyho obličej se celý stáhl a narudlá pokožka vypadala jako pergamen přetažený přes lebku. Zavrtěl jsem hlavou, protože mi bylo jasné, že tam nebyl.

„Ne, Pardy, nešel jste tam. Zatímco jste čmuchal tady, já jel do motelu. Oběť se tam zapsala jako Herbert Faustina. Až se vás budou novináři ptát, můžete jim říct, kdo vám to jméno řekl, protože v době, kdy já jsem pracoval na případu, vy jste se bez povolení k domovní prohlídce hrabal v mých věcech. Pravděpodobně si pomyslí, že jsem lepší než Sherlock Holmes.“

Pardyho tvář se napjala ještě víc.

„Co jste dělal v tom motelu?“

„Promluvil jsem si s recepčním jménem Kramer. Teď už asi nebude ve službě, ale zítra ho tam nejspíš zastihnete. Řekněte O'Loughlinovi, že i o tohle už jsem se postaral za vás.“

Neřekl jsem mu, že jsem byl v pokoji, ani jsem mu nehodlal dát výpis z Faustinova účtu. Rozhodl jsem se, že zavolám Diazové a všechno jí vypovím, ale Pardyho nechám, ať si na to hezky přijde sám.

„Myslíte si, že kdovíco nevíte, ale víte prd, Cole. Nemáte žádný nápad. Nepleťte se mi do případu. Nemotejte se kolem něj, nebo si to s váma vyřídím.“

Měl jsem toho už nechat. Měl jsem jen přikývnout, a on by šel po svých, ale nelíbilo se mi, že sem vůbec lezl, a ještě méně se mi líbilo, že si myslí, že mě má prokouknutého, ačkoli o mně neví vůbec nic.

„Mýlíte se, Pardy, a věděl byste proč, kdybyste byl dával na policejní akademii pozor. Smím se zabývat jakoukoli záležitostí, pokud nekladu překážky vaší práci nebo vám v ní přímo nebráním. Nemusí se vám to líbit, ale jestli mě zatknete, protože se o tu vraždu zajímám, stane se z toho případ nejen pro okresního prokurátora, ale i pro ministerstvo vnitra. Budete jim muset vysvětlil, jak a proč jste vstoupil bez papíru do mého domu, proč jste nenašel kartu a do motelu se dohrabal s takovým zpožděním. Taky jim budete muset vylíčit, jak jste mě tady seřval, přestože všechno, co jsem dneska udělal, jsem dělal s plným vědomím a povolením losangeleské policie. To jste tomu dal, Pardy. Až vás vykopnou, O'Loughlin vám možná pomůže i balit.“

Pardy mě sledoval tvrdým pohledem, jako by mu ztuhlo celé tělo a nevěděl, co má dělat, protože nic se nevyvíjelo tak, jak si představoval. Pak ale udělal něco, čím to všechno jen zhoršil.

„Myslím, že jste to nepochopil, Cole. Kde máte zbraň? Dejte mi tu bouchačku, kterou už jste zastřelil tolik lidí.“

Pardy zvedl pravici a sevřel pažbu své pistole. Celo se mu lesklo tenkou vrstvičkou potu. „Chci se jen ujistit, že jste mě pochopil správně.“

Natažení kohoutku Coltu .357 Python u mých vstupních dveří zaznělo jako zapraskání kloubů. Pardy se otočil po zvuku a varovně vykřikl, jako když byl v uniformě:

„Policie!“

„No a?“ odpověděl Joe Pike.

Stál zarámovaný ve stínu otevřených vstupních dveří, zbraň s hlavní dolů podél pravého stehna. Měřil něco přes sto osmdesát centimetrů, měl krátké hnědé vlasy a svaly jako provazy, takže vypadal štíhlý, přestože vážil téměř metrák. Na sobě měl šedivé tílko, džíny a tmavé sluneční brýle námořní pěchoty, které nosil čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu, uvnitř i venku, ve dne v noci. Odráželo se od nich světlo zapadajícího slunce, takže se zdálo, že jeho oči žhnou.

Pardy na něj sice nadále řval, ale měl dost zdravého rozumu, aby nechal svou pistoli na pokoji.

„To je můj partner, Joe Pike,“ představil jsem ho. „O něm jste taky četl v novinách.“

„Jděte do hajzlu, jsem policista. Policista! Položte tu zbraň na zem! Řekněte mu, ať to udělá.“

Podíval jsem se na Pikea.

„Chce, abys položil bouchačku na zem.“

„Ne.“

„Co budete dělat, Pardy? Chcete přestřelku? Jste vyřízený. Jestli mě míníte zatknout, půjdu s vámi a vyříkáme si to s O'Loughlinem dole na stanici. Zatknete mě?“ Pardy se po mně podíval a to bylo všechno. Mohl by tlačit na pilu, ale věděl, že na to je moc slabý v kramflecích. Byl tak naštvaný, že jeho hlas skřípal jako zrezivělý pant dveří.

„Tohle vám neprojde.“

Pardy se kolébal jako plachetnice křižující ve větru. Pike vycouval ze dveří, aby ho nechal projít. Když k nim Pardy došel, ohlédl se po mně. Vůbec nevypadal vystrašeně, spíš sebejistě.

„Ještě uvidíme, kdo s koho.“

„Dobrou noc, Pardy.“

Odešel a po minutě už jeho auto odjíždělo. Jakmile byl pryč, zastrčil Pike svoji třistasedmapadesátku do pouzdra.

„Týkalo se to tvýho táty?“

Už zase. Pořád dokola.

„Prokrista, není to žádnej můj táta. Kdo ti to navykládal?“

„Starkeyová.“

„Telefonujete si teď často?“

„Měla obavy.“

Pike už o tomhle případu věděl dost od Starkeyové a já mu doplnil zbytek. Joe Pike byl můj nejlepší kamarád a jediný parťák už téměř dvacet let, ale nikdy jsme se nějak zvlášť nesvěřovali se vzpomínkami dětství. Nevím ani pořádně proč, snad se to nikdy nezdálo nutné a možná se k tomu ani nenaskytla příležitost. Nejspíš nám stačilo, že jsme takoví, jací jsme, a s tím jsme se spokojili, nebo jsme snad měli pocit, že naše břímě bude lehčí bez tíhy minulosti někoho jiného. Když jsem se ve svém vyprávění dostal k Home Away Suites, ukázal jsem Pikeovi účet s Faustinovým jménem a adresou. Pike si ho krátce prohlédl.

„To není správná předvolba Scottsdalu. Adresa a telefonní číslo nejdou dohromady.“

V motelovém dokumentu bylo u Faustinova telefonního čísla domů uvedeno 416.

„Jakou předvolbu má tedy Scottsdale?“

„Osmdesát čtyři.“

Odnesl jsem účet k telefonu a vyťukal číslo. Počítač mě okamžitě informoval, že toto číslo neexistuje. Pak jsem zapnul počítač, na internetu si našel mapy na Yahoo a naklepal Faustinovu adresu. Žádná ulice toho jména ve Scottsdalu nebyla. Zaklonil jsem se na židli a pohlédl na Pikea. Nic z toho, o čem jsem se domníval, že o Faustinovi vím, neplatilo.

„Telefon a adresa, které uvedl, vůbec neexistujou. Vymyslel si to.“

Pike si znovu prohlédl účet a pak mi ho vrátil.

„Podle mě si toho vymyslel ještě víc. Maria Faustina byla první světicí druhého tisíciletí. Svatořečili ji za víru v Boží slitování. Pojmenoval se po ní.“

Pike umí občas překvapit svými znalostmi.

Vytáhl jsem fotografie z márnice a ukázal mu snímek s Faustinovým tetováním.

„Myslím, že toužil po slitování.“

„Může být,“ souhlasil Pike. „Ale proč?“

11

ÚKLID NA DVOŘE

Toho dne se Frederick vrátil do Payneova domku třikrát. Po všech těch letech toho sice mnoho nezůstalo, ale pytle se špatně přenášely a byly hrozně neskladné. Pokaždé, když dojel, měl strach, že už tam bude čekat policie. Kradl se mezi stromy s vnitřnostmi zkroucenými strachem, dokud si nebyl jistý, že uklidil opravdu všechno.

Jakmile bylo všechno pryč, zapálil Frederick Payneův plynový gril. Spotřeboval čtyři plné bomby s propanem, pak smíchal popel s benzinem a zapálil ho v dvousetpadesátilitrovém kotli, ve kterém Payne pálil odpadky. Po druhém spálení nasypal zbytky do pytlů a kotel vydrhl cloroxem. Popel odvezl po silnici číslo 126 k Lake Piru, vysypal ho do jezera, pytle vymyl a před zpáteční cestou se stavil u dvou násadových rybníků v Canyon Country. Později téhož odpoledne, kdy slunce už začínalo slábnout, štědře posypal Payneův pozemek směsí jedu na hubení mravenců, kajenského pepře a arzeniku. Policie by mohla k pátrání přivézt psy, ale až ti čoklové narazí na Frederickovo překvapení, budou k ničemu. Frederick cítil spokojenost z dobře vykonané práce.

Když se takto zbavil všech důkazů a všechno kolem zasypal jedem, vrátil se do Payneova domku a začal přemýšlet. Payne mu vždycky tvrdil, že trestu neuniknou. Frederick se domníval, že tím myslí plameny pekelné na věčnosti, zvláště poté, co se začal tetovat a rozmlouvat s Ježíšem, ale možná že to tak vůbec nebylo. Frederick se každé ráno probouzel s vědomím, že někdo někde po nich jde. Pravděpodobně se je snaží najít celé armády.

A teď už o nich možná vědí.

Ty myšlenky mu vířily hlavou jako šeptající hlasy a Frederick cítil, že začíná propadat panice.

„Ať to přestane!“

Frederick seděl za stolem, nehybný až na pravou nohu. Chodidlo se mu stále rychleji, s tím, jak hučení v jeho hlavě nabývalo na síle, vlastní vůlí odráželo od podlahy a zase na ni dopadalo, jako by šlo o oddělenou, naprosto samostatnou bytost.

„Už dost!“

Frederick věděl, že je v průšvihu. Snaží se ho dostat a možná už našli Paynea – nájemní vrahové, maskovaní zabijáci, kriminálníci. Najatí vrazi, zaplacení, aby je našli a potrestali. Možná už chytili Paynea i s jeho autem a udělali to tak rychle, že to vypadalo, jako by Payne náhle zmizel.

Frederick si uvědomoval, že pokud Paynea opravdu vyčenichali, jeho samého už teď mohou sledovat. Tížily ho pohledy jejich očí a slyšel tlumený šepot.

Frederickova noha bubnovala tak prudce, až se začal otřásat celý stůl. Keramický Ježíš tančil na okraji a nakonec spadl dolů. Když se po dopadu na podlahu roztříštil na kusy, popadl se Frederick za nohu a tloukl se do stehna…

„DOST! UŽDOSTUŽDOSTUŽDOST!“

Donutil se vstát, doklopýtal do kuchyně a viděl, že Payne má na záznamníku novou zprávu. Někdo volal, zatímco Frederick pracoval na dvoře.

Vzkaz si přehrál a byl to hlas, který slyšel pouze jedenkrát – jednou v neděli, když ho Payne přemluvil, aby s ním šel do katolického kostela.

„Payne, tady je otec Wills. Doufám, že se máte dobře, ale dělá mi starosti, že jste se neozval. Zavolejte nebo se zastavte. Je důležité, abychom pokračovali v naší debatě.“

Frederickovi se sevřel žaludek a v ústech ucítil chuť sardinek.

V jaké debatě?

Otec Wills je kněz a ke kněžím se chodí k zpovědi.

Co všechno mu Payne vy slepičil?

Proč se v hlase otce Willse ozývá ten podezřelý vědoucí tón?

Payne se pravděpodobně vyzpovídal u každého kněze, pastora a rabína ve městě. Frederick se roztřásl a hučení v hlavě se navrátilo…

Vzkaz vymazal.

Těžce a trhaně dýchal a zmocnil se ho opravdu ošklivý pocit. Pak ho napadlo, že Payne mohl svému zpovědníkovi říct, kam chce jít a co bude dělat. Otec Wills by to mohl vědět.

Frederick se rozhodl, že se ho zeptá.

12

Během devíti dnů, kdy byl Herbert Faustina ubytován v Home Away Suites, telefonoval šestačtyřicetkrát, ale žádné číslo mi nic neříkalo. Do mé kanceláře nevolal. Na účtu byla všechna volaná čísla i délka hovorů, protože motel účtoval podle provolaných minut. Ze čtyřiceti šesti hovorů jich bylo dvanáct volal číslo 411. Zbývajících čtyřiatřicet čísel jsme si s Pikem rozdělili a pak na ně začali volat, abychom zjistili, kdo se ozve. Já volal ze své pevné linky, Pike ze svého mobilního telefonu.

Faustina nejdřív dvakrát volal na informace. Na třetím čísle mi klidným hlasem odpověděla nějaká žena.

„Losangeleská policie, západní stanice. Jak vám mohu pomoci?“

Byl jsem tak překvapený, že jsem najednou nevěděl, co říct.

„Tady policie. Mohu pro vás něco udělat?“

„Pracuje u vás policista jménem Faustina?“

„Nikoho takového na seznamu nemám.“

„A říká vám něco to jméno? Faustina?“

„Kdo to má být?“

Omluvil jsem se a zavěsil. Faustina hovořil s touto policejní stanicí šest minut, což stačilo, aby ho po budově přepojili kamkoli. Mohl chtít mluvit se mnou, a když jsem tam nebyl, žádat k telefonu J. Edgara Hoovera. Každý, dostatečně pomatený na to, aby věřil, že je mým otcem, by chtěl, aby se jeho případu ujal sám Hoover.

Podíval jsem se na Joea.

„Volal západní policejní stanici. Co tomu říkáš.“

„No teda!“ odpověděl Pike.

Na dalším čísle zvedl sluchátko muž s chraplavým hlasem.

„Policie, jihovýchod.“

Když jsem zavěsil, Pike dychtivě čekal, co mu řeknu.

„Další policejní stanice?“

„Jo. Jihovýchod.“

„Volal taky Newton.“

Herbert Faustina hovořil s jihovýchodní policejní stanicí jedenáct minut a s policejní stanicí v Newtonu osm minut. Další tři čísla patřila policejním stanicím Pacific, na 77. ulici a v Hollenbecku.

Když jsem skončil s posledním z těchto tří hovorů, měl Pike prozvoněná ještě jiná čísla.

„Devonshire, Foothill a Severní Hollywood.“

Tři další z osmnácti hlídkových oblastí losangeleské policie.

„To je moc divný. Proč asi volal na všechny tyhle policejní stanice?“

„V novinách o tobě psali jako o detektivovi. Zřejmě si myslel, že děláš u policie a volal na ty stanice ve snaze tě najít.“

„To je možný.“

Pike pokrčil rameny a začal znovu telefonovat.

„Anebo taky ne.“

Další číslo mě spojilo s lékárnou Rite Aid a deváté s Autoklubem. Desáté číslo mě přivedlo na policejní stanici v Hollywoodu, ale jedenácté bylo úplně jiné.

Jakýsi muž s vyšeptalým hlasem diskžokeje v pozdní noční hodině odpověděl již po prvním zazvonění.

„Golden Escorts, diskrétní a profesionální.“

Faustina strávil hovorem s Golden Escorts třiadvacet minut. Vzpomněl jsem si na reklamní časopis v jeho zavazadle, ten, co v něm byla nahá žena s kovově modrými vlasy – Hard-X Times. Zavěsil jsem.

„Zajímalo ho ještě něco jiného, než jak mě najít. Volal eskortní agentuře.“

„Golden Escorts?“

„Ty je tam máš taky?“

„Dvakrát. Volal jim minulou středu a pak ještě v pátek. Možná si myslel, že děvčata na telefonu budou vědět, jak tě najít.“

„Moc vtipný nejsi.“

Pikeův obličej byl bez výrazu. Možná to myslel vážně.

Zkontrolovali jsme data a zjistili, že během devítidenního pobytu v motelu telefonoval Faustina do Golden Escorts třikrát. Volal tam už druhý večer po příchodu a pak šestý a devátý večer. Devátý večer byl včera – v noci nato byl zavražděn. Pocítil jsem lehký příliv adrenalinu, když jsem si spojil eskortní službu s datem jeho smrti. Měl jsem pocit, že jsem narazil na stopu.

„Budeme volat dál,“ rozhodl jsem, „a uvidíme, co objevíme.“

Ke zbývajícím hovorům patřilo volání na dvě další policejní stanice. Celkem telefonoval do dvanácti policejních oblastí z osmnácti, do nichž LAPD dělí Los Angeles. Volal rovněž do tří restaurací, ze kterých si lze odnést jídlo domů, na firmu s automobilovými náhradními díly Pep Boys, do dvou církví v Severním Hollywoodu a do Křišťálové katedrály. Nikdo v žádném z těchto míst neznal jeho jméno ani si nevzpomněl na jeho telefonát. Kromě čísla informační služby byla agentura Golden Escorts jediným číslem, na něž telefonoval vícekrát, a také jedinou eskortní službou.

Když jsme dokončili identifikaci volaných telefonních čísel, zavolal jsem do Golden Escorts znovu.

„Golden Escorts, diskrétní a profesionální.“

„Viděl jsem vaši reklamu v Hard-X Times.“

„To je skvělé. Přejete si doprovod na dnešní večer?“

„Můžete někoho poslat do mého motelu?“

„Samozřejmě. Bereme hotovost, Visa a Master Card. American Express nebereme. Jako společníky a doprovod nesexuálního charakteru poskytujeme jak muže, tak ženy. Prostituce je ilegální, a proto nic takového nenabízíme. Ale všechno, co se mezi vámi odehraje, bude čistě jen mezi vámi. Je to jasné?“

Podal mi to po lopatě, jako bych byl natvrdlý.

„Naprosto jasné.“

„Výborně. Řekněte mi, kde jste, kolik míníte investovat a jakou společnost byste si představoval.“

„Jsem ubytovaný v Home Away Suites. Znáte to tam?“

„Jak svoje boty.“

„Tak dobře. Chtěl bych tu dívku, kterou jsem měl minule.“

„Vy už jste tedy někdy našich služeb využil?“

„Jistě. Třikrát.“

„Jak se jmenujete?“

„Herbert Faustina.“

Zavěsil. Po třech rozhovorech znal Faustinův hlas dost dobře na to, aby poznal, že jsem někdo jiný.

Zavolal jsem známé, která pracovala u telefonní společnosti, a dal jí to číslo. Ukáže-li se, že se jedná o mobilní telefon, budeme muset zjišťovat majitele podle adresy, na kterou se posílají účty, a to by trvalo dlouho. Budeme-li ale mít štěstí, půjde o pevnou linku. Měli jsme štěstí. Už po devadesáti sekundách mi dala jejich adresu.

13

Firma Golden Escorts sídlila v titěrné prkenné chatce Venice na sever od kanálů, šest bloků od oceánu. Byla to čtvrť pro Venice typická, kde mikroskopické domečky stály na tak úzkých pozemcích, že se tiskly k sobě jako karty v balíčku. Pro necvičené oko vypadaly mnohé zdejší ulice jako laciná sídliště s rozbitými chodníky, nevkusnou plážovou výzdobou a s vraky z půjčovny na parkovištích, ale nejlevnější domek v bloku by stál tak šest set tisíc. Dobrá adresa je vším.

Domek měl vpředu malou verandu, byl natřený na žluto a na střeše seděla větrná korouhvička v podobě velryby. Uvnitř se svítilo, ale na chodníku nepostávaly žádné zmalované ženštiny ani nade dveřmi nezářilo červené světlo. Eskortní služby nebyly bordely s prostitutkami povalujícími se uvnitř v negližé, ale fungovaly spíš jako dispečeři pro nezávislé smluvní strany – zabývaly se reklamou, přijímaly telefonické hovory a přidělovaly práci. Někdy poskytovaly pro dívku i řidiče, ale většinou nikoliv, a menší firmy podnikající v tomto oboru měly téměř vždy kancelář v soukromém domě nebo bytě.

Zaparkovali jsme s Pikem až v další ulici a pak se vydali k domu pěšky jako dva občané, kteří si vyšli na procházku. Pardy a Diazová mohli doufat, že s nimi budeme spolupracovat, ale Pike a já jsme nebyli jako oni.

„Dej mi minutku,“ požádal mě Pike.

Počkal, až přejede jedno auto, pak rychle prošel kolem východní strany domku a zmizel ve tmě. Pokračoval jsem v cestě na další roh. Ve Venice byl hezký večer. Ve vzduchu se vznášela svěží vůně oceánu. Asi po šesti minutách se Pike vrátil. Šel jsem zpátky a setkal se s ním před domem.

„Jeden chlap, jedna ženská. Kuchyň je vzadu, pokoj vpředu, ložnice a koupelna napravo od kuchyně. Ona vaří večeři a on sedí v obýváku u počítače se sluchátkama na uších. Vypadá to, že tam normálně bydlí.“

„Není ti nepříjemný vpadnout někam, kde zrovna večeří?“

„Jim to bude ještě nepříjemnější.“

Počkali jsme, dokud nepřejela dvě auta, a pak vykročili k předním dveřím. Pike se postavil stranou, aby ho nebylo vidět, hned jak otevřou. Když totiž Joea Pikea vidíte, víte, že máte problém. Nasadil jsem svůj nejlepší neškodný úsměv a zaklepal.

Dveře se otevřely po druhém zaťukání a vykoukl muž, kterému bylo něco přes třicet. Měl dozadu sčesané černé vlasy, široký obličej a na hlavě bezdrátová telefonní sluchátka. Jedno měl posunuté mimo ucho, aby slyšel, co mu návštěva řekne.

„Co si přejete?“

Ještě jsem rozšířil úsměv, pak jsem ho tvrdě strčil do prsou, vyvedl ho z rovnováhy a zatlačil dovnitř. Pike vešel za mnou. Nebylo to nijak diskrétní, ale zato vysoce profesionální.

„Hej, co si to dovolujete? Co to děláte?“

„Nemusíte se bát. Chceme si s vámi jen popovídat.“

Muž ode mě ustoupil a zvedl obě ruce před sebe, jako by nás chtěl uklidňovat.

„Vy jste ten chlápek, co sem volal.“

Pike ho obešel a vkročil do obýváku. Chlapík se sluchátky se pokusil couvnout, aby na nás oba viděl, ale stál už u zdi, takže to nešlo.

„Kam jdete? Hej, já tady žiju. Je to můj domov. Vypadněte odtamtud.“

„Jak se jmenujete?“

„Kašlu na vás. Vypadněte z mýho domu.“

Peněženku měl v míse na stolku hned za vstupními dveřmi. Našel jsem v ní jeho řidičský průkaz a porovnal jeho tvář s fotografií. Byl to on. Stephen Golden, pyšný majitel Golden Escorts. Zločinci mě ohromují. Hodil jsem peněženku zpátky do mísy právě v okamžiku, když z kuchyně vyšla nějaká žena. Měla úzký obličej, mezeru mezi předními zuby, měkké oči a nekřičela ani nedělala scény. Nevyvádíte, jestliže máte strach z policajtů. Věnoval jsem jí povzbuzující úsměv.

„Nic se neděje. Policie teprve přijde.“

„To je nesmysl,“ prohlásil muž. „Já nemám s klienty žádný problémy.“

„My taky nemáme žádný problém, ale jeden z vašich klientů je po smrti.“

„Ale to je hrozný,“ ozvala se žena.

Utrhl se na ni ještě drsnějším tónem než na mě za to, že jsme ho přepadli v jeho vlastním bytě.

„Nic jim neříkej. My o tom vůbec nic nevíme. Takhle jakoby nic sem přece nemůžou vtrhnout.“

Věnoval jsem ženě další ze svých pověstných úsměvů, jako kdyby nikdo další v pokoji nebyl, jen ona a já.

„Jak se jmenujete?“

„Marsha.“

„Vůbec nic mu neříkej,“ zaječel znovu chlapík.

Její obličej byl průsvitný jako stojatá voda: bledá pokožka, sotva patrné pihy a bezřasé oči, které jí dodávaly zdání nevinnosti, již ve skutečnosti nejspíš postrádala. Přes krátké kalhoty měla přiléhavé tričko a nad kotníky vytetované motýly. Tričko bylo krátké a šortky dost nízko, takže nad okrajem vyčnívalo další tetování na podbřišku.

„Bude to v pohodě, Marsho. Vy víte, z čeho Stephen žije?“

„Jistě, z našeho podnikání. Nikomu neubližujeme.“

„Jste jeho manželka, přítelkyně či co?“

„Nebav se s ním! Nic mu do toho není!“

Byl jsem tam však jen já a Marsha.

„Žijeme spolu.“

„Dobře. Uklidněte se, nemáte se čeho bát.“

„Já se nebojím.“

Na servírovacím stolku v rohu obývacího pokoje hned vedle křesla byl laptop, takže se Golden mohl při práci dívat na televizi. Sel jsem k němu, abych si ho prohlédl.

„Vypadněte odtud! Nechte mý věci na pokoji.“

„Pssst!“ zasykl Pike.

Na podlaze vedle křesla stál telefon se záznamníkem napojeným na počítač. Na laptopu ležel notýsek, který nepochybně obsahoval jména a čísla jeho prostitutek a prostitutů. Na monitoru byl otevřený soubor s platbami kreditními kartami Visa a Master Card, takže v počítači měl pravděpodobně účetní záznamy o tom, kdo kolik vydělal. Vrátil jsem se k němu.

„Tak poslouchejte, Stephene, máte tam to, co chceme. Informace o muži jménem Herbert Faustina, který se ubytoval v Home Away Suites v Toluca Lake…“

„O tom vůbec nic nevím.“

„Pan Faustina vám telefonoval v posledních devíti dnech třikrát…“

„To není pravda.“

„Víme to, protože záznam o jeho telefonních hovorech dokazuje, že na vaše číslo volal.“

„Vedu legitimní podnik. Co se stane mezi…“

„Faustina vám včera večer volal potřetí a naposledy. Dnes brzo ráno, přibližně ve tři čtvrtě na tři, ho někdo zastřelil. Chápete, kam tím mířím?“

Golden si založil paže na prsou a kousal se do spodního rtu. Zavrtěl hlavou.

„Zavolám svýmu právníkovi.“

„Ne. Nejsme od policie, takže nehodláme marnit čas s vaším právníkem. Policie sem ale nejspíš přijede už zítra. Až budete mluvit s nimi, pak si můžete zavolat právníka, ale teď tady s námi zůstanete sám. Chceme vidět osobu nebo osoby, které jste poslal Faustinovi.“

„Nemám kartotéku těch lidí. Mám čísla pageru, někdy mobilu. U většiny z nich neznám ani jejich skutečný jména, natož adresy.“

„Tak se s nimi spojte. Podívejte, Stephene, budete s námi spolupracovat, protože teď jste namočený do vraždy a stejně tak ti tři, nebo kolik jich bylo, které jste poslal Faustinovi. Nebudete-li spolupracovat s policií, pěkně vás skřípnou. Pokud ale nebudete spolupracovat s námi, vezmu si váš počítač a všechno, co je v něm, odevzdám oddělení pro sexuální trestnou činnost na západní policejní stanici.“

V jeho počítači byly pravděpodobně prostitutky, které zaměstnával, záznamy o platbách kreditní kartou, s jejichž pomocí lze identifikovat jeho klienty, a možná i účetní a bankovní informace, které by mohly odhalit, jak okrádá berňák na daních.

Tvářil se nevěřícně.

„Přece mi jen tak nemůžete ukrást počítač!“

„Ale, ale, Stephene, jakpak nám v tom asi chcete zabránit?“

Golden znovu pohlédl na Pikea, ale nyní se zdálo, že se přestává bát a začíná přemýšlet.

„A co když budu spolupracovat?“

„Jestliže nebudete, dám vaše záznamy policii. Pokud ale budete, mohou zmizet. Už vám došlo, co vám nabízím?“

Nabízel jsem mu únikovou cestu z veliké razie na pasáky a kuplíře.

„Večeře je hotová, Stephene,“ ozvala se Marsha. „Nechtěl bys jim to konečně říct, aby už šli po svých?“ Golden na ni vrhl zlostný pohled, jako by ji náhle začal nenávidět stejně hluboce jako všechno ostatní, ale pak se odlepil od zdi a šel k počítači.

„Pojdte sem,“ zahučel. „Chci, abyste to viděli sami.“ Zabořil se do křesla a myší vyvolal na monitoru jakýsi kalendář. Vyhledal všechny tři dny a zkopíroval jména žen, které poslal do Home Away Suites. Pak otevřel adresář a ukázal mi, jaké záznamy tam o nich má: Janice L., Dana M. a Victoria.

„Vidíte? Mám tady čísla jejich pagerů a telefonů, ale jejich adresy nemám. Můžu se s nima spojit, ale nedokážu říct, kdy se tady ukážou. Nemluvíme o spolehlivých lidech. Občas tyhle holky zmizí a už se nikdy neobjeví.“

„Nepracujou taky samostatně?“

„Lidi mají svý životy,“ ozvala se Marsha. „Stephen není jediný, s kým dělaj.“

Řekla s kým, nikoli pro koho.

Golden už začal jevit netrpělivost.

„Heledte, jestli chcete, abych jim poslal zprávu na pager, udělám to hned.“

Sel k telefonu a zmáčkl nějaké číslo. Když uslyšel zapípání pageru, obrátil ke mně sluchátko, jako kdybych to mohl slyšet přes celou místnost.

„Vidíte. Tón. Už na tom pracuju.“

Naťukal svoje telefonní číslo, pak zavěsil a hodil sluchátka do křesla.

„Už to má. Nechcete s námi, chlapi, třeba taky povečeřet? Pak napíšeme těm dalším dvěma a budeme tady celou noc čekat, až vykouří všem kunčoftům ptáky a ozvou se nám.“

Podíval jsem se na Pikea, ale ten jenom nehybně stál. Pike by dokázal sedět s Goldenovými celé týdny, kdyby to bylo nutné, a možná i celou věčnost. Pike by rovněž dokázal přiložit ke Goldenově hlavě pistoli a stisknout spoušť, kdyby to s ním nešlo jinak.

Nezamlouvalo se mi, že nevím, kde ty holky hledat, a už vůbec se mi to nezamlouvalo při pomyšlení, že jedna z nich může být zapletená do Faustinovy vraždy. Pokud s tím některá z nich má něco společného, tak se pravděpodobně neozve a zcela jistě nebude spolupracovat, ale Golden se jevil jako jediný způsob, jak se k nim dostat. „A co jejich příjmení?“

„I kdyby mi ho nakrásně řekly, bylo by falešný. Myslíte, že si pro tyhle lidi zakládám zvláštní kartotéku?“ Znovu zvedl ruce před sebe, univerzální gesto člověka chyceného v pasti.

„Koukněte, snažím se vám pomoct, ale nemůžu udělat víc, než dělám. Když zavolaj, řeknu jim, aby si s váma promluvily. Jestli chcete čísla na jejich pagery, dám vám je, ale jestli jim zavoláte sami, nejspíš je jenom vyděsíte.“ Golden měl pravdu. Cítil jsem se mizerně a trapně. Vtrhl jsem do jeho domu stejným způsobem, jaký jsem vytkl kovbojovi Pardymu, a teď se ukázalo, že jsem tím prakticky nic nezískal. Přemýšlel jsem, jakou chytrou otázku mu položit, a výsledkem bylo, že jsem se začal cítit ještě mizerněji, protože jsem na nic kloudného nepřišel. „Platil Faustina kreditní kartou?“

„Ne, platil hotově.“

„Která z těch holek s ním byla naposledy?“

„Napsal jsem jejich jména v pořadí, ve kterým za ním byly. Takže Victoria. Ta k němu šla jako třetí.“

„Řekla vám Victoria nebo některá jiná o něm něco, například co řekl nebo dělal?“

„Nikdy mi nic neříkají a já se jich ani neptám. Nechci nic vědět. Kdybyste byl na mým místě, taky byste nechtěl.“

„S Faustinou jste ale mluvil vy, když volal?“

„To jo.“

„Co říkal?“

„Chcete vědět, co si přál, jestli orál nebo anál či něco jinýho?“

Pike pleskl Goldena do zátylku.

„Nesnaž se být vtipný, Stephene,“ ozvala se Marsha. „Když se snažíš dělat fóry, všechno tím jenom zhoršíš.“

„Neřekl, odkud je nebo co tady dělá?“

Golden si třel hlavu.

„Nevybavuju se s nima. Pokoušel jsem se jen zjistit, co od holky chce – některý věci stojej víc než jiný a některý holky jistý věci nedělají. Řekl jen, že má být příjemná. Porozumění, povídal. Chtěl někoho, s kým by si mohl popovídat. Nic jinýho mi neřek.“

„Neřekly vám ty dívky, o čem si s nimi povídal?“

„To je mi dočista fuk. Dohodném se na ceně a já dostanu svůj díl. Jedna hodina dvě stě babek. Co pak dělaj, je mi putna.“

Přemýšlel jsem o Faustinovi, který si chtěl jen popovídat, a o tom, jestli je to pravda. Šest set dolarů za tři hodiny povídání není rozhodně málo.

„Ten muž vám volal třikrát v necelých dvou týdnech. Chápu, že při prvním hovoru se všechno točí jen kolem kšeftu, ale pak už jste se k němu zřejmě choval nenuceně, vtipkoval o tom, jaký je dobrej zákazník či něco podobnýho.“

„Jo, něco takovýho padlo, ale o ničem závažnějším jsme nemluvili. On neměl dar výřečnosti a já si popovídám rád. Připadal mi neobratný a taky smutný.“

„Nezmínil se o své rodině?“

Golden se rozesmál.

„Chlapi, který volaj, abych jim poslal kurvu, do toho svý rodiny nezatahujou. Podívejte, já nechci, aby se z těch lidí stali mý nejlepší kámoši. Je mi úplně fuk, kdo nebo odkud jsou. Když mám na drátě jednoho chlapa, nikdo jiný se nedovolá a já přicházím o prachy. Jako zrovna teď.“

Přemýšlel jsem, na co bych se ho ještě zeptal, ale bylo jasné, že Golden už mi nemá co nabídnout. Složil jsem papír se jmény a schoval ho.

„Tak dobře, Stephene. Spojte se s nimi, domluvte, aby zítra přišly, a pak mi zavolejte…“

Vytáhl jsem vizitku a položil ji do mísy s jeho peněženkou.

„Seženete mě na tomhle čísle a já vím, že to uděláte.“

V Goldenově obličeji se objevil výraz radostného překvapení, že se spokojíme jen s tímhle a konečně vypadneme z jeho domu. Bylo téměř vidět, jak se kolečka za jeho hustým obočím otáčejí. Jakmile mu dívky zavolají, bude je varovat, poradí jim, aby zmizely z města, a pak zavolá svému právníkovi. Mohl by dokonce z města odjet sám. „Víte, jak to vím, Stephene?“

„No, řek jsem přeci, že to udělám. Dost jste mě tím svým vpádem vystrašili.“

„To jistě. A navíc si vezmu váš počítač.“ Zavřel jsem laptop a vytáhl z něho kabely. Goldenovy oči se rozšířily a chtěl jít za mnou, ale Pike se dotkl jeho paže.

„Zůstaňte stát,“ sykl.

Golden zkameněl mezi námi. Marsha se vrátila do kuchyně a ode dveří zavolala:

„Proboha, Stephene! Pojd už konečně večeřet.“

Strčil jsem si počítač pod paži a vydal se ke dveřím.

„To je hnusná krádež! Nemůžete přece vrazit k někomu do bytu a odnést jeho věci!“

„Já nic nekradu – beru si ho jen do zástavy. Až seženete ty holky, vrátím vám ho. Jestli ne, dostane ho policie.“

Pike otevřel dveře, pak se ohlédl po Goldenovi, zavrtěl hlavou a vyšel ven.

„To jsou jen kecy!“ prskal Golden.

„Buď mi zítra ráno zavoláte, nebo předám počítač policii.“

„Jdi do hajzlu, ty kreténe! I s tím svým Faustinou!“

Zastavil jsem se a otočil. Byl bílý jako stěna, ale jeho vztek už začínal mizet.

„Cože?“

Jenom zavrtěl hlavou.

Vydal jsem se za Pikem, zavřel za sebou dveře a zastavil se na verandě. Pike už byl na ulici a v jeho slunečních brýlích se odrážely rudé odlesky jako v očích kočky. Uvnitř volala Marsha na Stephena, aby se šel už konečně navečeřet.

14

Mírný vítr vanoucí k pobřeží přinášel vůni a chuť šest bloků vzdáleného moře. Nad hlavou kroužila řídká mořská mlha, jasná odraženým světlem. Mlha tlumila okolní zvuky a zanechávala pocit prázdného světa. Pike sledoval, jak se blížím. Když jsem k němu došel, byli jsme na ulici, dva čekající chlapi. Neměli jsme žádný důvod tady čekat, ale cítili jsme, že něco zůstalo nedokončeno. Hleděl jsem na Goldenův dům a v duchu se ptal, jestli jsem nezapomněl položit nějakou samozřejmou otázku, či dokonce učinit ještě samozřejmější závěr. Když jsem pohlédl znovu na Pikea, viděl jsem, že mě ještě stále pozoruje.

„Všiml jsem si, jak se na něho díváš. Několikrát. Tam uvnitř, když něco řekl.“

„A co má být?“

„Jsi spokojený s výsledkem?“

Podíval jsem se znovu na dům, ale nic se na něm nezměnilo. Byl to stále jen dům. Nevěděl jsem, jestli je to všechno v pořádku či nikoli. Pokusil jsem se to vysvětlit.

„Pracuju na případu pro cizí lidi. Pokaždé je to o někom jiném. I tentokrát. Faustina je pro mě cizí člověk – ale skončilo to pocitem, jako bych tady byl kvůli sobě. Nic jiného mi nepřipadá tak jasné.“

Přemýšlel jsem o tom.

Stáli jsme na ulici. V dálce na Mainu zahoukala siréna. Nějaký pes se rozštěkal tak, jako by bojoval o život, a pak štěkot náhle ustal. Ucítil jsem česnek.

Po chvíli řekl Pike: „Vedl sis dobře.“

Vydali jsme se po ulici k jeho džípu a pak dlouho jeli k mému domu. Popojížděli jsme v dopravní špičce jako milion dalších obyvatel Los Angeles, ale pocit, že má večerní práce zůstala nedokončená, přetrvával. Odbočili jsme ze silnice číslo 405 v Mulhollandu, jeli na východ podél hřebenu hor a ani jeden z nás nepromluvil. Světelná pole po obou stranách, která signalizovala město a údolí, se dnes netřpytila, protože se skrývala za nízkými mraky. Vytrvalý jarní deštík během dne téměř ustal, ale nyní se vrátil.

Když jsme dojeli k mému domu, nechal mě Pike vystoupit u mé parkovací plochy. Celou cestu z Venice až sem mlčel, ozval se teprve teď.

„Vzpomněl jsem si na důležitý slovo. Smutný. Smutek má škaredou váhu.“

Okamžitě jsem věděl, o čem mluví, a stejně tak jsem věděl, že má pravdu.

„Ano. Golden řekl o Faustinovi, že mu připadal smutný. Už to není jen mrtvola z márnice. Byl skutečný a to, co cítil, bylo taky skutečné. S tím slovem jsi měl pravdu.“

„Nechceš jít na pivo nebo tak něco?“

„Ne, nemám chuť.“

„Mohli bychom se vrátit ke Goldenovi. Střelit ho za to, že použil to slovo, dvakrát do hlavy.“

„Hele, pro dnešek to stačilo. Uvidíme, co bude dál.“ Vystoupil jsem, zaklapl za sebou dvířka jeho vozu, ale jak odjíždí, už jsem se nedíval.

Můj dům byl tichý a prázdný. Poprvé jsem dnes pomyslel na Lucy. Chtěl jsem slyšet její hlas. Chtěl jsem jí říct něco zábavného a být odměněn jejím smíchem. Chtěl jsem jí vyprávět o Herbertu Faustinovi a dovolit jí, aby mi pomohla nést váhu onoho slova – smutný. Chtěl jsem, aby všechno mezi námi bylo jako dřív, protože kdyby se to bývalo nezměnilo, nepřipadala by mi záležitost s Faustinou tak důležitá.

Ale Lucy a Ben uvnitř nebyli a nebyli ani pod kopcem ve svém bytě. Byli tři tisíce kilometrů daleko a budovali si nový život.

Zkontroloval jsem záznamník, ale žádný vzkaz na něm nebyl. Umyl jsem si ruce, vzal si z ledničky pivo a dal kocourovi čerstvé krmení. Zavolal jsem ho.

„Hej, kámo. Kdepak jsi?“

Otevřel jsem francouzské dveře a zavolal na něj znovu, ale nepřišel.

Opřel jsem se o kuchyňský pult. Telefon byl vzdálený necelý metr. Odebral jsem se do obýváku a zapnul televizi. Možná že zabiják červených světel zvýšil své skóre. Pak jsem se vrátil k telefonu, vyťukal většinu Lucyina čísla, ale nakonec jsem s tím přestal. Ne proto, že bych se bál, ale protože jsem jí nechtěl ubližovat, a ona si přála, abych ji nechal být. Mělo by to být snadné. Stačilo by jen přestat si namlouvat, že ona si přeje slyšet můj hlas stejně jako já její.

Po chvíli jsem si otevřel další pivo a rozhodl se, že se raději začnu starat o nedokončený případ.

CAROL STARKEYOVÁ

Ten večer už bylo téměř deset, když Starkeyová pomalu jela kolem domu Elvise Colea a pokoušela se najít odvahu se za ním stavit. Auto měl na obvyklém místě, v domě se svítilo a dlaně měla právě tak vlhké, jako když se při práci v pyrotechnickém oddělení policie poprvé setkala s bombou.

Starkeyová, rozzlobená sama na sebe, si v duchu říkala: Prokristapána, zastav, ty huso. Je doma. Vždyť kvůli tomu sem jedeš.

Celou cestu z Mar Vista se trápila myšlenkami na to, co udělá a jak to udělá: zaklepe na dveře, dovede ho k pohovce a usadí ho na ni. Potom mu řekne: A teď mě poslouchejte, mluvím vážně – mám vás ráda a myslím si, že vy si myslíte, že jsem docela fajn, tak už přestaňme předstírat, že jsme jenom kamarádi, a chovejme se jako dospělí lidi, ano? A pak ho políbí a bude doufat, že ji od sebe neodstrčí.

„To jediný, co musím,“ zahučela si pro sebe Starkeyová, „je zastavit, dojít ke dveřím a udělat to!“

Jenže nezastavila. Projela po mizerné silničce kolem domu, otočila se na štěrkovém vjezdu k jiné vile a s vypnutými světly jela zpátky jako šílený plíživý zvrhlík, který po celou dobu mluví sám se sebou, protože slyšet lidský hlas je pořád lepší než neslyšet žádný, i kdyby byl jen vlastní.

Přecitlivělé kecy.

Starkeyová zaparkovala dostatečně daleko od Coleova domu, ale tak, aby na něj viděla, než se dá trochu dohromady. Kdyby vyšel ven, pravděpodobně by její auto nepoznal. Kdyby ji tady náhodou nachytal, sjela by rovnou ze skály, docela určitě, jen šlápnout na plyn, strhnout volant prudce doleva, dopadnout do hlubin země a bylo by po všem.

„Cole,“ řekla si pro sebe, „jsi ten nejzabedněnější chlap v celým Los Angeles a já zase určitě ta nejnemožnější ženská, proto s tím nejspíš nedokážeme hnout.“

Starkeyová hmatala kolem sebe po krabičce cigaret a znechutilo ji zjištění, že už jich zbývá jen osm či devět. Ty jí moc dlouho nevydrží. Zapálila si jednu, dychtivě z ní potáhla a vypustila kouř nosem s pocitem rozmrzelosti a zklamání. Je tady, tvrdá pyrotechnická, která zneškodnila daleko víc bomb, než kolik by jich potřebovala k tomu, aby shodila Coleův dům dolů do kaňonu, a která byla sama roztrhaná výbuchem na podělaným parkovišti obytných přívěsů, vrátila se do života, aby o tom mohla vyprávět, pak dopadla neznámějšího bombového atentátníka v celých dějinách Spojených států (toho debila, pana Rudého, který ještě předtím stačil vyhodit do vzduchu její dům, kretén jeden), a teď nedokáže najít odvahu, aby zabušila na Coleovy dveře. A pak se na něho vrhla.

Zkoušela to na něj mnohokrát. Nabízela mu, aby si s ní někam vyšel, bezostyšně s ním flirtovala a dělala všechno možné, až na to, že mu ještě nepřiložila pistoli k hlavě. Ale Cole, ten idiot, byl hluchý a slepý kvůli té své právničce, té krasavici z jihu.

Starkeyová se škaredila, jakoby právě kousla do lejna.

Lúúúcýýý.

Pokaždé, když pomyslela na Lucy Chenierovou, představila si Lucille Ballovou, s rozcuchanými ryšavými vlasy a vyvalenýma očima, a její ztřeštěné kecy s Ethel Mertzovou. Znovu slyšela Rickyho hlas.

Lúúúcýýý.

Jak dokáže Cole vyslovit její jméno a nerozesmát se přitom?

Starkeyová dokouřila cigaretu, zahodila špačka a hned si zapálila další. Odvaha jí nescházela, ale instinkt napovídal, že se ani tak nebojí Coleova odmítnutí, jako toho, že ho nakonec ztratí docela. Na muže neměla Starkeyová moc štěstí. Neuplynulo ještě tolik let od chvíle, kdy se bezhlavě zamilovala do svého nadřízeného v týmu pyrotechniků, Davida „Cukříka“ Boudreauxe, a ještě teď se při pomyšlení na něho celá roztřásla. Jenže Cukříka zabili při výbuchu na parkovišti obytných přívěsů, kde svým způsobem umřela i ona sama. Pak tady byl ještě Jack Pell, federální agent, se kterým se seznámila při honbě na pana Rudého. Starkeyová v té době dost holdovala alkoholu, aby se vyrovnala se ztrátou Cukříka a bolestí po spoustě operací, které daly její tělo zas dohromady. Jedna třetina jejího pravého prsu – ztracena při akci, jedna čtvrtina žaludku – pryč, téměř metr střev – poslední sbohem, slezina – co je to vlastně slezina? – a také Útulný domeček, její děloha – a všechno, co odešlo s ní. Pell byl něžný a jeho upřímný soucit jí hodně pomohl, aby přestala s pitím, ale po nějaké době si uvědomila, že to nebyla Láska s velkým L. Pell se všemi svými nejistotami a Starkeyová se svými vlastními a oba ještě s tak dalekou cestou před sebou.

„Milovat je a pak je ztratit.“

A možná právě z toho měla strach – kdyby Colea dostala, mohla by ho zase ztratit, stejně jako ztratila Cukříka a Pella, takže bylo bezpečnější po něm jen toužit.

Psychologický blábol.

Starkeyová si zapálila další cigaretu, pohodlně se uvelebila na sedadle a pozorovala dům. Měla Elvise Colea ráda od chvíle, kdy se setkali, ten večer, kdy zmizel ten malý kluk. Líbil se jí jeho poněkud těžkopádný smysl pro humor a zuřivá snaha být normální, přestože k tomu měl daleko. Líbilo se jí, jak se vzdal doslova sám sebe, obnažil se až na kost, jen aby chlapce nalezl, a líbila se jí oddanost, kterou mu projevovali přátelé…

Starkeyová se rozesmála.

… a navíc to byl pěkný chlap.

Přestala se smát a díru, kterou v ní vyhloubil smích, zaplnil smutek. Pravdou je, že je do něho zamilovaná, fascinuje ji, lpí na něm a přeje si, aby ji chtěl stejně jako ona jeho.

Třeba se mu nelíbí.

Třeba není jeho typ.

Asi ještě miluje Lucy Chenierovou.

Starkeyová vypouštěla z úst kouř tak, aby kolem ní vytvářel oblak, který jí zakrýval obličej. Už deset měsíců se nenapila. Teď už s tím znovu nezačne.

Všechno, co bylo třeba udělat, bylo jít k jeho dveřím a zaklepat na ně.

„Udělej to!“

Starkeyová se přinutila usednout zpříma, vyhodila cigaretu z okénka, nastartovala a –

Třicet metrů před ní se na jeho parkovací ploše rozsvítila brzdová světla a žlutá corvetta začala couvat.

„Do prdele!“ zaklela Starkeyová.

Sehnula hluboko hlavu a modlila se k Ježíši, aby ji neviděl, až pojede kolem. Skrčila se, jak nejvíc mohla, až se ocitla pod volantem, a když se po chvíli opatrně rozhlédla, už byl pryč.

15

NEZVĚSTNÍ

„Otče? Otče, jste tam?“

„Už jdu, můj milý.“

Otec Clarence Wills, nazývaný farníky kostela Naší paní spravedlivého odpuštění, prostě otec Willie, zvedl své vrzající kosti ode dna skříně, nad nímž se skláněl, a vycouval do své kanceláře. Paní Hansenová, která mu pomáhala v jeho kněžských povinnostech, čekala s kabelkou a kabátem ve dveřích.

„Jen jsem chtěl vyndat ty starý papíry,“ prohlásil. „Proč musí být ve starých skříních veškerý prostor pro kartotéku vždycky až na dně?“

„Vy kulháte.“

„Kulhám pořád. Je to věkem a přílišnou konzumací portského.“

Otec Willie jí rád říkal podobné věci. Pokaždé, když pronesla nějakou ustrašenou poznámku, jako právě teď, usmál se, využil příležitosti a rozpustile ji poškádlil. Paní Hansenová byla malá a otylá a byla pravděpodobně i jedinou osobou v městě, která byla ještě menší, otylejší a starší než otec Willie.

„Venku už se stmívá, otče. Už bych měla jít domů.“

„Jen jděte, pro dnešek už jsme stejně skončili.“

„Nerada jezdím za tmy. Večer to není bezpečný.“

„Už jste mohla odjet před dvěma hodinami.“

„Ale vy jste doteďka pracoval.“

„A budu pracovat i po vašem odchodu. Jen ještě pár věcí. Doprovodím vás k autu.“

Když si oblékal kabát, znovu ustrašeně zakvokala. Řídká mlha zmizela a začínalo být chladno.

„Vy muži si myslíte, že jsem hloupá, ale už tolika lidem se večer něco stalo. Javier se chová úplně stejně, vysmívá se mi a tvrdí, že je to všecko jen v mý hlavě.“ Javier Hansen byl její manžel. Měli pět dětí, šestnáct vnoučat a dvě pravnoučata, každé „vykrmené kukuřicí a vyrostlé na farmě“, jak rád říkával její manžel, a všichni už teď žili někde jinde.

„Já se vám neposmívám, ale to už se stalo před spoustou let a nikdy se nepotvrdilo, že by na těch pověstech snad bylo něco pravdy. Lidi jen ztratili soudnost a začali věřit na vlkodlaky.“

„Šest lidí zmizelo, jako kdyby se po nich slehla zem.“

„Šest lidí během dvaceti let. Manželky opouštějí manžely a naopak, děti utíkají, lidi se stěhujou.“

„Když se lidi stěhujou, tak něco řeknou, rozloučí se. Zaplatí účty a zruší konta v bance. Neztratí se jen tak, jako kdyby je něco popadlo a odneslo pryč. A ty děti taky jen tak neodešly.“

Paní Hansenová se zatvářila dotčeně a otec Willie musel alespoň s jejím tvrzením o dětech souhlasit. Tři ze šesti nezvěstných byly docela malé děti, dvě holčičky Amesových a chlapec Brentworthových. Zmizely v rozpětí osmi měsíců už téměř před deseti lety. Nepřestěhovaly se, jak mohli učinit dospělí, ta děvčátka a hoch rozhodně ne. Jednalo se nesporně o zločin, o tom nebylo pochyb, přestože to policie nedokázala, ani nenašla žádného podezřelého.

Otec Willie se při této vzpomínce zasmušil a náhle ho napadlo, jak paní Hansenovou poškádlí, aby se přestala bát.

„Nedovolím, aby se vám něco stalo, tím si můžete být jistá!“

Vytáhl lesknoucí se černý poloautomatický kimber pětačtyřicítku a zamával jím nad hlavou.

„Stříbrné kulky! Pro případ, že to bude vlkodlak!“

Paní Hansenová, která o pistoli otce Willieho dobře věděla, vyvalila oči, otočila se a bezděčně se rozesmála.

„Odložte tu věc, nebo si s ní ještě ublížíte!“

„Pán nade mnou bude držet ochrannou ruku. Kdo by si spíš měl dávat pozor, jsou vlkodlaci!“

Otci Williemu nebyly střelné zbraně cizí, jak dobře věděla nejen paní Hansenová, ale i všichni farníci. Otec Willie byl nadšený sportovní střelec a zbraň dostal jako vánoční dárek od svého nejmladšího bratra. Když se mu podařilo paní Hansenovou rozesmát, zastrčil si pistoli do kabátu, dohnal ji v předsíni a doprovodil k autu.

Vedle hlavní silnice se mezi borovicemi skrývalo malé parkoviště, nyní až na dva automobily prázdné. Jedním z nich byl jeho le baron, druhý její subaru s náhonem na všechna čtyři kola. Otec Willie si vždycky myslel, že tma časně na jaře poskytuje jeho kostelu jakýsi ochranný plášť, ale teď se mu parkoviště zdálo nezvykle temné.

„Nepracujte moc dlouho,“ ozvala se paní Hansenová. „Už nejste žádný mladík. A nepouštějte se do portskýho dřív, než budete doma. Byla bych nerada, kdybyste se někde převrátil na střechu a museli přijet policajti.“

„Jedte opatrně, paní Hansenová. Uvidíme se zítra.“

Otec Willie jí přidržel dvířka a pak sledoval, jak vyjíždí úzkou cestou do černé tmy. Zabořil ruce do kapes a pravou nahmatal rukojeť pistole. Když přední světla vozu paní Hansenové zmizela, uviděl v měsíčním světle páru před ústy a náhle si uvědomil, proč je tady taková tma. Dvě obrovské bezpečnostní lampy, které se za soumraku automaticky rozsvěcely, to tentokrát neudělaly. Seděly na svých sloupech jako dvě pošlé sovy.

Otec Willie si v duchu udělal poznámku, aby o tom hned ráno nezapomněl říct svému správci, a chystal se k návratu na faru.

„Otče?“

Hlas ho trochu polekal, ale pak spatřil mužův rozpačitý úsměv. Uklidnil se.

„Promiňte, otče, nechtěl jsem vás vyděsit. Myslel jsem, že mě vidíte.“

Muž byl veliký a obtloustlý, s ustupujícími vlasy nad čelem a hlubokýma očima. Bunda s kapucou a úkryt ve stínu ho činily ještě větším, než byl ve skutečnosti, a jeho úsměv se nadále vznášel ve tmě. Otec Willie se rovněž pokusil o úsměv a zároveň si s hanbou uvědomil, že tím leknutím neudržel moč. S věkem přichází slabý měchýř.

„Vím, že jsme se už setkali, ale je mi líto, nepamatuji si vaše jméno.“

„Frederick – Frederick Conrad, nikoli Freddie ani Fred. Já a Elroy Lewis pracujeme pro Paynea Kellera.“

„Ano, už vím. Pro Paynea.“

Otec Willie se rozpomenul. Frederick jednou přišel na mši s Paynem, a když byli představeni, poukázal na to, že se nejmenuje Freddie ani Fred, nýbrž Frederick. Nyní přišel Frederick blíž a otec Willie si pomyslel, že má v očích osamělost a chlad.

„Vím, otče, že Payne za vámi byl, a doufám, že víte, co se děje.“

„Jak to myslíte, synu?“

„Payne je nezvěstný. Doma se neobjevil a ani mně, ani Elroyovi neřekl, kam jde, a nechal nás, abychom benzinku vedli sami. Jestli mám říct pravdu, bojím se o něho. Tohle Payne nedělá, aby se jen tak sebral a někam zmizel. Mám strach.“

Otec Willie stál a přemýšlel. Nehodlal se dělit o důvěrné informace s farníky, a ani na to neměl právo, ale Payne o Fredericku Conradovi často mluvil a otce Willieho plnila Payneova nezvyklá nepřítomnost narůstajícími obavami. Payne byl velmi problematická povaha, takže se otec Willie často pokoušel zjistit, zda třeba nemyslí na sebevraždu.

Nyní kněz viděl ve Frederickově obličeji obavy a v duchu zvažoval, co by mu mohl poskytnout.

„Payne vám neřekl, že chce odjet?“

„Ne, pane, a proto se o něho bojím. Už jsem myslel na to, že bych zavolal na policii.“

Otec Willie si pomyslel, že zatelefonovat na policii by nemusel být tak špatný nápad. Jeho rozhovor s paní Hansenovou o nezvěstných lidech ho vystrašil, přestože věděl, že Payne měl svoje plány.

„Fredericku, já myslím, že na policii byste ještě neměl volat. Máte-li o něj skutečně strach, pak byste se měl řídit svým srdcem, ale já vím, že Payne plánoval výlet do Los Angeles. To je všechno, co vám můžu říct. Nevěděl jsem, že se tam vydá tak brzy, ani nevím, jak dlouho tam chce být, ale řekl mi, že tam pojede.“

Frederickovi jako by přeběhla po tváři vlna a oči se mu zúžily.

„Proč zrovna do Los Angeles?“

„Skutečně vám nesmím prozradit žádné podrobnosti, Fredericku. Musí vám stačit, že Payne cítil potřebu vnitřního vyrovnání. Zeptejte se ho, až se vrátí.“ Frederick si navlhčil rty.

„Můžete mi říct, jak ho seženu?“

„Lituju, ale to nejde.“

„Otče, vždyť odjel a nechal nás tady. Musíme vést tu pumpu.“

Otec Willie už by byl rád šel domů, ale Frederick se nehýbal. Kněz už teď litoval, že se s ním vůbec pouštěl do hovoru, a připomněl si, že je lepší nikdy nic neříkat, protože lidi toho pak chtějí vědět stále víc a mají přitom pocit, že je to jejich právo.

„Skutečně nevím, co bych vám k tomu ještě řekl. Tak pozítří byste možná mohl zavolat na policii, jak jste měl v úmyslu.“

Otec Willie se pokusil obrátit k odchodu, ale Frederick ho chytil za paži a jeho síla kněze málem porazila.

„Tak on ten výlet plánoval? Do Los Angeles, ano?“

„Myslím, že by bylo lepší, kdybyste se uklidnil.“

„Proč jel do Los Angeles?“

Otec Willie hleděl Frederickovi upřeně do očí a cítil strach, jaký nepoznal od dob, kdy pracoval jako dobrovolník ve věznici a býval svědkem rvaček, po kterých zůstali mrtví. Nahmatal v kapse zbraň a sevřel ji, ale pak sebral odvahu. Vytáhl ruku z kapsy a lehce pleskl Fredericka přes ruku, která svírala jeho paži.

„Pusťte mě, synu.“

Z Frederickových očí zmizel hrůzu nahánějící výraz a jeho ústa se stáhla do zkroušeného úsměvu.

„Kristepane, nemůžu uvěřit, že jsem něco takovýho udělal, otče. Mrzí mě to. Mám jen hrozný strach o Paynea, to je všechno. Můžete mi to prominout?“

„Jistěže mohu. Pojdme si o tom promluvit zítra.“

„Víte, fakt se bojím.“

„To chápu.“

„Poslyšte, můžu se vám vyzpovídat? Nejsem ale katolík. Nevadilo by to?“

„Nevadilo, synu. Můžete mi říct všechno, co potřebujete. Promluvme si o tom nazítří.“

„Chci se vyzpovídat, nic víc. Stejně jako Payne. Tíží mě toho dost. Jako Paynea.“

Otec Willie by byl rád toho muže utěšil, ale nemohl prozradit, že Payne si svou mučivou úzkost nechával pro sebe. Nikdy se mu nevyzpovídal, nebo aspoň ne z věcí, které ho trápily nejvíce. Chtěl se vyzpovídat a otec Willie věděl, že po tom zoufale touží, ale dosud k tomu nenašel sílu. Kněz se s Paynem stýkal jako rádce, aby mu pomohl nalézt potřebné odhodlání, ale prozatím neměl úspěch.

Frederick odstoupil a vrazil ruce do kapes.

„Pojdme dovnitř, otče. Nechci vás zdržovat. Vidím, že už chcete jít.“

„Můžeme si o tom všem promluvit zítra. Ať už je to cokoli, počká to. Můžete přijít zítra.“

„Zítra.“

„Správně.“

„Jste si opravdu jistý, že odjel do Los Angeles? Nemůžete mi říct proč, ale víte, že to bylo Los Angeles?“

„Payne má svoje důvody, které jsou jenom mezi ním a Bohem.“

„Já ho ale najít musím. Nemám na vybranou.“

„Probereme to zítra.“

„Tak tedy dobře, zítra. Můžu ho začít hledat zítra.“ Otec Willie se od něho odvrátil, ale sáhnout do kapsy už nestihl. Nějaká síla ho nadzdvihla, odlepila mu nohy od země a odmrštila jej ke stěně kostela. Na okamžik zahlédl nákladní auto kryté tmou.

Čepel už nespatřil. Pocítil ji.

16

Když jsem poprvé jel do Los Angeles, zvolil jsem cestu po silnici číslo 66, a to hlavně kvůli starému televiznímu seriálu, který se mi líbil v dětství a ve kterém vystupovali dva správní chlapi. Jednoho hrál Martin Milner (bohatého maminčina mazánka, co se pokouší postavit na vlastní nohy) a druhého George Maharis (samotáře bez kořenů z té špatné strany města), kteří se při hledání sebe sama a různých dobrodružství vydali po silnici 66, vedoucí přes řadu států od pobřeží k pobřeží. Cesta po téhle silnici začala ve Filadelfii a vedla středem země do Los Angeles, kde splynula se Sunset Boulevardem, tehdy Santa Monica Boulevardem, a pokračovala nevyhnutelně na západ až k úžasnému zábavnímu parku, který rozkvetl po celé délce mola v Santa Monice. Jel jsem po téhle silnici až na její konec, před ničím jsem neutíkal jako Milner s Maharisem, ale za něčím jsem jel a něco hledal, až jsem konečně dorazil k moři. Nebylo to poprvé, co jsem hledal zábavní park, a teď jsem ho tedy hledal znovu.

Opouštěl jsem dnes večer domov se stále sílícím pocitem, že jistá důležitá záležitost, kterou jsem začal už před dlouhou dobou, zůstala nedokončena. Dojel jsem až k oceánu a zaparkoval na útesu s výhledem na molo v Santa Monice, nedaleko domu Stephena Goldena ve Venice. Vystoupil jsem z auta, přelezl nízký plot a zastavil se na okraji útesu. Pod ním u černého moře zářila světla Ferrisova ruského kola a horské dráhy. Útes byl narušený erozí a už svou podstatou nespolehlivý. Cedule varovaly neopatrné návštěvníky, aby nevstupovali za plot, protože už několikrát se odtrhl kus útesu jako kra z ledovce, jenže mně se půda zdála dostatečně pevná. Ale možná jsem si nebezpečí jen neuvědomoval.

Sledoval jsem vířící světla a v duchu se ptal, jestli na tomhle molu stál i Herbert Faustina.

Kdysi dávno jsem utekl z domova, abych se dal k cirkusu. Utekl jsem, protože mi matka řekla, že můj otec vystupuje jako lidská dělová koule. Myslíte si, že je to pitomost? Moje matka mi nikdy neprozradila jeho jméno, neukázala fotografii, dokonce mi ani neřekla, jak vypadá. Možná toho o něm zas tak moc nevěděla. Ani dědeček nebo teta toho nevěděli víc než já. Po nějaké době už nezáleželo na tom, jestli dělal lidskou dělovou kouli nebo ne, ale její slova pro mě zůstala nezpochybnitelnou pravdou. Když říkala, že otec byl lidskou dělovou koulí, pak jí byl.

Pátral jsem po něm, ale nenašel ho. V mých chlapeckých fantaziích někdy hledal on mě a nakonec mě našel.

UČEDNICKÁ LÉTA

WILSON

Soukromý detektiv byl malý kulatý muž jménem Ken Wilson. Měl na sobě tmavošedý vycházkový oblek a kožené značkové mokasíny Hush Puppy, které s oblekem neladily. Sako a kalhoty měl po dlouhé jízdě pomačkané, ale než vystoupil z auta, zkontroloval si účes a navoněl se parfémem Old Špice. Při jeho práci byl vzhled důležitý, protože zanedbanost nevzbuzovala důvěru.

Wilson byl dvě stě šedesát kilometrů od domova a tuhle dlouhou cestu podnikl proto, aby chytil čtrnáctiletého uprchlíka jménem Elvis Cole. Bylo to už potřetí, co ho Wilson vypátral, a to před ním už pro rodinu pracoval nejméně jeden další soukromý detektiv. Wilson musel uznat, že ten kluk je vytrvalý. Neustále se pokoušel najít svého tátu.

Na okraji malého městečka stál na pozemku užívaném většinou k mlácení obilí lunapark. Wilson nechal auto na parkovišti a prošel klenutou branou pod potrhaným transparentem s nápisem Představení a zábava 21. století Ralpha Todda!!! Následovaly dvě řady stanů, které spolkly každého, kdo vešel vstupní branou, ale ještě předtím musel projít kolem skupiny Stánků s občerstvením a různými hrami, o nichž se Wilson domníval, že jsou magnety pro pedofily. Všechno bylo sflikované a neudržované. Wilson si pomyslel, že má-li to takhle vypadat v jedenadvacátém století, není se na co těšit.

Obytný přívěs šéfa byl na opačném konci cesty vedoucí mezi stany s různými atrakcemi: prostitutkami vydávanými za „exotické tanečnice“, ukázkou zrůd, jako byla kráva s třema očima, a úplně na konci největší senzace: lidská ohnivá koule…

Pojďte se podívat, jak proletí po obloze jako planoucí meteor!!! Wilson cynicky zaregistroval, že každý transparent končí třemi vykřičníky. Budoucnost byla hyperbola.

Trpaslík, který páchl zeleninovou polévkou, ukázal Wilsonovi mezi stany na stříbrný obytný přívěs Airstream. Byl matný a pokryt skvrnami zažrané špíny.

Na malé cedulce na dveřích byl nápis VEDOUCÍ. Měl jím být pan Jacob Lenz, se kterým Wilson již hovořil. Pan Lenz by ho měl očekávat.

Wilson zaklepal na dveře a šel dál, aniž by čekal, až k tomu bude vyzván. Čas jsou peníze.

„Pan Lenz? Ken Wilson. Oceňuji vaši spolupráci.“ Wilson mu nabídl pravici.

Lenz byl silný muž se širokými rameny a malýma očkama. Vstal, aby si s Wilsonem potřásl rukou, ale nezdálo se, že by ho to bůhvíjak těšilo.

„Chci jen, aby se to rychle vyřešilo. Nechci mít žádný potíže s jeho rodinou.“

„Žádné potíže nebudou. Neudělal to poprvé.“

„Nemůžu si zjišťovat údaje o všech lidech, který se tady pohybujou. Děti přicházej a odcházej a já nemůžu vědět, komu patřej. Chci jen mít všechno v pořádku.“

„Chápu.“

Wilson vytáhl fotografii a přidržel ji šéfovi před obličejem. Byla to černobílá školní fotografie, pořízená před dvěma lety.

„Pojďme se nejdřív ujistit, že mluvíme o stejném chlapci. Je tohle Elvis Cole?“

„Jo, je to on, ale každýmu říká, že se jmenuje Jimmie.“

„Původně se jmenoval Philip James Cole, ale pak to jeho matka změnila. Byl zvyklý na to, že mu říkali Jimmie.“

„Přejmenovala ho na Elvise?“

Wilson otázku záměrně přeslechl, protože upřímná odpověď by mu nejspíš uškodila. Cítil s tím chlapcem soucit. Jednoho dne mu máma zčistajasna změnila jméno a byl z něj Elvis – nikoli Don nebo Joey, ale Elvis. A tenhle nebohý hoch ani neví, kdo byl jeho táta, protože ta bláznivá čubka to nechce nikomu říct, a navíc ho krmí pitomou historkou, že vystupuje jako lidská dělová koule. Wilson si myslel, že rodiče by měli k plození dětí dostávat povolení.

„Ví ten kluk, že si mám pro něj přijet?“

„Nechtěl jste, abych mu to říkal, tak jsem mu nic neřekl. Chcete, abych pro něho došel?“

„Bude lepší, když mě dovedete za ním. Tak nebude mít možnost utéct.“

„Jak chcete. Já si jen nepřeju žádný potíže s jeho rodinou.“

„Žádné nebudou.“

„Budu rád, že se ho zbavím, byly s ním problémy. Furt něco.“

Wilson se vydal za šéfem lunaparku kolem obrovské plachty s namalovanou striptérkou, zvoucí zájemce svádivě ohnutým ukazováčkem. Barvy byly vybledlé a její účes býval v módě tak před deseti lety. V bublině u hlavy měla napsáno: „Jen račte dál, velcí kluci!!!“

Wilson si odfrkl.

Zase tři vykřičníky.

Divní lidi.

ELVIS COLE

Čtrnáctiletý Elvis Cole se dozvěděl o Představeních a zábavě 21. století Ralpha Todda od kluka jménem Brucie Chenski, který žil na parkovišti obytných přívěsů, kde bydlel i Elvis se svou mámou, než je jeho teta Lynn vyhodila. Bruciemu bylo šestnáct a byl to jediný mladší kluk na parkovišti a chronický lhář k tomu.

Když se poprvé setkali, Brucie vyprávěl Elvisovi, že jeho starší bratr kšeftuje s drogami a že pojedou za volnou láskou do San Franciska. Všechno, co Brucie řekl, bylo takové: ohromná dramatická dobrodružství, která podnikal se svým bratrem, fetování a dobývání žen. Elvis mu nevěřil ani popel. Pak mu ale jednoho dne Brucie sdělil, že s bratrem šukali s kurvami v lunaparku. To slovo přibilo Elvisovu pozornost jako hřebík zatlučený do nohy.

V jakém lunaparku?

V lunaparku za vodárenskou věží, odpověděl Brucie. „Vole, maj tam jednu holku, která byla v Playboyi, viděl jsem její fotku přímo v časopise, kozy venku, maj tam taky kolotoče, přihlouplýho trpaslíka, kterej žere žížaly, a ty striptérky jsou naprostý kurevský děvky, brácha prodal jedný z nich trochu fetu a ona nás pak oba vykouřila –“

Elvis ho přerušil.

„Mají tam lidskou dělovou kouli?“

„Jasně, maj –“

Elvis se zvedl a odešel, jen tak, v půli slova, a bylo mu dokonce jedno, že za ním Brucie volá, že lunapark už stejně odjel.

Stopnul si auto k vodárenské věži, která stála na rozlehlé louce na okraji města. Právě, jak ho Brucie varoval, lunapark už byl pryč a louka prázdná. Elvis po ní chodil, zakopával o odpadky a trvalo mu téměř dvě hodiny, než našel plakát, na kterém byla data a místa dalších čtyř zastávek zábavního parku, To mu stačilo.

Svezl se stopem k dálnici a po dvaceti minutách usilovného mávání ho naložily dvě studentky. Lunapark Ralpha Todda dostihl za dva dny dvě stě čtyřiatřicet kilometrů od domova.

Potom se vydal hledat tátu.

Hned první večer, kdy Elvis konečně dostihl lunapark, spatřil obrovský transparent přes celou bránu, který znázorňoval hořícího muže ve vzduchu…

Přijďte se podívat, jak ho VYSTŘELÍ z děla!!!

Přijďte se podívat, jak HOŘÍ v plamenech!!!

Přijďte se podívat, jak VZDORUJE smrti!!!

NEUVĚŘITELNÁ lidská OHNIVÁ KOULE!!!

Každý večer v 21 hodin!!!

Když Elvis procházel branou, bylo za pět minut devět.

Na konci ulice mezi řadami stanů už se tlačil dav. Elvis zahlédl přes hlavy lidí před sebou dělo: dlouhou červeně, bíle a modře natřenou troubu, tak velkou, aby se do ní vešel člověk, položenou na přívěsu s plochým dnem. Po jedné straně se holdovalo striptýzu (PŘIJĎTE SE PODÍVAT na exotické GO-GO TANEČNICE!!!) a na druhé straně se předváděly zrůdy (PODÍVEJTE SE na LSD DÍTĚ!!! ZDEFORMOVANÉ MODERNÍ vědou!!!).

Elvis se prodral dopředu, a teprve tam zjistil, že všichni ti lidi se tady tlačí kvůli zrůdám. Na děle visela cedule, na které stálo: DNEŠNÍ PŘEDSTAVENÍ ZRUŠENO.

Elvise zaplavilo šílené zoufalství, jako kdyby tím ztratil poslední příležitost najít tátu. Pak se dral tlačenicí nazpátek. Našel Stánek, který sloužil jako pokladna, a zeptal se, kdy bude ohnivá koule vystupovat.

Žena s dvěma chybějícími předními zuby odpověděla: „Nejdřív za čtyři nebo pět dní. Eddie musel letět do Chicaga.“

„A vrátí se?“

„Určitě, chlapče, ale stihne nás až na další štaci, takže jeho představení propásneš.“

Čtyři nebo pět dní. To nebylo tak hrozné. Elvis byl rozhodnut čekat třeba tři nebo čtyři týdny, kdyby to bylo nutné. Všechno, co mohl dělat, bylo čekat. To jediné, co bylo třeba, bylo být v lunaparku, dokud se Eddie nevrátí.

Eddie.

Elvis.

Stejné první písmeno.

Možná právé proto mu máma změnila jméno.

Elvis se potuloval po lunaparku, dokud nezavřeli. Měl hlad a byla mu zima, ale schovával se ve vysoké trávě za stany, dokud nebylo všude prázdno a horská dráha nezhasla. Pak se opatrně vrátil. Spal pod dělem a nahlas si opakoval tátovo jméno.

Eddie.

Následujícího rána Elvis sledoval, jak se světští vyrojili z nákladáků a přívěsů, aby zahájili nový den. Proudili uličkou mezi stany do velkého kuchyňského stanu, postaveného za nákladními auty. Elvis se vmísil do davu. Zařadil se do fronty a dostal tác s vejci a topinkou. Předstíral přitom, že patří mezi ostatní mladé zaměstnance.

Odpoledne se seznámil s Tinou Sanchezovou.

Když šel uličkou mezi stany kolem kuželníku, viděl, jak tam nějaká žena vztekle Španělsky nadává. Stála na kbelíku a vytahovala se na špičkách, aby dosáhla na řadu plyšových kočiček na vysoké polici.

„Můžu vám je podat?“ zeptal se Elvis.

Prudce se otočila, aby se na něho podívala, a pak sestoupila z kbelíku. Byla malá a robustní, téměř stejně stará jako jeho dědeček.

„Jestli nevyrostu aspoň o patnáct centimetrů, tak se obávám, že budeš muset. Vylez si tady na ten pult, mladej pane.“

Elvis vešel do Stánku a vyšvihl se na nízký pult. Pod pultem byly narovnané proutěné koše plné opotřebovaných softballových míčků a na bočních stěnách visela zvířátka duhových barev. Police na vzdáleném konci zaplňovaly plyšové kočičky v módním provedení. Za čtvrťák jste dostali tři míčky, a pokud se vám povedlo srazit tři kočičky, vyhráli jste nějakou cenu.

„Potřebuju je sundat z té nejvrchnější police. Házej je tady do toho kýblu,“ řekla mu.

„Jak jste je dostala nahoru?“

„Dělal tu pro mě jeden kluk, ale včera večer mi zdrhnul. Tohle dělají často. Asi šel za nějakou ženskou. Teď si musím někde sehnat žebřík.“

Elvis házel horní řadu terčů do kbelíku tak, jak ho požádala. Každá kočička byla dvacet centimetrů vysoká a zaklíněná do malé drážky v policí. Všechny měly dlouhé husté chlupy, takže vypadaly větší, než ve skutečnosti byly. Elvis si z toho vyvodil, že pro všechny ty chlupy a to přichycení je téměř nemožné kočičku srazit, pokud ji nezasáhnete přímo do těžiště.

„Moc jsi mi pomoh, mladej pane. Chceš radši cenu nebo dolar?“

„Radši bych si vzal ten dolar, ale ještě raději bych dostal místo po tom klukovi, co utek. Hledám totiž práci.“

Zamračila se na něj.

„Kolik ti je?“

„Šestnáct.“

Zamračila se ještě víc.

„Řekla bych, že tak třináct nebo čtrnáct. Utekl jsi z domu?“

„Hledám svýho tátu.“

Vytáhla z kapsy dolar a podávala mu ho. Potom přidala ještě jeden.

„Vem si to a vrať se k mámě. Už o tebe určitě má hroznej strach. Na to, aby ses takhle staral sám o sebe, jseš ještě moc malej. Někdo by tě taky moh klidně zabít.“

Matka ho opouštěla od doby, kdy byl ještě úplné mimino, ale tohle Elvis té ženě neprozradil. Co si pamatoval, mizela matka obvykle třikrát nebo čtyřikrát do roka. V taková rána se probouzel, aby zjistil, že je tatam – beze slova, bez vzkazu, jen jednoduše pryč. Nikdy nevěděl, kdy nebo jestli vůbec se vrátí, a když se vrátila, nikdy mu neřekla (ani jeho dědečkovi), kde byla nebo co dělala. Byla už prostě taková. Ale pokaždé, když odešla, se tajně modlil, aby šla hledat jeho otce, a tentokrát – tentokrát – už ho přivedla domů. To byl důvod, proč ji stále ještě měl rád, pro tu naději, že jednoho dne přivede domů jeho tátu.

Elvis se podíval na kočičky, které už naplnily celý kbelík.

„Jak je dostanete zpátky na polici?“

„Seženu si nějaký žebřík.“

Pohlédla na polici, která byla mimo její dosah, a na rtech se jí mihl úsměv.

„Jak se jmenuješ?“

„Jimmie.“

Žena náhle natáhla ruku a Elvis věděl, že ho bere. Měla tak pevný stisk, že takový dosud nepoznal.

„Zůstaneš tady, dokud nevrátíme kočky na polici, a pak posypeš zpátky domů.“

Už za hodinu mu ale nabídla zaměstnání a v noci ho nechala přespat na podlaze ve svém mrňavém přívěsu.

Elvis Cole běhal pro kávu, když Tina potřebovala dolít hrnek, otřel všech sto osmnáct míčků na softball (spočítal je) naolejovaným hadříkem a opravil police na místech, kde je zákazníci při večerním návalu naštípli nebo poškodili lak. Sbíral hozené míčky, vracel na místo sražené kočky, pomáhal s prací u pultu a mezitím se snažil zjistit toho co nejvíce o Eddiem Pulaském.

Po třech dnech byl lunapark rozebrán, přepraven nákladními automobily do sto dvacet kilometrů vzdáleného městečka a tam postaven znovu. Následujícího dne Elvis právě obědval, když se kolem něj rozsadilo několik drsňáků s plnými podnosy jídla. Byli mladí, opálení a dlaně měli samý mozol.

Muž s vytetovanou kotvou na levém předloktí si zapálil marlborku a pak se podíval na Elvise.

„Tebe už jsem tu viděl. U koho bydlíš?“

„U Tiny Sanchezový.“

Muž vyfoukl oblak dýmu a vysál si kousek jídla ze zubů.

„Dobráženská, tahle Tina. Už tady dělá dlouho.“

Chlapík vedle Elvise si krknul. Byl z nich nejstarší.

„Na to můžeš vzít jed, je tady dýl než já. Dřív bývala u Big Top, celá rodina. Viděli jste ji vohýbat hřebíky? Dokáže palcem vohnout šilink, taková mrňavá ženská. Bývali to akrobati.“

„Nevíte, chlapi,“ odvážil se Elvis, „kdy se vrátí lidská ohnivá koule?“

„To je velký číslo, chlapče, a to si piš, že šéf nenechá to dělo dlouho zahálet. Máme ho připravit už na dnešní večer.“

Elvisovi se rozbušilo srdce tak hlasitě, že málem vyskočil ze židle. Celé odpoledne si vymýšlel výmluvy, aby mohl odbíhat z Tinina stánku, a pokaždé se letěl podívat, jak tentáci připravují dělo a napínají vysokou síť, která měla Eddieho Pulaského na konci jeho letu zachytit.

V půl deváté večer bylo u Tiny narváno. Kolem pultu se kupil zástup hráčů baseballu z nějaké střední školy a soupeřili ve vrhání míčků, kdo srazí nejvíc kočiček. Pět minut před devátou pronikl rámusem hlas oznamující, že za několik okamžiků bude vystřelena do vzduchu lidská ohnivá koule – okamžitě se dostavte, přijďte se všichni PODÍVAT, zda to smrtelné nebezpečí přežije!!!

Tina zakoulela očima a mávla na něho.

„Tak dělej, jdi si tam! Přeci vím, jak po tom toužíš.“

Elvis se rozběhl ulicí mezi stany a prodíral se davem. Na místě se už shromáždila dobrá tisícovka lidí a představení právě začínalo. Lidská ohnivá koule stála na pozdviženém děle s mikrofonem v ruce.

Eddie Pulaski se v bílé kožené kombinéze ozdobené červenými a modrými hvězdami zdál nesmírně vysoký, určitě přes dva metry. Měl kruhy pod očima, dlouhé černé vlasy sčesané dozadu a téměř metr široká ramena! Pozdviženými pažemi mával davu a přitom vysvětloval, že dělo je nabito vysoce účinnou výbušninou, dostatečně silnou, aby zbořilo menší mrakodrap nebo ho vrhlo do výšky přes celý lunapark do vzdálené sítě.

Z davu se ozývaly užaslé výkřiky.

„Ale to ještě není všechno,“ vyvolával Eddie, navíc se dá ještě polít benzinem a zapálit, takže proletí po obloze jako ohnivá koule!

Dav znovu obdivné zahučel, ale Eddie zvedl ruce, aby ho utišil. Zůstává zde jen několik problémů:

Přistane bezpečně v síti, nebo ho náhodný poryv větru odnese mimo ni?

Nebude výbušná nálož příliš silná, nebo naopak slabá?

Poletí dost rychle, aby se nenadýchal výparů z plamenů, a neshoří zaživa po dopadu do vzdálené sítě?

Existuje jen jediný způsob, jak to zjistit!!!

Elvis se tlačil kupředu, aby byl co nejblíž, vrážel do mužů, kteří mu nadávali, a do kluků, kteří mu hned nějakou vrazili.

Eddie hodil mikrofon asistentovi, další asistent ho polil kbelíkem jakési tekutiny a Eddie se bez dalších slov spustil do děla.

Dav zmlkl.

Elvisovi se rozbušilo srdce.

Asistent odpočítával do mikrofonu: Deset!… Devět!… Osm!…

Dav odpočítával s ním a hlasy se slévaly v hřmící skandování.

Druhý asistent zapálil ohnivý kruh kolem ústí dělové hlavně.

… Tři!… Dva!… Jedna!…

Lidská ohnivá koule vylétla se zahřměním z děla v oblaku bílého dýmu. Z žhoucího kruhu kolem ústí na Eddieho přeskočil oheň a Eddie letěl obloukem po temné obloze. Za ním šlehaly plameny, které uhasly, když se dostal na vrchol své dráhy, a nakonec bezpečně přistál v síti. Eddie Pulaski vyskočil na nohy, zatímco dav jásal. V poděkování na aplaus zvedl ruce, jako kdyby byl králem vesmíru, a pak požádal přítomné, aby o tom, co viděli, vyprávěli svým známým – poslední představení zítra večer, přátelé! –, pak se chytil okraje sítě, spustil se dolů a odešel.

Jeho táta byl pryč.

Elvis se za přispění ramen a loktů prodral davem a proklouzl mezi plátěnými transparenty do tmy za osvětlenou ulicí mezi stany v zoufalé snaze muže dohonit. Srdce mu divoce mlátilo a hučelo mu v uších. Běžel, jak nejrychleji dokázal, a oběhl tahač právě v okamžiku, kdy Eddie Pulaski vcházel do dlouhého modrého obytného přívěsu. Zabouchl za sebou. Elvis si v duchu říkal, že prostě dojde k přívěsu, zaklepe na dveře, ukáže Eddiemu Pulaskému fotku své mámy – pamatujete si na ni, že jo, tenkrát před čtrnácti lety? Dostal se až sem a tolik o to stál, ale jeho nohy se odmítaly hnout. Elvis cítil hluboko v nitru bolest, bolest tak ostrou a nesnesitelnou, že věděl, že víc bolesti už nesnese.

Chvíli zíral na zavřené dveře přívěsu a pak se otočil a šel.

Nyní, když Elvis věděl, kde Pulaski bydlí, vstřebával i kousky jeho života: bílý nákladáček ford zaparkovaný u přívěsu, malý gril na dřevěné uhlí poblíž dveří, dvě prázdné plechovky od piva v trávě. Elvis proklouzl kolem tahače, aby nahlédl do přívěsu, a uviděl popelník plný špačků, roli lepicí pásky na lavici a jakousi vyschlou hlavu zavěšenou na zrcadle. Elvis vstřebával každou maličkost, jako by všechny byly chybějícím kouskem ke skládačce jeho života. Vytáhl máminu fotku a zvedl ji, aby ukázal jejímu obličeji tahač, přívěs i gril.

„Koukni, tady bydlí. Tohle je jeho.“

Elvis, rozechvělý a sklíčený, chodil po ulici mezi stany dlouho do noci. Stále znovu se vracel k Eddieho přívěsu a obcházel ho jako pes, který se bojí domů. Když se konečně pokusil usnout, nepodařilo se mu to, a raději zase vyšel ven, aby nebudil Tinu.

V ulici mezi stany byl ráno klid, až na lidi pracující v kuchyni, a muže, který vedl tříokou krávu. Elvis prošel mezi stany a došoural se až k dělu. Bylo ve vodorovné poloze, zatlačené pod transparenty. Vylezl na plošinu a hladil kryt hlavně. Podíval se i do ústí.

„Okamžitě odtamtud vypadni!“

Zezdola na něho zlostně hleděla lidská ohnivá koule s hrnkem kávy, z níž se kouřilo, v ruce, a s cigaretou v koutku úst. Přes kraťasy a nátělník měl přehozený tenký župan a boty s nezavázanými tkaničkami.

„Tak dělej, kluku, koukej slízt, nebo na tebe zavolám hlídače!“

Elvis seskočil na zem.

Eddie Pulaski nebyl tak vysoký, jak se včera večer zdál. Měl řídké vlasy a podobaný obličej.

„Jen jsem si to prohlížel. Pracuju pro Tinu Sanchezovou. Utírám jí míčky. A stavím terče.“

Ohnivá koule zamrkala a pak přikývla.

„Myslím, že jsem tě už viděl.“

Elvis se třásl, ale nebylo to ranním chladem. Byl si jistý, že ho Eddie Pulaski poznal. Možná si nevzpomínal moc jasně nebo dokonale, ale někde v hlubinách svého nitra se jistě rozpomněl na část, která k němu patří.

Ohnivá koule potáhla z cigarety, pak zachrchlala a hlen spolkla.

„V každým případě jseš tady zelenáč, takže ti něco musím říct na rovinu. Nemotej se kolem mejch věcí. Každej tady ví, že to nemá dělat. Na tomhle tady doslova visí můj život, takže si nepřeju, aby se mi někdo kolem toho vochomejtal.“

„Mrzí mě to. Na nic jsem nesahal.“

„Tak dobrý, ale pamatuj si to. Viděl jsi včera mý představení?“

„Byl jste úplně úžasnej.“

Muž-ohnivá koule si položil hrnek s kávou na plošinu a pak se vyšvihl za ním. Nevypadal moc šťastně.

„Nedávno jsem to opravoval, ale nelíbilo se mi, jak to včera znělo, to legrační bouchnutí, když se to spustilo. Když si vyděláváš na živobytí tak jako já, s ničím takovým se nespokojíš. Tak pojď taky nahoru, jestli chceš. Otevřu to.“

Elvis vyletěl na plošinu tak rychle, jako kdyby vůbec nic nevážil. V přítomnosti Pulaského se cítil dočista nabitý energií. Chtěl slyšet každé slovo, které řekne, chtěl si zapamatovat všechno, co ho bude chtít naučit, tak jako se syn učí od otce.

Pulaski otočil řadu úchytek podél krytu děla a pak kryt odklopil. To, co Elvis uviděl, ho překvapilo: nebyla tam žádná dělová hlaveň. Tam, kde měla být, se nacházelo těžké ocelové pero se závity tlustými jako jeho zápěstí, které se pohybovalo po ocelových kolejnicích. Kromě toho tam byly natažené řetězy, ozubená soukolí a kladky a celek vypadal jako těžký elektromotor.

„Myslel jsem, že je to dělo,“ poznamenal Elvis. Eddie zhluboka zatáhl z cigarety, odhodil nedopalek a začal se hrabat v motoru.

„Máš hlavu, tak bys měl přemýšlet. Člověka nemůžeš vystřelit z opravdovýho děla, protože gravitační síla by mu rozlámala páteř a tlak v hlavni by mu zničil mozek. Tohle je katapult. Kouř a ty další věci jsou jenom pro efekt.“

Elvis cítil zklamání, ale i vzrušení, a tahle směs ho mátla. Nelíbilo se mu, že Eddie Pulaski je lhář, ale Eddie se s ním současně podělil o tajemství stejným způsobem, jakým by se o ně dělil táta se synem. Elvis náhle vytáhl matčinu fotografii a ukázal mu ji.

„Vy jste můj táta.“

Muž-ohnivá koule se prudce otočil. Jeho oči spočinuly na obrázku.

„Slyšel jsem dobře, co jsi řekl?“

„Můj táta dělal lidskou ohnivou kouli. Nejdřív jsem se jmenoval Jimmie, ale máma mi to změnila na Elvise, aby se to podobalo vašemu jménu, chápete, jako vaše jméno, ale ne úplně, vidíte přece, že obě začínají na E. A obě taky mají pět písmen.“

Eddie odstoupil od děla a jen zavrtěl hlavou.

Slova se ale řinula ven. Ukládala se čtrnáct let. „Podobám se vám přece, že jo?“ nedokázal se zarazit Elvis. „Nedala mi jméno Eddie, protože vás nechtěla prozradit. Nikdy mi o vás nevyprávěla a nikdy nebude. Koukněte se na tu fotku. Je to ona?“

Pulaského oči změkly a už nevypadaly tak děsivě, jako když se blýskaly zlostí.

„Celý život jsem vás hledal. Musel jsem vás najít. A teď se mi to konečně podařilo.“

Pulaski se rozhlížel po lunaparku a pak se jeho pohled vrátil k Elvisovi. Elvis zoufale toužil po tom, aby mu Pulaski vyprávěl, jak se poznal s jeho mámou, jak jsou si blízcí, jak mu chybí a jak si vždycky přál mít syna, ale on nic takověho neřekl. Jeho hlas však zněl laskavě.

„Poslyš, chlapče, nikdy jsem tvou mámu neznal. Prohlídni si mě pořádně. Vůbec si nejsme podobný. Nejsem ten chlápek, kterýho hledáš. Já nejsem tvůj táta.“

Jeho tvář byla plný soucitu, což bolelo víc než facka.

„Můj táta je lidská ohnivá koule.“

Pulaski zavrtěl hlavou.

„Před patnácti lety jsem pracoval u Corpus Christi na lodi, která lovila na moři garnáty. Tohle dělám teprve osm let.“

„Jste to vy.“

„Nejsem.“

Elvis měl pocit, že se vznáší v měkkém a šedivém mlžném oparu. Díval se na dělo, a nebylo to dělo. Díval se na Pulaského se štíhlou horní polovinou těla a silnýma nohama, řídnoucími vlasy jako dráty a krátkými tlustými prsty. V ničem se mu nepodobal. V ničem.

„Jste jen falešná napodobenina. Všechno kolem vás je takový.“

Elvis cítil, jak mu po tvářích stékají slzy. Chtěl utéct, ale nohy ho neposlouchaly. Začal křičet tak hlasitě, jak jen dokázal, protože si přál, aby to všichni v lunaparku uslyšeli.

„PODVOD! NENÍ TO ŽÁDNÝ DĚLO, ALE PRUŽINA!“

Pulaski se nerozzlobil. Zdálo se jen, že je smutný.

„Nech toho, chlapče.“

„JE TO LHÁŘ! NIC TADY NENÍ SKUTEČNÝ!“

Pulaski ho objal a pevně ho k sobě přitiskl, aniž by zvýšil hlas.

„Přestaň, hochu. Nejsem tvůj táta. Nejsem ničítáta.“

„JSTE LHÁŘ!“

Pulaski ho ale dál pevně objímal a Elvis chtěl spočívat v jeho objetí. Toužil v něm setrvat navěky, ale náhle se mu to všechno zdálo špatné – odstrčil Pulaského a bezmyšlenkovitě se dal na útěk. Seskočil z plošiny a běžel, jak nejrychleji dokázal. Pro ty démanty v očích viděl jen barevné šmouhy, světla, která blikotala a pohybovala se jako fantastická duha. Proběhl kolem přívěsu Tiny Sanchezovéa dosud spících koster pouťových atrakcí a běžel, dokud nepadl na zem s nenávistí ke všemu a ke každému na celém světě a především k sobě samému.

TÁTA TO VÍ NEJLÍP

Wilson šel za Jacobem Lenzem k malému přívěsu, který stál za lunaparkem. Byl nablýskaný a zářil čistotou, což svědčilo ve prospěch majitele. Dveře byly otevřené dokořán, aby mohl dovnitř čerstvý vzduch.

Lenz zaklepal na dveře a pak vešel dovnitř. Wilson ho následoval a zablokoval dveře svým tělem, aby chlapec nemohl utéct.

„Tino?“ zavolal Lenz. „Je tady ten pán, co si přišel pro kluka.“

Chlapec seděl na pohovce vedle malé tmavé ženy, která kdysi pravděpodobně bývala hezká. Okamžitě Wilsona poznal a nezdálo se, že by ho jeho příchod překvapil.

„Dobrý den, pane Wilsone.“

„Ahoj kámo. Vidím, že jsi zase pěkně výrost.“

Lenz se zatvářil překvapeně.

„Vy se znáte?“

„Jo,“ odpověděl Wilson. „Už jsem si pro něj párkrát někam přijel.“

Wilson poděkoval paní Sanchezové za to, že poskytla chlapci přístřeší, a pak podesáté ujistil Lenze, že rodina si nepřeje dělat problémy a neobrátí se na policii. Stará dáma chlapce objala a utřela si slzy. Vypadala jako pěkná zestárlá holka. Když jí Wilson podal ruku, málem mu rozdrtila kosti.

Chlapec se nepokusil utéct. Dřív to párkrát zkusil, když ho Wilson sbalil, ale tentokrát se zdálo, že rezignoval. Wilson nečekal, že z toho nebude mít dobrý pocit. Bez problémů došli k Wilsonovu autu a pak se vydali na dlouhou cestu domů.

„Nemáš hlad?“

„Ne.“

„Pojedem dlouho, tak pět hodin.“

„Nic nepotřebuju.“

Jeli mlčky víc než hodinu a Wilsonovi to tak vyhovovalo. Chlapec byl vyčerpaný. Seděl sklesle vedle Wilsona a s prázdným výrazem zíral z okna.

Protože už ho Wilson takhle vezl potřetí, trochu ho znal. Bylo mu ho nejen líto, ale rovněž zjistil, že ho začíná mít rád. Jeho často nepřítomná matka byla cvok, dědeček ožrala, který o kluka nestál, jen málokdy žili na jednom místě déle než pár měsíců, a on neměl v ničem jasno a hnal se za každým stínem. Nedokázal toho nechat, což bylo hrozné i obdivuhodné současně. Wilson si konečně musel přiznat, že mu chlapec vůbec není lhostejný.

„Pokolikáté už jsi to udělal? Počtvrté, popáté?“

Chlapec neodpověděl.

„Já už jsem tě chytil třikrát a přede mnou to byl ještě jiný chlápek. Kolikrát už jsi takhle utekl do lunaparku?“

„Nevím. Šestkrát. Jo, myslím, že to bylo šestkrát. Ne, sedmkrát.“

„Sedm dělových koulí. Pokaždé jiná.“

Hoch neodpověděl.

„Máš v tom praxi, to musím uznat. Jseš ještě dítě, a dokážeš si ty prevíty najít jako profík. Byl by z tebe dobrý detektiv.“

Chlapcovy oči se krátce rozzářily, ale pak se znovu zahleděl z okna. Wilson jel mlčky několik kilometrů a pokoušel se vymyslet, co by řekl. Nerad zasahoval do lidských životů víc, než nač byl najat, ale někdo přece musí toho kluka přivést ke spořádanému životu, a nezdálo se, že by byl někdo ochoten to udělat. Nakonec na to přišel.

„Řeknu ti něco, co bych ti asi říkat neměl. Nemám právo mluvit do toho, co se děje u vás doma, ale proboha vždyť už jsi to udělal sedmkrát! Někdo by se měl postarat o tvou výchovu.“

Chlapec na něho rychle pohlédl a znovu se obrátil k oknu. Teď přicházela ta těžší část, ale Wilson už jednou začal, a tak to musel taky dokončit.

„To, co ti máma řekla o tátovi, že je lidská dělová koule, je nesmysl. Vymyslela si to.“

Chlapcův obličej zčervenal a ztvrdl. Neříkal nic. Byl to ostrý hoch. Někde v nitru pravděpodobně věděl, že to není pravda.

„Víš, kam máma chodí, když odejde z domova?“ Tvrdost zmizela z chlapcova obličeje jako mlha zakrývající slunce. Rozšířenýma očima, naplněných očekáváním, zíral na Wilsona.

„Jak vůbec víte, že to dělá?“

Wilson se pokusil o vlídný tón.

„Myslíš, že když mě tvůj děda najímá, abych tě hledal, nenajímá mě taky, abych hledal tvou mámu?“

Wilsonovi se do toho, co musí ještě říct, dvakrát nechtělo, ale bylo třeba, aby se to chlapec dozvěděl. Musí vědět, co je pravda a co lež, protože nikdo jiný mu to v životě neřekl, ani se o to nepokusil.

„Má nemoc, který se říká klamné představy. Kdykoli cítí, že ji, nevím jak to říct, zavalují, nedokáže poznat, co je skutečné a co není, a tak utíká z domova. Tvůj táta není žádná dělová koule. Může si to myslet, ale věří tomu jen proto, že si vytvořila takovou představu, a neumí ji odlišit od skutečnosti. Nelhala ti. Jen prostě neví, co je pravda.“

Wilson pohlédl na chlapce. Díval se dopředu na ubíhající dálnici, ztuhlý jako plaňka v plotě ve větru. Wilson z toho měl špatný pocit, ale chtěl mu pomoct.

„Podívej, nic mi do toho není. Jen jsem si myslel, že by ti to někdo měl říct, to je všechno.“

„Mě to nezajímá. Stejně ho najdu.“

„Chlapče, nepochybuju o tom, že ho najdeš, ale měl bys vážit svá přání. Ať už je to kdokoli, nebude takový, jakého si ho představuješ.“

„To je mi jedno.“

„Vím, že si to teď myslíš, ale jakmile ho najdeš, už s tím nebudeš moct nic udělat. Už bude navždy v tvém životě.“

Chlapec naprázdno pohyboval čelistmi, ale oči měl pořád upřené na dálnici před sebou.

„Přesně tohle bych chtěl.“

Wilson se na něj znovu podíval.

Elvis Cole seděl tichý jako škeble, ale po tváři mu klouzala veliká slza. Wilson se cítil jako mizera a mrzelo ho, že s tím vůbec začal. Sevřel volant a plně se věnoval řízení. Čas jsou peníze. Chtěl se už toho kluka zbavit a pokračovat ve svém vlastním životě.

Část třetí

POKREVNÍ

LINIE

17

Golden zavolal následujícího rána pět minut po osmé. Tak časně nevstával nejspíš už léta, ale zřejmě také ani nespal.

„Tak dobře, vy prevíte, s těma holkama jsem to dohodl. Promluví si s váma, ale jsou vyděšený a určitě nestojej v životě o žádný další problémy, protože už takhle jich maj až nad hlavu.“

„Je to vysoce riskantní profese.“

Vysvětlil mi, kdy a kde se s nimi mohu setkat a jak jim dát vědět, kdybych musel změnit plány. Zapsal jsem si jejich adresy a telefonní čísla. Neočekával jsem, že s tou schůzkou budou souhlasit všechny tři. Bylo vidět, že Stephen na ně opravdu platí.

„Tak dobře, Stephene. Jakmile si s nimi popovídám, vrátím vám počítač.“

„Já bych řek, že mě budete otravovat dál. Co si mám myslet o chlapovi, který vpadne do cizího domu a něco tam ukradne? Jak vám mám asi věřit?“

To je přesně to, co člověk potřebuje v osm ráno – pasáka, který ze sebe dělá výlupek vší morálky a ctnosti. „Nemáte na vybranou, Stephene, stejně jako včera večer.“

„Jen aby. Mám taky nějaký kamarády. Chci svůj –“ Zavěsil jsem. Beckett se dnes pravděpodobně něco dozví od federálů a Pardy si prověří Faustinovo jméno, ale nečekal jsem, že by se Pardy ke mně ještě vrátil. Pokud byla o Herbertu Faustinovi sepsána zpráva jakožto o nezvěstné osobě, při prověřování jeho jména se na všechno přijde a mně to ušetří spoustu času. Zavolal jsem Starkeyové.

„Poslyšte, můžu vás požádat o laskavost?“

„Máme tady volný psací stůl. Proč si rovnou nepřinesete svý věci a nezačnete tady dělat?“

„Mohla byste prohnat registrem osob jméno Herbert Faustina?“

Hláskoval jsem ho.

„Faustina je ten váš zavražděný?“

„Jo. Ale nejsem si jistý, jestli je to jeho pravé jméno. Když mi pomůžete, může mi to ušetřit spoustu času.“

„Nechcete, abych vám taky naleštila auto?“

Každý je tak trochu komediant.

„Díky, Carol. Cením si vaší ochoty.“ Nastalo trapné ticho, pak si odkašlala.

„Poslyšte, proč kvůli tomu voláte mně? Mohl jste přece zavolat vašemu kámošovi Poitrasovi, který sedí na svým tlustým zadku kousek ode mě. Ale vy jste zavolal mně. Proč?“

Lou Poitras byl mým nejlepším kamarádem hned po Pikeovi. Vedl oddělení vyšetřování vražd na hollywoodské policejní stanici a já byl kmotrem jednoho z jeho tří dětí. Nechápal jsem, kam tím Starkeyová míří, ale vycítil jsem, že je podrážděná.

„Vůbec jsem na něj nepomyslel – napadla jste mě vy. Poslyšte, jestli máte moc práce nebo to z nějakého důvodu nemůžete udělat, zavolám Poitrasovi. Možná je to dobrý nápad.“

„Neřekla jsem, že mu máte volat. Koukněte, já to pro vás udělám a pak vám brnknu. Zapomeňte na to, co jsem řekla.“

„Stalo se něco?“

„Prostě na to zapomeňte.“

Zavěsila a mě napadlo, že bych jí měl zavolat znovu, ale neudělal jsem to. Zamkl jsem dům, nasedl do auta a rozjel se z kopce dolů.

Victoria byla poslední z dívek, kterou poslali za Faustinou, takže jsem si chtěl promluvit nejdříve s ní. Golden mi taky řekl, že se jí do té schůzky se mnou chtělo ze všech nejméně. Byla vdaná a měla děti. Nechtěla mě pozvat k sobě domů, ani mi nechtěla zavolat, ale nakonec souhlasila s tím, že se sejdeme v Greenblattově lahůdkářství na Sunsetu hned poté, co odveze děti do školy. Fajn.

Vtlačil jsem se do husté řady automobilů plných lidí, kteří jeli do práce z Laurel Canyonu na Sunset, pak jsem odbočil vlevo a zaparkoval hned za Greenblattem. S Lucy jsme sem často chodili pro bagety, protože lahůdkářství nebylo daleko od mého domu, ale když se mi tyhle vzpomínky začaly vynořovat, rychle jsem je zase zahnal. V duchu jsem si řekl, že je důležité, abych zůstal soustředěný, ale pravdou bylo, že už jsem si nepřál, aby mě vzpomínky na Lucy zraňovaly.

Obchod byl nacpaný lidmi, kteří si kupovali bagety a kávu s sebou. Prošel jsem jím až dozadu a vydal se uličkami s vínem, ale nikdo nevypadal jako potenciální vražedkyně nebo máma lehkých mravů, která si přivydělává prostitucí a rozhlíží se tu po soukromém očku.

Koupil jsem si šálek kávy a odnesl ho nahoru po schodech do malého prostoru, kde se mohli zákazníci najíst. Tady bylo taky plno, ale Victorii jsem poznal hned, jak jsem ji spatřil. Když se naše pohledy setkaly, neuhnula očima. Měla černé vlasy zastřižené tak, aby jí rámovaly obličej, a bledou pokožku, na sobě lehké sako barvy burgundského vína a tenké kalhoty. Když jsem se k ní blížil, sledovala mě s nepřístupnou lhostejností.

„Victoria?“ zeptal jsem se.

„Pojdme to vyřešit v mým autě, budeme tam mít víc soukromí.“

Sel jsem za ní ven k nablýskanému Mercedesu třídy S. Byl to vůz za osmdesát tisíc dolarů. Namířila klíčkem a vůz zacvrlikal. Z příjmů za prodej vlastního těla si tenhle auťák určitě nekoupila. Její peníze musely pocházet odjinud. Pravděpodobně je dostala od manžela.

„Nastupte. Promluvíme si v autě.“

Zaparkovala tak, aby měla výhled na lidi, kteří proudili do lahůdkářství a zpátky na ulici. Nejspíš si to tak naplánovala. Jakmile jsme za sebou zavřeli dvířka, zvuky velkoměsta s hlučným bouchnutím neprodyšného těsnění zmizely. Victoria si složila ruce do klína a hrála si s platinovým snubním prstenem na levé ruce.

Představil jsem se a pak ji požádal, aby mi ukázala svůj řidičský průkaz. Zavrtěla hlavou.

„Nevzala jsem si ho. Stephen říkal, že nejste policajt…“

Neviděl jsem žádnou kabelku, takže se zdálo, že mluví pravdu. Vytáhl jsem z kapsy digitální fotoaparát a vyfotil si ji dřív, než si uvědomila, co dělám. Jakmile šlehl blesk, zakryla si obličej, ale to už bylo pozdě.

„Vy zkurvenej prevíte…“

„To je fotka pro nočního recepčního v motelu. Vyfotím si i poznávací značku vašeho auta. Nechcete už těch hloupostí nechat?“

Obdařila mě zlostným pohledem, ale nepokusila se o útěk ani neudělala žádnou scénu. Vytáhl jsem Faustinovu fotografii z márnice.

„Poznáváte ho?“

„Ano. Stephen mi řekl, že je po smrti.“

„Kdy a kde jste ho viděla naposledy?“

„Předevčírem večer v Home Away Suites. Nebylo žádný předtím ani potom – viděla jsem ho jen jednou. Bylo asi deset. Pět minut před desátou.“

„Z motelu jste odcházela s ním?“

„Byla to schůzka sjednaná po telefonu. Šla jsem do jeho pokoje a pak odešla, jak to bývá.“

„Takže jste neodcházela s ním?“

„Ne. Nevím, co dělal potom, co jsem odešla. Nevím o tom vůbec nic. Nechci do toho být zatažená…“

Kroutila prstýnkem ještě usilovněji a prudce zavrtěla hlavou, nikoli však jako rezolutní odmítnutí, ale gesto, jímž si odhodila vlasy z očí. Její chladný výraz a horečně se pohybující prsty nešly dohromady, jako by patřily dvěma různým lidem.

„Victorie…“

„Jmenuju se Margaret Keyesová.“

„Margaret. Kdybyste musela prokázat, že jste s ním později onoho večera už nebyla, šlo by to?“

Chvíli si mě prohlížela se stejnou lhostejností, jakou projevovala už dřív, a pak se zahleděla přese mě do dálky, na něco, na co jsem se měl také podívat. „Koukněte se tamhle – další mercedes.“

Na vzdáleném konci parkoviště stál černý Mercedes AMG. Protože se od jeho čelního skla odráželo slunce, neviděl jsem řidiče dost jasně, ale rozeznal jsem, že za volantem sedí muž ve slunečních brýlích a baseballové čapce.

„Vidíte ten mercedes?“ zeptala se.

„Jo, vidím.“

„Sedí v něm můj manžel. Jakmile jsem odešla z motelu, nasedla jsem do jeho auta a našli jsme si klidnou ulici. Byla to jedna z uliček hned za dálnicí, myslím, že blízko byla nějaká škola. Tam jsme se pomilovali. Když jsme skončili, jeli jsme na večeři do Studio City. To mohlo být tak v půl dvanáctý. Celou dobu jsme tam jedli, budou si nás pamatovat. Platili jsme kreditkou a máme účet.“ Prohlížel jsem si AMG a pak se podíval na ni. Bylo jí trapné, že se musela s podobnými věcmi svěřovat mně a takovému chlapovi, jako byl Pardy.

Pokrčila rameny.

„Nedělám to pro peníze. Líbí se mu, když za mě jiní chlapi platí. Rád čeká, zatímco já…“

„Je ozbrojený? Jestli vystoupí s něčím v ruce, budou potíže.“

„Nevěděli jsme, co od vás můžeme očekávat. Stephen mi vyhrožoval. Řekl, že když si s vámi nepromluvím, řekne toho policii o mně mnohem víc, než jen o tom večeru, který jsem strávila s Faustinou…“

Zaváhala a pak pečlivě volila slova.

„Stephen má nějaký fotky. Máme děti.“

„Se Stephenem si promluvím. Je mi úplně fuk, co jste dělali s Faustinou v posteli – chci jen vědět, co říkal. Zmínil se o tom, co dělá tady v Los Angeles nebo co hodlá dělat později večer? Nepadla nějaká jména? Popis vašich sexuálních hrátek nepotřebuju.“

Ušklíbla se koutkem úst.

„Všechno je o sexu.“

„Odpovězte na to, nač jsem se vás ptal.“

„Modlili jsme se spolu.“

Odmlčela se a čekala na moji reakci.

„Modlili jste se?“

„Zaplatil mi za to dvě stě dolarů. Takže mi řekněte, byl to sex, nebo nebyl? Klečeli jsme a on předčítal z bible. Přesně o tohle mu šlo.“

„Čeho se ta modlitba týkala?“

„Prosili jsme Boha, aby mu odpustil, takové to, odpusť, prosím, tomuto muži jeho hříchy, odpusť tomuto hříšníkovi, projev své milosrdenství, a podobně. Myslela jsem si, že půjde o sex, ale bylo to jinak.“

„To jste se modlili celou hodinu?“

„Zaplatil mi za hodinu, ale pak mu někdo zavolal, a on mě požádal, abych odešla. Byla jsem s ním asi čtyřicet minut. Přišla jsem tam v deset, takže bylo něco před tři čtvrtě na jedenáct.“

Telefonovat mohl ten, s kým se později setkal. „Vzpomenete si, co říkal do telefonu?“

„Ne, nepamatuju si nic. Nevěnovala jsem tomu pozornost a hned potom mě poslal pryč. Vím jen, že když jsem odcházela, pořád ještě telefonoval.“

V duchu jsem si poznamenal, že musím zkontrolovat hovory, které měl Faustina onoho večera. Jeden by mohl vést k příchozímu hovoru, o kterém Margaret mluvila. Podíval jsem se na jejího manžela, ale seděl stále v autě. Hlídač na parkovišti se staral o přijíždějící a odjíždějící vozy. Něco z toho, co řekla, se mi ale nezdálo.

„Sel vás vyprovodit ke dveřím, a přitom pořád telefonoval? Chcete říci, že při tom vyprovázení držel sluchátko u ucha?“

„Ano, přesně tak. Víte přece, jak držet telefon, aby nikdo jiný nic nezaslechl.“

„Telefon měl na nočním stolku na opačném konci postele. Ke dveřím by šňůra nedosáhla.“

„Nemluvím o tomhle telefonu, ale o mobilu.“

To znamenalo, že mohl mít ještě jiné hovory, než ty, které se objevily na motelovém účtu. Pokud se mi nepodaří zjistit jeho číslo, mobilní telefon otevíral nevysledovatelný svět nepřeberných možností. Poznamenal jsem si, že se musím zeptat Diazové, jestli nebyl u mrtvoly nalezen mobil.

„Je to všechno?“ zeptala se Margaret Keyesová. „Ano. Moc jste mi pomohla. Vážím si toho.“ Pohlédl jsem na jejího manžela. Viděla, že se na něho dívám, a usmála se.

„Jděte se mu představit. Podělá se strachy.“ Otevřel jsem dvířka a pak se k ní ještě otočil.

„To, co děláte, děláte kvůli němu?“ Zasmála se a v očích jí zajiskřil chladný oheň. „Nekojte se nadějí, že byste to někdy mohl pochopit.“ Nezeptal jsem se, jak to myslela. Sel jsem k autu a vyjel na schůzku s dalšími dvěma.

18

HOREČNÉ PÁTRÁNÍ

Poté, co se Frederick postaral o otce Willse, bál se vrátit do Payneova domku. Přesto tam toužil jít. Chtěl tam být co nejrychleji a prohledat všechno, co by mu mohlo napovědět, kam Payne odjel a co měl v úmyslu, ale když se vypořádal s knězem, bylo už hodně pozdě. Ačkoli stál Payneův domek ve skrytu, Frederick se bál, že když v něm pozdě večer rozsvítí, přitáhne tím nežádoucí pozornost.

Vrátil se tedy domů a noc strávil přerušovaným spánkem, zmítal se a převracel a zdálo se mu, jak vraždí Paynea jehlou ze svého grilu. Sen se odehrával v jeho lebce jako v trojrozměrném kině a obklopoval ho ze všech stran, jako by se jednalo o skutečnost.

Viděl se, jak pije Coors Light před svým mobilním příbytkem, zatímco gril se začíná rozpalovat. Jehla žlutě zářila na obrovské hromadě dřevěného uhlí, až se z horka tetelil okolní vzduch. Payne vystoupil z přívěsu a řekl: „Přiznal jsem se. Odjel jsem do Los Angeles, řekl jim o našich ošklivých tajemstvích a teď se cítím líp. Vědí teď o nás všechno a mrtví nás stáhnou do pekla, ale to nevadí, protože je mi líp, a není přiznání právě k tomu, aby se člověk cítil líp, a přitom za svý zlý skutky zaplatil?“

Fredericka smetla tsunami strachu, zrady a rozhořčení. Ve své fantazii popadl jehlu, vrazil ji Payneovi přes břicho do plic a řval: „TY ZRÁDČE!“

Následujícího rána, dřív než otevřel čerpací stanici, odjel ještě za rozbřesku do Payneova domku. Bál se, jestli Payne nesepsal doznání nebo si nevedl deník, či někde nemá ukrytý nějaký sešit s nalepenými výstřižky. Prohledal všechny zásuvky, skřínky, krabice, skříně a jakýkoli možný úkryt, na který přišel, aby objevil něco, co by mohlo vysvětlit, proč Payne odjel do Los Angeles a za kým.

Frederick hledal všude dobré tři hodiny a byl stále zoufalejší z toho, co kde může Payne navykládat. Nenašel nic, dokud nespatřil na kuchyňské lince telefonní seznam Los Angeles. Byl to výtisk z východní části San Fernando Valley.

Jestliže Payne odjel do L. A., pak tam taky musí někde bydlet.

Frederick seznam otevřel a našel si stránky s ubytováním. Byly tam uvedeny desítky hotelů, ale žádný z nich mu nic neříkal. Listoval tedy dál, aby se dostal k seznamu motelů. Jedna stránka byla založená útržkem papíru. U motelu v Toluca Lake byla tečka modrým inkoustem.

Home Away Suites.

Frederick mrkl na hodinky. V Toluca Lake může být za necelou půlhodinku. Jestli ho Payne prásknul, on už se postará, aby za to zaplatil.

19

Zatímco Margaret Keyesová dala přednost setkání na anonymním místě, Janice žila v blízkosti stadionu Dodgerů a nečinilo jí potíže pozvat mě domů. Bydlela v exkluzivním bytě v osobním vlastnictví se svým přítelem, bohatým židem jménem Sig, který si chtěl udělat jméno natáčením gonzo pornografie. („Sigova rodina má tolik prachů, že i kadí zeleně.“) janice začala mluvit od okamžiku, kdy otevřela dveře, a namluvila toho tolik, že jsem ji musel přerušovat, aby se držela tématu. S prostitucí začala už na dívčí přípravné škole. („Bylo to neslušný, ale MILOVALA jsem to!“) V den osmnáctých narozenin si dala zvětšit prsa. („Dostala jsem to jako dárek od mý mámy.“) A současně se zahájením studia na Kalifornské univerzitě začala pracovat jako striptérka. („Je to jako brát peníze za to, že jsem sama sebou!“) Janice se nezastavila ani na chvíli, takže jsem měl pocit, že tonu ve verbálních Niagarských vodopádech. Vyprávěla v podstatě stejný příběh jako Margaret Keyesová, až na to, že v době její návštěvy Faustinovi nikdo nevolal – zůstala s ním hodinu a dostala za to zaplaceno dvě stě dolarů v hotovosti. Aby se s ním modlila.

Dana Mendelsohnová byla poslední placenou společnicí na mém seznamu a první, která Herberta Faustina navštívila. Neočekával jsem, že by mi sdělila něco nového. Zastavil jsem se na vynikající krůtí burger v Madame Matisse v Silver Lake, pak se posadil do auta a hledal Daninu adresu v plánu města. Právě v okamžiku, kdy jsem objevil její ulici, začal vyzvánět můj mobilní telefon. Volala Starkeyová.

„Poslala jsem vám tři esemesky,“ oznámila mi. „Copak jste je nedostal?“

Mrkl jsem na displej. Žádné zprávy tam nebyly. „Telefon mám celé dopoledne u sebe. Nezvonil, a ani žádné esemesky mi nepřišly.“

„Jsem si jistá, že jsem je poslala na správné číslo. Na záznamníku byl váš blbej hlas.“

Můj blbej hlas.

Nesnášel jsem mobily. Byl jsem poslední člověk v Los Angeles, který vstoupil do tryskového světa komunikace prostřednictvím mobilních telefonů, a od té doby jsem toho nepřestal litovat. Než jsem Si ho obstaral, kdekdo se mě ptal, jak se bez něj můžu obejít, a i klienti si stěžovali, že ho nemám. Podlehl jsem tedy kulturnímu nátlaku velkoměsta plného spokojených uživatelů mobilních telefonů, vyměkl, podepsal smlouvu a začal být odkázán na mizerné služby. Jen zřídkakdy jsem měl signál. A když už jsem ho náhodou měl, nedokázal jsem ho udržet nebo jsem zjistil, že jsem se přimíchal do hovoru úplně cizích lidí. Když někdo zavolal mně, telefon někdy zazvonil, ale rozhodně ne vždycky. Když mi někdo poslal SMS a telefon měl dobrou náladu, sdělil mi to, pokud ji neměl, nic jsem se nedozvěděl. Všichni v mém životě byli šťastní, že mám konečně mobil – všichni až na mě. Chtěl jsem ho hodit do kanálu.

„Tak dobře,“ prohlásil jsem, „budem tedy předstírat, že jsem vaše zprávy dostal, a teď vám volám. Proč vám vlastně volám?“

„Nechala jsem Faustina projet systémem. Nic se neobjevilo, což znamená, že nemá záznam v trestním rejstříku a nikdy neseděl v base.“

„Rozumím.“

„Hledala jsem jeho jméno taky v seznamu sociálního a zdravotního pojištění. Jméno Herbert Faustina tam není. Ať už byl ten člověk čímkoli, nemá žádné číslo sociálního ani zdravotního pojištění, což pravděpodobně znamená, že žádný Herbert Faustina neexistuje. Je to falešné jméno.“

Do systému sociálního a zdravotního pojištění neměla policie přístup bez zvláštního povolení soudu. Poldové nemohli jen tak požádat o informace ohledně pojištění. Starkeyová pravděpodobně využila nějaký osobní kontakt a měla by malér, kdyby se na to přišlo.

„To jste nemusela, Starkeyová. Tohle bych po vás nežádal.“

„Nedělejte si starosti, ale protože máte dlouhý vedení, dovolte, abych vám oznámila jednu samozřejmost: já jsem ta ženská, kterou si rozhodně přejete na svý straně.“

„Jo, myslím, že máte pravdu.“

„Musím se vrátit k práci. Snažte se zůstat naživu.“ Zavěsila, ale já se přistihl, že se usmívám.

Danina adresa mě zavedla k malému červenému činžáku jižně od Melrose mezi La Brea a Fairfaxem, v ulici, která v sobě neměla nic osobitého a neoplývala ani žádným kouzlem. Byla to jedna z těch starších čtvrtí, kde byly původní rodinné vilky zbourány a nahrazeny domy se čtyřmi nebo šesti byty, které lacino postavili dědicové, důchodci nebo lékaři hledající stálý příjem. Ulici nyní lemovaly malé domy, které vypadaly, jako by jejich návrh vznikl na papírovém ubrousku a všichni se radovali, jak na nich budou vydělávat. Danin dům vypadal jako papírový Big Mac.

Zaparkoval jsem na ulici, prošel pěšky krátký vjezd lemovaný kontejnery na odpadky a našel její byt pod pojízdným schodištěm vedoucím do druhého patra. U zábradlí stála dvě horská kola zajištěná řetězem a visacím zámkem. Zazvonil jsem a pak ještě zaklepal. Uvnitř se rozpoutala hlasitá hádka: muž a žena se přeli, zda otevřít nebo neotevřít. Dana nebyla sama. Zaklepal jsem znovu. Vysoký, dobře vypadající černoch prudce otevřel dveře a podezřívavě si mě prohlížel. Měl statnou postavu s tenkým krkem a širokými rameny, a dobře o tom věděl. Tyčil se v otevřených dveřích a předváděl se. Měl pečlivě učesané vlasy a na sobě vkusný dvouřadový oblek Raiders.

„Dana?“ zeptal jsem se.

„Dostanete do držky, jestli ji nenecháte na pokoji.“

Dana, která mu stála za zády, se do toho vmísila: „Thomasi, prosím, nech toho. Stephen povídal, že si s ním musím promluvit.“

„Stephen tady nebydlí.“

„Thomasi. Pusť ho dovnitř.“

Podsaditá mladá žena ho jemně odstrčila stranou. Měla středně vysokou postavu, kysličníkem odbarvené blonďaté vlasy, byla opálená a široké modré oči vzbuzovaly dojem, že je upřímná a nevinná. Na sobě měla šortky a krátké tričko, které ukazovalo velká prsa a zlatý piercing v pupíku. Byla asi stejně stará jako Janice, ale vypadala o něco mladší a o celé věky mladší než Margaret.

„Tohle je Thomas,“ oznámila. „Není to můj přítel ani nic podobnýho. Jen spolubydlící.“

Přesto jsem soudil, že to její přítel, a možná i šofér, bude. Thomas příliš daleko neodstoupil. Ruce měl volně svěšené podél boků a dával mi jasně najevo, že by mu nedělalo potíže je použít.

„A co pro vás Thomas dělá? Vozí vás za Faustinem?“ Než stačila odpovědět, Thomas jí pohrozil prstem. „Do toho mu vůbec nic není. O takových věcech bys s ním ani s nikým jiným vůbec neměla mluvit.“

„Stephen řekl, že musíme.“

My.

„Ať se jde vycpat, přece nás nemůže zatahovat do takovejch sraček. Chtějí to na někoho hodit, a tím někým mám být JÁ!“

Stephen mi řekl, že o šoférech svých společnic nic neví, ale bylo zřejmé, že přinejmenším Thomas se s ním zná. V duchu jsem si položil otázku, co všechno mi Stephen ještě zatajil.

Prošel jsem kolem Thomase a rozhlédl se po bytě. Byl prostý a čistý, vpravo byl obývací pokoj, a kuchyň s jídelním koutem přede mnou. Jídelní stůl stál až ve vzdáleném rohu a sloužil současně jako psací stůl. Stál na něm počítač a na nástěnce na zdi byla napínáčky připevněna řada poznámek. Židle byly ověšené čímsi, co vypadalo jako pouzdra na fotoaparáty a batohy. V obývacím pokoji stála pohovka a naproti ní stěna s televizorem, CD přehrávačem a řadou barevných fotografií Dany ovíjející se kolem striptérské tyče. Hlavou dolů vypadala moc dobře. „Pěkný fotky,“ poznamenal jsem. „To jste vy?“

„Co je vám do toho, jak vypadá na fotkách? PĚKNÝ fotky, říkáte? Myslíte si snad, že si teď spolu dáme kafe a budou z nás KÁMOŠI?“

Podíval jsem se na něho. Celý den od rána až do pozdního odpoledne jsem se slušně nadřel, aniž bych zjistil cokoli podstatného. Nelíbilo se mu, že si ho prohlížím, a v očích mu blýskalo zlostí ještě víc než předtím.

„Tak o co jde?“

Dana přistoupila ke mně a dotkla se mé paže.

„Bojí se. Už dvakrát seděl.“

„Nic mu o mně neříkej, ani slovo!“

Rozuměl jsem jeho obavám – kdyby byl usvědčen z těžkého zločinu, mohl by strávit ve vězení celý zbytek života.

„Pokud nevíte něco o Faustinovi, jste mi naprosto lhostejný. Nebo snad něco víte?“

„Ne!“

„Pak je to v pořádku. Ale policie bude mluvit se Stephenem, a jestli jim řekne, že jste řídil, a vy budete tvrdit, že ne, jak to asi bude vypadat?“

„Nebudu nikomu říkat vůbec nic! NEMÁM s tím nic společnýho!“

Vypadalo to, že se Dana brzy rozpláče.

„Stephen ale povídal, že musíme.“

„Ať si trhne nohou! Vynech mě z toho a vůbec se o mně nezmiňuj! Nechci slyšet svý jméno, a to ANI JEDINKRÁT!“

Thomas jí rázným gestem naznačil, co to podle něj znamená ani jedinkrát, a pak oddusal do jídelního kouta. V jejich bytě bylo náhle po všem tom křiku ticho. Dana si utřela oči a odkašlak si. Pak začala tiše hovořit, aby to Thomas neslyšel.

„Stephen říká, že to tak bude v pořádku. Řekl, abychom vám vyšli vstříc.“

„Vyšetřuju vraždu, Dano. Policie sem nepřijde, aby vás zašila. Ani Thomase. Budou jenom chtít vědět, jak to bylo s Faustinem. Chápete?“

Podívala se, aby se ujistila, že Thomas neposlouchá, a pak ztišila hlas ještě víc.

„Ty fotky dělal Thomas. Je moc dobrý fotograf. Pracujeme pro placené webové stránky a on mě fotí. Teď dokonce dělá na mých vlastních stránkách. Vyzná se v tom.“

Přikývl jsem, protože jsem věděl, proč mi to říká. Věřila, že všechny společné sny s Thomasem záleží na tom, zda Stephen mluvil pravdu a jim dvěma se skutečně nic nestane.

„Dano, chci, abyste si prohlídla tenhle obrázek.“ Ukázal jsem jí Faustinovu fotku z márnice a položil jí přesně stejné otázky jako ostatním. Faustina Daně zaplatil za to, aby se za něho modlila o odpuštění. O sobě, ani o důvodech, proč je v Los Angeles, jí neřekl zhola nic. Sex neprovozovali, a když skončila s modlením, doprovodil ji ke dveřím. Během společně strávené hodiny se ani jednou nezmínil o tom, odkud přijel, co v L. A. dělá nebo jak dlouho se chce zdržet, a nemluvil ani o žádné jiné osobě či místě. Jediný rozdíl spočíval v tom, že Dana se Faustiny jako jediná z jeho společnic zeptala, co vlastně provedl, že tolik touží po odpuštění. Předpokládal jsem, že Dana nebude ještě tak otrlá, aby jí to bylo jedno.

„A řekl vám to?“ zeptal jsem se.

„Odpověděl, že trpí kvůli přílišné lásce.“

„Vy jste se ho zeptala, proč chce, aby mu Bůh odpustil, a on vám odpověděl takhle?“

„Není to smutný?“

„Co nebo koho tolik miloval?“ Zenu, kterou jednou potkal a pak už ji nikdy neviděl? Syna, kterého nikdy nepoznal?

„To nevím. Zeptala jsem se ho, jak je možné milovat přespříliš? Milovat někoho je dobrá věc – kvůli tomu nemusíte hledat odpuštění. Přála jsem si, aby se cítil líp, ale on řekl, že láska může být strašná, že se může stát pátým jezdcem a zabít vás stejně jako ti první čtyři, a pak se rozbrečel a já z toho měla tak hrozný pocit, že jsem taky začala bulit a objala jsem ho, protože jsem mu chtěla pomoct, ale on nechtěl, abych se ho dotýkala tímhle způsobem. Odtáhl mi ruce, dal mi je za záda a řekl, že budeme pokračovat v modlení. Požádal mě o to moc hezky a dodal, že modlitby jsou jedinou věcí, která pomáhá, a tak jsme se modlili dál, ale já vůbec nevěděla, o čem to mluvil, dokud mi to Thomas nevysvětlil.“

Z jídelního kouta se ozval tichý Thomasův hlas.

„Jezdec. Neznala ani první čtyři jezdce, takže jsem jí musel vysvětlit, co mínil tím pátým.“

Pozoroval nás z rohu místnosti. Čtyřmi jezdci apokalypsy jsou válka, mor, nemoci a hladomor – čtyři síly, které dokážou zničit svět. Přidal k nim ještě pátého, lásku.

Thomas se podíval na Danu a pak na mě.

„My o té vraždě nic nevíme. Neměla s ním žádný sex ani od něho nic nevyžadovala, takže vůbec nešlo o prostituci. Není přece trestný zaplatit někomu, aby se za vás modlil, že ne?“

„Ne, to opravdu není. To nikomu neublíží.“

„Co by tedy policajti mohli namítat proti tomu, že jsem ji tam odvezl, aby se s ním pomodlila?“

„Nic.“

„Tak jo, pak teda…“

Pokývl hlavou, ještě chvíli přemýšlel a potom šel rovnou k věci.

„Tak dobře, měl hnědý auto.“

„Thomasi…“

Zastavil ji vztyčeným ukazováčkem.

„Ten pablb Stephen mě do toho namočil a já se teď musím postarat, abych se z toho dostal zase pěkně ven. Udělal jsem jen to, že jsem tě tam odvez, a teď musím spolupracovat s policií, abych o tebe nepřišel. Řekni, co víš, a já NEPŮJDU do lochu. Takový jsem já, příkladný občan. Měl hnědou Hondu Accord. Scházela na ní levá zadní poklice a karoserie hned u kola byla promáčknutá.“

Zíral jsem na něho, pak se podíval na Danu, ale Dana měla prázdný výraz, jako kdyby vůbec nevěděla, o čem mluví.

„Vy jste nasedli do jeho auta? Někam jste s ním jeli?“

„Nikam s tím chlapem neodjela. Skončila s modlením, jak vám řekla, vyšla ven a nasedla do auta – do mého auta. Pak mi vyprávěla, co dělali, že se modlili, a právě tehdy jsem jí vysvětlil to s tím jezdcem. Potom jsme se bavili o tom, co budeme dělat, jestli se půjdem někam najíst a napít nebo pojedem domů, a Dana pak řekla, hele, podívej se, to je on.“

Dana náhle přikývla, jako by se teprve teď rozpomněla a jasně to viděla před sebou.

„No jo, bylo to tak. Vyšel ven.“

Thomas ji znovu umlčel prstem a pokračoval. Už se rozhodl a teď už ho nemohlo nic zastavit.

„Prohlédl jsem si ho tedy, toho troubu, co se s ženskou modlí, a viděl, jak leze do tý hnědý hondy a odjíždí.“

„Všiml jste si poznávací značky?“

„Ne, koukal jsem jen na toho pitomce, co toužil po odpuštění.“

„Byla to kalifornská značka?“

„Vůbec jsem ji neviděl. Vycouval a já si všiml jen toho promáčknutého plechu a jak je to auto špinavý. Řekl jsem Daně, ať se podívá, v jaký kraksně ten chlap jezdí. Když si může dovolit utratit dvě stovky za kočku, mohl by si ho dát aspoň umýt.“

Náhle jsem pocítil záchvěv naděje. Hnědých Hond Accord bylo jako písečných blech, ale hnědá Honda Accord s chybějící levou zadní poklicí a promáčknutou karoserií u kola, to už bylo něco jiného. Promáčknutá karoserie navíc naznačovala, že to auto nebylo z půjčovny.

„Dobře. A co bylo dál?“

„Už nic. Co myslíte, že by jako mělo být? Odjel a my jeli ke Stephenovi, předat mu jeho díl. Rozdělili jsme si prachy a jeli domů. Stephen si rád zakouří, když dostane zaplaceno. Má doma spoustu různých fetů.“

Thomas se ošklivě uculil, když se zmínil o fetu, jako kdyby se chtěl Stephenovi pomstít za to, že ho dostal do téhle situace. Jistě se o tom nezapomene zmínil i policii.

Chtěl jsem zavolat Diazové a říct jí o tom autě. Pokud byl Faustinův vůz stále ještě v blízkosti místa vraždy, mohl by ho pozorný policista najít. Pak by bylo možné zjistit přes registr vozidel jméno a adresu majitele. Pokud si Faustinův vůz vzal střelec, aby se v něm projel, mohli bychom dokonce dopadnout vraha.

Poděkoval jsem těm dvěma, že mi věnovali svůj čas, a když už jsem byl na odchodu, znovu mě zaujaly fotografie. Začal jsem si je prohlížet. Dana se postavila vedle Thomase a chytla se ho za ruku.

„To, co Faustina povídal, že pátým jezdcem je láska, je blbost.“

Zavřel jsem za sebou dveře, spěšně došel k autu a zavolal Diazové. Kdybych ji býval nesehnal, měl jsem v plánu zavolat Starkeyové, ale Diazová to vzala po třetím zazvonění.

„Cole, to jste vy?“ řekla. „Zkouším se vám dovolat už celou hodinu.“

Nenáviděl jsem svůj mobil.

„Mám pravděpodobný popis jeho vozu, Diazová. Je to –“

„No, a my už máme jeho jméno. Beckett zjistil jeho totožnost podle těch výztuh, co měl v nohou. Známe skutečný jméno Herberta Faustiny.“

Zavražděný muž č. 05 – 1642, známý rovněž jako Herbert Faustina, byl pomocí implantátů v nohou identifikován jako George Llewelyn Reinnike, původem z Ansonu v Kalifornii. Pořádal jsem ji, aby mi příjmení hláskovala. Řekla, abych za ní přijel do kanceláře, a slíbila, že mi dá přečíst celou zprávu. Byla to velká novinka, tak skvělá, že jsem zapomněl na opatrnost a nevšiml si, že mám někoho v patách.

20

Oblastní policejní stanice sídlí na Šesté ulici, několik bloků jižně od Harbor Freeway v centru Los Angeles, a nedaleko od místa vraždy. Je to moderní pětipatrová budova z cihel, která mezi okolními mrakodrapy vypadá malá, a neustále ji hlídají psi, vycvičení k hledání výbušnin. Sídlí zde SWAT, jednotka zvláštního nasazení, stejně jako elitní uniformovaná velkoměstská policie. Původně se jí, jakož i další policejní stanici v Los Angeles, říkalo divize, dokud někoho nenapadlo, že to budí dojem, jako by policie byla nějakou okupační armádou. Nyní máme prostě oblastní policejní stanice, což zní o něco přátelštěji.

Nechal jsem auto na parkovišti pro civilisty, vešel hlavním vchodem z Šesté ulice a čekal, až si pro mě Diazová přijde. Když se výtah konečně otevřel, byl v něm jen Pardy. Stál vzpřímeně a ztuhle, jako kdyby mu byl oblek malý, a nedíval se na mě. Pohyboval čelistmi, jako by si kousl do kyselého jablka.

„Nastupte si,“ utrousil pouze.

Nastoupil jsem. Pardy prudkým pohybem stiskl tlačítko zavírání dveří, aby k nám už nikdo nemohl přistoupit, a pak se otočil ke mně.

„Za to, co jsem udělal, jste si na mě moh stěžovat, ale neudělal jste to. Vážím si toho. Choval jsem se jako cvok.“

Zaváhal, jako by chtěl dodat ještě něco, ale nakonec se ode mě zase odvrátil ke dveřím. Někdy vás tihle chlápci překvapí.

„Jste klasa, detektive. Díky.“

Bez ohlédnutí přikývl, ale teď už tak prkenně nevypadal.

„Dneska ráno jsem mluvil s Goldenem. To byla dobrá práce, že jste ho našel tak rychle. Nebudu se vás ptát proč, ale je ochotný spolupracovat.“

„Vzbuzuju dojem řádného občana.“

„To jistě.“

„Holky, které u toho Reinnikea byly, budou taky mluvit. Cekají, že se objevíte.“

„Jestli nemají s vraždou nic společného, nemusejí se ničeho obávat.“

„Tak jim to zkuste jasně vysvětlit.“

„Když jsem odešel od Goldena, zajel jsem do Home Away Suites. Nehodlám vyzvídat, jak jste se dostal k Reinnikeově účtu, ale příště už nic takového nedělejte. Je vám to jasný?“

„Naprosto.“

„Diazová chce, abych to nechal plavat, ale já vám něco dlužil. Takže tímhle vám to splácím.“

„Koukl jste se na ty jeho telefonické hovory?“

Pardy odpověděl až po chvíli.

„Volal skoro na každou policejní stanici ve městě. Přemýšlel jsem proč.“

„Jo, to já taky.“

Když se znovu otevřely dveře, provedl mě Pardy světle béžovou chodbou, lemovanou skříněmi s archivovanými materiály, a zavedl mě do kanceláře pro vyšetřování vražd. Kriminalisté tam pracovali v úzké místnosti, v níž bylo příliš mnoho nábytku a málo místa. Stejně jako na chodbě bylo i zde plno skříní s uskladněnými dokumenty.

Diazovou jsem uviděl na protějším konci se dvěma policisty středního věku, kteří vypadali jako obchodní cestující s koberci. Pardy ji na mě gestem upozornil.

„Vyšetřovatelka Diazová se o vás zatím postará. Já dojdu pro ten spis.“

Diazová si pro mě došla doprostřed místnosti a odvedla mě ke svému psacímu stolu. Měla ho až u stěny a vedle něho stál další. Pracovala u něj žena černé pleti, malá a křehká jako kolibřík, a po telefonu se někoho tiše vyptávala, co se stalo potom. Přitom si psala poznámky a vůbec si nás nevšímala.

„Sedněte si sem, Cole. Takže, říká vám něco jméno Reinnike nebo Anson v Kalifornii?“

Očekávala, že se mi v hlavě žárovka rozsvítí a já vykřiknu: TÁTA!

„Ne. Máte na něj něco?“

„Beckett zadal jeho jméno do registru občanů. Na jejich seznamech ale nikdo takový není, což znamená, že bydlel v jiném státě nebo měl řidičák na jiné jméno.“

Stejně jako jeho falešné jméno Herbert Faustina bylo i jméno George Llewelyn Reinnike šifrou.

Pardy se vrátil s kroužkovým černým pořadačem s třemi kruhy. Byla to jeho kniha vražd. Jako detektiv, který dostal případ přidělený, měl za povinnost do těchto desek shromažďovat všechny zprávy, svědecké výpovědi a závažné důkazy, které získá. Protože to byl jeho první případ, bylo to pravděpodobně rovněž poprvé, co nesl za tuto knihu zodpovědnost. Položil pořadač na kraj psacího stolu Diazové a opatrně ho otevřel. Ještě v něm nebylo mnoho stránek, ale s dalším pátráním budou přibývat. Podal mi tenkou hromádku zpráv.

„Tak Cole, tady je předběžná lékařská zpráva a zprávy od společnosti, která vyrábí zdravotní pomůcky. Můžete si je tady před námi přečíst a dělat si poznámky, ale kopie si udělat nesmíte. Takhle se to tady dělá.“

Byl jsem nedočkavý a chtěl se hned pustit do čtení, ale Diazová položila na papír ruku, ještě než jsem stihl přečíst první slovo.

„Počkejte chvíli. Říkal jste, že máte popis auta. Pojdme začít s ním.“

Opakoval jsem, co vypověděl Thomas, a Pardy si dělal poznámky do žlutého bloku.

„Poznávací značku nemáte?“

Diazová to pronesla tónem, který naznačoval, že o mé inteligenci nemá valného mínění.

„Kdyby to číslo znal, už by nám to řekl. Pokračujte Cole – máte ještě něco jiného?“

„Modlili se spolu.“

Diazová a Pardy vyčkávali, co bude dál, stejně jako jsem čekal já, když jsem to od Margaret Keyesové slyšel poprvé.

„Reinnike si je nepozval kvůli sexu. Zaplatil jim, aby se za něj pomodlily.“

Pardy se zasmál.

„To je ale blbost. Nekecáte?“

„Tvrdily to všechny tři společnice. Modlily se, aby mu Bůh odpustil.“

Tmavé oči Diazové se zabarvily jako kouř na obzoru.

„Co provedl?“

„To jim neprozradil.“

Pardy se zamračil a obrátil se na Diazovou.

„Já myslím, že je to nesmysl. Golden zřejmě všem těm kurvám radí, aby takové věci vykládaly. Brání se tak před obviněním z pasáctví.“

Diazová na mě nadále zírala zakalenýma očima a pak se zamračila na Pardyho kvůli jeho dlouhému vedení.

„Copak jste neviděl všechny ty kříže, co měl na těle? Je snad tak těžké si představit, že to byl náboženský fanatik?“ Pardy něco zavrčel, ale pořád ještě nevypadal moc přesvědčeně.

„Až to tady skončíme, ať vám Cole řekne všechno, co se dozvěděl od těch holek. Pak si s nimi promluvte vy, a uvidíme, jestli budou vypovídat totéž. Možná některou z nich nachytáte při lži. Hned teď byste ale měl vyhlásit pátračku po tom autě. Je to dobrý popis. Některý polda od dopraváků si ho už mohl všimnout.“

Pardy odešel, aby vyplnil formulář o pátrání po vozidle, a Diazová se za ním dívala.

„Musíte mu všechno servírovat po lopatě, pomalinku krok za krokem. A to se prosím říká, že Mexičani jsou lenochodi.“

„Tohle že říkají o vás, Diazová?“

Diazová se rozesmála, pak si ode mě vzala předběžnou lékařskou zprávu a letmo do ní nahlédla.

„Nemusíte tohle všechno číst, Cole. Tady je to, co potřebujete…“

List, který mi vrátila, byl fax Beckettovi z Penzlerova chirurgicko-ortopedického střediska z East Lansingu v Michiganu.

Vážený pane Beckette,

zde je odpověď na náš rozhovor týkající se označení HSO-5227/HSO-5228.

Jednotky jsou k sobě náležející (bilaterálně obrácené) podpůrné aparáty stehenních kostí vyrobené 16. října 1946 touto společností. (Viz přiložený popis). Naše záznamy ukazují následující specifikace:

Jednotky poslány na adresu:

Dětská nemocnice Andrewa Wattse

1800 Mission Boulevard

San Diego, Kalifornie

Operující chirurg:

Dr. Randy Sherman

Dětská nemocnice Andrewa Wattse

1800 Mission Boulevard

San Diego, Kalifornie

Pro pacienta jménem:

George Llewelyn Reinnike

15612 L Street, NW

Anson, Kalifornie

Stav pacienta: Perthesova choroba, deformace stehenních kostí

Operace 20. 6. 47 / Dětská nemocnice Andrewa Wattse (viz příloha)

Více bohužel v záznamech nemáme. Budete-li potřebovat další pomoc, rádi vám vyhovíme.

S pozdravem

MUDr. Edith Stoneová

Prodejní oddělení

Opsal jsem si Reinnikeovu adresu i jméno lékaře a název nemocnice. Na druhé stránce bylo stručné vysvětlení Perthesovy choroby, které vypadalo spíš jako reklamní text společnosti. Jde o degenerativní postižení hlavice stehenní kosti, které u dětí způsobuje jejich slábnutí. Podpůrné aparáty se šroubují přímo do kosti, aby jí zesílily a udržovaly kloub vcelku.

Zatímco jsme čekali na Pardyho, nechala mě Diazová přečíst předběžnou lékařskou zprávu. Příčinou smrti byla jediná střelná rána v levé části hrudi, která zlomila dvě žebra, naštípla jeden obratel a protrhla dvě tepny. George Llewelyn Reinnike se utopil ve vlastní krvi. Jednalo se o kulku .3 80 s měděným pláštěm, která se roztrhla po nárazu do obratle. Nebyly nalezeny žádné stopy po spermiích v močové trubici, tlustém střevě ani žaludku, ani žádné sperma nebo vaginální rezidua na penisu, což ukazovalo, že oběť neměla v poslední době žádný pohlavní styk. Výsledky rozboru krve měly následovat, ale prozatím se nenašly žádné stopy po užívání drog, pouze mírná cirhóza jater, což ukazovalo, že se oběť ráda napila. Reinnike nevešel do uličky proto, aby si koupil drogy nebo sex. Někdo mu zavolal, zkrátil jeho modlitby a on pak šel nepochybně do centra, aby se s tím někým setkal. Byl jsem si jistý, že ať už došlo k uličce k čemukoli, o žádné náhodné setkání se nejednalo.

Pardy se vrátil, hned jak jsem dočetl, a posadil se na kraj psacího stolu.

„Ještě jedna věc,“ nadhodil jsem. „Ta dívka, která byla s Reinnikem večer před vraždou, vypověděla, že ještě v její přítomnosti mu někdo zatelefonoval, a on proto její návštěvu ukončil. Někdo mu zavolal na mobil. Nenašli jste ho u mrtvoly?“

Pardy s Diazovou se po sobě podívali a pak Diazová zavrtěla hlavou a Pardy pokrčil rameny.

„Možná ho nechal v autě. To se uvidí, až ho najdem.“

Diazová se naklonila dopředu a vstala.

„Koukněte, teď už mě tady nepotřebujete. Mám svoje vlastní případy, na kterých musím dělat. Víte, Pardy, co je teď vaší povinností?“

„Ovšem. Zatknout vraha.“

„Takže, abychom tomu všichni rozuměli, máme nyní oboustranný tok informací. Vyhovuje vám to?“

Pardy znovu začal pohybovat čelistmi jako ve výtahu.

„Cole, vyšetřuju vraždu. Ale dokud neuděláte něco, co by bránilo vyšetřování, dělejte si, co chcete. Jestli přijdete na něco, co mi pomůže, tím líp.“

Diazová na mě nakrčila obočí.

„Jste s tím spokojený?“

„Jistě. A vážím si toho.“

„Tak já jdu. Jen si pamatujte, že pokud něco zjistíte, dáte nám vědět.“

Odešla a nechala nás sedět na svém psacím stole. Pardy se z něho svezl, obešel mě a posadil se do jejího křesla.

„A teď mi, Cole, vyprávějte, co vám řekly ty prostitutky.“

Poskytl jsem mu podrobnou zprávu. Zatímco jsme mluvili, myslel jsem na Diazovou. Chtěl jsem se jí zeptat, jestli našla svědka, po kterém pátrala, ale věděl jsem, že pravděpodobně nikoli. Někdy je prostě nenajdete. A jindy si po dlouhém pátrání uvědomíte, že ten, koho hledáte, byl pouhým snem.

21

NOČNÍ MŮRA

Frederick potlačil záchvat vzteku, který už se ho začínal zmocňovat. Payne nás zradil, a teď si to odskáče. Vybral si telefonní budku před minimarketem otevřeným čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, přímo naproti Home Away Suites. Telefon zvedl muž s podrážděným tónem, který ukazoval, jak nesnáší telefonování.

„Home Away, Toluca Lake.“

V hluku dopravy bylo špatně slyšet.

„Chtěl bych mluvit s panem Paynem Kellerem. Bydlí u vás, ale neznám číslo jeho pokoje.“

„Podívám se.“

„Nevím, který pokoj –“

„Nikoho s takovým jménem tady nemáme.“

„Ale –“

„Ještě něco?“

Frederick cítil, jak je muž netrpělivý, ale nevěděl, co říct.

„Payne –“

„Lituju, ale žádný host toho jména tu není.“

Frederick položil telefon, pak si koupil velkou dietní colu a vrátil se ke svému nákladáčku. Už předtím projel parkoviště motelu, ale Payneovo auto nikde neviděl. Frederick tušil, že se Payne nejspíš zapsal pod jiným jménem, ale nevěděl, u koho by to mohl zjistit.

Motel Home Away Suites se nacházel naproti čerpací stanici Mobil. Frederick zajel k čerpadlům. Zašel do servisu, kde našel automechanika, který právě měnil filtr na jedné sentře.

„Poslyšte, nemáte nějakou prázdnou krabičku? Potřeboval bych asi takhle velikou.“

Frederick naznačil rukama ve vzduchu nějakých dvacet pětadvacet centimetrů.

Automechanik mu dal krabici od vzduchového filtru a řekl, že je to zadarmo. Frederick ji zastrčil pod sedadlo a vylovil zpod něho rozbité vodní čerpadlo a pracovní triko, které nosíval, dokud se mu nenatrhla kapsa. Na tričku sice nebyl nápis Mobil ani jméno Payneovy autoopravny, ale bylo tmavomodré, zamazané od oleje a mělo pěkné úzké, profesionální proužky. Vpravo na hrudi bylo vyšité jméno: Frederick.

Frederick vložil vodní čerpadlo do krabičky, převlékl si tričko a pak zajel znovu k motelu. Vešel s krabičkou do haly a usmál se na recepčního za pultem, mladíka se zanícenými uhry na bradě. Na cedulce si přečetl jeho jméno: James Kramer.

S bouchnutím položil krabičku na pult.

„Já jsem Frederick tadyhle od pumpy naproti. Mám vyměnit čerpadlo jednomu chlápkovi, ale zapomněl jsem jeho jméno, je ale celej potetovanej křížema. Řek, že mu mám dát vědět.“

Přitom si dával pozor, aby se celou dobu, co čekal na Kramerovu dopověd – zná ho, nebo ne? – tvářil nezúčastněně.

„Zaplatil vám?“ zeptal se Kramer.

„Ne, ještě ne.“

„Tak to máte smůlu. Někdo ho zavraždil. Už tady kvůli tomu byli poldové.“

Frederick stál bez hnutí, usmíval se a nasadil prostoduchý, upřímný výraz.

„Cože?“

Kramer napodobil rukou revolver a ohnul palec. „Ten chlapík s křížema se jmenoval Faustina, ale nebylo to jeho pravý jméno. Je po něm. A není to jen tak, už tu byli policajti, kriminálka, dokonce i soukromá očka.“ Frederikovu hlavu náhle zavalila změť navzájem se překřikujících hlasů. Zněly jako dunění moře v noci. Kramer ještě něco říkal, ale Frederick už ho neslyšel. Neměl ani ponětí, jak dlouho Kramer mluvil, než se mu podařilo dát se zas trochu dohromady.

„…včera od rána do večera a povídali, že se ještě vrátí, ale ta kriminálka, to vůbec nebylo jako v nějakým televizním seriálu.“

„Payne je tedy mrtvý?“ zeptal se Frederick.

„Kdo je to Payne?“

„Jak jste říkal, že se ten člověk jmenoval?“

„Herbert Faustina, ten s těma křížema. Někdo ho zabil. Poldové po nás chtěli seznam lidí, který s ním mluvili nebo za ním přišli, takže byste si asi radši měl promluvit s nima.“

Frederick se jen těžko dokázal soustředit. V duchu se viděl, jak kráčí hotelovou halou s brokovnicí. Představoval si, jak střílí Kramera do hlavy a pak mu přiloží hlaveň pod bradu a ustřelí mu obličej. Viděl to jakoby zvenčí a díval se, jak se to děje, dokud Kramer neřekl něco, co ho vrátilo do reality.

„…ten chlap se tvářil, jako že je polda, ale já ho hned poznal. Pamatujete si na tu záležitost s těma nájemnýma vrahama, co se tu stala loni na podzim, a na všechno to střílení v Santa Monice? Tak to byl on! Přišel sem a dělal ze sebe poldu, jako kdyby ho nikdo neznal.“

„Hledal Paynea?“

„Faustinu. Byl tady dřív než policajti a jim se to ani trochu nelíbilo. Hlavně jeden z nich měl vzteká. Vyptával se mě na toho Colea přinejmenším tolik jako na Faustinu.“

„Jak se jmenoval?“

„Pardy nebo takhle nějak.“

„Nemyslím toho poldu, ale toho, na kterýho se vyptával.“

„Cole, křestním jménem Elvis. Vsadil bych se, že si ho změnil a že se nejdřív jmenoval jinak. Pamatujete si na tu střílečku? Loni před Halloweenem vyřídil pár chlapů. Vzpomínáte si?“

Frederick nechal krabičku na pultě a vrátil se k nákladáčku. Mezi zuby si povzdychl. Začalo to hluboko v jeho nitru a znělo to jako tiché zahvízdnutí, ale tlak, který z něj ten povzdech vyrazil, nepolevil. Naopak se zdálo, že ještě vzrostl – jako by u čerpadla spolkl hadici se stlačeným vzduchem, která se užívá k nafukování pneumatik, a teď byl plný studeného vzduchu. Měl ho i plné oči a chvěla se mu brada. Vydral se z něj vzlykavý výkřik a nakonec škytl. Cítil se opuštěný a vyděšený a zatoužil mít Paynea HNED TEĎ před sebou tak silně, až se mu žaludek sevřel jako pěst. Mlátil do volantu a do sedadel, brečel a odplivoval si, utíral si nudle u nosu a slzy, kopal do podlážky, bušil do palubní desky, svíral si dlaněmi hlavu a kvílel. Po chvíli se mu ulevilo. Pohlédl dolů na sebe. Tričko měl potrhané a na hrudi a břiše byla krev. Uvědomil si, že se poškrábal, ale vůbec si na to nevzpomínal.

Frederick byl vyděšený a rozzlobený současně. Rád by věděl, jestli Paynea oddělal ten soukromý čmuchal.

Soukromí detektivové nepracovali zadarmo. Někdo si je vždycky kupuje a platí jim za to, aby vykonali nějakou špinavou práci. Ten Cole nějak Paynea našel (zřejmě díky tomu pitomému knězi) a vylákal ho do Los Angeles.

Frederick náhle pocítil záchvat paniky, že Payne promluvil ještě dřív, než ho Cole zabil, možná že chrlil modlitby a mezi nimi prosil Colea o milost, Frederick to v duchu viděl tak jasně, jako kdyby se to odehrávalo přímo před ním – Payne nakonec po všech těch letech jejich tajemství neudržel a vytrysklo z něho jako šťáva z pomeranče, na který se dupne nohou – prsk! – a ze kterého stříkají semínka a dužina jako…

Frederickova hlava byla plná hukotu, který mu zamlžoval a svíral mozek, a cítil se, jako kdyby znovu spolkl hadici se stlačeným vzduchem. Ze všech sil si tiskl konečky prstů do očí. Tlačil si klouby prstů na spánky, ucpával si uši, tak silně, až ho bolest oslepovala. Když konečně přestal, pocítil ulehčení.

Hučení ztichlo.

Cole po nich nepochybně pátral už celá léta. Nějak přišel na Paynea a sešel se s ním, ale Payne pravděpodobně nic neprásknul, protože jinak by Cole jel rovnou do Canyon Camina, místo aby čmuchal v Paynově motelu. Colea někdo najal, aby je našel a zabil, a on oddělal Paynea. Teď přijde na řadu Frederick.

Nic jiného z toho Fredericku Conradovi nevycházelo: mají být popraveni. Mají zaplatit cenu, o které Payne vždycky tvrdil, že ji jednou budou muset platit. Pocítil náhlé ostré bodnutí paniky. Napadlo ho, že by měl okamžitě odjet z města na jih, do Mexika, až by se mu kouřilo ze všech čtyř pneumatik, ale…

Elvis Cole zabil Paynea.

Frederick by rád věděl, jestli taky zohavil Payneovo tělo. Viděl, jak Payne ječí bolestí a zároveň škemrá o milost. Cole za něco takového nejspíš dostal zvláštní příplatek. Frederick se rozplakal a rozmazaným závojem slz náhle viděl, jak se to odehrává přímo v jeho nákladáčku – Payne s ošklivou stařeckou kůží ležel nahý na sedadle a krvácel, zatímco postava, která se tyčila nad ním, mu kleštěmi strhávala z těla pruhy kůže. Payne řval bolestí.

Frederick si zacpal uši.

„Přestaň. Přestaň s tím řevem.“

Payne i Cole zmizeli, ale Frederickovi chvíli trvalo, než se uklidnil. Byl vyděšený a bylo mu zle z toho, co Cole Payneovi prováděl. Byl by nejraději utekl, ale s takovým nájemným vrahem, jakým byl Cole, v patách, to nebylo možné. Ten se nezastaví před ničím, a tak jedinou možností bylo zastavit jeho. A Frederick to musí udělat hned a nechat ho ZAPLATIT ZA PAYNEA.

Teď už se tím nemusel dál zabývat. Napadlo ho, že by se mohl vrátit do Home Away Suites a potrestat toho vychytralého užvaněného kluka, ale místo toho si znovu převlékl tričko a dojel k nonstop otevřenému dragstoru. Z telefonního automatu zavolal na informace.

„Které město?“

„Los Angeles.“

„Jméno?“

„Elvis Cole.“

„Nikoho s tímhle jménem tady nemám, ale mám tady kancelář soukromého detektiva Elvise Colea.“

„Jo, to mi bude stačit.“

Když si Frederick zapisoval číslo, srdce se mu už uklidnilo. Když měl jasný cíl, byl spokojený. A právě tak ho uspokojovalo pomyšlení na to, že pomstí Payneovu smrt.

22

Doprava se ve středu Los Angeles v pozdním odpoledni sunula po centimetrech. Spatně značené jednosměrné ulice, uspořádané jako hadí hnízdo, vedly k nesčetným a stejně špatně značeným nájezdům. Z těchto ulic se stala v podstatě parkoviště s jen občas se pohybujícími automobily. Chodci byli rozhodně rychlejší a cyklisté se míhali kolem jako žhavé čáry. Tolik o životě v rychlém pruhu.

V nitru jsem pociťoval naději, že jsem ve vyšetřování právě pronikl na druhou stranu dveří, protože znám Faustinovo skutečné jméno i jeho původní adresu. Hořel jsem nedočkavostí po dalším pátrání, přestože jsem si uvědomoval, že šance na úspěch jsou nepatrné a rozhodně se nemusím nikam dostat. Ale neustále jsem o tom přemýšlel, a možná právě proto jsem včas nezahlédl muže, který se ke mně blížil.

„Hej, kámo, co se to tady děje?“

Byl svalnatý, měl vyholenou hlavu a sluneční brýle s obroučkami z chromované oceli. Přicházel ke mně zezadu a ze strany sedadla pro spolujezdce, zatímco jsem vězel v dopravní špičce – jen další chodec mířící stejným směrem, dokud nesestoupil z chodníku. Usmíval se, takže lidé v okolních autech se mohli domnívat, že jsme přátelé. Všiml jsem si, že nese papírový sáček, a vzápětí jsem si uvědomil, že ruku má uvnitř.

Muž se ujistil, že jsem jeho sáček zaregistroval, pak volnou rukou otevřel dveře a vklouzl vedle mě. Namířil sáček na mě, ale držel ho přitom v klíně, aby ho okolní motoristé neviděli. Nepřestával se usmívat.

„Drž obě ruce na volantu, ty svině.“

„Svině,“ říkají ti správní tvrdáci.

„Má to čtyři rychlosti. Musím řadit.“

Vrhl letmý pohled na řadicí páku. Úsměv mu na tváři trochu zakolísal, jak jeho rozkaz, abych nespouštěl ruce z volantu, najednou vyšuměl do ztracena.

„Tak teda jednu pracku na šaltpáce, druhou na volantu, ty chytráku. Jestlipak víš, co mám v tom sáčku?“

„Ruku?“

„Atomovou bombu, kreténe. Uděláš všechno, co ti řeknu, nebo ti to napumpuju rovnou do břicha.“

„Jednu ruku na páce, druhou na volantu. Jak račte.“

„Podívej se do zrcátka. Vidíš ty dva v tý bílý toyotě za náma?“

Přímo za námi byl zelený lexus s mladou řidičkou, ale hned za ním jsem uviděl bílou toyotu. Seděli v ní dva muži.

„Jedou s námi?“

„To si piš, brácho, že je budem mít pořád za zadnicí. Jestli tě jenom napadne si se mnou zahrávat, postarají se o tebe. Rozumíš tomu?“

Vrhl jsem na něho rychlý pohled, ale žádný velký dojem na mě neudělal. S vyholenou lebkou a svaly mamlase z posilovny si hrál na drsňáka, a možná jím i byl, ale každopádně vypadal jako herec, který vyhrává rvačky bez potu, protože žije v umělém světě, ve kterém je každá žena Miss loňského června.

„Jak bych tomu mohl nerozumět,“ odpověděl jsem, „když je mám za zadnicí? Ale teď, když už jste mě dost postrašil, mi řekněte, kdo jste a co chcete.“

„Goldenův počítač.“

Znovu jsem mrkl do zrcátka. Ani jeden z chlápků v toyotě nevypadal na Goldena, ale docela jistý jsem si tím být nemohl.

„Myslíte si snad, že ho vozím sebou v autě? Nemám ho tady.“

„Kde ho teda máte?“

„U kamaráda v Culver City. Nechal jsem si ho tam v úschově.“

„Tak dobrý. Dojedem si teda pro něj ke kámošovi.“

„Poslal vás Golden?“

„Do toho ti nic není.“

„Je v tý toyotě?“

„Jed k tomu svýmu kámošovi.“

Zacvakal „atomovou bombou“, aby mně připomněl, že by taky mohla bouchnout, takže jsem jen pokrčil rameny.

„No tak jo. Když je to vaše přání.“

Nejeli jsme po dálnici, ale vyjeli z centra na jih a pokračovali po ulicích. Bylo to mnohem rychlejší. Jen hodina dvacet minut.

Když jsme dojeli do Culver City, zamířil jsem jednou ulicí obytné čtvrti k zadnímu traktu obchodů, s naším doprovodem stále v zádech. Nechtěl jsem, aby viděli, kam jdeme, ale na to bylo už teď příliš pozdě.

„Kam to jedem?“

„Má tady poblíž malý krámek. Teď už bude mít zavřeno, ale ještě tam bude a počítač taky.“

„Jak se jmenuje, ten tvůj kámoš?“

„Joe.“

„Jestli bude dělat potíže, tak to schytá.“

„Rozumím. Vy jste přece ten chlap s bouchačkou.“

„Tak si to zapamatuj.“

Zabočil jsem do uličky za řadou obchodů, kde měl svůj podnik Joe Pike, a zastavil na místě pro zásobování přímo před zadním vchodem. Nalevo stál Joeův naleštěný džíp a stejně nablýskaný nákladní chevrolet stál vpravo. Bílá toyota zabrzdila těsně za mnou a zablokovala mě. Na dveřích bylo malé šedivé kukátko.

„Tak tady to je,“ prohlásil jsem.

Můj spolujezdec pohlédl na dveře. Visela na nich cedule:

STŘELNÉ ZBRANĚ

vstup se zbraní v ruce není nutný

„Co je to, k čertu? Obchod s bouchačkama?“

„Jo, ten mu patří. Má jich víc.“

Zmáčkl jsem dvakrát klakson a chlap se sáčkem sebou škubl. Namířil na mě zbraň zasunutou v papíru.

„Blbče! Co to děláš?“

„Uklidněte se. Jinak by po zavírací hodině neotevřel. Musel jsem ho upozornit, že přicházíme zezadu. Chcete ten počítač, nebo ne?“

Čekal jsem bez pohybu, dokud na mě sáčkem nemávl, abych vystoupil. Udělal jsem to, on rovněž, a pak jsme šli spolu ke dveřím. Zastavil jsem se před nimi, zatímco on si stoupl stranou, aby ho nebylo kukátkem vidět. Přesně tak to udělal Pike, když jsme šli navštívit Goldena.

„Můžu už zaklepat?“ zeptal jsem se.

„Už to dávno mělo bejt.“

„Už jste někdy něco takového dělal?“

„Koukej zaťukat, debile.“

Udělal to za mě. Volnou rukou zabušil třikrát na dveře – BUMBUMBUM – a druhou na mě přitom nepřestával mířit svým sáčkem. Po třetím bouchnutí se mu za zády vynořil Joe Pike, jako by vyrostl ze země. Levou rukou nadhodil sáček vzhůru a pravačkou mu pak ozbrojenou ruku odklonil a zkroutil. Potom ho přirazil obličejem dolů na nárazník svého nákladáčku. Zaznělo to, jako když shodíte ze střechy meloun. Dva chlapíci, kteří dělají v Pikeově obchodě, už drželi na zemi ty kašpárky z toyoty. Oba měli černé sigy pětačtyřicítky a oba mohli zvítězit ve střelbě nad místními policajty, kdy by si jenom vzpomněli. A oba už to taky udělali.

Zvedl jsem sáček a ukázal Pikeovi, co jsem v něm našel. Fešácká malá osmatřicítka s velice krátkou hlavní.

„Golden,“ poznamenal jsem jen.

„Jo tak,“ odvětil Pike.

Pike odlepil svého chlapa od nákladáku a obrátil ho čelem ke mně. Měl slušně zřízený obličej. Pokoušel se zachytit zdravou rukou zlomenou paži, ale za tu ho dosud držel Pike. Přikrčil jsem se, abych se mu mohl dívat přímo do očí, a v jeho donedávna tvrdých očích seděl strach.

„Jak se jmenujete?“

„Rick.“

„Tak dobře, Ricku. Tihle chlapi jsou profesionálové, kdežto ty jsi jen ubohý amatér. Rozumíš tomu?“

Přikývl. Myslím, že se ze všech sil držel, aby se nerozplakal.

„Co jste měl udělat, až byste měl ten počítač v ruce? Měl jste někomu zavolat, nebo ho někam přivést, či co?“

„Zavolat.“

„Ceká na to zavolání?“

„Jo.“

„Necháme ho, ať mu zatelefonuje, co říkáš, Joe?“

V Rickově kapse jsme našli stříbrný mobil, Samsung, a nechali jeho majitele vyhledat v seznamu Goldenovo číslo a vytočit ho. Telefon začal vyzvánět.

Když to Golden zvedl, vzal jsem si hovor sám.

„Platíte těm chlapům taky zdravotní pojištění?“

„Kdo je tam?“

„Dva z těch vašich idiotů leží svázaní na zemi a Rick má zlomenou ruku. Myslím, že i nos. Mám snad přijet osobně, abych vám to vysvětlil?“

Došlo mu, s kým mluví. Zatímco si to promýšlel, bylo v telefonu ticho.

„Řek jste, že mi ten počítač dáte zpátky.“

„Až se ukáže, že ta vaše děvčata spolupracují s policií, a ověří se jejich výpovědi. Až budu spokojený a bude jasné, že řekly pravdu, dostanete ho zpátky.“

„Bez počítače mám po kšeftu.“

„Smiřte se s tím, Stephene. Za to, co jste provedl, si zasluhujete trest. Je vám to jasné?“

„Jo, je mi to jasný.“

„Co by asi tak udělal detektiv Pardy, kdyby věděl, že jste na mě poslal ty ubožáky, aby mě napadli?“

„Neměli vás napadat. Měli jen dostat zpátky ten laptop.“

„Nedostali ho.“

„Bez počítače přicházím o prachy. Koukněte, chcete nějaký prachy? Koupím ho od vás. Kolik byste za něj chtěl?“

Praštil jsem mu s telefonem a zakroutil v úžasu hlavou.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Pike.

Vzali jsme jim pistole a řidičské průkazy s fotkami a pak jsme je nechali běžet. Jen co zmizeli, postavil se Pike vedle mě k mému autu. Začínalo být šero a já už chtěl jet domů.

„Dovol, abych se tě na něco zeptal,“ ozval se.

Čekal jsem.

„Jak se ti vůbec takový chcípák jako Rick mohl dostat až na kůži?“

Řekl jsem mu o svém setkání s Pardym a Diazovou a co jsem zjistil o muži jménem George Reinnike. Rick se ke mně dostal tak blízko jen proto, že jsem byl nepozorný a dumal v té chvíli o Reinnikeovi.

Pike už neřekl nic. Zkoumavě na mě hleděl a já cítil, že malá část mého já se hluboce stydí.

23

DRAVEC

Operátorka na informacích dala Frederickovi adresu a telefon detektivní kanceláře Elvise Colea na Santa Monica Boulevardu. Frederick tam ale nevolal, protože se bál, že by telefon mohl Colea vyplašit – místo toho se tam rovnou rozjel. V postranní uličce o dva bloky dál našel místo na parkování a pak se s brokovnicí vydal zpátky. Nesl ji v pouzdře, které měl zastrčené v podpaží. Zdálo se, že pouzdro nebudí žádnou pozornost. Frederick se těšil z pomyšlení, že lidé, kteří si ho přece jen všimli, se domnívají, že je v něm nějaký hudební nástroj, kulečníkové tágo nebo rybářský prut. Lidi jsou tak předvídatelně hloupí!

Coleova kancelář se nacházela ve starší pětipatrové budově ve španělském stylu. Z ulice k ní vedl úzký vestibul se schodištěm a rozhrkaným výtahem do vyšších pater. Naproti výtahu visela orientační tabule se štítky nájemníků. Cole měl kancelář ve čtvrtém poschodí.

Frederick nastoupil do výtahu. Jakmile se zavřely dveře, zatáhl za zip a pouzdro rozepnul. Pak se dveře ve čtvrtém poschodí otevřely. Frederick vystoupil a zaváhal. Srdce mu bušilo a cítil svrbění na zátylku. Ustoupil k výtahu a přidržel zavírající se dveře. V duchu se ptal, jestli ho Cole pozná či nikoli. Kdyby ho Cole spatřil jako první, byl by zřejmě schopný ho vyřídit. Frederick si to všechno promýšlel. Bude muset jednat rychle a zabít Colea dříve, než si uvědomí, co se děje, ale byl tady jeden problém…

Frederick neměl tušení, jak Cole vypadá.

Stál ztuhlý u výtahu, srdce mu bušilo jako kladivo a v duchu viděl kancelář plnou mužů. Jak pozná, který z nich je Cole?

Odstoupil od výtahu a vykročil po chodbě. Rozhodl se, že zabije každého, koho v Coleově kanceláři najde.

Přešel kolem jedněch pootevřených dveří a uslyšel, že v místnosti hovoří nějaká žena. Z těch otevřených dveří neměl dobrý pocit. Našel Coleovu kancelář – ta byla zavřená – zastavil se před ní a zhluboka dýchal. Pravou ruku zasunul do pouzdra s brokovnicí a položil ukazováček na spoušť. Ujistil se, že zbraň je odjištěná. Levičkou sevřel pažbu. Cítil, že ji má kluzkou a vlhkou.

„Není tam,“ řekla nějaká žena.

Frederick sevřel knoflík dveří a pokusil se jím otočit, ale zvlhlá dlaň po něm sklouzla.

„Ani nepřijde, určitě ne do tý doby, než bude po celým tom zmatku.“

Frederick kroutil a trhal knoflíkem, tlačil do dveří, ale nedokázal je otevřít.

„Promiňte.“

Teprve teď si Frederick uvědomil, že na něj někdo mluví. V otevřených dveřích proti Coleově kanceláři stála vkusně oblečená mladá žena s dlouhými nehty. Za ní Frederick viděl starší ženu u psacího stolu. Vytáhl ruku z pouzdra a dokázal se na ni usmát.

„Dobrý den. Měl jsem tohle doručit panu Coleovi.“

„Už sem skoro nechodí. Ale jestli chcete, můžete mu to nechat u nás.“

„Díky, to je od vás hezké, ale to já nemůžu. Nevíte, kdy přijde?“

Frederickovi se nezamlouvalo, že vrhla pohled na jeho pouzdro, jako by se snažila zjistit, co je uvnitř.

„Neviděla jsem ho už kolik týdnů,“ odpověděla. „Vím, že sem občas zajde, ale nebývá tady pravidelně.“

„Aha, rozumím… Nemá nějakou sekretářku nebo něco takového?“

„Ne, bývá tu sám. Ale vážně to můžete nechat u nás. Už jsme mu takhle párkrát něco předávali.“

Frederick zvažoval své možnosti. Uvnitř by pravděpodobně našel Coleovu adresu. Nejraději by vykopl dveře, ale v přítomnosti tolika lidí v okolních kancelářích si to nemohl dovolit. Colea by sice odpráskl, a bylo by mu jedno, že to viděli, ale kdyby měl někdo vidět, jak se mu vloupal do kanceláře, znamenalo by to pro Colea varování.

„Kde bydlí?“ zeptal se tedy.

V ženiných očích se objevil ledový výraz. „To nevím.“

„Mohl bych mu to odvézt domů,“ nevzdával se Frederick. „Určitě by byl rád.“

„Je mi líto, ale v tom vám nepomůžu.“

Frederick viděl, jak se od něho upjatě odvrací. Cubka. Ještě jednou zkusil otevřít dveře Coleovy kanceláře a pak se vydal zpátky k výtahu. Vrátí se sem později, až budou všichni pryč. Pak zjistí, kde ten chlap bydlí.

24

Když jsem se vrátil domů a začal hledat na mapě Kalifornie Anson, hodiny ukazovaly tři čtvrtě na osm. Byla to nepatrná červená tečka na dálnici č. 86, jihovýchodně od Salton Sea. Zavolal jsem na informace, řekl operátorce, že chci telefon na jistou osobu v Ansonu, a pak jsem se zeptal, zda tam má někoho jménem Reinnike. „Ne, pane, nikdo takový tu není.“

Nejbližšími obcemi byly Alamorio a Westmorland. „A co v Alamoriu nebo Westmorlandu?“

„Lituju, pane.“

Zeptal jsem se na další obec.

„Calipatria?“

„Tam ano, Alex Reinnike v Calipatrii.“

Přepojila mě na počítač dřív, než jsem jí stačil položit další otázky, a tak jsem si zapsal číslo a pak zavolal na informace znovu. Sdělil jsem operátorce, že se chci zeptat na další obce, a požádal ji, aby mě nepřepojovala na automat.

Za tři minuty jsme prošli šest dalších obcí v blízkosti Ansonu a já získal další jméno: Edelle Reinnikeová z Imperiálu.

Prohlížel jsem si obě jména a čísla a pak si došel do kuchyně pro sklenici studené vody. Vypil jsem ji a vrátil se k telefonu. Byl jsem rád, že to nebyl gin. Třásly se mi ruce.

Nejprve jsem vymačkal číslo Alexe Reinnikea, protože Calipatria byla blíž k Ansonu. Podle hlasu se dalo soudit, že Alexu Reinnikeovi může být nějakých pětatřicet. Trpělivě poslouchal, zatímco jsem mluvil o Reinnikeovi z Ansonu, a pak se ho zeptal, zda nejsou příbuzní.

Když jsem skončil, řekl: „Rád bych vám pomohl, ale přistěhoval jsem se sem teprve loni v dubnu, když jsem odešel od vojenského námořnictva. Pocházíme z Baltimoru a toho pána, na kterého se ptáte, vůbec neznám.“

Poděkoval jsem mu a potom zavolal Edelle Reinnikeové.

Paní Reinnikeová zvedla telefon po čtvrtém zazvonění a její hlas zněl trochu přidušeně. Někde v pozadí byla puštěná televize tak hlasitě, že jsem poznal, na co se dívá. Kolo štěstí.

„Kdo je tam? Haló, kdo je to? Je tam někdo?“

Křičel jsem, aby mě slyšela.

„Počkejte, stáhnu zvuk. Tady někde by měl být ovladač. Kde ho sakra mám?“

Vydala mručivý zvuk, jako když se pro něco shýbá nebo jako odněkud vstává, a pak televize umlkla.

„Kdo je tam?“ zeptala se znovu.

„Jste Edelle Reinnikeová?“

„Ano. A kdo jste vy?“

„Jmenuju se Cole. Potřebuju vědět, jestli neznáte někoho jménem George Reinnike z Ansonu.“

„Já ale nebydlím v Ansonu. Ten je u jezera nad náma.“

„Ano, paní, já vím. Jen bych rád věděl, jestli George Reinnikea neznáte.“

„Ne.“

„Žijí ve vašem okolí ještě nějací jiní Reinnikeovi?“

„Teď už ne. Bylo jich tu pár, ale už umřeli. Mám dva syny a pět vnoučat, ale už jsem je neviděla tak dlouho, že klidně můžou být taky po smrti. Zijou v Egyptě. Až na moje syny jsem nikdy nepoznala Američana, který by bydlel v Egyptě.“

Když hovoříte s lidmi, dozvídáte se podivuhodné věci. „A bydlel některý z těch Reinnikeových, kteří už zemřeli, v Ansonu?“

Neodpovídala, takže jsem předpokládal, že přemýšlí. „Už je to dlouho, paní Reinnikeová. George žil v Ansonu asi před šedesáti lety. Tehdy byl ještě dítě, nejspíš mu nebylo ani deset. Operovali mu nohy.“

Ani teď neodpovídala.

„Paní Reinnikeová?“

„Měla jsem bratrance, který měl něco s nohama. Když jsme se všichni sešli, musel vždycky sedět s rodiči a nemohl si hrát s ostatníma dětma. Tenhle George byl syn mý tety Lity. Já byla starší. On musel pořád sedět.“

„Takže jste George Reinnikea znala?“

„Jo, toho s těma nohama. Bydleli v Ansonu. Předtím jsem si na něj nevzpomněla, ale teď už se mi rozsvítilo.“

„George tam pořád ještě žije?“

„Naposled jsem ho viděla, když jsme byli ještě děcka. Nijak zvlášť jsme se nekamarádili. Z nějakýho důvodu jsme s tímhle příbuzenstvem nebyli dvakrát zadobře.“

„Nemáte náhodou jeho telefon nebo adresu?“

„To už jsou léta.“

„Možná nějaké staré telefonní číslo nebo rodinné album. Nebo třeba starou vánoční pohlednici. Lidi si takové věci přece schovávají a potom na ně zapomenou.“

„Mám nějaký věci po mamince, ale už nevím, co všechno tam je.“

„Nemohla byste se kouknout?“

„V jedny skříni mám nějaký starý fotky. Možná že na nich George je, ale nevím to jistě.“

Nezdálo se, že ji náš rozhovor plní bůhvíjakým nadšením, ale věci musíte brát tak, jak jsou.

„Bylo by skvělé, kdybyste se podívala, paní Reinnikeová. Nevadilo by vám, kdybych se u vás zítra stavil?“

„Přijedte, ale jedině v případě, že se mi nebudete pokoušet něco prodat. O nic takovýho já nestojím.“

„Nebojte se, paní Reinnikeová, já nic neprodávám. Jenom se snažím najít George.“

„Tak dobře. Řeknu vám, kde bydlím.“ Napsal jsem si adresu a zavěsil. Stál jsem u stolu a stále ještě se mi třásly ruce, ale už ne tolik.

Zkoumal jsem mapu jižní Kalifornie. Anson byl uprostřed ničeho. Jaké mám vůbec šance? Když jsem byl malý, mizela matka na celé dny a někdy i týdny. Nikdy jsem nevěděl, kam chodí či jezdí, ale jižní Kalifornie byla od místa, kde jsme žili, přece jen daleko, takže nebylo pravděpodobné, že by se dostala až tam. Ale těžko říct. Odcházela z domova stále znovu a znovu. Dědeček si občas někoho najal, aby ji hledal.

KEN WILSON

MIAMI, FLORIDA

Wilson seděl otráveně ve tmě na verandě s pocitem, že je starý, a poslouchal kvákání žab u břehů Banana River. Na síť, která ho jediná dokázala ochránit před mračny moskytů a komárů naplňujících večer vražedným pištěním, dosedaly můry velikosti dětské dlaně. Wilson se domníval, že by stačilo prostrčit prst sítí, a komárů by se slétlo tolik, že by mu do svítání vysáli všechnu krev. Přemýšlel o tom, že to udělá. Myslel si, že by vůbec nebylo špatné, kdyby jeho neuspořádaný, na kusy rozbitý život už skončil.

Místo toho se napil skotské s ledem a začal hovořit ke své zemřelé manželce.

„Neměla jsi mě opouštět. Bylo to od tebe hnusný mě tady takhle nechat. Podívej se, jak tady teď sedím sám, jenom se na mě koukni.“

V láhvi ještě nějaká skotská byla, ale on zůstal sedět, sám se sebou na verandě malého domku, v němž manželčině po skonu panovala naprosto odlišná atmosféra.

Wilson pohřbil manželku teprve před třemi týdny. Edie Wilsonová byla jeho třetí ženou. Musel to zkusit třikrát, než našel tu pravou, ale jakmile ji nalezl, zůstali spolu osmadvacet let a za tu dobu nikdy, ani jedinkrát, vážně nelitoval, že si ji vzal. Neměli děti, protože v době, kdy se poznali, už na to oba byli příliš staří, a byla to škoda. Wilsonová první žena děti nechtěla a jeho druhé manželství, díkybohu, netrvalo dost dlouho na to, aby si je vůbec stihli pořídit. Tehdy se to nezdálo důležité, protože jako mladý muž měl jiné zájmy, ale s přibývajícím věkem toho začal litovat. Zvlášť ve chvílích, kdy se pustil do skotské.

Wilson vyprázdnil sklenku, vyplivl do ní zpátky několik napolo rozpuštěných kostek ledu a pak ji postavil na podlahu u nohou.

„Pojd k tátovi,“ zahučel.

Z proutěného stolku vzal dvaatřicítku Smith & Wesson a položil si ho do klína. Tuhle zbraň měl od svého návratu z Koreje, koupil si ji za pět dolarů v zastavárně v Kansas City v Kansasu. Byla stříbrná, s krytem na úderníku, pažbou vyloženou bílým bakelitem a vždy se mu zdála pro jeho ruku příliš malá, ale nevadilo mu to.

Přiložil si revolver ke spánku a zmáčkl spoušť.

Cvak.

Před šestnácti lety Wilson prodal svou detektivní kancelář a odešel do důchodu. Sbalili si s Edie věci a přestěhovali se na jižní Floridu, kde si koupili domek u řeky, který se líbil víc jí než jemu, ale tak už to v životě chodí. Ten den, kdy se balili, vyndal z revolveru náboje a už nikdy nepocítil potřebu ho znovu nabít. Ty dny, kdy ho potřeboval mít nabitý, už byly dávno pryč, doba, kdy potřeboval „něco malého“ u boku pro případ, že by se události nevyvíjely podle jeho představ. Revolver už byl bez munice šestnáct let.

Ale teď se to mělo změnit.

Wilson měl pěknou novou krabičku s náboji. Otevřel ji jen trochu, pár kousků z ní vyklepal a pak krabičku odložil vedle brýlí. Náboje ráže .32 byly malé, ale dokázaly vykonat dobrou práci. Vytáhl bubínek, pečlivě do něj střelivo vložil a pak ho zasunul zpátky tak, aby pěkně zapadl na své místo. Jakmile se ozval správný zvuk, zašklebil se.

„Tohle si zaslouží další skleničku, nemyslíš?“

Odložil revolver na proutěný stolek a šel dovnitř pro další skotskou s ledem. Právě když se s ní vracel, zazvonil telefon. Řekl si, že ho nezvedne, ale pak si pomyslel, že už je pozdě, takže by to mohlo být něco důležitého – kdyby ovšem bylo ještě později, napadlo by ho, že je to třeba Edie, která o něho má starost.

Ohlásil se tak, jak to dělal vždy, přestože to Edie nesnášela a stěžovala si: Proboha, Kenny, tohle je náš domov, žádná kancelář, nemohl bys třeba říkat: prosím nebo tak něco, jako každý normální člověk?

Wilson se však držel svého.

„Ken Wilson.“

„Pane Wilsone, tady je Elvis Cole. Pamatujete si na mě?“

Ovšemže si na něho pamatoval, přestože od chvíle, kdy spolu hovořili naposledy, uběhla už pěkná řádka let.

Chlapcův hlas od té doby zmužněl a přinášel mu vzpomínky jako smečka chrtů, která vystřelila za králíkem.

„Tak jak se vede, mladý muži? Proboha, vždyť už je to osm nebo devět let. Máme dobré spojení. Připadá mi, jako kdybys volal z protějšího domu.“

„Jsem v Los Angeles, pane Wilsone. Vím, že tam u vás už je pozdě. Nezlobte se.“

„Ještě jsem nespal. No, popravdě řečeno, mluvím si tady sám pro sebe a popíjím skotskou. Taky ti jednou bude tolik jako mně a nebudeš mít co na práci. Tak, jak to jde, chlapče? Můžu pro tebe něco udělat?“

Wilson se rozhodl, že Elvisovi o Edie neřekne, tedy pokud se na ni ten hoch přímo nezeptá, a i v tom případě si nebyl jistý, jestli nezalže a nenamluví mu třeba, že už spí nebo něco podobného. Kdyby o tom totiž Elvisovi řekl, rozplakal by se, a on už plakat nechtěl, už nikdy.

„Rád bych se vás zeptal na něco, co se týká mojí mámy.“

Tak už je to tady zas, přesně jako když spolu začínali. „Jistě, ven s tím.“

„Víte, kde je tady Salton Sea?“

„Někde u San Diega, ale víc ve vnitrozemí, těsně nad Mexikem, není to tak?“

„Ano, pane Wilsone, v pustině mezi oceánem a Arizonou.“

„Jo, vím.“

„Neříká vám něco jméno George Reinnike? George Llewelyn Reinnike?“

Wilson si jméno tiše zopakoval, jestli v něm nevyvolá nějakou vzpomínku, ale usadilo se někde v temných vodách jeho minulosti, aniž by se něco hnulo. V té temné hlubině plave mnoho jmen a většina příliš hluboko, než aby se dostala na hladinu.

„Ne, nic mi to neříká. Kdo to má být?“

„George Reinnike z malého městečka u jezera, které se jmenuje Anson. Před několika dny přijel do Los Angeles, aby mě vyhledal. Předevčírem večer ho někdo zastřelil, ale před smrtí ještě stačil něco říct. Jedné policistce řekl, že je můj otec.“

Ken Wilson chvíli neodpovídal. Chlapcův tón byl tak věcný, jako by byl policistou podávajícím hlášení, ale slova z toho hocha tryskala s důvěrně známou energií plnou naděje. Wilson neslyšel toho kluka takhle mluvit už spoustu let.

Pak pomalu odpověděl.

„Proč mi voláš, synku?“

„Protože jste znal mou mámu.“

„Aha.“

„Znal jste ji líp, než jsem ji kdy znal já.“

„To bych neřekl.“

„Vím to, pane Wilsone. Něco jsem o ní věděl, ale vy jste znal ty její stránky, které já jsem znát nemohl. Rád bych teď věděl, jestli je možné, že by matka odjela až do jižní Kalifornie. Myslíte, že se tam mohli setkat?“ Wilson si pomyslel, jak toho chlapce obdivuje. Tolik let už uběhlo, a on stále ještě hledá tátu.

„Pane Wilsone?“

„Nech mě přemýšlet.“

Na pátrání po tom hochovi ho najali celkem pětkrát. Pokaždé utekl k lunaparku, ve kterém vystupovala lidská dělová koule, protože jeho ztřeštěná matka, běhna, která byla stejně šílená jako štěnice v pátek večer, cpala klukovi do hlavy nesmysl, že jeho táta právě tohle dělá. Při sedmi jiných příležitostech, z toho čtyřikrát ještě před chlapcovým narozením, najal Elvisův dědeček Wilsona na to, aby našel jeho matku. Pokaždé utekla, aniž by někomu řekla, kam nebo proč jde, prostě najednou zmizela, a když se probudili, zjistili, že je pryč a nenechala žádnou zprávu.

Většinou se vrátila, až se jí chtělo, a chovala se, jako by nikdy neodešla. Jiné to bylo jedině, když ji Wilson vypátral. Pak se podle instrukcí jejího otce ujistil, že je v pořádku, zavolal mu, kde se dcera nachází, a čekal, až si pro ni stařík přijede. Zdálo se, že svoje cesty nikdy neplánovala ani pro ně neměla žádný motiv. Pocítila prostě nutkání zmizet a zmizela – jako pes, který proleze pod plotem jen proto, aby se mohl proběhnout na svobodě. Jezdila stopem jakýmkoli směrem, kterým kdo jel, vracela se po svých stopách, pohybovala se v kruzích, které nikam nevedly, strávila jednu noc s beatniky nebo hippies, další noci s kolegyněmi, pokud se jí podařilo najít místo servírky a s ním i ubytování. Její toulky se vždycky zdály bez cíle, ale několikrát se na nich dostala hodně daleko. Sice ne až do Kalifornie, ale docela blízko. Kdo mohl vědět, jestli tam nebyla a neodjela odtamtud ještě dřív, než ji Wilson našel, nebo si neudělala výlet, o kterém neměl zdání? Wilson se angažoval jedině, když ho najal její otec.

„Už si tak dobře nevzpomínám,“ odpověděl nakonec, „takže se na to nemůžeš plně spolehnout, ale to jméno ani městečko mi nic neříká. Tvá matka se přede mnou o ničem takovém nezmínila a já jsem po ní nikdy až tak daleko nepátral, ale jak říkám, je to už dávno.“

„Rozumím.“

„Několikrát se dostala hodně daleko, takže za jistých okolností klidně mohla dojet až tam. Neříkám ale, že tam byla. Nevím to, ale ptal ses, jestli je to možné, a já si myslím, že možné by to bylo.“

„Rozumím. Ale potřebuju se vás zeptat ještě na jednu věc…“

„Můžeš se zeptat na cokoliv.“

„Vždycky jsem si myslel, že sama neví, kdo je mým otcem. Vyvodil jsem si z toho, že právě proto se ani nikdy nedozvěděl, že existuju…“

Wilson věděl, kam s tím chlapec míří, ale nechal ho, aby se tam dostal po svém.

„Rád bych věděl, jestli se stýkali ještě po mém narození. Jinak by ten Reinnike nemohl znát mé jméno.“ Wilson o tom důkladně přemýšlel, protože na tom něco bylo. Nakonec řekl:

„Tvůj dědeček vždycky prohledal věci tvé mámy. Musel to dělat, a neměl by sis kvůli tomu o něm myslet nic špatného, protože se bál, že zase znova uteče a někde ji zavraždí, takže jí prohledával její –“

„Nemusíte ho omlouvat, pane Wilsone. Vím, čím si prošel. Já si tím prošel taky.“

„Kdyby byl našel nějaké dopisy, řekl by mi o tom. Tvoje teta taky, a té by rozhodně nic neuniklo, ale nikdy mi neřekli, že by něco takového našli. Určitě bych se o tom byl dozvěděl, zvlášť potom, co jsi začal utíkat ty, ale –“ Cole ho přerušil.

„Bylo by to tedy možné?“

„Když chtějí dva lidi být spolu, udělají pro to první poslední. Nemyslím si, že je to pravděpodobné, vzhledem k tomu jaká byla, ale…“

Wilson chtěl ještě něco dodat, ale všechno ostatní už by byla lež. Ten chlapec už toho i tak má plnou hlavu, „…ale prostě to nevím.“

„Tak dobře, pane Wilsone, to mi stačí. Chtěl jsem jen znát váš názor. Jako vždycky.“ Wilsona zahřála jeho slova u srdce.

„Skoda, že ti nemůžu pomoct víc.“

„Pomohl jste mi. Jako už mockrát.“

„A co ten Reinnike? Máš nějakou stopu, něco, co by ho spojovalo s tvou mámou nebo s tebou?“

„Ne.“

„Živil se jako lidská dělová koule?“

Elvis Cole se zasmál, ale byl to nervózní smích.

„To nevím. Ale chci to zjistit.“

„Možná bys měl nechat udělat testy DNA.“

„Už jsem na to myslel. Nejdřív ale musejí najít nejbližší příbuzné a dostat od nich svolení.“

„No, oba přece víme, že existujou způsoby, jak to obejít. Jsem starý chlap, ale věděl bych jak na to.“

„Asi už bych měl končit, pane Wilsone. Moc ode mě pozdravujte paní Wilsonovou.“

Kenu Wilsonovi zatrnulo u srdce. Měl slzy na krajíčku a pohlédl na malý revolver.

„Volej častěji,“ řekl. „Schází mi to, když si s tebou nemůžu popovídat.“

„Slibuju.“

Wilson se odmlčel. Tady seděl on, na Banana River, a bavil se s mužem, kterého znal ještě jako malého kluka a který byl pro něj téměř jako syn.

„Vždycky jsem byl na tebe hrdý, na to, jak ses změnil a vypracoval, synku. Tak by si měl vést každý chlap, ale většina jich to ani nezkusí. Tobě se to povedlo a já ti to moc přeju.“

„Asi už bych měl skončit.“

„Jo, už půjdu spát. Dávej na sebe pozor.“

Už chtěl položit telefon, ale vtom si ještě na něco vzpomněl.

„Elvisi?“

„Ano?“

„Nezáleží na tom, kdo byl tvůj táta. Ty jsi ty. Slyšíš, co ti říkám? Ale žádná slepá ulička neexistuje – rozhodně ne v téhle hře. Hledej dál. Najdeš to, co potřebuješ najít.“

„Díky, pane Wilsone.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou.“

Ozvalo se zaklapnutí telefonu a Wilson rovněž položil sluchátko. Znovu bylo naplno slyšet žáby a třepotání můr a z jeho sítí pokryté verandy se znovu stala temná klec. Jeho malý domek na Banana River se při hovoru s chlapcem zdál jasnější, ale nyní jej zase zavalila tma.

„Proč jsi mě takhle opustila?“

Dal si poslední doušek skotské a pak uchopil revolver. Vytáhl bubínek a vytřásl náboje. Nechal to všechno ležet na proutěném stolku a šel si lehnout. Při usínání myslel na Edie a na to, v čem ji zklamal, a na všechno, v čem selhal sám, ale nakonec pocítil mlhavou naději, že s tím chlapcem to udělal dobře.

25

VLOUPÁNÍ

Frederick se zdržoval v blízkosti domu s Coleovou kanceláří, dokud z podzemních garáží neodjela všechna auta, a pak vyjel do pátého patra, kde se schovával na pánském záchodě až do osmi do večera. Když měl pocit, že už všichni odešli, sestoupil opatrně do čtvrtého patra a došel ke Coleově kanceláři. Měl obavy, že by ho mohl objevit noční hlídač nebo uklízečky, takže zvolil nejrychlejší možnost – vypáčil dveře montážní pákou. Cole okamžitě zjistí, že se mu někdo vloupal do kanceláře (a právě tak to zjistí noční hlídač na obchůzce), ale Frederick pracoval rychle. Shrábl Coleův adresář a ze zásuvek psacího stolu pobral všechny účtenky, dopisy a úřední dokumenty. Bral všechno, na čem by mohla být jeho soukromá adresa. Pak seběhl po schodech a doběhl k autu. Pracoval v rukavicích. Nechtěl se zdržovat probíráním ukradených věcí; rozhodl se, že to udělá až doma, v bezpečí. Dneska měl moc špatný den, takže byl opravdu rád, když konečně dojel domů. Rád spal ve své vlastní posteli. Cítil se v ní v bezpečí. Navíc měl štěstí, protože hned třetí účtenka, kterou vzal do ruky, byla adresována domů. Té noci se mu o Coleovi zdálo. Zdálo se mu, jak řve bolestí.

26

Toho rána v půl čtvrté se doprava pohybovala s profesionální elegancí. V onen ranní čas se řidiči velkých kamionů, kteří věděli, kdy je vhodné jezdit po dálnicích, sunuli plynule a nijak jsem jim nevadil. Když jsem se dostal do Coachella Valley a odbočil na jih mezi rozeklané horské hřbety, byla už světla města s počínajícím svítáním méně výrazná.

Salton Sea bylo největší a nejníže položené jezero v Kalifornii. Naplňovalo mělkou kotlinu Salton Sinku jako zrcadlo položené na poušť. Bylo mělké, protože tady byla rovina, a obklopené holou pouští a sluncem rozpálenými skalami jako nějaká zapomenutá louže v pekle. Když pravidelně kvetoucí řasy zvadly, páchlo to tam právě jako v jámě pekelné. V plném létě mohla teplota na březích jezera vystoupit až na padesát stupňů, ale nyní vzduch proudící dovnitř otevřeným okénkem příjemně chladil a nepáchl.

Projel jsem po západním okraji jezera kolem pelikánů a rybářů, lovících ze skal tilapie a jiné ryby. Jakmile jsem nechal jezero za zády, dno údolí se začalo rychle zvedat. Přejížděl jsem mostky přes zavodňovací kanály a křižovatky s farmářskými silničkami bez dopravních značek, kolem nichž se rozkládaly malé obce, které vypadaly všechny stejně. Do Ansonu jsem dojel za deset minut sedm ráno. Imperiál byl o pětatřicet kilometrů dál, ale já chtěl nejprve navštívit původní domov George Reinnikea. Někdo ze sousedů by mohl být s rodinou ve spojení.

Anson byl ospalou směsicí obchodů se železářským zbožím, půjčoven videokazet a dalších malých podniků. Městečkem projížděly obrovské kamiony s osmnácti koly naložené rajčaty a artyčoky, zvedaly mračna prachu, který se usazoval na budovách a autech jako jemný, bílý poprašek. Nezdálo se, že by to někomu vadilo.

Zastavil jsem u benzinky, kde za pultem jakýsi otylý muž hltal burrito přetékající fazolemi, vejci a sýrem.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem. „Potřeboval bych nějakou místní mapu. Máte něco takového?“

Ukázal burritem na potrhanou mapu přichycenou lepicí páskou na skle. Burrito přitom neodložil. Jak se vám něco takového dostane do ruky, nedokážete to pustit.

„Tamhle ji máte. Můžete se kouknout.“

Mapa byla z Úřadu pro hospodaření s půdou a na skle byla nalepená už tak dlouho, že všechny barvy dávno vybledly.

„Nemáte nějakou, kterou bych si mohl koupit a vzít s sebou?“

„Ne. Zkuste to v Obchodní komoře. Tam by něco mít mohli.“

„Dobře. A kde to je?“

„Za druhými semafory vedle kanceláře Státní farmy, ale budou otvírat až za dvě hodiny. Nevím, co hledáte, ale nejspíš bych vám dokázal říct, jak se tam dostanete.“

Řekl jsem mu Reinnikeovu adresu. Chvíli studoval mapu a pak kloubem ukazováčku poklepal na L Street.

„Tady máte severozápadní L Street, ale tam není nic jinýho než pole. Tam nikdo nebydlí.“

„Je tady ještě nějaká jiná L Street?“

„O žádný jiný nevím, a to tady žiju od narození. Na cestě sem jste jel kolem ní.“

Zašel jsem si u něj na toaletu, koupil si šálek kávy a pak jel podle jeho instrukcí zpátky z města. L Street jsem našel u milníku, který hlásal, že do centra je to pět kilometrů, přesně jak mi řekl. Odbočil jsem vlevo na severozápad a jel, dokud jsem nenarazil na ceduli označující konec správního obvodu. Blízko obzoru stály tiše dvě stříbrné nádrže, ale byly to jediné stavby, které jsem viděl. Na všechny strany až do nedohledna se táhla pole s růžičkovou kapustou. Mechanické postřikovače se otáčely na vysokých kolech a tupě stříkaly vodu a chemikálie na jednotlivé rostliny, aby se vydělávalo i na dříve nevyužívané půdě. Nikdo zde nežil a pravděpodobně tady nikdo ani dlouho nebyl. Muž s burritem měl pravdu – domy, které kdysi stály na L Street, byly kvůli zemědělskému podnikání srovnány se zemí. Vrátil jsem se na dálnici a zamířil na jih do Imperiálu. Edelle Reinnikeová žila v obyčejném omítnutém domku hned u hlavní silnice na jižním okraji města. Domy byly bílé nebo béžové se střechami z tašek z bílého kamene, aby odrážely žár. Na většině dvorů stály obytné přívěsy nebo tahače. Paní Reinnikeová otevřela dveře, hned jak jsem vystoupil z auta. Bylo půl deváté ráno, ještě poměrně časně, ale už horko.

„Paní Reinnikeová, jsem Elvis Cole. Děkuji vám za ochotu.“

„Vím, kdo jste. Toho psa se nebojte. Někdy má všelijaký vrtochy, ale nekousne vás.“

Edelle Reinnikeové bylo šestaosmdesát a měla z pouště vysušenou kůži jako zlatá rozinka. Její pes byl mops ve tvaru požárního hydrantu s obrovskýma vyvalenýma očima. Vypadal jako zlatá rybka. Nevím, na co se díval, ale když jsem se blížil, začal vrčet. Možná měl nějaký radar.

„Ticho, Margo!“ okřikla ho paní Reinnikeová. „Stejně se tě nikdo nebojí.“

Pozvala mě dovnitř, usadila na pohovku a pak odešla do kuchyně uvařit kávu. Neměl jsem chuť na další kávu, ale přátelské chování se vždy vyplatí. Margo ulehla u mých nohou.

„Líbíte se jí,“ zavolala paní Reinnikenová z kuchyně.

„Už jste si našla čas, abyste probrala věci po mamince?“

„Ano, udělala jsem to. Našla jsem starou Georgeovu fotku, ale jen jednu. Máma tetu Litu nesnášela a jednou se ošklivě pohádaly. Lita byla jeho matka. Moje maminka říkala, že je nekultivovaná. Myslela tím, že nestojí za nic.“

Vrátila se se dvěma hrníčky kávy a usedla na druhém konci pohovky. Nasadila si brýle na čtení, zvedla album s fotografiemi, které leželo vedle křesla, a otevřela ho na stránce, kterou měla založenou kouskem papíru. Obrátila ho tak, abych se mohl podívat.

„Tohle je Lita a Ray – Ray byl mladší bratr mého tatínka – a tohle je George. Jen se podívejte, jak se Lita na té fotce tváří. Byli to nepříjemní lidi.“

Skvělé. Přesně tohle byste si nejspíš přáli slyšet o někom z rodiny.

Na fotografii byli muž, žena a chlapec s trojúhelníkovou hlavou před vánočním stromkem. Ten hoch byl George. Opíral se o berle a díval se mimo objektiv, jako by nečekal, že ho někdo bude fotit. Jeho otec byl nevýrazný člověk s nejistýma očima a upjatým výrazem, který vzbuzoval dojem podráždění. George byl Rayovi hodně podobný. Jaký otec, takový syn.

„To bylo, ještě než šel George na operaci. Pak už by mi Lita fotku neposlala. Ray požádal mého otce o peníze na operaci, ale maminka řekla, že sotva uživíme vlastní rodinu. Pak ji Lita napsala ten nejošklivější dopis, jaký si dokážete představit, a potom už jsme se nestýkali.“

Vrátil jsem jí album.

„Takže jste se už nikdy neviděli?“

„Ne, nikdy. Matka by z toho dostala záchvat. Už jsem George nikdy neviděla ani o něm neslyšela. Když jsem se vdávala, tak chodil na střední školu. Vy jste mi ale ještě neřekl, proč ho vlastně hledáte.“

„Je mrtvý. Před čtyřmi dny ho někdo zavraždil.“

Chvíli se na mě nechápavě dívala a pak nechala ruku volně padnout podél křesla, Margo se k ní přibelhala a očichala jí prsty.

„To je hrozné.“

„A co vaši bratři a sestry? Nevíte, jestli nezůstali s Georgem v kontaktu?“

„To nevím, ale pochybovala bych o tom. Sestry i bratr už zemřeli. Z naší strany jsem byla nejmladší.“

„A vaše děti?“

Odfrkla si a Margo jí přestala očichávat ruku.

„Ty se nepřijedou podívat ani na mě. Ty by si na George vůbec nevzpomněly. George zmizel z domova, ještě když byly malé.“

„Jak to, že zmizel?“

„Přivedl nějakou holku do jiného stavu a odešel ze školy. Maminka tehdy řekla, že jablko nepadá daleko od stromu, když je Lita taková mrcha a Ray opilec. A taky řekla, že to s tím klukem jednou špatně dopadne. A teď ho zavraždili. Myslím, že měla pravdu.“

Upil jsem kávy a udělal si malou poznámku do zápisníku. Krátká černá linie, která narušila dokonalou harmonii prázdné žluté stránky.

„Otěhotněla.“

„Lidem z téhle vrstvy se to stává.“

Povytáhla obočí a škodolibě se usmála.

„Víte, co to bylo za dívku?“

Při té otázce mi zvlhly dlaně. Otřel jsem si je o stehna a snažil se to udělat nenápadně.

„Ne. Možná to ani nebyla pravda. Jestli měl George nějakou holku, určitě jsem ji nikdy neviděla, a nevím ani o nikom, kdo by ji viděl.“

„Odstěhovala se nějaká místní dívka ve stejnou dobu, kdy George zmizel?“

Paní Reinnikeová se zasmála.

„Kdepak, nic takového. Tehdy se psal rok 1953, chlapče. Když měla nějaká holka takový problém, odvezli ji do Mexika a druhý den už byla zpátky. Říkali jsme tomu kyvadlová doprava s jednodenním pobytem.“

Znovu se uchichtla, jako by takových děvčat znala víc. „Nevzpomínáte si, co o ní lidi povídali? Odkud byla? Nepřijela zdaleka?“

„Vypadá to, že o ní něco víte.“

„Jen vám chci pomoct se rozpomenout.“

Pokrčila rameny, jako by si minulými událostmi nebyla vůbec jistá.

„A proč se na toho jeho případného potomka vůbec vyptáváte?“

„Matka dítěte by mohla vědět, kde George bydlel.“

„Jo tak, to máte pravdu. Ráda bych vám pomohla, ale nic o tom nevím a ani mě nenapadá nikdo, kdo je ještě naživu a mohl by o tom něco vědět. George nebyl oblíbený. Byl v mnohém stejný jako Lita. Asi to způsobily ty jeho nohy, že byl tak zahořklý a zlostný, ale neznám nikoho, kdo by o něm řekl jediné dobré slovo. Rval se, pořád měl nějaké potíže a rozhazoval peníze. Nikomu nebylo v jeho společnosti dobře.“

Rozhazování peněz moc nezapadalo do laciného nábytku na vánoční fotografii, ani nesouhlasilo s Rayovou a Litinou prosbou o finanční příspěvek na synovu operaci. Zeptal jsem se jí na to.

„George měl spoustu peněz. V nemocnici udělali tu operaci špatně a museli ji opakovat. Lita a Ray dostali fantastické odškodné. No vlastně, nedostali ho oni, ale George. Každý měsíc dostával pravidelně šek.“

„Spláceli mu to po měsících?“

Paní Reinnikeová se zatvářila spiklenecky.

„To ten soudce. Stačil mu jediný pohled na Raye a Litu, aby dal ty peníze přímo Georgeovi. Zřejmě se domníval, že když bude George dostávat peníze po částech, nebudou je moct Ray s Litou utratit.“

„Operovali ho v nemocnici v San Diegu?“

„Jo, myslím, že jo. Už si to přesně nepamatuju, ale řekla bych, že to bylo tam.“

Pokud George dostával měsíční platby, bude mít nemocnice nebo její pojišťovna údaje o jeho adresách. Podíval jsem se na hodinky. Ještě nebylo poledne a za necelé dvě hodiny bych mohl být v San Diegu.

Poděkoval jsem Edelle Reinnikeové a pak jsme se oba vydali ke dveřím. Chtěl jsem jí položit ještě jednu otázku, ale musel jsem k tomu sebrat odvahu. Když jsme se ocitli v horku před domem, otočil jsem se k ní. „Paní Reinnikeová, nepřipomínám vám někoho?“

„Ani ne. Měl byste?“

Z modré oblohy nad pouští pražilo slunce a odráželo se od bílého prachu, jako by to byl sníh.

27

Dětská nemocnice Andrewa Wattse na úpatí kopců El Cajon vypadala jako ponurá iberská pevnost, jedna z těch impozantních staveb z kamene a betonu, které architekti budovali s nadějí, že vydrží navěky. Zaplatil jsem pět dolarů na parkovišti pro návštěvníky, vešel do hlavní haly a asi deset minut se v ní snažil najít recepci. Jestliže nemocnice zvenčí vypadala jako pevnost, uvnitř se podobala spíš rozlehlému vlakovému nádraží.

Jedna ze sester mi poradila, jak se k recepci dostanu, ale zabloudil jsem a musel se ptát znovu. Při třetím pokusu jsem nalezl tu správnou chodbu a prošel dvojitými prosklenými dveřmi k další recepční.

„Dobrý den,“ řekl jsem. „Jmenuju se Elvis Cole a jdu za panem Brasherem. Očekává mě.“

„Můžete se zatím posadit. Zavolám mu.“

Po dvou hodinách v autě se mi sedět nechtělo. Vrátil jsem se k proskleným dveřím a díval se do vedlejší chodby. Zed lemovaly židle a polstrované lavice, ale nikdo na nich neseděl. Přešly dvě rozesmáté ženy. Jedna z nich na mě pohlédla a já se usmál, ale pokračovala dál za svými záležitostmi, aniž by mi úsměv vrátila. V duchu jsem si představil malého chlapce, jak se belhá do budovy o berlích. Z jeho otce páchla whisky a matka se chovala hlučně. Rád bych věděl, jestli měl strach. Já bych ho tedy měl.

Za mnou se ozval mužský hlas. „Pane Cole, jsem Ken Brasher. Pojďte se mnou do kanceláře a já vám ukážu, co tam máme.“

Ken Brasher byl elegantní muž kolem pětatřicítky, s řídnoucími vlasy, brýlemi v tmavých obroučkách a stiskem ruky jako byznysmen. Zavolal jsem mu už z auta, protože jsem došel k názoru, že je to chytrý způsob, jak dvouhodinovou jízdu využít. Byl jsem uprostřed ničeho jen pár kilometrů na sever od mexické hranice, ale signál na mobilním telefonu byl výtečný. Asi bych se měl přestěhovat do pouště.

Když jsme si potřásli rukama, pohlédl pan Brasher na recepční.

„Mohla byste říct Marjorie, že náš host už přijel, a požádat ji, aby za námi sešla dolů?“

Recepční se natáhla po sluchátku a já následoval Brashera do další chodby.

„Naši lidé, kteří se zabývají právními záležitostmi, chtějí u takových jednání být. Doufám, že vám to nevadí.“

„Vůbec ne. Podařilo se vám spojit se s policejním lékařem?“

„Ano. Poslal mi faxem úmrtní list.“

„Bude problém dát mi ty adresy?“

„Ne, nemyslím, ale nechám to na Marjorie. Je naší poradkyní v právních záležitostech.“

Když jsme spolu hovořili po telefonu, Brasher mi potvrdil, že nemocnice uzavřela s Reinnikem právní smlouvu, ale nechtěl prozradit žádné podrobnosti, dokud nedostane potvrzení o Reinnikeově smrti a neporadí se v právníky nemocnice. Dal jsem mu Beckettovo telefonní číslo a požádal ho, aby mu zavolal. Zřejmě to udělal. A Beckett mu nejspíš řekl, aby mě bral vážně.

Brasher se náhle prudce otočil, vešel do malé kanceláře bez oken a obešel psací stůl. Na stěně proti mně visel napínáčky připevněný list papíru. Byl pokrytý žlutými a modrými čarami, které mohly představovat stejně tak dobře kočku jako strom, a pod tím se skvěl nápis červenou pastelkou provedený dětskou rukou: MAM TĚ RÁT, TATY.

Hezky se na mě usmál.

„Nebude vám vadit, když si okopíruju váš řidičský průkaz? Marjorie bude chtít nějaké údaje pro naše záznamy.“

Podal jsem mu ho společně s povolením provozovat práci soukromého detektiva. Vložil oboje do kopírky za svým psacím stolem a zmáčkl tlačítko. Zatímco kopírka pracovala, znovu se na mě usmál. Když se usmíval, vypadal jako chlápek, který mi chce prodat hliníkové pobití vnějších zdí domu. Jeho úsměvy se mi nelíbily. „Je všechno v pořádku, pane Brashere?“ zeptal jsem se. „Marjorie tu bude každou chvíli.“

To nebyla odpověď, kterou jsem chtěl slyšet, a náhle jsem měl pocit, že Marjorie nebyla příliš ochotná se podělit o informace.

„Mluvil jste s Beckettem. Jistě vám řekl, že se pokouším najít nejbližší příbuzné.“

„Ano, jistě. Marjorie s ním mluvila taky.“

„Ten muž byl zavražděný. Bydlel v motelu pod falešným jménem a až dosud neexistovala možnost, jak o něm něco zjistit. Vy jste mu posílali šeky. Kdyby se policii podařilo zjistit, proč používal nepravé jméno a proč přijel do Los Angeles, mohlo by je to přivést k jeho vrahovi. Někdo, kdo věděl o vašich platbách, by mohl přivést policii na stopu.“

Brasher pohlédl ke dveřím, ale Marjorie stále nešla. Jeho úsměv zvadl, jako by to bez ní už nedokázal vydržet.

„Máme v úmyslu spolupracovat v plném rozsahu naší právní odpovědnosti, ale jsou zde jisté záležitosti, které je třeba vyřešit.“

„Jaké záležitosti?“

Znovu se podíval ke dveřím a náhle se celý rozzářil úlevou. Vrátil se mu plechový úsměv prodavače hliníkového obložení.

„Pojdte dál, Marjorie. Tohle je pan Cole. Pane Cole, to je Marjorie Lawrenceová z našeho právního oddělení.“

Marjorie Lawrencová byla malá, vážná žena v modrém kostýmku. Zdvořile přikývla, podala mi ruku, a než se posadila, odtáhla si ode mě židli tak daleko, jak jen to bylo možné. Měla tlustý šanon, který vypadal ušmudlaně a staře.

„Bylo nám řečeno,“ začala, „že pan Reinnike před smrtí prohlásil, že jste jeho syn. Je to pravda?“

Zírala mi upřeně do očí a já jí to dovolil. Cítil jsem se trapně a zaskočeně, ale nechtěl jsem, aby to na mně bylo znát. Před Brasherem jsem se o tom nezmínil, protože mě to nenapadlo, a navíc jsem to nepokládal za důležité. Musel jim to prozradit Beckett.

„Ano, to opravdu řekl, ale já nemám žádný důvod věřit, že tomu tak skutečně je. Nikdy jsem ho neviděl.“

Přikývla a veškerá řeč jejího těla naznačovala, že má v této místnosti absolutní moc.

„Jistě však chápete naši situaci, kdyby se nakonec ukázalo, že jeho synem vskutku jste.“

Domnívali se, že jsem je sem přijel vzít na hůl. Přesunul jsem pohled na Brashera a zavrtěl hlavou. Dědic.

„Nechci nic jiného, než se dozvědět, kam jste posílali ty šeky. Chci od vás ty informace hned teď, protože to urychlí celé vyšetřování, ale i když mi je nedáte, budete je muset později dát policii a já je dostanu od ní. Chcete-li, abych vám podepsal něco v tom smyslu, že se vzdávám všech nároků, pak to podepíšu.“ Podívala se na Brashera a ten pokrčil rameny. Marjorie měla už takový papír připravený. Vytáhla ho ze šanonu a na Brasherově psacím stole ho podepsala. Když jsem ho podepisoval já, vrátil mi Brasher řidičský průkaz a živnostenský list. Pak jsme se posadili zpět na své židle. Teď už by mělo být po problémech.

Marjorie znovu otevřela složku, studovala vrchní stránku a pak se podívala na mě.

„V roce 1948 tato nemocnice – přes naši tehdejší pojišťovnu – uzavřela dohodu o urovnání sporu s Rayem a Litou Reinnikeovými, rodiči George Reinnikea. Místo jednorázového vyplacení vyšší částky jsme se dohodli na měsíčních splátkách na jméno pacienta po dobu třiceti let. Splátky měly skončit v roce devatenáct set sedmdesát osm.“

„V sedmdesátém osmém.“

„Ano.“

Zakoušel jsem pocit naprosté porážky. Jestliže splátky skončily ve zmíněném roce, bude jeho poslední adresa už téměř třicet let stará.

„Dovolte, abych se jen tak ze zvědavosti na něco zeptal. Proč jsem musel podepsat, že se vzdávám nároků, když už byly všechny peníze stejně vyplaceny?“

„Pane Cole, je to trochu složitější, než se domníváte.“ Opět otevřela svou složku, vytáhla z ní další papír a podala mi ho. Byl to soupis splátek na jméno George L. Reinnike i s adresami, čísly šeků a daty jednotlivých plateb. Byl to jen suchý výčet až na razítko dole, které nevypadalo jako součást účetního dokumentu: DOKLAD 54.

„Můžete sám vidět, že šeky byly panu Reinnikeovi zasílány na tři adresy. Nejprve do bydliště jeho rodičů v Ansonu v Kalifornii…“

Naklonila se, aby mi mohla ukázat adresu v Ansonu v nejhořejší části listu. Stále ještě jsem myslel na číslovaný doklad.

„Proč je tam to razítko s číslem?“

„Seky chodily panu Reinnikeovi do Ansonu až do roku 1953, kdy nám poslal novou adresu v Calexiku v Kalifornii, kam je dostával dalších pět let a sedm měsíců, než se přestěhoval do…“

Její prst sjížděl po stránce dolů.

„…Temeculy v Kalifornii. O změně adresy nás řádným způsobem uvědomil, takže jsme šeky posílali do Temeculy až do roku 1975, kdy jsme zjistili, že došlo ke krádeži, a se splátkami jsme skončili.“

Rozhlédl jsem se a zjistil, že mě Marjorie a Brasher pozorují.

„K jaké krádeži?“

„Reinnike se přestěhoval v roce 1969 a změnu adresy nám nenahlásil. Místo něj se přistěhoval muž jménem Todd Edward Jordán a ten inkasoval jeho šeky,“ začal vysvětlovat Brasher. Marjorie ho přerušila. Střežila základnu finančních závazků nemocnice jako zadák týmu Gold Glove.

„Kdyby nám pan Reinnike oznámil změnu adresy tak, jak se zavázal, nebo se na nás obrátil s dotazem ohledně splátek, mohli jsme zasáhnout a problém okamžitě vyřešit. Takhle jsme byli obětí stejně jako pan Reinnike.“

Pak se vysvětlování opět ujal Brasher.

„Správně. Takhle jsme dál posílali šeky do Temeculy, a Reinnike je nedostával. Inkasoval je ten Jordán. Pořídil si falešné doklady na Reinnikeovo jméno a ukládal si peníze na vlastní účet. Takhle to lidi s šeky od zdravotního a sociálního pojištění dělají pořád. Zjistili jsme to až v roce sedmdesát pět. Skončili jsme s platbami a oznámili to policii.“

„Reinnike se jen odstěhoval?“

„Pokud víme, tak ano. Ale všechno, co víme, máme jen z téhle složky, pane Cole. Nikdo z nás tady v té době ještě nebyl.“

„To jsem teprve začala chodit na střední školu,“ prohlásila Marjorie.

Zíral jsem na stránku, jako bych ji pečlivě studoval, ale spíš jsem usilovně uvažoval. George Reinnike mohl dostávat šeky ještě dalších devět let, ale místo toho se sebral a odstěhoval bůhvíkam.

Marjorie Lawrenceová zase otevřela svůj šanon a tentokrát z něho vytáhla soubor novinových výstřižků, sepnutých svorkou.

„Tohle jsme našli tady v té složce, pane Cole. Jsou to novinové výstřižky o Jordánově zatčení a stíhání. Třeba vám pomůžou.“

Pak mě odvedla do prázdného konferenčního sálu a nechala mě tam se všemi těmi papíry o samotě.

28

V deskách bylo jedenáct zažloutlých článků z novin, všechny vystřižené z Union-Tribune ze San Diega, chronologicky seřazené. V prvních dvou se psalo o tom, že nezaměstnaný elektrikář jménem Todd Edward Jordán byl obviněn z krádeže, padělání úředních dokumentů a poštovního podvodu za vybírání šeků určených bývalému nájemníkovi domu, který si po něm najal Jordán. Fakta nasvědčovala tomu, že reportér psal články ještě dřív, než se dozvěděl o Reinnikeově zmizení. Další článek už byl zajímavější. Kriminální policie nedokázala Reinnikea vypátrat a jisté zdroje naznačovaly, že se mohl stát obětí vraždy. Některé spekulace budily podezření, že je redaktor psal jen pro peníze.

Z následujícího článku mě ale polil studený pot.

Oběť padělání úředních dokumentů

je nadále nezvěstná

Eric Weiss, San Diego Union-Tribune

Před šesti lety zmizel ze skromného domu, který si pronajal na Adams Drive 1612 v Temecule George Reinnike. Podle bývalého domácího nikomu neřekl, že se hodlá odstěhovat. Reinnike nejen opustil dům, ale nechal po sobě i malé bohatství v měsíčně vypláceném odškodném za špatně provedenou operaci. Je zde podezření na nečistou hru.

Todd Edward Johnson, 38 let, byl obviněn z padělání dokladů na Reinnikeovo jméno. Jordán, nezaměstnaný elektrikář, se do domu nastěhoval několik týdnů poté, co Reinnike v květnu 1969 zmizel. Když zjistil, že v Reinnikeově poště jsou i měsíční šeky od nemocnice, začal je vybírat a činil tak následujících šest let.

Policie nevěří, že byl měl Jordán s Reinnikeovým zmizením cokoli společného.

„Pan Jordán odpověděl na inzerát v místních novinách a dům si pronajal. Nevěříme, že by se s panem Reinnikem někdy setkal,“ sdělil nám vyšetřovatel Martin Poole ze správního obvodu San Diego.

Tehdejší Reinnikeův domácí, Charles Izzatola, o podvodu nic nevěděl.

„Todd byl dobrý nájemník. Byl zdvořilý a nájem platil včas.“

Podle Izzatoly se Reinnike odstěhoval, aniž by ho o tom informoval.

„Nedostal jsem nájem, tak jsem se ho na to šel zeptat. Odešli, aniž by někomu řekli jediné slovo.“ Reinnike, který žil jen se svým dospívajícím synem, nebyl u sousedů oblíben.

„Sousedi si na něj a na toho jeho kluka stěžovali. Několikrát na ně dokonce zavolali policii. Možná toho už některý z nich měl dost a přinutil je, aby se vystěhovali.“

Podle Poolea se policie po Jordánově zatčení pokoušela Reinnikea vypátrat, ale v té době už byl Reinnike nezvěstný šest let.

„Člověk neodchází z domova od peněz, které mu tam chodí za nic, tímhle způsobem,“ prohlásil Poole. „Reinnike mohl vyplnit formulář o změně adresy nebo uvědomit pojišťovnu. Nic z toho ale neudělal a nikdy se pro své peníze ani nevrátil. Rád bych věděl, co se s ním vlastně stalo.“

Každý, kdo něco ví o Georgei Reinnikeovi nebo jeho synu Davidovi, kterému bylo v době jejich zmizení šestnáct let, by měl kontaktovat detektiva Martina Poolea z vyšetřovacího oddělení správního obvodu San Diego.

Chodil jsem po konferenčním sále sem a tam a naslouchal tichu. Byl to příjemný sál s drahým kobercem a bohatě čalouněnými židlemi. Ten druh jednacího sálu, v jakých se činí důležitá rozhodnutí.

Každý, kdo něco ví o Georgei Reinnikeovi nebo jeho synu Davidovi, kterému bylo v době jejich zmizení šestnáct let…

Vrátil jsem se na svoji židli.

Reinnike žil sám s dospívajícím synem, a tím synem jsem nebyl já. Pustil jsem se do další četby.

Následující tři články vznikly v průběhu Jordánová stíhání a zabývaly se víceméně stejnými detaily. Jordán zpočátku falšování podpisu na šecích popíral, ale záznamy banky ukazovaly stálé ukládání přibližně odpovídajících částek na Jordánův účet. Tvrdil, že o Reinnikeovi nic neví a nikdy se s ním nesetkal a místní detektivové z oddělení vražd nedokázali prokázat mezi oběma muži žádné styky. Jordán byl odsouzen. Poslední článek se zabýval jak Jordánovou činností, tak jeho odsouzením.

Nikdo mu nezamával na rozloučenou

Eric Weiss

San Diego Union-Tribune

George Reinnike a jeho syn David (16) bydleli v klidné ulici na okraji Temeculy téměř deset let. Reinnike, který žil jenom se synem, byl samotářský, platil včas nájem a občas se hádal se sousedy kvůli svému neukázněnému synovi. Pak jednoho jarního večera naložili do auta veškerý majetek a odjeli, aniž by někomu co řekli, a od té doby o nich už nikdo neslyšel.

„Lidi se často stěhujou,“ prohlásil detektiv Martin Poole ze správního obvodu San Diego. „Ale takhle se odstěhovat, to pro nás zůstává záhadou.“ Pro policii to sice může být záhadou, ale když se George Reinnike se synem konečně odstěhoval, oddechla si většina sousedů úlevou.

Za deset let v malém pronajatém domku na Adams Drive v Temecule si Reinnikeové nenašli žádné přátele a zdálo se, že jim to nevadí. Za většinu problémů mohl zřejmě Reinnikeův syn David.

„George byl nepřívětivý a Davidovi jsem se vyhýbala,“ prohlásila paní Alma Simsová (48), sousedka Reinnikeových, která bydlela hned naproti. „Nedovolila bych svým dětem, aby si s ním hrály.“ Vzpomíná si na situaci, kdy bylo Davidovi dvanáct a potkali se na ulici, když vezla děti z fotbalového tréninku.

„David šel prostředkem ulice a nemínil uhnout. Když jsem zatroubila, začal se na mě šklebit, ale ani potom neuhnul. Zkoušela jsem ho objet, ale stoupl si před auto a sprostě mi nadával. Vůbec se neovládal.“

Téhož večera, když manžel paní Simsové, Warren, zazvonil u Reinnikeových dveří, aby s ním tuto záležitost prodiskutoval, Reinnike mu údajně vyhrožoval.

„Jakmile přišla řeč na Davida,“ řekla paní Simsová, „George ho neustále omlouval a choval se agresivně. Ať už provedl David cokoliv a někdo se s ním o tom pokoušel mluvit, začal mu George vyhrožovat.“

Podle sousedů byly s mladým Reinnikem problémy často. Vandalizmus, rvačky s jinými dětmi a abnormální chování u něho byly běžné.

„Jednoho večera rozbil někdo okna ve všech domech v tomhle bloku,“ řekla Pam Wallyová (39). „Všichni věděli, že to udělal David, ale nikdo mu to nemohl dokázat.“

Sousedi si byli jistí, že ta okna rozmlátil on, protože Reinnikeův dům byl jediný, který je měl celá.

Karen Reeseová (47) popsala podobný incident. Její dva synové se dostali s Davidem do hádky. Když paní Reeseová druhého dne vezla své chlapce ze školy, čekal David na chodníku.

„Když jsme kolem něho projížděli,“ vyprávěla paní Reeseová, „hodil po nás kladivem. Bylo to divné, protože mu bylo úplně jedno, že ho vidíme. Rozbil nám zadní okno a celé auto bylo plné skla. Naštěstí nikoho z nás nezranil.“

Paní Reeseová zavolala policii, ale k žádnému obvinění nedošlo. Pan Reinnike souhlasil se zaplacením škody.

„Nejsem si jistá, jestli ten kluk vůbec někdy chodil do školy,“ řekl Chester Kerr (52), který bydlel naproti v ulici. „Bývalo ho vidět, jak se potlouká přes den po ulici i během školního roku.“

Tabitha Williamsová (44), matka dvou malých dětí, nám vyprávěla trochu jiný příběh.

„David nebyl schopen výuky ve škole, a proto se musel učit doma. Nikdy jsem s Davidem nebo Georgem neměla žádné problémy. Bez Davidovy matky to bylo těžké pro oba.“

Nepřítomnost matky byla rovněž záhadou, protože George Rennike podával různá vysvětlení. Někdy tvrdil sousedům, že manželka zemřela, jindy zase říkal, že je opustila, když byl David ještě kojenec, nebo že se znovu provdala a žije s novou rodinou v Evropě.

Kam se George Reinnike se synem poděli, je stejná záhada jako s Davidovou matkou. Přestože policie ohledně jejich zmizení chová jistá podezření, neexistují žádné důkazy, že by jim někdo ublížil, a Jordana taky z ničeho takového neobvinili.

„Možná se mu jen zachtělo žít jinde a nemyslel dostatečně na sousedy, aby jim o tom řekl,“ prohlásil detektiv Poole. „Na stěhování není nic nezákonného, ale přesto bychom rádi věděli, co se s nimi vlastně stalo.“

Máte-li jakékoliv informace o Georgei nebo Davidu Reinnikeovi, kontaktuje prosím detektiva Martina Poola ze správního obvodu San Diego.

Po všech těch chladných faktech mi tento článek Reinnikeovy značně přiblížil.

Porovnal jsem to, co už jsem věděl, s tím, co jsem se právě dočetl. Policie ani sousedé se nezmínili o tetování George Reinnikea či o tom, že by snad byl náboženský fanatik. Tetování ale bylo natolik nápadné, že je v době svého pobytu v Temecule určitě ještě neměl. To, že se začal tetovat později, ukazovalo na významnou změnu jeho duševního stavu. Policie chovala podezření, že za Reinnikeovým zmizením něco vězí, ale teď, o třicet let později, jsem věděl, že tenkrát ho nikdo nezavraždil. Trvalo to ještě pětatřicet let, než ho někdo zabil. Racionálně uvažující osoba by neodešla od měsíčních šeků z pojišťovny, ale člověk s emocionálními problémy to udělat mohl, a stejně tak člověk zoufalý. Byla šedesátá léta. Spousta lidí vypadla ze společnosti a mnozí k tomu měli dobré důvody. Možná měl Reinnike pocit, že radikální změna by synovi prospěla. Možná že se vzdal šeků, protože mu připomínaly všechno, co na dřívějším životě nenáviděl. Možná potřeboval utéct, aby se vyléčil, a tetování a modlitby byly součástí tohoto procesu. A o třicet pět let později přijel do Los Angeles přesvědčen, že je otcem muže jménem Elvis Cole. Možná byl šílený.

Po chvíli už jsem byl z přemýšlení o něm unavený. Posbíral jsem výstřižky, našel Marjorie Lawrenceovou a požádal ji o kopie článků. Zeptal jsem se jí také, jestli si mohu zavolat z jejího telefonu. Ráda mi vyhověla.

Zavolal jsem Starkeyové. Mohl jsem volat Diazové a Pardymu, ale Starkeyová pracovala v oddělení pro mladistvé. Kdyby měl David nějaký záznam v trestním rejstříku jen z mladí, bylo by obtížnější po něm pátrat, protože záznamy mladistvých bývají často zapečetěné nebo vymazané.

„Tak co, kámo, kde jste?“ zeptala se Starkeyová.

„V San Diegu. Našel jsem tady něco, s čím byste mi možná mohla pomoct.“

„Jo, žiju jen pro to. Už tak mám práce nad hlavu.“

Sdělil jsem jí hlavní fakta o Reinnikeově zmizení a řekl jí o Davidovi.

„Ten chlap měl tedy ještě dalšího syna?“ ujišťovala se.

„To není zrovna moc vtipný, Starkeyová.“

„Řekla bych, že docela jo.“

„Zjistíte to pro mě, nebo ne?“

„Jasně, Cole, udělám to pro vás. Nebudte hned tak popudlivý. Poslyšte, jsou v těch výstřižcích jména policistů, kteří to vyšetřovali?“

„Jo. Vedl je chlápek jménem Poole. Ze správního obvodu San Diego.“

„Vrátíte se ještě dneska večer?“

„Jo, odjíždím odsud za pár minut.“

„Ráda bych se na ty články podívala. Vzhledem k tomu, že se to stalo už před třiceti lety, by mi ta jména mohla pomoct.“

„Jistě.“

„No a dál?“

„No a dál co?“

„Vzhledem k tomu, že mi přiděláváte tolik práce, byste mě dneska večer mohl pozvat k sobě a dát mi najíst. Takový pozvání by od vás bylo moc hezký.“

Starkeyová ze mě dokázala vyloudit úsměv.

„Co takhle v osm? Do té doby už bych měl být zpátky.“

„Tak tedy v osm. Dávejte pozor, ať se po cestě nezabijete.“

Starkeyová vždy věděla, co říct.

Dostal jsem se zpátky na dálnici. Byl to dlouhý, únavný den a měl jsem za sebou už spoustu kilometrů. Další ležely ještě přede mnou a nebylo to nic lákavého.

V hlavě mi bzučelo odeznívající úpornou bolestí ze všeho přemýšlení o Georgei Reinnikeovi a o tom, čím pro mě mohl být či nebýt. Jestliže George Reinnike věřil, že má syna jménem Elvis Cole, proč čekal tak dlouho, než se pokusil ho najít? Snažil jsem se srovnat si v hlavě všechna známá fakta, ale na nic jsem nepřišel. Možné bylo všechno. Reinnike mohl přijít o syna i o rozum a pak přesvědčit sám sebe, že dlouho hledanou náhradou jsem já. Zvolte si po telefonu dítě podle vlastního přání. Má fotografie byla v novinách a v časopisech a objevoval jsem se i v televizi. Možná mi byl David Reinnike podobný, dva vzájemně zaměnitelní američtí muži, běžně vyhlížející, středně vysocí, průměr. George Reinnike mě mohl vidět v televizi, přesvědčit sám sebe, že jsem dávno ztracený „ten druhý“ a zahrnout mě do svého šílenství. A tady jsem byl já, šinoucí se v hustém provozu, dumající o naprostém cizinci jménem George Reinnike, který se pro mě náhle stal skutečným. Byl z masa a krve, měl své slabosti a jeho trýznivá cesta se nějak zkřížila s tou mojí. Ačkoli nebyl součástí mé minulosti, začínal jsem cítit, že ano. Když jsem si teď vzpomněl na mámu, vlál v mé paměti jako průsvitný duch. Po celý můj život byly tyto vzpomínky skládačkou s chybějícím dílkem, a tu díru nyní zaplnil George Reinnike. Obrázek byl úplný. Táta se vrátil domů, ať už byl skutečný nebo ne.

O tři hodiny později jsem už na cestě domů projížděl mezi stromy po Mulholland Drive. Měl jsem za sebou dlouhý den. Obloha už byla matná a ubývající světlo zabarvovalo stromy do nachova.

Zabočil jsem do ulice, kde bydlím, a uviděl před svým domem zaparkovaný hnědý automobil. Když tady takové auto stálo naposledy, patřilo Pardymu. Došel jsem k rozhodnutí, že jestli je to podruhé Pardy, tentokrát už mu to tak lehko neprojde.

Zastavil jsem, vytáhl pistoli a vešel do kuchyně. Vůbec jsem se nepokoušel si počínat tiše. Prudce jsem rozrazil dveře.

29

STARKEYOVÁ

Jakmile Cole zavěsil, položila Starkeyová telefon a s širokým, chlípným úsměvem se rozvalila v křesle. Byla spokojená s tím, jak se vnutila ke Coleovi na večeři. Ještě hezčí by sice bylo, kdyby s tím ten idiot přišel sám, ale žebráci si nemůžou vybírat.

„To ti musel telefonovat ten tvůj miláček Cole.“

Úsměv se rozplynul. Od vedlejšího psacího stolu jí pozoroval Ronnie Metcalf. Pracoval jako vyšetřovatel v oddělení loupežných přepadení na hollywoodské policejní stanici, která se musela dělit o kancelář s oddělením pro mladistvé. Dlaní si poklepal na pusu.

„Poznal jsem to podle toho, jak se culíš.“

Našpulil rty a vydal mlaskavý zvuk jako při polibku.

Starkeyová se nepohnula, nezrudla, ani se neodvrátila. „Blbe.“

Metcalf se rozesmál. Potom vstal a vykročil k automatu s kávou. Starkeyová se obrátila ke svému psacímu stolu, ale náladu už měla poněkud pokaženou. Neměla ráda, když Metcalf poslouchal její telefonáty. Mohla by mít problémy z toho, že používá služební telefon k soukromým hovorům, a takový pavouk jako Metcalf by to proti ní klidně mohl použít. Starkeyová chvíli zvažovala možné následky, ale pak si uvědomila, že její podrážděnost nemá nic společného s tím, že by se mohla dostat do průšvihu. Štvalo ji, že její city jsou tak očividné. Do toho, co cítila ke Coleovi či ke komukoli jinému, nikomu nic není. Bude si muset zapamatovat, že se při myšlenkách na Colea nesmí tak hloupě culit.

Starkeyová se otočila na křesle k počítači a do vyhledávače Kriminálního informačního centra státu Kalifornie napsala jméno David Reinnike. Pokud byl někdy zatčen už jako dospělý, objeví se to tady. Bylo třeba uvést číslo případu, s nímž její dotaz souvisí, takže Starkeyová zadala číslo jednoho ze šestnácti případů, na kterých v současné době pracovala, a naklepala na klávesnici i svoje osobní číslo, které měla na odznaku. Metcalf ať si jde klidně k čertu.

Pak sledovala, jak se několik vteřin otáčí malé kolečko a pak se zastavuje. Hledání bylo u konce. David Reinnike neměl jako dospělý žádný trestní záznam.

Nemělo to být snadné.

Starkeyová přemýšlela, co všechno jí Cole řekl. Policejní oddělení v San Diegu nejméně jednou zareagovalo na stížnost na Davidovo počínání, ale to ještě neznamenalo, že by jako mladistvý musel mít nějaký volně přístupný záznam. Policisté a soudy bývali obvykle k mladistvým shovívaví a jejich záznamy se často vymazávaly nebo uzavíraly. Mladistvé s chronickými problémy chování však často mívali na starost policisté se zvláštním výcvikem, zvlášť když si dítě počínalo opravdu nezvykle, a tyto zprávy se často nacházely v kartotékách místní policie.

Starkeyová přistoupila k velké mapě Kalifornie, která visela na stěně. Hledala Temeculu a našla ji na 1-15, severně od Fallbrooku.

„Haló, Starkeyová.“

Metcalf byl ještě u automatu s kávou. Otevřel ústa do písmene O a vyplázl na ni jazyk.

Starkeyová se obrátila zpátky k mapě.

Policejní hlídka z Temeculy pravděpodobně na telefon zareagovala, ale Temecula mohla být příliš malá, než aby měla vlastní oddělení pro mladistvé. Případ pravděpodobně předali šerifům ze správního obvodu San Diego, takže záznamy, pokud vůbec nějaké existovaly, by měly být u nich na stanici. Starkeyová pracovala v oddělení pro mladistvé teprve několik měsíců a neměla nejmenší tušení, jak tam někoho přimět, aby se hrabal v třicet let starých záznamech o mladistvém. Ale Gittamon to pravděpodobně vědět bude.

Odebrala se tedy k jeho k oddělenému prostoru a zaklepala na přepážku. Dave Gittamon, který byl jejím nadřízeným, seděl za psacím stolem na oddělení pro mladistvé na hollywoodské policejní stanici už dvaatřicet let, takže měl solidní vztahy téměř se všemi policisty se stejnou specializací po celém jihozápadě.

Vzhlédl k ní skrze brýle na čtení. Byl to laskavý muž s úsměvem kazatele.

„Dave?“ oslovila ho. „Znáš někoho ve správním obvodu San Diego?“

Gittamon odpověděl svým tichým, uklidňujícím hlasem. Byl to nejjemnější muž, jakého kdy potkala.

„Jistě. Pár lidí tam znám.“

Starkeyová mu vylíčila vše o Davidu Reinnikeovi a požádala ho, aby se pokusil zjistit, zda o něm nemají nějaký záznam. O Colem se nezmínila.

Gittamon si odkašlal.

„Hovoříme tady o nezletilci, Carol. Bez soudního příkazu to taky nemusí vyjít. K čemu to potřebuješ?“

Starkeyová si všimla, jaké zvolil slovo: Nemusí.

„Jestli toho kluka zatkli, z jeho spisu se dozvím jméno osoby nebo osob, které mi můžou pomoct při jeho hledání. Proto to chci. Zmizeli, Dave. Změnili si jména a zmizeli.“

„Ale nevíš, jestli byl někdy zatčen?“

„Ne.“

„Takže ani nevíš, jestli nějaký jeho spis vůbec existuje?“

„Ne.“

„Říkáš v Temecule.“

„Správně.“

Gittamon něco zavrčel a začal přemýšlet, ale Starkeyová na něj nepřestávala tlačit.

„Chci říct, Dave, že to, co chci, je jen pro mě. Kdybych já měla takový spis a někdo s oprávněným důvodem do něj chtěl nahlídnout, dovolila bych to, bez papírování. To přece nemůže ničemu škodit. Poldové mezi sebou. Chápeš? Žádný soudní příkazy, nic takovýho.“

„Hláskuj mi jeho jméno.“

Starkeyová věděla, že má vyhráno.

„Čím dřív, tím líp, Dave.“

Gittamon zvedl telefon, jako kdyby to byla ta nejsnadnější věc na světě.

„Znám tam dole pár lidí. Pozdravuj Colea.“

Když se Starkeyová obrátila k odchodu, cítila, jak jí hoří tváře.

30

V kuchyni bylo šero a ticho, ale v obývacím pokoji svítilo světlo. Skleněné dveře na terasu byly otevřené. Plížil jsem se kupředu, cítil, jak se mi napínají svaly na ramenou, ale pak jsem se nadechl známé vůně a věděl, kdo na mě čeká. Dlouhý den a najeté kilometry byly náhle tytam.

Musela mě zaslechnout. Vešla z terasy do pokoje a já pocítil, jak se mi rozbušilo srdce.

„Dovolila jsem si jít dál. Doufám, že se nezlobíš.“

„To víš, že ne, Lucy.“

George Reinnike zmizel a svět byl najednou v pořádku.

Lucy Chenierová spatřila zbraň a odvrátila pohled.

V dobách, kdy jsme spolu začínali, by to byla vtipně okomentovala, ale teď pro ni pistole představovala násilí, které ji ode mě odehnalo. Nemluvil jsem s Lucy už kolik týdnů a neviděl ji téměř dva měsíce.

Rozepnul jsem si pouzdro pod košilí, zasunul do něj zbraň a pak to všechno odložil na ledničku mimo dohled.

„Měl jsem tu problémy s myší.“

Rty se jí zvlnily do odpouštějícího úsměvu. Měla na sobě oranžový rolák volně vytažený přes džíny, dokonalý svetr pro její opálenou pleť a kaštanové vlasy. Nejlepší barva, jakou si lze za peníze koupit, říkávala žertem. „Přinesla jsem ti dárek,“ řekla.

Na jídelním stole ležely dva balíčky dobře upražené kávy, dva sáčky červených fazolí Camellia a karton se šesti plechovkami piva Abita. Vše z Baton Rouge. Nebylo snadné, táhnout se s tím až z Louisiany. Bral jsem její snahu jako dobré znamení.

„Skvělé kafe, Lucy. Dík.“

„Doufám, že ti nevadí, že jsem sem takhle vpadla. Joe mi řekl, že jsi na cestě domů, takže jsem si dovolila tady na tebe počkat.“

„Nech toho, tohle si snad nemusíme říkat. Moc příjemně jsi mě překvapila. A co vůbec děláš v Los Angeles? A jak se má Ben?“

Nic z řeči jejího těla mě nevarovalo, takže jsem ji zdvořile políbil a hned nato ustoupil, aby viděla, že respektuju hranice, které stanovila. Její rty voněly po malinách.

„Ben si vede moc dobře. Měl bys vědět, že jsi hrdinou jeho třídy – celá škola ví, kdo je to Elvis Cole.“

Zasmál jsem se, ale jen pro její očekávání, že mě to potěší. Při představě Bena Cheniera, jak o mně vypráví svým desetiletým spolužákům, mě bolelo u srdce. Chtěl jsem jí říct, jak hrozně mi schází, ale nepřál jsem si, aby se kdokoli z nás musel cítit provinile. Místo toho jsem změnil téma.

„Poslyš, nedala by sis nějaký drink? Nebo něco k jídlu?“

„Jo, oboje, ale nejdřív mi ukaž ruku. Hojí se to?“ Otočila mou pravačku dlaní vzhůru, aby si mohla prohlédnout zkrabatělou jizvu, která se táhla přes tři prsty a část dlaně. Tohle zranění jsem si pořídil, když jsem utíkal s Benem. Dvaačtyřicet stehů a dvě chirurgické operace, ale ujistili mě, že s tím nebude problém, funkčnost ruky bude devadesát pět procent. Pokud nebudu trpět chronickou bolestí.

„Je to dobrý. Dali tam bionické motorky a ocelová lanka – teď jsem jako Terminátor, já a náš guvernér.“

Chvíli zkoumala jizvu, pak mi ohnula prsty a ruku mi zase vrátila. Přinutila se k úsměvu, o kterém jsme oba věděli, že je vynucený.

„Co bude s tím pitím?“

„Hned tu bude.“

Přiletěla, aby se setkala s právníky a promluvila si s nimi o Benově účasti na soudním procesu jeho otce. Já měl jen rozříznutou ruku, ale Richarda postřelili a málem zemřel. Kdyby k tomu došlo, byl by pravděpodobně raději. Richard Chenier totiž najal tři nájemné zabijáky, aby unesli jeho syna, a než to skončilo, zemřelo celkem pět lidí. Richard sice osobně nestiskl spoušť, ale protože únos vymyslel a zorganizoval, byl de facto spoluviník a komplic. Podle kalifornských zákonů mohl být, a také byl obžalován z několikanásobné vraždy.

V současnosti se nacházel v Lékařském centru Státní kalifornské univerzity, kde ho čekaly další operace a po uzdravení proces. Lucy mi tohle všechno vyprávěla a přitom upíjela ze sklenice.

„Soudce souhlasil s tím, že mu stačí Benova výpověď na videokazetě, ale chci se ujistit, že pochopili, co mám v úmyslu. Nehodlám ho brát k soudu a nedovolím, aby tam vypovídal.“

„Proč Richard prostě neušetří všem potíže a nepřizná svoji vinu? Pak by to pro Bena bylo snadnější.“

Znovu malinko upila.

„To je součástí procesu. Hrozí mu obvinění ze dvou vražd prvního stupně a ze tří druhého stupně, ale jeho právníci chtějí dosáhnout překvalifikování na zabití z nedbalosti v prvním případě a vypuštění všeho ostatního.“

Lucy chvíli zírala do prázdna, pak se opět napila a pokrčila rameny.

„Když se nedokážou dohodnout na soudním výroku, skončí to pravděpodobně dvěma případy zabití a Richard si to bude muset odsedět. Je mi líto, že ho zranili, ale za to všechno musí zaplatit.“

Se zacinkáním ledu dopila svůj drink a zahleděla se do sklenice s výrazem, který naznačoval, že prázdná sklenka patří k dalším nevyhnutelným životním zklamáním.

„Něco ti řeknu,“ prohlásila. „Už mě nebaví být věčně ta hodná. Lituju jenom Bena, protože vím, co to s ním udělalo. Richard si zasloužil všechno, co se mu stalo.“

Sáhl jsem po její sklence.

„Ještě ti naleju.“

Natáhla ruku s prázdnou sklenicí a konečky našich prstů se propletly. Ani jeden z nás neučinil sebemenší pohyb. Byli jsme jako dva do sebe zaklesnutí zápasníci ztuhlí z nervózního napětí, že nedokážou ani zvítězit, ani utéct…

… pak Lucy ruku spustila a předstírala, že se vůbec nic nestalo. Zachoval jsem se stejně.

„Kdy se vracíš?“

„Zítra odpoledne. Ráno musím ještě jednou za prokurátorem a pak letím zpátky.“

Zítra odpoledne. Otočil jsem se, abych namíchal další drink. Nasypal jsem do její sklenice nový led, pak ukrojil klínek limety a hodil ho na ledové kostky. Pokoušel jsem se předstírat klid, ale má naděje byla zřejmě příliš očividná. Přestal jsem s přípravou pití a podíval se na ni. Odlétá až zítra, zbývá ještě celý večer a celá noc.

„Zůstaneš tady dneska se mnou?“

Bez rozmýšlení zavrtěla hlavou, ale její hlas zněl laskavě.

„Dodělej mi to pití, ty největší detektive na světě. A řekni mi, jak ti můžu pomoct s vařením.“

Oba jsme byli na nejisté půdě. Na tenkém ledě si musíte dávat velký pozor. Jděte pomalu a možná se vám ho podaří přejít. Usmál jsem se a vyslal signál, že je to mezi námi zase v pořádku a že na ni nehodlám nijak tlačit. Podal jsem jí nový drink.

„Co takhle špagety s omáčkou putanesca?“ Souhlasně mávla rukou a zdálo se, že ji má volba potěšila.

„Přines to.“

„Mám v ledničce italskou klobásu. Mohli bychom ji opéct a pokrájet do omáčky.“

Znovu mi gestem přitakala.

„Jo, dones ji taky.“

31

POZOROVATEL

Frederick si vzal ranní směnu, otevřel benzínku jako obvykle a později odpoledne ho vystřídal Elroy. Znovu si stěžoval, že se mu Payne neozval, a Frederick se musel držet, aby ho nepověsil na hydraulický zvedák a nevypíchl mu oči, ale měl už dostatečnou praxi, aby dokázal předstírat přesně to, co od něj Elroy očekával – že o Payneově osudu nic neví, že stejně tak neví nic o tom, jak strašně se mu pomstil Elvis Cole a že neuvažuje o ještě strašlivější pomstě, kterou se on sám chystá vykonat na Coleovi. Pokud měl Elroy nějaké podezření, nedal to nijak znát. Nevšiml si ani, že si Frederick vzal ze servisu veliké kleště. Měl totiž v plánu mučit Colea stejně jako on mučil Paynea – tak, že mu bude kleštěmi strhávat kůži z těla.

Téhož odpoledne se Frederick vrátil do Los Angeles. Coleův dům byl příšerný přikrčený pavouk na okraji útesu, samé hnusné úhly a šero. Parkoviště bylo prázdné, a když kolem něj Frederick jel, potkal dvě ženy se psem. Zaparkoval u blízkého staveniště a tam si sedl za olivovník, odkud na Coleův dům viděl.

Pár minut před šestou zastavil u předního vchodu automobil a vystoupila z něj nějaká žena. Nezaklepala ani nezazvonila a otevřela si vlastním klíčem, což Fredericka zmátlo. Žena se může jmenovat Elvis stejně jako muž. Možná že Elvis Cole je Elvis Coleová. Pak si ale vzpomněl, že James Kramer hovořil o Coleovi jako o muži, a došel k závěru, že to nejspíš bude jeho manželka. Právě se rozhodoval, zda ji má rovněž zabít nebo nechat být, když se ze zatáčky vynořila špinavá žlutá corvetta a zabočila také na Coleovo parkoviště. Byla to jedna z těch starých corvett ze šedesátých let, Sting Ray. Frederick vytušil, že v ní sedí Elvis Cole, a co víc – jenom to necítil, on to věděl. A právě tak věděl, že se Cole maskuje stejně dokonale jako on sám: špinavé auto, džíny, obyčejné tenisky a do kalhot nedbale zastrčená křiklavá havajská košile, to všechno byl jen klam. Cole předstíral, že je obyčejný člověk, aby skryl své pravé já – neoblomného nájemného vraha s ledovým srdcem.

Frederickovo podezření se potvrdilo hned v příštím okamžiku, když si Cole sáhl pod košili, vytáhl pistoli a vešel do domu. Frederick napjatě očekával výstřely, ale nic se neozvalo.

Najednou nevěděl, co má dělat. Měl v plánu zabít Colea hned po příjezdu, jenomže on byl ozbrojený a očekával potíže. Kdyby se Frederick přiblížil ke dveřím, mohl by ho Cole zastřelit dřív, než by k nim vůbec došel.

O chvíli později se objevil třetí vůz, který rovněž řídila žena. Zaparkovala tak, že zablokovala Coleovi výjezd z parkoviště. Když vystoupila, Frederick zahlédl, že má u pasu připnutý policejní odznak. V duchu se ptal, jestli nepřijela Colea zatknout, ale když jí Cole otevřel dveře, spatřil, že ji vítá s radostným úsměvem.

32

Právě jsem hledal v ledničce klobásu, když jsem si vzpomněl na Starkeyovou. Má přijet. Teď už bude pravděpodobně na cestě.

„Poslyš, pamatuješ si na Carol Starkeyovou? Zapomněl jsem na to. Dneska večer se u mě staví.“

V Lucyiných očích zablesklo cosi podobného zaujetí, ale pak se usmála.

„No co, zkrátka už jsi zapomněl. To se stává.“

„Ne, to vůbec není tak, jak si myslíš, Lucille. Starkeyová hledá spis jednoho člověka, kterého se pokouším najít. Musím jí dát nějaké novinové články, tak jsem ji rovnou pozval na večeři. O nic jiného nejde.“ Výstřižky dosud ležely na kuchyňské lince.

„Nebylo lepší, abych odjela?“

„V žádném případě. Kdybych věděl, že tady budeš, rozhodně bych Starkeyovou nezval. Pochopí to.“

Právě když jsme s Lucy rozmrazovali klobásu, Starkeyová zaklepala.

„To je ona,“ prohlásil jsem.

„Pozvi ji dál. Trvám na tom.“

Zavolal jsem, že už jdu, a šel ke dveřím. Když jsem je otevřel, odhodila Starkeyová nedokouřenou cigaretu, vyfoukla oblak dýmu směrem ke stromům a s hranatou růžovou krabicí z pekárny vkráčela do dveří.

„Čí je to auto?“ zeptala se.

Lucy vyšla z kuchyně právě v okamžiku, kdy Starkeyová vstoupila dovnitř. Držela v ruce balíček klobás a nůž. Příjemně se usmívala.

„Zdravím vás, detektive. Ráda vás zase vidím.“

Starkeyová zírala na Lucy, jako by si k jejímu obličeji nedokázala přiřadit žádné jméno.

„Benova matka,“ připomněl jsem jí.

„Vím, kdo to je, Cole. Paní Chenierová. Jak se daří chlapci?“

„Dobře, děkuju. Ve škole mu to docela jde.“

Lucy mávla klobásami, čímž naznačila, že se musí vrátit do kuchyně.

„Jdu vařit.“

Jakmile byla pryč, tiše jsem vysvětlil: „Když jsem se vrátil, už tady na mě čekala. Vůbec jsem nevěděl, že za mnou přiletěla.“

„Popros ji, aby tu zůstala,“ zavolala Lucy z kuchyně.

Pokračoval jsem ještě tišeji.

„Poslyšte, Starkeyová, nechcete se na chvíli kouknout ven, jestli tam neprší? Je tady jenom na –“

Starkeyová mi vrazila krabici do rukou.

„Ovocný košíčky. Nedělejte si s tím starosti, Cole. Dejte mi ty materiály a já zmizím.“

Odnesl jsem krabici se sladkými zákusky do kuchyně a řekl Lucy, že Starkeyová odjíždí. Sebral jsem články a Lucy vyšla za mnou do obýváku. Starkeyová pořád ještě stála u dveří. Nevyšla ani po těch třech schodech, které vedly do mého domu.

„Detektive, prosím,“ vmísila se Lucy, „zůstaňte s námi na večeři. Nebo si aspoň dejte drink.“

„Já nepiju – jen kouřím.“

Starkeyová mi vytrhla papíry z ruky, přeložila je napůl a pokoušela se vecpat je do vnější kapsy.

„Prověřila jsem si Davida Reinnikea, Cole. Jako dospělý nemá v trestním rejstříku žádný záznam, takže v tomhle máte smůlu. Jestli něco najdu v rejstříku pro mladistvé, dám vám vědět.“

„Zůstaňte s námi aspoň chvíli, prosím,“ žádala Lucy.

„Musím jet.“

Dál cpala výstřižky do kapsy, ale nijak zvlášť se jí to nedařilo. Kus jí stále vyčníval ven.

„Papír se dá přeložit ještě víc,“ prohlásil jsem.

Starkeyová rvala noviny do kapsy ještě usilovněji.

„Doprdele!“

„Teď je to ještě horší.“

Starkeyová to vzdala a chystala se odejít.

„Ráda jsem vás viděla, detektive,“ pokrčila rameny Lucy.

„Vyřiďte chlapci, že jsem se na něho ptala.“

Lucy se příjemně usmívala, zjevně potěšena.

„Vyřídím. Děkuju vám.“

Starkeyová se ještě podívala na mě, jako by mi snad chtěla něco říct, ale pak přesunula pohled na Lucy.

„Chybíte mu.“

Lucy zaťala zuby, ale ničím jiným na ta slova nezareagovala. Stál jsem ve dveřích, dokud Starkeyová nenastoupila do auta, a pak jsem se vrátil do kuchyně. Lucy prohledávala skříňky v mé lince.

„Tak už se do toho konečně pusťme, šéfe. Mám hlad jako vlk.“

„Omlouvám se za to, co řekla na odchodu. Nic jí do toho není.“

Lucy postavila na linku dvě velké plechovky s krájenými rajčaty a chystala se je otevřít, jako by se nic mimořádného nestalo. Pozvedla obočí.

„Té dámě se líbíte, pane Cole.“

„Ne tak, jak si myslíš.“

Lucy na mě zkoumavě pohlédla, pak zavrtěla hlavou a začala otvírat konzervy.

„Zatímco budu vařit, můžeš mi vylíčit, s čím ti pomáhá.“

Chvíli jsem ji sledoval a přemýšlel, co říct a jak to říct. Lucyina přítomnost mě zklidňovala. Možná to bylo hřejivým pocitem z jejích vlasů (nejlepší barva, jakou si lze za peníze koupit) nebo liniemi její tváře či inteligentním a odhodlaným výrazem v očích. Ale mohlo to být i její vůní nebo tím, že jeden z jejích předních zubů se malinko skláněl přes druhý nebo sotva znatelnými vráskami v koutcích očí. Celá její osobnost mě naplňovala klidem, jaký jsem bez ní neznal. Zatuhlé uzly v zátylku a horní části zad se mi začaly uvolňovat, podrážděné sípání v hrudi mizelo. Neřekl jsem jí o Reinnikeovi. Řekl jsem, že pracuju na případu nezvěstných osob, a moc se o tom nešířil. Dodal jsem jen, že zmizel jeden muž se synem a já se je snažím najít. Nelhal jsem, jen jsem jí neřekl všechno. Neřekl jsem jí to nejdůležitější. Možná mě celá situace už unavovala nebo jsem nechtěl zkazit náš společný večer.

Vařili jsme spolu, jako by vůbec nikdy neodešla, a to, že už nejsme pár, jsem si připomněl, jen když jsem se jí chtěl dotknout a uvědomil si, že nesmím. Přál jsem si, aby všechno bylo jako dřív, ale respektoval jsem její volbu, protože jsem věděl, že pro ni vůbec nebyla snadná. Udělala to, co cítila, že musí udělat. Rozhodla se pro to, o čem se domnívala, že je správné pro její dítě. Možná jsem to uměl ocenit víc než kdo jiný nebo jsem z ní byl dosud celý pryč. V mých fantaziích mě máma milovala stejně jako Lucy Bena a staral se o mě i táta. Za to, že se Lucy dokázala takhle něčeho vzdát, jsem ji miloval ještě víc, chtěl ji ještě víc a byl jsem ochoten obětovat cokoliv, abych znovu získal její lásku. To, co dávala Benovi, jsem chtěl dostávat i já. To, čím pro něho byla, mně moji rodiče upřeli.

Uvařili jsme, najedli se a chvíli poseděli v tichu mého domu na pohovce, jen my dva, těsně vedle sebe a já ji držel za ruku. Cítil jsem, jak se můj dům proteplil a ožil, už to nebylo jen dřevo, sklo a střešní tašky, ale něco víc. Věděl jsem, že brzy odejde, a ona to věděla také. Možná právě proto jsme mlčeli.

Pak Lucy tiše zašeptala:

„Už musím jet.“

„Já vím,“ vydechl jsem stejně tiše.

Ani jeden z nás se nepohnul. Věřil jsem, že mě stále ještě miluje, protože jinak by za mnou nepřišla. Jednou jsem ji požádal, aby zůstala, a myslel jsem si, že kdybych na ni trochu naléhal, tak by to možná udělala. Mohl bych jí pak znovu olizovat a líbat ucho a šeptat něžná slůvka. Snad ji část mého já toužila přesvědčit, ale věděl jsem, že kdybych musel učinit tak těžkou volbu jako ona, bylo by těžké to snášet. Nechtěl jsem jí to dělat ještě těžší.

„Tak já jdu,“ šeptla, ale nehýbala se.

Zůstalo to na mně.

Políbil jsem jí hřbet ruky a pak se na ni usmál.

„Půjdu tě doprovodit.“

V jejích očích se cosi zalesklo, něco, co jsem mohl pokládat za zklamání, ale úmyslně jsem to přehlédl.

Vzala si kabelku a vyšla za mnou k svému autu. Na kůži kolem očí jsem pocítil řezavý večerní chlad a zamrkal jsem. Ano, byla mi zima. Políbila mě na tvář a vklouzla za volant.

„Jsem ráda, že ses vrátil domů,“ řekla.

Chtěl jsem říct to samé, ale nebyla by to pravda.

Pak se její zadní světla ztratila za ohybem silnice. Ještě zablikala mezi stromy a znovu zmizela. Stál jsem na ulici, díval se a doufal, že je ještě jednou uvidím, ale po chvíli už jsem věděl, že je definitivně pryč. Ken Wilson mi řekl, že nic takového jako slepá ulička neexistuje, ale já měl strach, že se mýlí.

33

ARCHANDĚL LÁSKY

Když policistka odjela, rozhodl se Frederick, že Colea i tu druhou ženu zabije. V té době už byla úplná tma a nikdo ze sousedů nemohl vidět, jak se blíží k domu. Cole měl sice zbraň, ale Frederick se víc bál té policajtky. Policistka, nejspíš Coleova přisluhovačka, mu mohla pomáhat s Payneovou vraždou a mohla by mu taky pomoct Fredericka identifikovat. Teprve asi deset minut po jejím odjezdu vytáhl brokovnici z pouzdra a chystal se jít zabíjet.

Pak se objevila světla přijíždějícího auta. Zpomalilo a Frederick viděl, že je to znovu ta policajtka. Projela pomalu kolem Coleova domu, ale nezastavila. Frederickovi se její návrat nelíbil a nevěděl, co si o něm má myslet.

Rozhodl se čekat. Možná Cole vyjde ven s odpadky a Frederick ho bude moct zastřelit z místa, kde se skrývá. Nebo půjde s tou druhou ženou na procházku.

Po dvaceti minutách projela policistka potřetí kolem Coleova domu. Ona ten dům hlídá!

Frederick se začal obávat, že by jeho nákladáček mohl vzbudit její podezření. V duchu si představoval, jak se vysílačkou informuje na jeho poznávací značku a pak pošle Coleovi varování, že je tady. Mohla by dokonce přivolat i další Coleovy nohsledy!

Udělej to, Fredericku! Udělej to HNED TEĎ!

Byl rozpolcený. Na jednu stranu toužil pomstít Paynea, na druhou se bál policie…

Udělej to, Fredericku!

Stačilo jen doběhnout ke dveřím, vykopnout je a vrazit do Coleova domu. Kdyby je takto překvapil, dokázal by je zastřelit oba, než by stačili cokoliv udělat.

Pak policistka projela kolem počtvrté a tím se všechno změnilo. Frederick byl nyní přesvědčený, že o něm ví. Proto tady hlídkuje – vědí, že je tady! Hledají ho. Zatímco se hloupě schovává mezi stromy, maskovaní Coleovi nohsledové už ho obkličují, tiší jako dým. Až ho budou mít v pasti, chytnou ho a Cole mu dlouhým tenkým nožem prořízne hrdlo stejně, jako to udělal Payneovi.

Ta zrůda Cole.

Frederick vyskočil a rozběhl se k nákladáčku v zoufalé snaze zmizet dřív, než se policistka znovu objeví a než ho chytí nájemní vrazi.

34

Pustil jsem televizi, aby nebylo v domě takové ticho, a pak vyšel na terasu a přemýšlel, proč jsem nedokázal říct Lucy o Georgei Reinnikeovi. Svahy kopců podél kaňonu byly posety nevyhnutelnými světly jako třpytící se řeka tekoucí k městu. Vysoko nad všemi těmi světly letěl na východ červený krucifix, tryskové letadlo startující z losangeleského letiště s přerušovanými červenými bleskovými reflektory na špičkách křídel a zadní části trupu. Vzlétnou vždycky nad moře, ale nad městem se otáčejí k poslednímu pozdravu. Takhle poletí zítra i Lucy.

Vrátil jsem se dovnitř, udělal si šálek instantní kávy, a pak si s ní stoupl v obývacím pokoji. V televizi právě dávali reklamu na zprávy. Mimo jiné ukazovali pohled z dopravní kamery: auta projíždějící křižovatkou. Napadlo mě přitom, jestli Home Away Suites náhodou taky nemá na parkovišti bezpečnostní kameru. Benzínky, obchodní domy a supermarkety na sledování svých parkovišť kamery mají, takže ji klidně mohl mít i tenhle motel, a kamera mohla zachytit Reinnikeův automobil. Pokud by tomu tak bylo, dala by se snad přečíst i jeho poznávací značka.

Vyčistil jsem si zuby, aby ze mě nebyl cítit gin, zamkl dům a rozjel se do Home Away Suites. Bylo to lepší než dumat o Lucy.

Provoz byl mírný, a když jsem se blížil k Toluca Lake, v ulicích už panoval klid. Parkoviště bylo dobře osvětlené, ale zase ne tak, aby rušilo obyvatele okolních bytů. Vystoupil jsem z vozu, ale nešel hned dovnitř. Procházel jsem mezi auty a pátral po bezpečnostních kamerách na vysokých sloupech a před motelem, ale nic jsem nenašel. Možná je mají skryté.

Vešel jsem dovnitř a na recepci se představil. Noční službu měla žena středního věku, která se rozzlobila, když se dozvěděla co chci a proč.

„O tom já nic nevím. Vím jen, že mě sem kvůli tomu přeložili až z Bakersfieldu.“

Bývalý noční recepční byl propuštěn, když se vedení dozvědělo, že pouští do motelu prostitutky. Té dámě se sem z Bakersfieldu ani dost málo nechtělo a já nepokládal za spravedlivé, že jejího předchůdce propustili.

„Chci se vás zeptat na něco ohledně parkoviště. Zabírají ho bezpečnostní kamery?“

Ukázala do rohu u stropu, kde na kovové konzoli visela malá kamera.

„Máme ji jenom uvnitř. Už tady kvůli tomu byli poldové, ale kamera nefungovala. Začalo se o to zajímat vedení a vyhodí kvůli tomu další lidi. Podle mě kvůli naprostý hovadině. Nakupujou laciný věci, a když pak něco nefunguje, hodí to na nás.“

„Policie se tady zajímala o kamery? Nevzpomenete si, kdo tady byl?“

„Já ne, ale byl tu recepční, který má denní směnu.“

„Stejně vám děkuju. Teď se na pár minut projdu kolem budovy a po parkovišti. Říkám vám to, abyste se pak nedivila.“

„Dělají z toho vědu, a teď budeme mít v motelech ozbrojený strážce. Jeden by řekl, že toho chudáka zavraždili přímo tady v hale. Je to všechno úplná blbost.“

Odešel jsem dřív, než stačila pokračovat.

Motel Home Away Suites neměl venkovní bezpečnostní kamery, ale mohly je mít okolní činžovní domy a podniky. Thomas řekl, že Reinnike parkoval přímo naproti vchodu do motelu, který byl na severní straně budovy. Vyšel jsem tedy na ulici a podíval se odtamtud na parkoviště. Hned naproti byla čerpací stanice Mobilu, jižně od jihovýchodního rohu, a nákupní středisko, ke kterému patřil obchod s lihovinami hned za křižovatkou na jihozápadním rohu. Jak benzínka, tak lihoviny mohly bezpečnostní kameru mít, ale na parkoviště by z ní stejně vidět nebylo.

Na Cahuenga Boulevardu proti motelu byl obchod s potravinami otevřený sedm dní v týdnu a čtyřiadvacet hodin denně. Také tento obchod mohl mít kameru a byla tu možnost, že zabírala i parkoviště.

Přešel jsem na druhou stranu ulice. U pumpy byla právě dvě auta, jedno z nich malá toyota, která duněla hlubokým basem.

V obchodě jsem se připojil ke třem lidem stojícím u pultu. Za ním stál mladík s úhledně zastřiženým plnovousem ve vyšisovaném triku s nápisem Mali Rats. Peníze od zákazníků přebíral mechanicky a beze stopy zájmu. Brýden… bude to šest dolarů a dvaačtyřicet centů… nashledanou. Ze svého místa měl dobrý výhled na hotelové parkoviště. Za pultem byla u stropu bezpečnostní kamera a druhá se nacházela vzadu v obchodě. Bylo téměř jisté, že jednu budou mít i před obchodem.

Když na mě přišla řada, mladík mě pozdravil: „Brýden.“

„Vyšetřuju vraždu muže, který bydlel v motelu naproti. Chtěl bych vám položit pár otázek.“

„No páni! To se teda neslyší každý den.“

Zeptal jsem se ho, zda jejich venkovní bezpečnostní kamery zabírají i parkoviště motelu.

„Tak to vás zklamu, pane, ale nejsou namířený tím směrem. Když se trochu nakloníte, uvidíte to sám.“ Hned si ale uvědomil, že podle jeho návodu toho moc neuvidím, a vyzval mě, abych šel k němu za pult. Bezpečnostní monitor stál na polici pod pokladnou. Ukazoval zrnitý černobílý obraz nás dvou, uliček s policemi, venkovního prostoru mezi čerpadly a vstupních dveří. Prodavač ukázal na obrazovku.

„Vidíte? Venkovní kamera ulici nezabírá. Ten motel není vidět.“

Motel jsme sice opravdu neviděli, ale zato jsme jasně viděli auta u čerpadel. Reinnike tady mohl tankovat a na záznamu by mohla být patrná poznávací značka jeho auta.

„Jak dlouho schováváte záznamy?“

„Čtyřiadvacet hodin. Už v tom není žádná kazeta – je to digitální. Obrázky jdou na hard disk, ale pokud je neuložíte, po čtyřiadvaceti hodinách se automaticky mažou z paměti.“

„A vy je ukládáte jen v případě, že se něco stane?“

„Jo. Jako třeba když dojde k loupežnýmu přepadení nebo když se spustí poplašný zařízení a tak.“

Reinnikea zavraždili před více než dvaasedmdesáti hodinami. Čtyřiadvacet hodin bylo málo.

Mládenec si založil ruce na prsou a zvědavě si mě prohlížel.

„Včera večer jsem tam viděl policejní auta. To bylo kvůli tomu?“

„Jeden z hostů byl před třemi dny v noci zavražděný.“

Ukázal jsem mu fotografii z márnice. Prohlédl si ji a pak zavrtěl hlavou.

„Mně už se to všechno plete dohromady. Nedokázal bych říct, jak vypadali poslední tři zákazníci.“

„Jezdil v hnědé Hondě Accord, s promáčklou karoserií u levého zadního kola. Možná tady bral benzin.“

„Je mi líto, pane. Pokud je jejich kreditka v pořádku, ani se na ně nepodívám.“

„Platil hotově.“

„Spousta lidí platí na dřevo. Nepamatuju si.“

Přišel dělník ze stavby, celý zmazaný od malty. Objednal si dva hot dogy bez kečupu i hořčice a horkou kávu se čtyřmi cukry. Udělal jsem mu místo, zatímco prodavač vytáhl žádané pochoutky z mikrovlnky a plnil velký umělohmotný pohár kávou a cukrem. U stěny za pultem stály vedle sebe chladnička s nealkoholickými nápoji, kávovar, chladnička s jogurty a mikrovlnná trouba, ale neviděl jsem přístroj na espresso. Nic tady nehlásalo „presso“.

Když dělník odešel, zeptal jsem se: „Je tady někde poblíž podnik, kde vaří kávu?“

„Starbucks, dál na Riverside. Asi deset nebo dvanáct bloků odsud. My ale máme kafe. Jaký chcete?“

„Žádné. Jeden svědek v motelu vypověděl, že chodil přes ulici pro presso. Byl jsem jen zvědav kam.“

„To vám můžu říct. Mohl klidně chodit k nám. Máme moka, vanilkovou kávu a kávu s příchutí lískových oříšků – všechno sice instantní, ne pravý presso, ale jde to na odbyt. Prášek, co se rozmíchá v horký vodě.“ Prodavač náhle zvedl obočí, jako by právě na něco přišel.

„Poslyšte, pane, nebyl černej?“

Právě takhle. Vyptáváte se lidí a nikdy nevíte, co řeknou nebo proč. Někdy odkopnete kámen jako tisíce jiných kamenů, do kterých jste kopli, a na zemi se něco zaleskne.

„To nevím. Popište mi ho.“

„Bylo to…“

Jeho rty se neslyšně pohybovaly a přitom si počítal na prstech.

„…před pěti dny navečír. Velkej, vypracovanej chlap a prudas. Měl dlouhý, kudrnatý vlasy.“

Bylo to právě v době, kdy se s Herbertem Faustinou modlila Dana.

„Pamatujete si každé kafe, které prodáte?“

Zaraženě se usmál.

„Každý ne. Ale toho chlapa si pamatuju kvůli jeho holce. Věřte mi, že to byl fantastický kus…“

Oběma rukama s ohnutými prsty ukázal velikost jejích ňader. Thomas ale neříkal nic o tom, že by tu Dana pila kávu.

„Dala si taky to instantní kafe?“

„Přišel sám. Hráli Lakers a on asi nevěděl, jak zabít čas, protože furt čuměl ven. Co tam hledáš? říkal jsem si v duchu. Chceš mě snad okrást nebo zdrhnout bez placení? Ale on potom řek, že už jde jeho kočka, a otočil se takovým fofrem, že mu kafe vystříklo na ruku. Zaječel: ‚Au!‘“

„Au?“

„Jo, přesně tak. Ta holka kouřila. Kdybych byl na jeho místě, polil bych se kafem taky.“

„Jo, to chápu.“

„Pak se vyřítil ven a přeběh silnici. Já jenom zíral na tu kost. Když běžela, houpaly se jí kozy. Byl jsem z toho načisto vedle.“

Znovu ukázal rukama velikost jejích ňader a pohyboval jimi nahoru a dolů.

„Proč utíkala?“

„Nastoupili do jeho auta, ale ona z něj hned zase vyletěla a rozběhla se za nějakým chlapem…“

Thomas se nezmínil, že by Dana z jeho vozu vystoupila. Ani neříkal nic o běhu s natřásajícími se ňadry.

Dveře se se zazvoněním otevřely a vstoupil arménský pár s malým dítětem. Žena byla smyslná a krásná. Prodavač na ni začal zírat a zapomněl, co chtěl říct. Dotkl jsem se jeho paže.

„Popište mi toho muže, za kterým běžela.“

„Neprohlížel jsem si ho, koukal jsem na její kozy. Jak se natřásaj.“

„Starší muž? Hubený, se špatně obarvenými vlasy?“

„Vy myslíte toho chlapa na fotce?“

„Vy mi řekněte, jak vypadal.“

Prodavač se znovu zadíval na krásnou Arménku, sledoval její chůzi, pak si povzdechl a obrátil se zas ke mně. Přetržené žhavé fantazie.

„Neviděl jsem mu do obličeje. Myslím, že to byl už dědek, ale přísahat bych na to nemoh. Když mu skočila kolem krku, málem ho porazila na zem.“

Musel to být Reinnike. Vyšel ven a Dana se rozběhla za ním. Thomas o tom neřekl ani slovo, a já se nyní v duchu ptal, jaký k tomu měl důvod.

„A co ten černý chlápek? Sel k nim?“

„Přikrčil se, jako kdyby se chtěl schovat. Řek jsem si, že je krapánek divnej. Myslím, že si je vyfotil.“

„Proč si to myslíte?“

„Viděl jsem, že má foťák…“

Zvedl ruce a přiložil si je k očím, jako kdyby se díval do hledáčku fotoaparátu. Zatímco mi to předváděl, zeptal se Armén, jestli mají kondenzované mléko. Prodavač odpověděl, že ho najde v poslední polici.

„Víte jistě, že to byl foťák? Nemohl to být mobil?“ zeptal jsem se.

„Poznám přeci foťák, ne? Žádná ta mrňavá věcička, ale parádní kanón s metrovým objektivem.“

Ukázal na bílé auto v řadě na hotelovém parkovišti. „Vidíte ten bílý sedan… čtvrtý, pátý, šestý v řadě od vchodu, blízko ulice? Parkovali tam, kde tedko stojí ten sedan. Ten foťák jsem viděl úplně jasně.“

„Kolik času s tím mužem strávila?“

„Pět minut. Možná ještě míň.“

„Co bylo pak?“

„Odjeli.“

„Sledovali toho starého muže?“

Prodavač se zatvářil otráveně.

„Jak můžu vědět, jestli ho sledovali? Prostě jeli pryč.“ Arménská rodina přinesla k pultu dvě plechovky kondenzovaného mléka a sklenici jablečné omáčky. „Musím už zase makat,“ prohlásil prodavač.

„Já taky.“

Poděkoval jsem mu za pomoc, prolezl skrčený pod pultem a šel k autu. Venku bylo chladno, ale moc jsem to nevnímal. Když jsem volal Pikeovi, bylo za sedm minut jedenáct.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ oznámil jsem.

Pike se nezeptal proč, zeptal se jenom kde. Dal jsem mu Daninu adresu.

Ken Wilson měl pravdu. Žádné slepé uličky neexistují. Lucy odešla, ale zase se vrátí.

35

Lidi lžou. Polovina těch, co sedí ve vězení, byla zatčena, protože lhali, přestože nic špatného neudělali. Nějaký polda se jich zeptal, kde byli v úterý večer, a oni neřekli, že na pivu v Starlite Lounge, nýbrž tvrdili, že byli v Bakersfieldu. Vzápětí je zabásli za přepadení v Bakersfieldu, protože se na ně hodil popis lupiče. Pak si najednou vzpomněli, že vlastně byli ve Starlite, ale to už bylo pozdě. Zalhali, byli zatčeni a zapsáni do policejních kartoték, a když detektivové konečně zjistili, že skutečně byli v Starlite, prasklo na ně mezitím něco jiného, například že na ně byl vydán zatykač za neplacení alimentů nebo že se kdysi nedostavili k soudu. A to všechno jen proto, že nepřiznali, kam šli na pivo. Spousta lidí je takových. Lžou automaticky od přírody.

Thomas a Dana pravděpodobně lhali, protože měli co skrývat. Nedomníval jsem se sice, že by jejich lži měly něco společného s Reinnikeovou vraždou, ale přesto jsem chtěl ty jejich fotky vidět.

Ulice, ve které Dana bydlela, byla dobře osvětlená, a jak tomu v malých městech bývá, nazlátlé světlo dopadající na omítku laciných budov dělalo všechno hezčí, než tomu bylo ve skutečnosti. U obou chodníků stály řady zaparkovaných aut jako velký vrh štěňat kolem matky. Když jsem došel k Daninu domu, bylo už po jedenácté a městečko se ukládalo ke spánku.

Pikeův džíp blokoval jeden výjezd o dva domy dál. Joe byl nehybnou černou šmouhou maskovanou černými stíny. Měl stažené okénko.

„Nevím, jestli jsou doma,“ ozval se jeho hluboký hlas tiše ze tmy. „Mají zatažené závěsy a je tam klid.“

„Mohl jsi vykopnout dveře.“

„Čekal jsem na tebe.“

„Tak dobře, jdem se tam kouknout.“

Vysvětlil jsem Pikeovi, jak si to představuju, a pak se vydal k Daninu bytu. Za mými zády vyklouzl můj parťák z džípu. Když otevřel dvířka, světlo v autě se nerozsvítilo.

Došel jsem ke dveřím bytu, chvíli poslouchal a pak zazvonil. Uvnitř byla tma. Měli laciná posuvná okna z hliníku s pružinovým zatížením klik. Zkusil jsem sklo odsunout, ale nešlo to. Obalil jsem hlaveň pistole kapesníkem, přitiskl ji na sklo vedle kliky a dlaní prudce uhodil do pažby. Hlaveň prošla sklem a zanechala v něm rozeklaný otvor velikosti tenisového míčku. Otevřel jsem okno, vsoukal se dovnitř a zatáhl za sebou závěs. „Haló?“

Rozsvítil jsem a ověřil si, jestli se někdo neskrývá v ložnici nebo koupelně. Stejně často jako lidi lžou, se taky schovávají, a vy je nenajdete. Dokáže vám to zkazit celý den.

Když jsem tady byl přede dvěma dny, ležel fotoaparát s dlouhým objektivem na jídelním stole vedle počítače. Teď tu nebyl. Na stole se válely rozházené papíry, bezdrátový telefon a jiné věci, mezi nimiž nápadně vynikala úplně nová vizitka losangeleské policie. Detektiv Jeff Pardy. Když jsem ji spatřil, usmál jsem se. Pardy je možná prosťáček, ale svou práci dělá řádně. Měl jsem teď na něj lepší názor.

Vrátil jsem se do obývacího pokoje, sedl si na pohovku a čekal. Když jsem se na to čekání usadil, bylo jedenáct dvacet šest. Ve dvanáct sedmnáct jsem uslyšel blížící se hlasy. Sel jsem do jídelny, otočil židli tak, abych viděl na vstupní dveře, a usedl na ni.

V zámku zarachotil klíč.

„Já jsem ale všude zhasla,“ ozvala se za dveřmi Dana.

Vešel Thomas, ale nevšiml si mě, protože se díval na ni. Nesl fotoaparát. Spatřil mě teprve ve chvíli, když se Dana kolem něj protáhla dovnitř, ale to už bylo pozdě.

„Vy –“ začal, ale dál se nedostal.

Ve stejném okamžiku se za ním objevil Pike a levou paži mu pevně zaklesl kolem krku. Pravou ruku mu zvedl vysoko na záda a takto ho dopravil dovnitř. Thomas vydal bublavý zvuk a foťák s řachnutím dopadl na podlahu.

„Hej!“ vykřikla Dana. „Co to děláte? Okamžitě toho nechte!“

Pike nechal celou Thomasovu váhu viset na zkroucené paži. Thomas se ho pokoušel volnou rukou zachytit, ale nedokázal na něj dosáhnout. Kopal a kroutil se, ale Joe ho nadzdvihl ze země a sevřel kolem krku ještě pevněji. Když vás někdo drží za krk, až vám modrá jazyk, jen těžko můžete něco dělat.

Zavřel jsem za nimi dveře a dovedl Danu k pohovce.

„Nic mu neudělá. Tady se posadte a nevstávejte.“

Zvedl jsem fotoaparát a sedl si vedle ní. Byl to digitální profesionální Sony s porty pro extra čipy s pamětí a tlačítky, jejichž funkce mi byla utajena. Podal jsem Daně vizitku a telefon.

„Podržte to na chvíli, ano?“

„Co tady chcete? Proč to mám držet?“

„Je to dobrý, Joe?“

Fotoaparát měl malý displej, na kterém se daly prohlížet pořízené snímky. Zapnul jsem ho a stiskl tlačítko s nápisem REVIEW. Objevila se fotka nějaké ulice. Ta, kterou Thomas udělal jako poslední. Na jasně žlutém pruhu na horním kraji displeje bylo číslo 18. V paměti tedy bylo osmnáct snímků. Stiskl jsem znovu tlačítko, abych se podíval na sedmnáctou fotografii, a pak si postupně prohlédl ostatní. Na prvních čtyřech nebylo nic zajímavého, ale čtrnáctá ukazovala špatně osvětlenou místnost s částečně zataženými závěsy. Snímek byl malý a celý oranžový, ale dala se na něm rozeznat ženská záda a nohy nějakého chlápka. Byli v posteli a žena se skláněla nad jeho stehny. Jediná fotografie, na které byla Dana vidět jasně, ji ukazovala při vstupu do pokoje, kdy ještě stála na nohou. Bylo to bráno z takového úhlu, že byl zřetelně vidět její obličej. Na žádné fotografii nebyl motel Home Away Suites ani George Reinnike alias Herbert Faustina, ale jakmile jsem si je prohlédl, věděl jsem, co se Thomas a Dana snaží skrývat.

„No výborně,“ prohlásil jsem. „Thomas fotí Danu s jejími amanty. Pročpak to asi dělaj?“

„Ze by vydírání?“ navrhl Pike.

Thomas se zmítal a kopal Pikea do nohou, ale Joe provedl cosi s jeho zkroucenou paží a zmítání ustalo. Dana se nepokoušela vstávat. Zdálo se, že je šokovaná.

„Vy dva,“ řekl jsem, „jste včera z toho svého příběhu něco vynechali. Skutečné jméno Herberta Faustiny zní Reinnike. Mám svědka, který viděl, jak vás s ním Thomas fotí před motelem. Chci ty fotky.“

„Nic jsme nefotili,“ bránila se Dana. „Ať už to říkal kdokoli, tak vám lhal.“

„Něco vám povím. Chci, abyste zavolali detektivu Pardymu, aby sem přijel. Na vizitce máte jeho číslo.

Uvidíme, co se bude dít, až si Thomase zapíše jako podezřelého z vydírání a vraždy.“

Thomas znovu ztuhl a vytřeštil oči. Dana držela telefon.

„Dana vám, Thomasi, nechce pomoct, takže budu muset zavolat sám. Řekneme Pardymu, že nejen Danu pasete a zkoušíte na kunčafty všelijaké triky, ale taky si je při tom fotíte, abyste je pak moh vydírat. Pak uvidíme, jak vás Stephen shodí, aby si zachránil vlastní kůži.“

„No nazdar! To nevypadá moc růžově,“ ozval se Pike. Dana náhle vyskočila z pohovky a upustila telefon. „To Stephen! My nikoho nevydíráme, to on!“ Thomas vydal mručivý zvuk, který ji měl varovat, aby zmlkla, ale Dana se na něj rozječela:

„Já jsem mu o tom autě neřekla! Já nic neřeknu, ale musíš mu to říct sám!“

Čekal jsem, co Thomas udělá, a viděl jsem, jak se mu v očích usazuje rezignace.

„Řeknete mi to, když vás pustí?“

Thomas se sebe vyrazil jakési zaskřehotání, které mělo znamenat souhlas. Pike ho tedy pustil a Thomas se začal potácet, kašlat a pravá ruka mu bezvládně visela. Dana na něho zakřičela:

„Musíš mu to říct! To s tím autem!“

Thomas na ni zíral a tvářil se už spíš uraženě než vztekle.

„Bylo to vydírání. Stephen už mu řekl, že jsme tam byli. Ten hajzl mu řek i naše jména. Musel jsem mu něco dát, jinak by si myslel, že něco zatajuju!“

„Ukažte mi tu Reinnikeovu fotku!“ požádal jsem. „Nemůžu. Už jsem ty fotky poslal Stephenovi.“

Ty fotky. Víc než jeden snímek George Reinnikea. Víc než jedna šance, že na nich může být poznávací značka jeho auta.

Zvedl jsem telefon a začal vymačkávat Pardyho číslo.

„Poslyšte, mluvím pravdu. Poslal jsem je Stephenovi. Poslal jsem je a pak jsem ty svoje vymazal. Má je on. Já nechci mít takový nebezpečný sračky v počítači.“

Položil jsem telefon. Chvíli jsem na Thomase zkoumavě hleděl a pak se podíval na jeho počítač. Pravděpodobně nelhal, ale nemohl jsem si tím být jistý.

„Co Stephen s těmi fotografiemi dělá?“

„Spousta zákazníků platí kreditkama a naúčtujou výdaje zaměstnavatelům. Stephenova přítelkyně má bráchu, který dělá u firmy s kreditníma kartama nebo něco takovýho, a dostávají od něho potřebný informace. Ti chlapi se vrátěj domů a za pár neděl dostanou kopii nějaký fotky. Spousta jich dostane strach a něco Stephenovi zaplatí. Stephen to nepřehání, nechce moc, a pak je nechá. Takový grázl zas není, chce si jen vydělat nějaký ten dolar navíc.“

„Reinnike platil hotově.“

„Stephen si myslel, že když cáloval hotově za víc holek, stojí to za pokus. Nenafotil jsem žádný sex. Jen ty dva na parkovišti. To bylo všechno, co jsem měl, ale teď už to fakt nemám. Poslal jsem to Stephenovi.“

Sel jsem k jeho počítači. Byl zapnutý a na monitoru byl spořič. Od všech čtyř stran obrazovky se odrážela koule a zanechávala za sebou šířící se brázdy, které se překrývaly a vzápětí mizely. Thomas mohl lhát, ale spíš jsem věřil, že mluvil pravdu.

„Mohl bych s tím mít problém, Thomasi. Ty fotky tam můžou být a já bych je asi neuměl najít. Ale experti od policie to jistě svedou.“

„Říkám vám, že nic nenajdou. Vyberu vždycky nejlepší fotky, pošlu je Stephenovi, a pak se jich zbavím. Nechci mít takový věci v počítači.“

„Poslal jste mu je mailem?“

„Vybral jsem tři nejpovedenější. Ty ostatní tak dobrý nebyly. Dostal je. Vím to. Odepsal mi a potvrdil to.“

„Kdy?“ zeptal se Pike.

„Asi před pěti dny. Jo, před pěti dny.“

„Hned další den po tom, co jsem u něj byla,“ doplnila ho Dana.

Podíval jsem se na Pikea a Pike kývl. Oba jsme pomysleli na totéž.

„Dostal jste v posledních třech dnech od Stephena nějaký e-mail?“ otázal jsem se.

„Ne.“

Pike se ušklíbl. Když jsme Stephena před třemi dny navštívili, pracoval právě na počítači. Byl to jediný počítač, který jsme u něho viděli, a sebrali jsme mu ho. Fotografie George Reinnikea byly v mém autě.

Odstrčil jsem Thomasův počítač stranou, položil na jeho místo Stephenův laptop a zapnul ho. Thomas přišel ke stolu, aby se díval.

„Když máte Stephenův počítač, proč jste se ho rovnou nezeptal, ve kterým souboru ty fotky má?“

„Držte hubu,“ poradil mu Pike.

Monitor se zaplnil tmavomodrým pozadím. Ikona DESKTOP FILES mi otevřela cestu dál, ale ukázala se jen dlouhá řada složek s nic neříkajícími názvy. Věděl jsem, že někde tam musí být seznam dívek a jejich telefonních čísel a obchodní záznamy, ale žádná složka se nejmenovala VYDÍRÁNÍ nebo KUNČAFTI. Budeme asi muset Stephena přinutit, aby nám ho ukázal sám, jenže Stephen už řekl svému právníkovi, že jsme mu vzali počítač. Kdybychom mu ublížili, nevypadalo by to dobře.

„Máš něco?“ zeptal se Pike.

„Nic jsem nenašel. Budeme s tím asi muset jít za Stephenem.“

„Dovolíte, abych se vás na něco zeptal?“ ozval se Thomas. „Co je na těch fotkách, který dělám, tak důležitýho? Co tam vlastně chcete najít?“

„Číslo Reinnikeova auta.“

Thomas měl na chvíli v obličeji úplně prázdný výraz, ale pak mu zajiskřilo v pravém oku. Něco ho napadlo.

„Myslím, že tam je. Na jedný z fotek, kterou jsem poslal, je jeho auto dobře vidět zezadu.“

„Znáte jeho heslo?“

„Myslíte si, že chce, abych mu lezl do pošty? Chtěl byste něco takovýho vy?“

Čekal jsem. A nemusel jsem čekat dlouho. Thomase znovu něco napadlo.

„Když jsem mu ty fotky poslal, tak si je musel stáhnout, ne? Musel si je uložit, vytisknout, okopírovat, všechno, co je potřeba k tomu, aby mohl vyhrožovat kunčaftům. Pokud si je stáhl do nějaké složky, nemusíme znát jeho heslo, abychom se dostali k jeho e-mailům. Musíme jen najít složky s fotkama.“

„Tak je najděte.“

„Myslím, že existujou tři způsoby, jak se k nim dostat. Buď odnesete ten laptop policajtům, jak jste to chtěl udělat s tím mým, a ti je možná najdou, ale možná že taky ne. Druhý způsob spočívá v tom, že s tím zajedete za Stephenem, a když budete mít štěstí, zastihnete ho doma, nebudou tam žádní svědci ani nic podobnýho, a pak mu můžete přiložit bouchačku k hlavě a doufat, že je nevymaže, když se na chvíli kouknete jinam.“

„A ten třetí způsob?“

Udiveně na mě zíral, že jsem na něco tak samozřejmého nepřišel. Cítil jsem, jak rudnu.

„Takže?“

„Pochopil jsem, že je to pro vás důležitý. Jste tady kvůli tomu už podruhý a máte s tím naspěch. Nechcete čekat, až to najde policie, a nechce se vám vytloukat to ze Stephena. Netvrdím, že ty fotky dokážu najít, ale mám jeden dobrý nápad, který vám může ušetřit čas.“ Odmlčel se. Věděl jsem, co chce.

„Když posílám Stephenovi fotky, každou z nich nějak nazvu. Jestli Stephen ty názvy nezměnil, mohl bych je najít. Ušetřil bych vám tím spoustu času. Ale musel bych vědět, že nebudu z ničeho obviněný. Z žádnýho vydírání.“ Na to by Pardy mohl přistoupit. Řekl mi, že ho trestná činnost sexuálního rázu nezajímá, ale tady se jednalo o očividné vydírání, a to už bylo vážné. I kdyby na to nepřistoupil on, Diazová by to udělala. Došel jsem k závěru, že mu to můžu slíbit.

„Najděte mi ty fotky.“

„Nejdřív ten slib.“

„Tak dobře, slibuju.“

Thomas se posadil k laptopu. Otevřel a zavřel několik oken, dokud se neobjevilo okénko s dotazem, který soubor chce najít. Napsal na klávesnici DANA1. JPEG a kliknul myší na nápis SEARCH. Ukázala se tabulka s názvy DANA1. JPEG byl až dole.

Thomas se náhle rozesmál, protože veškeré napětí z něho spadlo.

„K čertu s váma!“

Ukázalo se, že DANA1. JPEG se nachází ve složce s názvem LOUTKY, která byl součástí větší složky nazvané SPOLUPRACOVNICE, jenž byla zahrnuta do složky EDOVA DOVOLENÁ, a to vše bylo uloženo v další složce s nevinným názvem DOPISY, jež se nacházela na harddisku. Thomas názvy zkopíroval, pak zavřel vyhledávací okénko a přešel na harddisk. Otevíral složky v opačném pořadí tak, že začal s DOPISY, pak otevřel EDOVU DOVOLENOU a poté SPOLUPRACOVNICE. Pokaždé, když nějakou složku otevřel, jsme se mu s Danou dívali přes rameno a pokoušeli se v džungli mnoha složek a souborů najít další název. Když Thomas konečně otevřel složku nazvanou LOUTKY, naplnil se monitor seznamem názvů maličkým písmem v abecedním pořadí…

ALLIE1.JPEG

ALLIE2.JPEG

ALLIE3.JPEG

ANGELA1.JPEG

ANGELA2.JPEG

V seznamu byly stovky jmen s dodatkem JPEG. Možná celá tisícovka. Mnohá jména se vyskytovala ve více skupinách…

BARB1.JPEG

BARB2.JPEG

BARB3.JPEG

BARB2/1.JPEG

BARB2/2.JPEG

„Proč je u některých jmen víc čísel?“ zeptal jsem se. „Různí kunčafti.“

„Všechny jste fotil vy?“

„Jo, já.“

„Jste pěknej hajzl,“ prohlásil Pike.

Thomas ani nevzhlédl od monitoru. Věděl, že by Pikeovi nedokázal odporovat.

Vytáhl jsem Thomase z křesla a sedl si na jeho místo. Sjel jsem po seznamu níž a zjistil, že Danu vyfotil se sedmi různými muži. Když jsem otevřel první skupinu, objevil se mléčně zakalený noční snímek Dany před nějakým barem, s tlusťochem ve vycházkovém obleku. Uhel záběru naznačoval, že se fotilo z protější strany ulice, a vybledlé barvy dávaly znát, že místo blesku posloužil nějaký jiný elektronický zdroj osvětlení. Z mužova výrazu bylo zřejmé, že o fotografovi nemá zdání.

V další řadě byla Dana s jinou mladou ženou a dvěma staršími muži na úzkém bílém člunu v Marina del Rey. Dana i ta druhá byly v bikinách. Směr záběru a zrnitost ukazovaly, že snímek byl pořízen z velké vzdálenosti, pravděpodobně z jedné z restaurací nebo bytu, které lemovaly přímořskou promenádu.

Otevřel jsem první fotografii v poslední řadě a spatřil George Reinnikea. Snímek byl právě tak mléčně zakalený jako všechny ostatní fotky pořízené večer nebo v noci – barvy byly příliš světlé, což měl na svědomí optický zesilovač. Reinnike měl na sobě jen kostkovanou košili s dlouhými rukávy s manžetovými knoflíčky, byl bez saka, a v pravé ruce bylo jasně vidět klíčky od auta. Dana ho líbala na tvář a Reinnike vypadal překvapeně a rozpačitě, jako kdyby o tak důvěrné počínání na veřejnosti moc nestál. Stáli za hnědou Hondou Accord, ale tak, že zakrývali promáčknutou karoserii i poznávací značku.

„Přejděte na další,“ řekl Thomas. „Vím, že jsem na jedné z nich to číslo viděl.“

Další snímek zabíral širší úhel a ukazoval víc okolí. Dana se blížila k Reinnikeovi, ale ještě přímo u něho nebyla. On se ohlížel k motelu, jako by ho fotograf zachytil v okamžiku nerozhodnosti, kdy ještě neví, jak má reagovat. Jeho pochybovačný výraz naznačoval obavy, že mu ztropí scénu nebo bude chtít další peníze. Viděl jsem horní okraj poznávací značky, ale byla rozmazaná a nečitelná.

„Do prčic,“ ozval se Thomas, „vždyť vím, že jsem ji měl. Je tam ještě jedna fotka. Otevřete ji.“

Třetí záběr byl nejširší. Dana na něm stála na špičkách a objímala Reinnikea kolem krku. Bylo zřetelně vidět promáčklou karoserii u levého zadního kola i to, že na kole chybí puklice. Thomas nevybíral fotku auta jen tak ledabyle, ale dlouho snímky zkoumal, aby Stephenovi poslal ty nejlepší. Poznávací značka byla vidět celá, ale nezřetelná a nečitelná, jako obličej v mlze.

Thomas se naklonil blíž.

„Do prdele, nedá se to přečíst.“

Vypadalo to jako kalifornská značka, ale nemohl jsem si tím být jistý.

„Můžete to nějak zaostřit?“

„Heledte, to je věda. Ty fotky jsem našel. Na tom jsme se dohodli, nebo snad ne? Řekl jste, že chcete ty fotky.“

Soustředil jsem se na rozmazanou poznávací značku, ale nijak to nepomohlo. Odborník na počítačovou grafiku by s tím snad něco dokázal udělat. Umějí dělat zázraky. Ale ne vždycky. Zavřel jsem soubor. George Reinnike zmizel.

Zastrčil jsem si laptop pod paži a kývl na Pikea. Sel ke dveřím a čekal. Obrátil jsem se k Thomasovi.

„S Pardym to domluvím. Budete muset svědčit proti Stephenovi, ale pevně věřím, že vám to projde. Jestli ale začnete nějak kličkovat nebo dělat hlouposti, přestane naše dohoda platit a já je nechám, aby si s vámi dělali, co budou chtít. Je to jasný?“

„Jasný.“

„Budete vypovídat o prostituci, o vydírání, o všem. Rozumíme si?“

„Ano,“ řekla Dana.

Když jsme s Pikem odcházeli, vypadali jako králíci oslnění předními reflektory.

Šli jsme mlčky k Pikeovu džípu a promluvili jsme, teprve když jsme došli na ulici.

„To byla skoro trefa,“ prohlásil Pike.

„Najdu někoho, kdo to dokáže zaostřit. Musí existovat nějaký způsob, jak to udělat. Možná to bude umět Chen.“

Nechal jsem Pikea u jeho džípu, šel dál ke svému autu a přemýšlel o tom. Byli jsme blízko, ale stále ještě mimo dosah, jako tátův obraz v mých snech.

Jakmile jsem se dostal večer domů, strčil jsem Stephenův laptop do skříně, přikryl ho pláštěm do deště a pak vypil sklenici mléka. Snědl jsem banán, osprchoval se a pokoušel se usnout, ale neustále jsem měl před očima dlouhý seznam jmen. Obával jsem se, že mi Pardy nevyhoví, a já nebudu schopný dodržet, co jsem Thomasovi a Daně slíbil, přestože jsem jim dal své slovo. Bál jsem se, že nedokážu zjistit číslo Reinnikeova auta a nikdy se nedozvím pravdu. Zíral jsem do tmy u stropu a pořád dokola o tom všem dumal, dokud jsem se na sebe nenaštval a nevylezl z postele.

Rozsvítil jsem světla v celém domě a odnesl si Stephenův laptop na jídelní stůl. Když jsem začal pracovat, přišel kocour, posadil se a tiše mě sledoval.

Otevřel jsem postupně všechny složky stejným způsobem, jako to dělal Thomas, dokud jsem se nedostal k dlouhému seznamu s příponou JPEG. Sjel jsem na tři fotografie pojmenované VICTORIA, jejíž skutečné jméno bylo Margaret Keyesová, a vymazal jsem je.

Měl jsem dosud číslo jejího mobilu. Zavolal jsem jí, přestože byly dvě hodiny v noci. Neočekával jsem, že se dovolám, ale vzala to po pátém zazvonění. Z pozadí bylo slyšet ruch naznačující, že je v nějakém klubu nebo restauraci ve společnosti dalších lidí. Ale taky to mohla být jen televize.

„Prosím?“

„Tady je Elvis Cole. Nemusíte nic říkat. Jenom mě poslouchejte.“

Váhala a já se v duchu ptal, zda je vzhůru jen proto, že má vztek a myslí na ty fotky. Odpověděla obezřetně. Zřejmě kvůli těm, co tam byli s ní.

„Ano, rozumím.“

Pokusila se o veselý konverzační tón, jako kdyby jí volala nějaká kamarádka.

„Řekla jste mi, že Stephen na vás něco má. Myslela jste tím nějaké fotky?“

Neodpověděla.

„Stačí říct ano nebo ne, Margaret. Nic víc říkat nemusíte.“

„Ano, je to tak.“

„Měl fotky, na kterých jste při sexu. Používal je k vydírání a vyhrožoval vám, že je zveřejní, když pro něj přestanete pracovat. Ano nebo ne?“

„Ano.“

„Ty fotky už neexistujou. Jste volná.“

Zavěsil jsem, aniž bych čekal na odpověď. Pak jsem se vrátil nahoru do postele.

Po chvíli už tma nebyla tak hrozivá. Spal jsem.

36

STARKEYOVÁ

Když se Starkeyová probudila ze snu, věděla, že prožila příšernou noc. Dokouřila cigaretu a pokoušela se znovu usnout, ale pokaždé když začínaly stíny nabírat tvar, vyděšeně se probudila. Jednou zahlédla Cukříka, podruhé Jacka Pella, ale většinou to byl Cole, stále znovu a znovu stejný sen. Když k ní přišel Pell, usmíval se jasnýma, doširoka otevřenýma očima a ukazoval na něco za ní, ale Starkeyová se nestačila dost rychle otočit a probudila se ve tmě dřív, než mohla něco spatřit. Nakonec si řekla, že s tím skoncuje, a vstala z postele.

Spolkla trochu antacidu, který chutnal jako mátou ochucené nudle z nosu, a pak si udělala hrnek kakaa. Od toho nešťastného výbuchu vůbec nemohla pít kávu. Postrádala ji, ale káva ji v zjizveném žaludku pálila jako čerstvá řezná rána politá alkoholem. Žaludek ji zkrátka zlobil.

Starkeyová seděla v kuchyni, pokuřovala a přemýšlela o Coleovi, který je právě s tou malou medovou jižanskou paničkou a nechává se od ní utěšovat. Starkeyová byla potřeštěně zamilovaná a nedokázala se toho zbavit. Bylo to s ní tak zlé, že si vymýšlela záminky, pod nimiž by mu mohla zavolat, jezdila večer kolem jeho domu, a dokonce zavolala Pikeovi v naději, že by se mohla ke Coleovi vetřít přes jeho nejlepšího kamaráda. To všechno v ní zanechalo pocit, že se chová odporně nepříčetně.

Nakonec se rozhodla. Musí si s ním sednout a otevřeně mu říct: Podívejte, Cole, jsem do vás normálně zamilovaná. Chtěla bych s várna chodit. Co vy na to?

V duchu celý ten výjev viděla, tak jasně, že se spletla a típla cigaretu do kakaa. Neměla na to. Ona, hrdinka, která zneškodňovala bomby, nemá kuráž vyslechnout si jeho odpověď. Parádní zmatek v hlavě.

Starkeyová si zapálila novou cigaretu, zhluboka vdechla a rozkašlala se. Díky bohu, že má cigarety.

Carol Starkeyová seděla u stolu, kouřila a oné noci již nespala, protože jí vyděsil předchozí sen.

ŠERMÍŘSKÝ MISTR

Ve snu se Starkeyová skrývá ve tmě pod schodištěm ve velké kamenné věži, která patří krásné princezně. Ten sen nikdy nikomu nevyprávěla, protože jeho protagonisté jsou tak trapně zřejmí. Když se z něj poprvé probudila, pomyslela si: Probůh, na tohle tedy člověk vážně nemusí být žádný Sigmund, aby tomu dokázal porozumět. Styděla se za to, co sen podle jejího názoru odhaluje.

V tom snu je on mistrem šermu. Nikdy nepřichází, neodchází, ani nemá příběh, který by vyprávěl, ale je provždy uvězněn v okamžiku jejího snu. Nikdy neviděla jeho obličej, ale má postavu a půvab tanečníka a na sobě koženou tuniku a přiléhavé kalhoty. Nosí s sebou hrdost na svou minulost a kdysi byl králem Hrdinou, proslulým svou odvahou a chrabrostí. Nyní dochází každý den do věže, aby vyučoval šermu krásnou princeznu. Princezna si nikoho menšího než krále Hrdinu nezasluhuje. A on si zasluhuje princeznu.

Starkeyová princeznu nenávidí.

Rovněž nezná princeznin obličej, ale k své nelibosti ví, že ta pitomá čubka je náruživá. Medově zbarvené vlasy jí padají na dokonalá nazlátlá ramena a bohaté sametové roucho halí její silné, atletické a rovněž dokonalé tělo.

Starkeyová má naopak na sobě hadry z pytloviny, má špinavé nohy a šmouhy na tvářích. Nějak se jí podařilo proniknout do věže, ukrýt se pod schodištěm, odtud tajně sledovat jejich nekonečné lekce a mezitím se do něj beznadějně zamilovat.

Sen začíná pokaždé stejně:

Starkeyová ze své skrýše pozoruje, jak se okolo ní zvedají vysoké kamenné zdi, osvětlené měděnými plameny pochodní a svíček. Na stěnách visí gobelíny a kroky po kamenné podlaze tlumí měkký koberec. Po jedné straně jsou těžké dubové dveře do princezniných komnat a podobné dveře vedou ven. Místnost je prázdná a připomíná taneční sál, ale detaily chybí, jak tomu ve snech bývá. Sermířský mistr a princezna podnikají výpady a odrážejí je v dokonalém souladu, tam a zpátky, oči v naprostém soustředění upřené jeden na druhého, jejich meče se lesknou v záblescích světla a ocel cinká jako zvonkohra. On útočí, ona se kryje a vyráží k protiútokům, on uniká, tam a zpět, až se jim řine pot z obočí a zrychluje se jim dech.

Kdykoli se Starkeyová probudí, zakoulí očima a pomyslí si, „Už vím, jak je to doopravdy! Vždyť oni SOULOŽÍ!“

Ale teď ne…

Teď se ve snu její dech zrychluje současně s jeho dechem. Chce být tou, která tančí složité kroky s ním, chce, aby upíral pohled jenom na ni, aby viděl jen ji.

Touží vyběhnout z úkrytu a zaujmout to místo, které jí patří –

– ale nic takového neudělá.

Nemá na sobě samet, ale pytlovinu.

Není dokonalá, není jako princezna.

Potom se všechno změní, jak se to ve snech stává.

Náhle se ocitá v naprosté tmě. Uvědomí si, že za zdmi věže je všechno jinak. Do města vpadla cizí armáda. Křik raněných mužů doprovází třesk válečných seker a ržání umírajících koní. Přicházejí démoni. Starkeyová sice nic z toho nevidí, ale je to hrozný sen – ví, že tohle všechno se děje těsně mimo její dohled.

Sermířský mistr stojí sám v kulaté věžní komnatě. Vyděšená princezna vykukuje ze dveří. Řekne jí, aby se zachránila a utekla po zadním schodišti. A ona se dá do běhu…

Starkeyová, chycená ve svém úkrytu jako v pasti, tiše vykřikne: „TYMIZERNÁ ČUBKO!“

Cosi těžkého buší do vzdálených dveří. Mistr šermu se otáčí. Starkeyová bezhlase křičí…

„VYKAŠLI SE NA TU HLOUPOU ČUBKU! ZACHRAŇ SE! UTÍKEJ!“

Ale on je, právě tak jako ona, uvězněn ve snu.

Těžké dveře se tříští na kusy. Dovnitř vnikají příšerní válečníci, obři s mohutnými plnovousy a širokými meči, každý z nich větší než ten předchozí.

„UTEČ PRYČ, TY HLOUPÝ ČESTNÝ DEBILE!! ZDRHEJ!!!“

Starkeyová nemůže vědět, že si přeje utéct. Nemůže vědět, jak je vyděšený. Ale je tím jediným, co stojí mezi těmi zrůdami a princeznou, a proto zvedá svůj meč. Stejně jako Starkeyová nemá jinou volbu. Je to jeho místo ve snu, položit život za princeznu.

„UTEČ!“

Pomalu se ohlédne přes rameno na dveře, u kterých ještě před chvílí stála princezna. V oku se mu zaleskne slza. Jeho rty se pohybují. Starkeyová rozezná slova.

Miluju tě.

Postaví se nepřátelům a seká mečem jako blesk. Uskakuje, kličkuje a víří mezi nimi. Je obratný a zuřivý a před ním už se vrší těla nepřátel. Je mistrem šermu, králem Hrdinou, proslulým svou odvahou a chrabrostí.

Je jich však na něj příliš mnoho.

Jejich ocel si ho najde.

Sekají jeho tělo na kusy.

Starkeyová se na to dívá.

On má v očích slzy.

Dívá se za princeznou.

Jeho láska neumírá.

Jeho nevyhnutelná smrt.

Část čtvrtá

JEHO

NEVYHNUTELNÁ

SMRT

37

Ráno bylo od svítání jasné a naplňovalo prosklený vrchol mého obydlí ve tvaru A jantarovou září. Otevřel jsem dveře na terasu, abych se nadýchal čerstvého vzduchu. Dosud se tu vznášela vůně česneku a rajčat od našeho společného vaření. Líbilo se mi to, přestože mi Lucy neřekla, kde bydlí. Protože to nevím, nemohu jí zavolat. Možná je to tak nejlepší.

Udělal jsem si tři míchaná vajíčka, vypil kávu a pak už jsem se cítil připravený na Diazovou a Pardyho. Napsal jsem si seznam osob, se kterými jsem mluvil v Ansonu a San Diegu a okopíroval si novinové výstřižky o Reinnikeovi. Jakmile jsem s tím skončil, zavolal jsem Diazové do kanceláře.

„Tak co, největší světový detektive,“ zeptala se, „už jste ten případ vyřešil?“

„Mám něco, co by nám s tím mohlo pomoct. Umíte něco najít v registru?“

„Máloco je tak snadný.“

„Potřebuju si s vámi a Pardym o něčem promluvit. Mám digitální fotku Reinnikea a jeho auta. Je na ní vidět poznávací značka, ale rozmazaná –“

Přerušila mě.

„Co to znamená, že je rozmazaná? Nedají se přečíst čísla?“

„Nenají, ale snad by to šlo nějak zvýraznit. Jinak je to docela vydařená fotka, ale –“

„Zaražte na chvíli. Je na té fotce ještě někdo jiný?“

„Jedna z Goldenových holek, které posílá za zákazníky.“

„Kde je to pořízeno? Poznal jste to místo?“

Šlo jí o další svědky.

„Ne, ne, počkejte, Diazová. Je to vyfocené večer před Home Away Suites, tři dny před jeho vraždou.“

Zmlkla, takže jsem pokračoval.

„No, a právě o tom si musíme promluvit. Golden jen neposílá prostitutky, ale jede i ve vydírání. Vy z toho ovšem musíte vynechat lidi, kteří tu fotku pořídili. Byli do toho vyděračství taky zapletení.“

„Přijedte sem, ukažte nám, co máte, a proberem to.“

„Potřebuju, abyste je z toho vynechali. Bude s tím Pardy souhlasit?“

„Pardy bude souhlasit se vším, co mu řeknu.“

Vytáhl jsem ze skříně Goldenův počítač a šel do kuchyně. Otevřel jsem kuchyňské dveře a hned si všiml, že je o ně opřená nezalepená obálka z konopného papíru. Podíval jsem se dovnitř a vytáhl tenký svazek nafaxovaných listů. Horní stránka byla adresována seržantu D. Gittamonovi a týkala se Davida Reinnikea. Záhlaví ukazovalo, že stránky přišly faxem ze správního obvodu San Diego, konkrétně ze severní stanice tohoto obvodu, z kanceláře pro mladistvé. Kromě stránek z faxu už v obálce nebylo nic.

Věděl jsem, že ji tu musela zanechat Starkeyová, ještě dřív, než jsem vstal, a že mi nenechala žádný vzkaz ani nezaklepala, protože byla naštvaná kvůli včerejší večeři. Když mi došlo, že se na mě zlobí, neměl jsem z toho dobrý pocit. Vrátil jsem se dovnitř a zavolal jí na mobil, ale měla tam hlasovou schránku.

„Starkeyová, to jsem já. Chci se vám omluvit za ten včerejší večer. Nevěděl jsem, že Lucy přiletěla, a nejspíš jsem se k vám choval chladně. Bylo to ode mě nezdvořilé. Mám ty papíry, co jste mi tady nechala. Teď si to přečtu a pak vám brnknu znova.“

Domluvil jsem, ale necítil jsem se o nic lépe.

Spis o trestné činnosti mladistvého Davida Reinnikea měl devět stran. Na první stránce byl formulář se všeobecnými informacemi, jako je jméno zatčeného, adresa, datum narození a popis. Pod tím rámeček se záznamem o jeho zatčení. Články z novin, které jsem četl v nemocnici, naznačovaly, že sousedé volali na Davida policii nejméně dvakrát či spíš třikrát, ale v rámečku bylo uvedeno jenom jediné zadržení. Davida vzali do vazby ve věku patnácti let, asi deset měsíců předtím, než s otcem zmizel. Byl obviněn z vyhrožování zabitím a z krutosti ke zvířatům, ale spis byl označen zkratkou ND. Znamenalo to „nepostupovat dál“, jelikož policista, který dostal případ na starost, došel k rozhodnutí neposílat případ k soudu pro mladistvé.

Následovaly dvě zprávy k tomuto případu. První sepsali policisté, kteří ho zatýkali. Byla psaná rukou a zabírala jednu a půl stránky.

Vypracovali:

policista Carl Belnap, č. 8681

a policista Gregory Silias, č. 11611

Zadržený: David Reinnike, 15 let, 9/12

Obviněn: z trestného činu 16 –7218a

Policisté na běžné hlídce byli 9. prosince v 16.40 povoláni na adresu Adams 1627. Stěžovatelka (paní Francine Winnantová, 46 let) otevřela dveře ve stavu emocionálního rozrušení. U paní Winnantové byla paní Jackie Sarkinová, 42 let, která se identifikovala jako sousedka. Paní Winnantová odvedla policisty na dvůr, kde ležela mrtvá dospělá kolie s jakýmsi dřevěným kůlem či oštěpem v hrudi.

Paní Winnantová prohlásila, že mladistvý David Reinnike, 15 let, bydlící na Adams 1627, jí vyhrožoval, že zabije jejího psa. Paní Sarkinová potvrdila, že jí paní Winnantová o této výhrůžce před třemi dny vyprávěla. Paní Winnantová dále vypověděla, že viděla Davida Reinnikea, jak močí na trávník před jejím domem, a vyzvala jej, aby to nedělal. Jeho reakcí údajně byla výše zmíněná výhrůžka.

Paní Sarkinová potvrdila, že byla svědkem této konfrontace ze svého domu, ale vyhrožování neslyšela. Vypověděla, že později hovořila s paní Winnantovou, která jí o výhrůžce řekla.

Paní Winnantová a paní Sarkinová tvrdily, že David Reinnike spáchal již v minulosti vandalské činy a choval se nenormálně.

V průběhu těchto výpovědí si paní Sarkinová všimla, že David Reinnike se právě nachází v otevřené garáži u domu, ve kterém žije s otcem.

Policisté se tam pěšky odebrali. Identifikovali se jako policisté a požádali mladistvého, aby se rovněž identifikoval. Prohlásil, že je David Reinnike.

Bylo zjištěno, že v místě není přítomný žádný dospělý, a to jak z odpovědi Davida Reinnikea, tak po klepání a zvonění. V garáži ani před ní nestálo žádné vozidlo.

David Reinnike byl dotázán na výroky paní Winnantové týkající se jejího psa. Veškeré její výroky popřel a na další otázky neodpovídal.

Zdálo se, že má problémy s koncentrací. Popřel, že by byl pod vlivem drog nebo léků.

Paní Winnantová, doprovázená paní Sarkinovou, vyšla ze svého domu a obě zamířily k policistům. Policista Silias jim šel naproti a požádal je, aby se vrátily domů.

David Reinnike začal být neklidný. Policista Belnap se ho snažil uklidnit, ale Reinnikeova nervozita se ještě zvýšila. Vykřikoval na paní Winnantovou a paní Sarkinovou sprosté nadávky a projevoval snahu vyběhnout za nimi. Policista Belnap ho musel držet v garáži. David Reinnike pak na paní Winnantovou vykřikl, že ji stejně jednou zabije.

Reinnike byl zadržen a umístěn do vazby na základě obvinění z vyhrožování smrtí jiné osobě a v záležitosti psa ho čeká vyšetřování na oddělení pro mladistvé a úřadu pro ochranu zvířat. Reinnike byl dopraven na oddělení pro mladistvé na severní stanici správního obvodu. V době zatčení ani při sepisování zprávy nebyl přítomen žádný poručník ani rodič.

(podpis)

policista Carl Belnap, č. 8681.

9. prosince 1969

Odložil jsem první zprávu stranou. Druhé hlášení sepsal kriminální policista z oddělení pro mladistvé jménem Gil Ferrier. Začínala dvěma stránkami s popisem Ferrierova vyšetřování a končila jeho shrnutím a doporučením…

David vypadal klidný, ale přiměřeně vystrašený ze situace, v níž se ocitl. Litoval toho, co ve vzteku řekl paní Winnantové, ale popřel, že by měl něco společného se smrtí jejího psa. Svůj zlostný výbuch vysvětloval tím, že byl vyprovokován jejím obviněním, o kterém tvrdí, že je nepravdivé a nespravedlivé, a celou řadou podobných obvinění od rodiny Winnantových. Tvrdil, že jej paní Winnantová už několikrát obvinila z činů, které ve skutečnosti spáchal její syn Charles. Charles, který je o dva roky starší, Davida údajně týrá již od chvíle, kdy se přistěhovali. David přiznal, že v reakci na to uhodil při jedné příležitosti před několika lety Charlese Winnanta baseballovou pálkou. Tvrdil, že od tohoto incidentu ho Winnantovi neustále pronásledují, obviňují a vyhrožují mu.

Nezávisle na Davidově výpovědi potvrdil jeho otec nepřátelské vztahy mezi synem a Winnantovými a vysvětlil incident s baseballovou pálkou. Pan Reinnike vypověděl, že jeho syn v té době trpěl nočním pomočováním. Proto věšel lůžkoviny na prádelní šňůru na dvoře, což vedlo k tomu, že Charles Winnant řadu měsíců Davida zesměšňoval. Vysvětlil dále, že zmíněný den se Charles Winnant Davidovi ze stejného důvodu opět vysmíval, a David ho za to udeřil baseballovou pálkou. Charles Winnant nebyl vážně zraněn a jeho zranění si nevyžádala žádné stehy ani hospitalizaci. George Reinnike převzal za vzniklou situaci plnou odpovědnost. Konstatoval, že se Winnantovým osobně omluvil, ale rodina že se jeho syna bojí a od té doby o něm šíří nepravdivé zvěsti.

David Reinnike se jeví jako bystrý chlapec, který je však náchylný k nepřiměřeným reakcím a extrémním emocionálním výkyvům. Vychovává jej pouze otec, George Reinnike, který je nezaměstnaný invalida. George Reinnike vypověděl, že Davidova matka je opustila brzy po Davidově narození. Se synem neudržuje žádné styky a místo jejího pobytu není známo.

Sousedé, jichž se výše zmíněné obvinění týká, stejně jako ti, kterých se netýká, vypověděli, že se David Reinnike chová násilnicky a abnormálně a dopouští se vandalství. O těchto obviněních však nemá v policejních spisech žádný záznam. David Reinnike nebyl nikdy předtím zatčen.

George Reinnike přiznal, že David Reinnike spáchal dva trestné činy vandalizmu, ale konstatoval, že potom se takové incidenty již neopakovaly. Popřel, že by došlo k jakýmkoli dalším incidentům. Sousedé, kteří ho z takových činů obviňovali, byli vyslechnuti znovu a přiznali, že všechny incidenty jsou staršího data.

Přestože tvrzení paní Winnantové, že jí David Reinnike vyhrožoval zabitím psa, je věrohodné, neexistují žádní svědci ani důkazy, že by David tuto výhrůžku realizoval. Je zřejmé, že mezi Reinnikeovými a několika sousedy panují značně nepřátelské vztahy. Toto nepřátelství je zřejmé z jejich vypovědí.

Podle mého názoru by trestní stíhání Davida Reinnikea v této záležitosti mohlo být neúspěšné. Domnívám se rovněž, že by David Reinnike mohl mít prospěch z docházení do poradny pro mladistvé. George Reinnike s tím vyjádřil souhlas.

Doporučuji tudíž, aby David Reinnike nebyl za tato obvinění trestně stíhán.

(podpis)

Gil Ferrier, kriminální policista

č. 1212

14. září 1968

JD/SDCSD

Když jsem skončil, napsal jsem si Ferrierovo jméno a číslo odznaku a jména i čísla obou policistů, kteří Davida zatýkali. Nevěřil jsem, že by si policisté, kteří ho zatýkali, na případ pamatovali, ale Ferrier se tím zabýval důkladně, a mohl by tedy vědět, jak to s Davidem bylo dál. Pětatřicet let je dlouhá doba, ale přesto by mohl vědět i to, co se s oběma Reinnikeovými stalo, když se odstěhovali z Temeculy.

Obraz mrtvé kolie bylo těžké vymazat z mysli a znepokojoval mě. K incidentu se psem došlo téměř rok předtím, než otec se synem zmizeli, a ve spise nebyl žádný záznam o tom, že by policie musela proti Davidovi znovu zasahovat, ale já věřil sousedům. David Reinnike byl vážně narušené dítě a jeho potíže jistě po odstěhování nezmizely. Možná že George Davida donutil docházet do poradny a David se napravil, ale o tom jsem silně pochyboval.

Sel jsem k telefonu a místo Starkeyové se zase ozvala jen její hlasová schránka.

„Starkeyová, tak jsem si ty materiály pročetl. Teď jedu za Diazovou, ale chtěl bych to s vámi probrat. Zavolám později.“

Nasedl jsem do auta a rozjel se na centrální policejní stanici.

38

Za dvacet minut jsem zaparkoval na stejném místě, které jsem použil již několikrát, nahlásil se v recepci a čekal asi deset minut, než pro mě Diazová přišla dolů. Už ve výtahu jsem jí začal vysvětlovat, co Golden dělal, ale ona mě přerušila.

„Zjistěme nejdřív, jestli nám v něčem může pomoct ta fotka, a tohle probereme později.“

V kanceláři policejního týmu bylo rušno. Téměř za všemi psacími stoly seděli kriminalisté a telefonovali. Pardy byl jediným mužem v místnosti, který nic nedělal. Seděl na svém stole u protější stěny a se založenýma rukama zíral do prázdna. Vedle sebe měl otevřený svůj tmavomodrý sešit, ale nezdálo se, že by se do něj díval. Diazová na něho zavolala a mávnutím ho pozvala ke svému stolu.

„Haló, Sherlocku. Pojdte sem!“

Pardy si dal načas, než se uráčil. Měl už pravděpodobně dost jejích jedovatých poznámek. Zaklapl sešit, podíval se na svůj pager a pak se vydal za námi. Odtáhl si od nás židli tak daleko, jak jen bylo možné.

„Už jste nějak pokročil?“ zeptal jsem se.

„Dělám na několika nových stopách.“

„Nějaké nápady?“

„Po nápadech nepátrám.“

„To stačí, Cole, pojdme se už podívat, copak pro nás máte.“

Zapnul jsem počítač a mezitím jim dal list s jmény a telefonními čísly Edelle Reinnikeové a Marjorie Lawrenceové. Dal jsem jim kopie novinových článků a seznámil je s tím, co jsem zjistil. Diazová si všechno po řadě prohlížela a předávala to Pardymu. Pardy se zájmem poslouchal, co jsem říkal o Davidu Reinnikeovi.

„Myslím, že tím jste z toho venku, Cole. Tedy pokud vás od táty neodsekli hned po narození.“

Diazová zrudla, jako by ji tím naštval.

„To spolu vůbec nesouvisí. Co kdybychom projeli ta jména v počítači a podívali se, co to udělá?“

„Jen jsem řekl, co si myslím. Proč by si Reinnike měl myslet, že je Cole jeho syn, když už syna měl? To nedává smysl.“

„Proč se tedy potetoval po celým těle kříži a platil šlapkám, aby se za něho modlily? Zjistíme to, až najdeme lidi, kteří ho dobře znali.“

Našel jsem složku s fotografiemi a otevřel snímek s poznávací značkou. Reinnike a Dana stojící u hnědé hondy zaplnili celý monitor. Značka byla jen rozmazaným obdélníčkem v pravém dolním rohu. Pardy vstal, aby na to lépe viděl.

„Má přítele. Jmenuje se Thomas Monte.“

„To víme.“

Zdálo se, že Pardy je zklamaný.

„Není to špatný, ale nic převratnýho. Je to rozmazaný.“

„Na vědeckých metodách s tím snad něco dokážou udělat,“ prohlásila Diazová. „Tu registraci bychom mohli zjistit jen na základě několika čísel.“

Pardy se vrátil na svou židli.

„Moc bych v to nedoufal. Mají tam spoustu rozdělaný práce. Když musíme dřepět celý měsíce, než nám prověří nějakou pistoli, jak dlouho budeme čekat na tohle?“

Přerušil jsem je.

„S tím bych vám taky mohl pomoct.“

„Dělají tam snad každou středu jen pro vás?“ zahučel pochybovačně Pardy.

V Los Angeles docházelo k tolika zločinům, že se v policejní laboratoři opravdu kupily nevyřízené objednávky. Prioritu dostávaly naléhavé případy a případy, které měly jít před soud, ale skluz byl už tak hrozný, že policie zřídila experimentální program, v jehož rámci mohli kriminalisté každou středu přicházet do laboratoře se svými problémy a pozornosti se dostalo těm, kteří přišli nejdřív. Přesto však dosud zůstávalo mnoho nedořešených případů a čekárny byly plné lelkujících policistů.

„Něco takového,“ odpověděl jsem. „Mám tam kamaráda, který mi něco dluží.“

„Není to ten mrňavý čmuchal, co dělal na tý magnetický kartě?“

„Jo, Pardy, právě ten.“

Mrňavý čmuchal. To by se Chenovi jistě moc líbilo.

Vysvětlil jsem jim, proč Thomas tyhle věci fotí a že takových obrázků je v počítači několik set. Diazová s Pardym poslouchali, když jsem jim vysvětloval podmínky dohody, a pak Diazová s pozdviženým obočím pohlédla na Pardyho.

„Měl bych to nahlásit výš, ale myslím, že to projde. Myslím, že bychom na to měli přistoupit.“

Diazová se na něj otráveně podívala.

„Poslyšte, Pardy, možná byste měl trochu uvažovat. Přece nechcete, aby se v tom začali vrtat federálové.

Pak byste si to moh odskákat taky vy. Nejdřív byste měl s případem pokročit dál, a teprve pak jim to říct. Budou vám potom víc důvěřovat.“

„Já mám práce dost. Udělejte to, jak chcete.“

Zdálo se, že by Diazová ještě ráda něco řekla, ale pak se obrátila k laptopu a sklonila se k monitoru, aby lépe viděla.

„Tak dobře, zkusíme to dát zaostřit, a možná že z toho registraci vytáhneme. Chci, aby to měli co nejdřív.“

„Souhlasíte tedy, že z toho Thomase a Danu vypustíme?“ zeptal jsem se jí.

„Jo, ale jenom, když tou s vraždou nemají nic společného. Všechno na téhle vraždě mi smrdí sexem. Jestli se ukáže, že jsou do toho zapletení, žádná dohoda neplatí.“

„Nemělo to se sexem nic společnýho,“ ozval se Pardy.

Rozvaloval se v křesle se založenýma rukama a nohama nataženýma před sebe a vypadal, jako by měl každou chvíli usnout. Diazová podrážděně stiskla rty.

„Tak nám tedy povězte, když jste tak geniální, co v tom vězí?“

„Byla to obyčejná vražda.“

Diazová se otočila i s křeslem k němu a Pardy pokračoval: „Neseděl jsem celou dobu na zadku, Diazová. Jeden svědek viděl Reinnikea na nádraží Union Station asi hodinu předtím, než ho zavraždili. Popsal tetování na rukách a poznal jeho obličej mezi šesti fotkama jiných lidí.“

„Co je to za svědka?“

„Bezdomovec. Znám ho ještě z dob, kdy jsem dělal u metropolitní policie. Reinnike tam postával. Ten chlápek ho požádal o drobný a on mu nějaký dal. Myslím, že se tam měl s někým sejít.“

Pardy možná vypadal tak ospale, protože na případu dělal celou noc.

„Jak to tedy podle vás bylo?“ chtěla vědět Diazová. „S někým se sešel, ten někdo ho naložil a odvezl do zapadlé uličky? Proč do uličky? Proč právě do té uličky?“

Pardy na ni zíral a vypadal, že si je svou teorií naprosto jistý.

„Právě proto, že byla zapadlá. Protože, ať už ho tam přivez kdokoli, měl v úmyslu ho zabít. Mohl ho ale zavraždit i někde jinde a v té uličce ho jen vyhodit. Nenašli jsme střelu. Nenašli jsme mobilní telefon, o kterém Cole tvrdí, že ho měl. Schází spousta věcí.“

Diazová se mračila, ale mně se líbilo, jak to Pardy poskládal dohromady.

„Beckett nenašel žádné známky toho, že by se s tělem hýbalo,“ namítla nakonec.

„Pokud ho nepřesunovali daleko a udělali to hned, ani se žádný takový stopy najít nemusejí.“

„A co jeho auto?“ nadhodil jsem. „Viděl ho ten váš bezdomovec?“

„Ne, ale musí být někde blízko, nebo tam někdo Reinnikea přivez. Do té uličky je to z nádraží daleko. Sám jsem si to prošel. Pěšky by to trvalo nejmíň hodinu.“

Diazová si Pardyho prohlížela, jako by ho viděla poprvé v životě. Nakonec se jí na tváři začal pomalu objevovat úsměv, ale Pardy jí pousmání neoplatil. Diazová si hrála se srdíčkem na řetízku.

„Musím vás pochválit, detektive, odvedl jste vynikající práci. Přímo výtečnou.“

Pardy přikývl a Diazová pokračovala:

„Kéž by vás váš důvtip přivedl taky k jeho kamarádům. Bylo by dobré si s nimi promluvit.“

„Už na tom pracuju.“

Diazová se na něj znovu usmála, ale ani tentokrát Pardy úsměv neopětoval.

„A co vy Cole? Pojedete si promluvit s tím vaším kámošem, Chenem?“

„Hned teď to tam odvezu.“

Pardy se zvedl z křesla a sebral Stephenův počítač.

„Zavezu to tam sám. Chci se s tím vaším kámošem seznámit. Možná mi taky vyhradí soukromý středeční audience.“

„Dejte Coleovi papír, že jste to převzal,“ připomněla mu Diazová.

„Jasně, dám.“

Pardy vyplnil potvrzení o převzetí počítače, podepsal ho a pak mi oznámili, že můžu jít.

39

FREDERICK

Frederick onoho rána Payneovu benzínku neotevřel. Skoro celou noc mu bylo špatně od žaludku při pomyšlení, že nedokáže uniknout spravedlnosti. Armáda sil, které se spojily proti němu, byla obrovská a mohl k ní patřit kdokoli: Cole, jakýkoli policista, kněz, každý náhodný motorista, který si přijede natankovat – každý, kdo mu zkříží cestu, může být chapadlem bestie, která se ho snaží vyčenichat. Frederick si představoval tucet různých scénářů a každý z nich končil jeho strašlivou smrtí, až nakonec zamkl obytný přívěs, odnesl si do svého nákladáčku brokovnici a rozjel se do Los Angeles, podívat se, zda policie stále ještě hlídá Coleův dům.

40

John Chen nebyl onoho rána v kanceláři, protože pracoval na případu vraždy u Chavez Ravine. Nechal jsem mu v jeho hlasové schránce zprávu, v níž jsem mu vysvětlil, co potřebuju udělat s fotografií ve Stephenově počítači, a požádal ho, aby mi zavolal. Pak jsem zatelefonoval Starkeyové.

„Kriminální policie. U telefonu Starkeyová.“

„To jsem já.“

„Ahoj.“

Podle hlasu to nevypadalo, že by byla kdovíjak v pohodě. Ani mně nebylo zrovna do tance.

„Nemám dobrý pocit z toho včerejšího večera. Nechtěl jsem to hrát tímhle způsobem.“

„O čem to mluvíte? Nehodlám si na tom zavařit hlavu.“

„Mohl jsem to zvládnout líp, to je všechno. Měl jsem vás požádat, abyste zůstala. Lucy byla jednoznačně pro.“

„Prosím vás, Cole, vždyť se toho zas tolik nestalo. Musel byste měnit plány. Mně to nevadilo.“

„Tak dobře. Poslyšte, chtěl bych si s vámi promluvit o Davidu Reinnikeovi. Nemohli bychom se setkat v Musso a dát si spolu pozdní snídani?“

„Heledte, Cole, co to má jako být? Jídlo ze soucitu? Nemusíte mě dneska nakrmit, abyste mi vynahradil včerejší večeři. Mám taky svůj život.“

„O nic takového nejde. Potřebuju prostě najít Reinnikea a rád bych slyšel váš názor.“

Váhala.

„No tak, Starkeyová, prosím.“

„To škemrání je dobrý, Cole. Škemrání se mi líbí. Sejdem se tam za dvacet minut.“

Položila to dřív, než jsem stačil poznamenat něco chytrého.

Restaurace Musso & Frank Grill na Hollywood Boulevardu byla jenom pět minut chůze od hollywoodské policejní stanice. Sídlila tady už od roku 1938 a krčila se za prosklenými dveřmi. Od samého počátku Hollywoodu zde u zadních stolů nacházeli bezpečné spočinutí šéfové ateliérů i filmové hvězdy. A od osmatřicátého roku tady měli na jídelním lístku v podstatě stejný výběr. Zatímco ostatní losangeleské restaurace začaly v rámci nouvelle cuisine podávat lehčí pokrmy, v Musso nadále setrvávali u másla a soli. V šedesátých letech začal Hollywood upadat, když se na ulicích vyrojili bezdomovci, prostitutky a zločinnost. Čtvrť poklesla a stal se z ní slum prolezlý nepravostí, ale restaurace Musso přežila a nadále prosperuje. Snad je to kvůli její historii nebo tvrdým postarším chlapíkům, kteří v ní pracují jako číšníci a rezolutně odmítli nechat takový dobrý podnik zaniknout. Byla to vždy jedna z mých oblíbených restaurací. Líbilo se mi na ní, že se odmítá změnit. Svět se nakonec musel začít přizpůsobovat jí, nikoli ona jemu. Bylo to dobré místo na snídani.

Zastavil jsem vzadu na parkovišti a vešel dovnitř. Jídelna už byla plná hostů a také většina boxů z červené kůže už byla obsazená – typickou směsicí obchodníků, tiskových mluvčích z ateliérů, hudebníků a scenáristů. Starkeyová už seděla v úzkém boxu u prostřední uličky a na stole před sebou měla sklenici vody a dva jídelní lístky. Položil jsem na stůl Reinnikeův spis a výstřižky z novin a posadil se proti ní.

„Ahoj, dík, že jste přišla.“

Starkeyová vypadala nezvykle spokojeně.

„Nepokoušejte se mě necudně osahávat nebo něco podobnýho, Cole. Po prvním rande stejně nikomu nedám.“

Po těch slovech mi začalo být trapně, zvlášť když jsem zjistil, že se na nás dívají tři ženy z vedlejšího boxu.

„Poslyšte, je mi to líto, ale asi jsme si dost dobře neporozuměli. Včera večer to nemělo být rande. Měli jsme spolu jen povečeřet.“

„Jenom vás škádlím, Cole. Baví mě vás zlobit.“

Když číšník převzal naše objednávky, spolkla Starkeyová dvě tablety antacidu. Poručil jsem si denverskou omeletu a Starkeyová sendvič s uzeným jazykem. Když číšník odešel, podívala se Starkeyová na zprávy a články.

„Nevím, jestli vám k tomu dokážu něco říct.“

„Jestli Chen nedokáže vytáhnout číslo toho auta, nic o Georgeovi nezjistím. Proto by bylo dobré najít Davida.“

Poklepal jsem na spis Reinnikea juniora.

„Přečetla jste si to, nebo jste mi to jenom dala?“

„Jasně že přečetla. Ten kluk měl fůru problémů.“

„Jo, to měl, ale v jeho spise je jenom jedno zadržení.

V novinách se psalo, že sousedi na něj volali policii třikrát nebo čtyřikrát.“

Starkeyová pokrčila rameny.

„Noviny už jsou takový, Cole. Máloco je v nich pravda. Ale i kdyby to nakrásně pravda byla, policie vyjede, někdo slíbí, že zaplatí něčí rozbitý okno, a tím to skončí. Poldové tam mohli jet klidně desetkrát nebo dvacetkrát, a my o tom nemusíme mít zdání.“

„Já se na to takhle nedívám, Starkeyová. Jdu na to z druhé strany. Policajt, který ten případ dostal, se jmenoval Ferrier a doporučil Davidovi návštěvy poradny. Myslím si, že to pomohlo a kluk už si potom dával pozor. Jak můžu zjistit, kdo mu toho poradce dělal?“

„Z policejních záznamů se to nedozvíme. Všechno, co policie měla, je tady.“

„Mohl by to vědět ten Ferrier?“

Starkeyová vrhla pohled na tři ženy v sousedním boxu a pak zavrtěla hlavou.

„Ferrier odešel ve věku dvaaosmdesáti let do důchodu a v osmdesáti devíti zemřel. Zjišťovala jsem to. Napadlo mě, že byste s ním mohl chtít mluvit.“

Nevěděl jsem, co k tomu ještě říci. Upil jsem trochu vody a pak se taky ohlédl na tři ženy vedle nás. George Reinnike nebyl v databázi, o jeho synu Davidovi existoval pouze tento jediný spis a nenapadalo mě nic, co by mě mohlo posunout dál.

Starkeyová listovala ve spisu.

„Dovolte, abych vám řekla něco, co jsem se naučila u pyrotechniků,“ ozvala se Starkeyová. „Máte-li bombu, můžete si být jistý, že vybuchne.“

„Jak to myslíte?“

„To, že toho kluka už podruhé nezatkli, ještě nutně neznamená, že se z něj musel stát vzorný občan. Choval se dost dlouho násilnicky a agresivně. Přicházím teď pořád do styku s takovými dětmi a musím vám říct, že zadržení je jen špičkou ledovce – za jednu věc je sbalí, a třicet nebo čtyřicet jiných lumpáren jim projde.“

„Vy tedy nevěříte, že by se někdo mohl změnit? Musíte přece vidět, že spousta dospívajících se mění.“

„Jo, občas ty změny vidím. Ale neočekávám je.“

Náhle odstrčila papíry stranou a zatvářila se rozpačitě. „Heledte, Cole, já nevím, proč někdo něco udělá. Ještě čtyři roky po tom, co jsem odešla od pyrotechniků, jsem honila bombový maniaky. Tihle šílenci byli tak dokonale choromyslní zvrhlíci, že byste si to jen sotva dokázal představit. Víte, jaký je rozdíl mezi těmihle lidmi a všemi ostatními? Když má normální člověk nutkání provést něco šíleného, tak to neudělá. Šílence to napadne a jde na to.“

„Žádná kontrola impulzů.“

„Tenhle kluk ji taky neměl. Vidím takové kluky každý den. Právě proto se dostávají ke mně – kvůli problémům. Ale nejedná se jen o nějaké nešťastné děti, které se tak chovají, protože nemají rodinné zázemí…“ Listovala zprávou a výstřižky a hledala příklady. „Napadení jiného kluka pálkou, čůrání na sousedčině dvoře – to ukazuje na absenci sebeovládání. Ale když hodí kladivem po autě a podle výpovědi svědkyně se tomu ještě směje, nebo když jde prostředkem silnice a mluví si sám pro sebe, to už vypovídá o psychóze.“ Starkeyová vzhlédla a najednou se dívala vážně. „Přemýšlela jsem o tom, Cole. Máme tu dítě s takovou minulostí, a pak otec i s ním zmizí a nechají tam všechny ty prachy? Jasně, neexistujou žádný důkazy, které by jejich zmizení spojovaly s nějakým zločinem, ale šerifové vyšetřovali podvody a padělání šeků – a mysleli si, že oběťmi jsou ti Reinnikeovi. Nevyšetřovali ale kluka, který zřejmě probodl kolii nějakým zahradním kolíkem. Myslím, že byste si měl zjistit, k jakým nevyřešeným zločinům tam došlo, než se odstěhovali.“ Přikývl jsem. Bylo to pomalé přikývnutí, ale Starkeyová měla nepochybně pravdu. Dokázal jsem si představit, že to mohlo být nějak takhle: George Davida bránil a ochraňoval. Neustále se ho zastával a hledal pro jeho chování omluvy a výmluvy, které hraničily s popíráním jeho činů. Mohl se odstěhovat, aby ho mohl chránit dál. Mohl se kvůli tomu vzdát i peněz a neohlížet se zpátky.

„To je dobrý nápad, Starkeyová. Přímo skvělý.“

„Ovšemže je to skvělý nápad, Cole. Je to sice taky výstřel do tmy a dost mlhavá naděje, ale budete aspoň mít ve volném čase co dělat.“

Přemýšlel jsem o tom. George by se pravděpodobně svých peněz nevzdal, kdyby David neudělal něco tak zlého, že se o něj otec začal bát a zděsil se, že půjde do vězení nebo mu ho úředně odeberou. Muselo to být něco vážného: žhářství nebo trestný čin takového kalibru, jako je znásilnění, ozbrojená loupež nebo vražda.

„Chtěl bych seznam nevyřešených závažných trestných činů, ke kterým došlo v Temecule mezi jistými daty před pětatřiceti roky. Myslíte, že byste ho dokázala sehnat?“

Starkeyová našpulila rty, chvilku přemýšlela a pak otevřela svůj mobil.

„Nechte mě vyřídit pár hovorů. Uvidíme, jestli to půjde.“

Její mobilní telefon fungoval dokonale, což mě otrávilo. Snažíte se takové věci přehlížet, ale nedokážete to. Myslel jsem si, že telefonuje Gittamonovi, ale volala svému bývalému šéfovi z oddělení kriminální konspirace, poručíkovi jménem Barry Kelso. Kriminalisté z téhle sekce vyšetřovali bombové útoky a zkoumali bomby, což dělala i Starkeyová poté, co přestala sloužit přímo u pyrotechniků. Zapsala si číslo, které jí Kelso nadiktoval, a pak zavolala někomu od šerifů, jmenoval se Braun.

„Barry Kelso mi řekl, že byste mi mohl pomoct. Tady je detektiv Carol Starkeyová z pyrotechnického oddělení LAPD.“

Když jsem pozvedl obočí, Starkeyová zakryla telefon dlaní.

„Jakmile řeknete, že jste od pyrotechniků, začnou vám věnovat pozornost,“ zašeptala.

Zeptala se Brauna, zda by jí nemohl poskytnout seznam nevyřešených těžkých zločinů, ke kterým došlo ve městě Temecula a v okolí během posledních čtrnácti dnů před zmizením otce a syna Reinnikeových před třiceti pěti lety. Braun se jí zřejmě zeptal, k čemu ty informace potřebuje, protože její hlas náhle nabyl teploty ledu.

„Mohu vám říci jen to, že se to týká součástí výbušných zařízení a národní bezpečnosti. Nechtějte vědět víc.“

Na Brauna to muselo udělat dojem. Strávili na telefonu dalších deset minut a Braun jí kladl otázky, které měly zúžit hledání. Když skončili, zakryla Starkeyová znovu mluvítko, aby se mohla zeptat na číslo mého faxu, a pak ho nadiktovala Braunovi.

„Takže vám dám číslo svého soukromého faxu domů,“ oznámila. „Můžete mi na něj poslat ty informace.“

A bylo to. Zavřela telefon a podívala se na mě. „Uvidíme. Neví jistě, jestli vůbec něco najde. Navíc to může trvat i několik dní.“

„Díky, Carol,“ řekl jsem. „Udělala jste pro mě hodně.“ Přikývla, ale znovu našpulila rty, jako kdyby chtěla říct ještě něco. Už poněkolikáté se podívala na ženy ve vedlejším boxu a pak vrhla pohled na mě. Položila ruku na Reinnikeův spis. Pokládala na něj dlaň jemně, jako by to bylo něco křehkého. Zavrtěla hlavou.

„Přece nemůžete věřit, že tenhle hrozný chlap by mohl být váš příbuzný, že ne?“

„Ne.“

„George nebyl váš otec. Byla by úplná hloupost, kdybyste si to myslel. Vše, co jste mi dosud řekl, naznačuje, že to tak není. To přece musíte vidět taky, nebo snad ne?“

„Uvědomuju si to. Vím to.“

„Je mi jedno, čemu věřil nebo že měl u sebe ty výstřižky. Obelhával sám sebe.“

Přál jsem si, aby už o tom Starkeyová přestala mluvit. Podíval jsem se na ty tři ženy.

„Rozumím vám, co říkáte.“

„Proč tedy s tím nesmyslem nepřestanete?“

Starkeyová se naklonila nad stůl a hleděla na mě. Neodvrátila pohled. Ani já ho neodvrátil.

„George vešel do té uličky s mými fotkami. Vešel do ní s vírou, že jsem jeho syn. Možná si dokonce myslel, že bych tam mohl být. Nevím, proč měl ty obrázky a proč to dělal, ale chci se to dozvědět. A jediný způsob, jak to můžu zjistit, je najít někoho, kdo mi to řekne. Nechci ho jenom odepsat jako šílence, protože pak bych se to už nikdy nedozvěděl. Potřebuju někoho, kdo mi to poví. Potřebuju to pochopit sám pro sebe. Už tomu rozumíte?“

„Já jen nechci, abyste při tom došel k nějaké úhoně.“

Přikývl jsem a trochu se usmál. Bylo od ní milé, že to řekla.

„V té uličce,“ zeptala se, „když vám o tom Diazová pověděla a vy jste uviděl ty výstřižky, ale ještě jste se nedozvěděl ty další věci, jste doufal, že by to mohla být pravda? Přál jste si, aby to byl váš táta?“

Odpověd na tuto otázku byla snadná.

„Někdo můj táta je. Někde.“

Starkeyová položila svou ruku na moji. Stiskla mi ji.

„Musím se vrátit do práce.“

Vyklouzla z boxu, ale já zůstal sedět. Starkeyová se sehnula a políbila mě na tvář. Když se k tomu polibku nakláněla, vlasy jí sklouzly dopředu. Z takového úhlu jsem ji ještě nikdy neviděl. Byla hezká.

41

Když jsem odjížděl ze schůzky se Starkeyovou, říkal jsem si, že se stavím ve své kanceláři, ale nakonec jsem to neudělal. Nebyla od restaurace daleko a nepředstavovalo by to velké zdržení, ale přesto jsem se tam nezastavil. Byl jsem zvědavý, co se dozvím od Brauna a Chena, a tak jsem kancelář vynechal a jel rovnou domů. Měl jsem se tam ale stavit. Kdybych to býval udělal, všechno by se vyvíjelo jinak.

Můj instinkt, který mě hnal domů, se však jistým způsobem vyplatil – po příjezdu už tam na mě čekal fax. Byl adresován Starkeyové a Braun v něm sděloval, že hledání nevyřešených těžkých zločinů zúžil na padesát a méně kilometrů od Temeculy, a výsledkem bylo dvacet sedm záznamů. Díky magickému zaklínadlu Starkeyové „pyrotechnické oddělení“ pracoval Braun skutečně rychle.

Vzal jsem si ty papíry na pohovku a začal číst. Jednotlivé záznamy se omezovaly na několik řádků napsaných v samých zkratkách, takže vypadaly spíš jako nějaký kód…

NEVYŘ. PŘ. č. R4123,12/5/70, ohl. 11.20 hod.,

VÁŽ. PŘEPAD./LOUP., 1255 Park Dr./Murrieta/

/souč. byd./OB. Ronald L. Peters, běl., 41/napad.,

zbr. červ. cih./RAS/DNS, žád. svěd., žád. podezř.,

pol. č. 664.

První záznam popisoval vážné přepadení spojené s loupeží, ke kterému došlo v Murrietě v Kalifornii, o níž jsem věděl, že je asi deset nebo dvanáct kilometrů od Temeculy. Obětí byl jednačtyřicetiletý běloch jménem Ronald Peters, jehož neznámý útočník napadl přede dveřmi u domu a udeřil cihlou. Cihla se na místě činu nalezla, ale pachatele Peters neviděl, nebyl žádný svědek a policie nenašla žádné podezřelé. Jenom před možným obviněním z loupežného přepadení by však Reinnikeovi pravděpodobně neutekli. Peters se v nějakém baru nejspíš vychloubal větší finanční částkou, někdo se vydal za ním a spáchal to, čemu se říká trestný čin z příležitosti.

Většina dalších záznamů se týkala podobných napadení a ozbrojených loupeží, ale našel jsem i dvě znásilnění, nad nimiž jsem se zamyslel. Došlo k nim dva večery po sobě asi týden předtím, než Reinnikeovi zmizeli. První se odehrálo asi patnáct kilometrů jižně od Temeculy, druhé dvacet kilometrů východně. Obě oběti byly uneseny dvěma maskovanými útočníky v bílé dodávce. Přemýšlel jsem, jak bych zjistil, zda měl George Reinnike v době, kdy žil v Temecule, bílou dodávku. Nakonec jsem si o tom udělal poznámku a pokračoval ve čtení.

Následujících několik zápisů se týkalo ozbrojených loupeží, při kterých nebyl nikdo zraněn, ale pak jsem se dostal k vraždě. V Sun City, asi třináct kilometrů na východ od Temeculy, byl zavražděn Kenneth Dupris. Stalo se to devět dní před zmizením Reinnikeových. Vraždilo se u něho doma. Zkrácená příčina smrti byla zapsána jako NBZ/OBDH čili neznámá bodná zbraň, opakované bodání do hlavy. V zápisu rovněž stálo, že ubodán byl i Duprisův pes. Učinil jsem si další poznámku.

Jakmile jsem si však přečetl osmý záznam na třetí stránce, všechny souvislosti se rázem proměnily…

NEVYŘ. PŘ. č. H5009,22/5/70, ohl. 19.15 hod.,

VRAŽ (OB-3)., 625 Court Ln/Temecula/; OB.

H. Diaz, Mex., 36; OB. M. Diazová, Mex., 32;

OB. R. Diaz, Mex., 12/NAP. D., zbr. bas. pál.,

SVĚD. K. Diazová, Mex. 4; žád. zat., žád.

podezř., pol. č. FG877-2.

Rodina ubitá baseballovou pálkou devět dní předtím, než se Reinnikeovi vytratili. Věk a pohlaví obětí naznačovaly, že se jednalo o otce, matku a syna. Jediným členem rodiny, který přežil, bylo čtyřleté děvčátko, které bylo současně jediným svědkem. Rodina Diazových. Holčička se podle záznamu jmenovala K. Diazová. Ještě jednou jsem se podíval na údaje a pak začal trochu počítat. Nyní mohla být stejně stará jako Kelly Diazová, ale jméno Diaz je stejně běžné jako Smith nebo Johnson. V losangeleském telefonním seznamu jich jsou tisíce.

Stále ještě jsem o tom přemýšlel, když zazvonil telefon. Volal Chen.

„Ten Pardy je úplný blb. Řekl mi, že to pro něj musím udělat stejně rychle jako pro tebe. Vyhrožoval, že když mu s tím nepomůžu, nahlásí, že v pracovní době dělám na venkovních zakázkách.“

„Neboj se Johne, tohle dám do pořádku. Už jsi tu fotku viděl?“

„Jo, už jo – a dostal jsem z ní všech sedm čísel. Auto bylo registrované na jméno Payne L. Keller z Canyon Camino. Je to u Magie Mountain.“

Canyon Camino byla malá obec, dvacet minut jízdy na sever ze San Fernando Valley.

„Bylo ukradené?“

„Nebylo, a dokonce není namočené ani do žádných vážnějších dopravních přestupků. Buď ten Keller auto Reinnikeovi půjčil, nebo je to jen další falešné jméno jako Herbert Faustina.“

Chen mi nadiktoval adresu uvedenou při registraci vozidla. Zeptal jsem se ho, zda už to sdělil Pardymu.

„Jo, ten vůl mi nařídil, abych to zavolal nejdřív jemu. Musím to ohlásit taky Beckettovi. Ten by měl uvědomit příbuzné, takže pak budou volat sem.“

„Díky, Johne. Díky za dobrou práci. Jsem ti opravdu vděčný.“

„Ty ale nejsi jeho syn?“

„Ne, nejsem. Snad vzdálený příbuzný.“

„Tak to je mi líto.“

„Není proč.“

Položil jsem telefon s pocitem, že nevím co dřív, zda se zabývat Kellerovou adresou nebo Braunovým dopisem. V Braunově zprávě byla dvě telefonní čísla. Zastihl jsem ho v kanceláři a snažil se o věcný tón. Payne Keller bude muset počkat.

„Pane Braune, jmenuju se Cole. Pracuju s detektivem Starkeyovou na záležitosti, o které jste s ní hovořil.“

„Ano, vím. Dostala můj fax?“

„Právě kvůli tomu volám, pane. Rádi bychom se o jednom z těch případů dozvěděli víc. Bylo by možné vidět ten spis?“

„Spisy by měly být v archivu. To, co jsem poslal, jsou jen počítačové souhrny.“

„Máme naléhavý zájem o jeden z těch spisů. Mohl byste mi říct, kde by se dal sehnat?“

„Pracujete taky v pyrotechnickém oddělení?“

„O svém působení s vámi mluvit nesmím, ale ten spis je pro nás nesmírně důležitý.“

„Tak dobře, dostanete ho. Jaké má číslo? Moment, jen co se dostanu ke svému stolu…“

Přečetl jsem mu číslo spisu. Po chvíli už mi řekl, kde ho najdu. Pak bych býval udělal nejlépe, kdybych ještě pět minut zůstal doma. Mohl jsem si zajít na záchod, nakrmit kocoura nebo umýt pár talířů. Všechno by bylo lepší, kdybych se byl těch pár minut něčím zaměstnával. Jenže já jsem to neudělal. Měl jsem naspěch a odjel jsem okamžitě.

42

FREDERICK

Frederick se vrátil ke Coleovu domu. Místo k parkování bylo prázdné a stejně, jako když sem přijel před několika dny, se zdálo, že nikdo není doma. Nechal svůj malý nákladaček na krajnici u stejného staveniště a posadil se u stejných olivovníků, aby sledoval dům, ale Cole ani policistka, která ho předtím hlídala, se neobjevili. Po třiceti minutách přestal Frederick váhat.

Došel po silnici až k domu a zaklepal na venkovní dveře. Nikdo se neozval. Zkusil kliku, ale bylo zamčeno. Přešel malé parkoviště a pokračoval kolem boční zdi domu, dokud nenašel vhodné okno.

Rozbil sklo a s námahou se protlačil do Coleovy kuchyně. Jakmile byl uvnitř, vytáhl z pouzdra brokovnici.

Dříve nebo později se Cole bude muset vrátit. Frederick byl rozhodnutý si na něj počkat.

43

Spisy se skladovaly v pětipatrové šedivé budově jižně od seřadiště nákladních vlaků u nádraží Union Station. Právě když jsem zajížděl na parkoviště, s rachotem se kolem řítila dlouhá vlaková souprava. Půda se chvěla pod nárazy ocele na ocel jako pomalu se pohybující zemětřesení. Čekal jsem na služební vůz, ale v nepřetržité řadě stále přejížděly jen nákladní vagony. Chvění zvířilo na parkovišti nízký oblak prachu. Chvěl jsem se taky. Čekal jsem, ale řada nákladních vagonů nekončila. Nakonec jsem to nevydržel a vešel dovnitř.

Za úzkým pultem připomínajícím pult v obchodě s autodíly seděla žena středního věku. Nepouštějí sem kdekoho z ulice, aby se hned hrnul podívat do úředních spisů. Nejprve vám příslušný pracovník musí dát označení a číslo spisu a pak čekáte, dokud úředník nebo úřednice složku nenajdou. Přesvědčil jsem Brauna, že to nesmírně spěchá. Byl tak laskavý, že sem hned zavolal.

„Hrozně dlouhý vlak,“ podotkl jsem.

„Na to jsme zvyklí.“

„Jmenuju se Cole. Kvůli tomu spisu sem volal už seržant Braun.“

Žena si mě chvíli prohlížela a pak odešla k drátěnému nákupnímu vozíku, který stál vedle jejího psacího stolu. Vytáhla z něho ušmudlanou černou krabici na spisy a položila ji na pult. Na hřbetu měla rukou napsané číslo spisu.

„Přivezla jsem to, ale spis není k dispozici. Někdo si ho půjčil a nevrátil ho. To se někdy stává.“

Věděl jsem, že krabice je prázdná už podle toho, jak ji pokládala na pult a přistrkovala ke mně. Otevřela víko, abych se o tom přesvědčil. Spis o rodině Diazových chyběl.

„Máte nějaké záznamy o tom, kdo si co půjčuje?“ chtěl jsem vědět.

„Jistě, měl by tam být.“

Z kapsy na vnější strany krabice vytáhla zažloutlou kartu. Každý, kdo si spis vyžádal, tam měl mít osobní údaje jako na staromódních kartách v knihovně. Podívala se na ni a pak ji odložila na pult.

„Ti lidi si nejspíš o sobě myslí, že jsou doktoři, a podle toho taky píšou.“

Na kartě byla tři jména. Nejprve Alvarez, pak Tolbert. Oba si spis vypůjčili několikrát, ale už před více než dvaceti lety. Třetí jméno se skoro nedalo přečíst, ale nakonec jsem ho rozluštil. Det. K. Diazová. Diazová si tenhle spis vypůjčila už téměř před osmi roky a dosud ho nevrátila.

Poděkoval jsem úřednici a vrátil se k autu. Vlaková souprava mezitím přejela. Země se už neotřásala pod ohromnou valící se hmotou, ale parkoviště a seřadiště vlaků bez ní vypadaly menší. Zavolal jsem Diazové na mobil, ale měla tam hlasovou schránku. Požádal jsem jí, aby se mi ozvala, a pak jí zatelefonoval do kanceláře. Vzal to kriminalista, který měl službu, nějaký Pierson.

„Není tady.“

„Kdy by se měla vrátit?“

„Lituju, ale nemám nejmenší tušení. Chcete jí nechat vzkaz?“

„A co Pardy?“

„Ani ten tady není.“

Zanechal jsem tedy oběma zprávu, aby mi zavolali, a pak to položil. Policisté nikdy nezveřejňují svoje čísla v telefonním seznamu. Dělají to proto, aby je zločinní psychopati, které dostali za mříže, nemohli jednoho krásného dne zastřelit oknem. Ale Diazová mi dala číslo mobilu a podle toho se dala zjistit adresa, na kterou chodí účty. Zavolal jsem známé, která pracovala u telefonní společnosti. Podle čísla zjistila, kterého operátora Diazová využívá, a od něj pak získala adresu. Polda by k něčemu takovému potřeboval soudní příkaz, ale vstupenky na zápasy Dodgerů zapůsobí ještě lépe.

Vyhledal jsem ulici na plánu města a rozjel se tam, abych zjistil, jestli je doma.

Diazová bydlela v Silver Lake, jižně od Sunset Boulevardu, v křivolaké ulici, která bývala kdysi plná utečenců ze Střední Ameriky. Spodní polovina jejího dvoupodlažního bytu byla nedávno natřena jasnou tyrkysovou modří, ale trávníček před domem ukazoval, že trpí nedostatečnou péčí. Zaparkoval jsem v kopci u chodníku a vydal se k jejím dveřím. Zaklepal jsem. Domek byl tak mrňavý, že jsem svým bušením musel naplnit celý ten malý byt.

„Diazová, to jsem já, Cole.“

Zkusil jsem otevřít dveře, potom jsem od nich ustoupil a podíval se nahoru na schodiště, abych viděl, jestli je někdo doma. Nic jsem nezjistil. Zaklepal jsem znovu.

„Diazová?“

Za mnou se ozvalo zatroubení. Otočil jsem se a uviděl, že nedaleko sedí v autě Pardy. V duchu jsem se ptal, jestli sleduje dům nebo mě. Znovu zatroubil a gestem mě přivolal k sobě.

„Co tady děláte, Cole?“

Váhal jsem. Chtěl jsem mu říct o tom zmizelém spisu, ale taky jsem si přál zjistit, co se u Diazové děje.

„Jenom jsem k ní chtěl zaskočit na návštěvu. A co tu děláte vy?“

Pardy pohlédl k domku, jako by věděl, že lžu, a moji otázku ignoroval.

„Je doma?“ zeptal se mě.

„Neodpovídá.“

„Nebere ani telefon. Pojdte, nastupte si.“

„To není třeba.“

„Na postávání venku je moc horko. Pojdte se trochu ochladit.“

Obešel jsem zezadu jeho auto a nastoupil. Zkoumavě si mě prohlížel a já si kladl otázku, na co asi myslí.

„Diazová mi neřekla, že jste takoví kamarádi. Jak víte, kde bydlí?“

„Dala mi adresu.“

„Čekala vás?“

„Jen jsem jel kolem. Chtěl jsem s ní mluvit o Reinnikeovi.“

Pardy přikývl, ale nekomentoval to, a já si znovu říkal, co tady vlastně dělá.

„A co vy, Pardy? Už brzy někoho zatknete?“

„Pracuju na tom.“

„Přijel jste si o tom promluvit s Diazovou?“

„Přesně tak.“

„A proč jste si s ní o tom nepromluvil v kanceláři?“

Pardy mrkl do zpětného zrcátka a pak se zkoumavě zahleděl na její dům, jako by čekal, že uvidí něco nového.

„Dovolte, abych se vás na něco zeptal, Cole. Zjistil jste něco, co by vysvětlovalo, proč měl Reinnike ty výstřižky?“

„Ne.“

„Nic, co by vás s ním spojovalo?“

„Nic takového.“

Pardy na mě zíral a já před jeho pohledem neuhnul. Pak se znovu podíval na dům a já si byl v té chvíli jistý, že chová stejné podezření jako já. Jen se nedokázal odhodlat k tomu, aby mi to řekl.

„Teď mám zase jednu otázku já na vás, Pardy. Co kdybych řekl, že ho zabil nějaký policista? Jak byste odpověděl?“

„Odpověděl bych, že nejdřív byste měl mít pohromadě všechna fakta, abyste si kryl zadek. Řekl bych, že v případě Reinnikeovy vraždy byste musel mít i tečku nad každým i. Pokud tomu tak není, uděláte líp, když budete mlčet.“

„Mluvil jste s Chenem?“

„Jo, o té registraci. Před pár hodinami jsem taky mluvil s šerifem v Canyon Caminu. Keller tam vlastní benzínku. Šerif nikdy neslyšel, že by měl Keller syna. Tvrdil, že žije sám.“

„Nevědí, proč přijel do Los Angeles?“

„Nevěděli ani, že by měl být nezvěstný. Pokusí se najít nejbližší příbuzné.“

„Řekl jste jim, že se chystáte někoho zatknout?“

Pardy na mě znovu upřel tmavé oči.

„Proč bych jim měl, proboha, něco takového vykládat?“

„Neřekl jste jim to proto, že zatím ještě nedokážete umístit nad každé i tečku?“

„To je pravda. Ale hned se na tom chystám pracovat. Teď odsud odjedu a sem se už nevrátím, ale nebudu příliš daleko. Možná, že si o tom my dva ještě promluvíme později.“

Nepřestával se na mě dívat a já věděl, že mi tím dává zelenou, abych vstoupil do jejího bytu. Oba jsme si mysleli, že Kelly Diazová má s Reinnikeovou smrtí něco společného.

Vystoupil jsem z jeho auta.

„Tak dobře, Pardy. Ještě se uvidíme.“

Vyklonil se z okénka a podal mi svoji vizitku.

„Tady mám číslo na mobil. Možná mi budete chtít brnknout.“

44

Díval jsem se, jak Pardy odjíždí, a pak jsem podél domu přešel na dvorek s popraskaným betonem a přerostlou buganvilii. V patře byl malý balkon a za ním úzké dveře. Vedlo na něj schodiště. Podobná dvířka se nacházela i pod balkonem. Otevření zámku mi zabralo osm minut.

Diazová měla malý byt, jen ložnici, koupelnu, kuchyň a obývací pokoj. Pár kousků nábytku spolu neladilo a celkově působil byt dojmem hotelového pokoje, který někdo využívá jen příležitostně.

Spis o vraždě rodiny Diazových ležel na jídelním stole. Nejenže ho neschovala, ale ani se o to nepokusila. Vypadal jako každý jiný podobný spis – byl to pořadač s třemi kroužky. Na hřbetě bylo napsáno jméno její rodiny. Diazovi.

Prošel jsem celý byt, protože to je vždy třeba udělat, podívat se, jestli tam neleží mrtvola nebo někdo nečíhá v úkrytu, a pak jsem se vrátil ke stolu. Posadil jsem se ke spisu, tak jak u něj jistě seděla ona. Otevřel jsem ho.

Stránky byly z tenkého papíru, ale nebyly zažloutlé ani nevyžadovaly opatrné zacházení. Prvním dokumentem byl standardní formulář s vepsanými fakty o trestném činu. Hlavní vyšetřovatel případu se jmenoval Max Alvarez, ale formulář podepsal detektiv Korvin Tolbert. Kriminalisté, kterým je svěřeno vedení případů, často nechávají papírování kolegům.

V 19.15 hod. 22. května 1969 policisté Padilla (č. 1344) a Bigelow (č. 6191) vstoupili na upozornění sousedů telefonem do soukromého domu na Court Lane 625 v Temecule. Zjistili, že uvnitř jsou tři mrtví (viz níže) a jedno živé malé dítě (viz níže). Policisté zajistili místo činu. Detektivové M. Alvarez (č. 716) a K. Tolbert (č. 1952) dorazili ve 20.25 hod. V té době již kancelář koronera vydala prohlášení, že výše zmíněné osoby se staly oběťmi vraždy.

Identifikační průkaz (řid. pr.) a vizuální identifikace sousedy (viz níže) poskytly předběžnou identifikaci obětí jakožto Eduarda Diaze, 36 let, jeho manželky Marii Diazové, 32 let, a jejich syna Richarda Raula Diaze, 12 let. Identifikaci obětí potvrdí policejní lékař. Počáteční nálezy ukazují, že oběti zemřely v důsledku silných úderů do hlavy. Na místě činu byla zajištěna 75 cm dlouhá baseballová pálka s nápisem Louisville Slugger. Byla odvezena do laboratoře k testům. Na pálce byla krev, tkáň a vlasy (viz níže).

Sousedé identifikovali dítě, které přežilo, jako čtyřletou Kelly Louise Diazovou, dceru Hermana a Marii. Na místě činu nedošlo k žádnému pokusu klást dítěti otázky. Dítě bylo až do doby, kdy se přihlásí nejbližší příbuzní, odevzdáno Úřadu sociální péče.

Když jsem spatřil plné jméno – Kelly Lousie Diazovávyrazilo ze mě ohromené zasyknutí. Rodinu malé Kelly někdo utloukl baseballovou pálkou necelých dvacet kilometrů od domu Reinnikeových, devět dní předtím, než oba zmizeli. Pes Kennetha Duprise byl ubodán o dva dny dříve. Davida Reinnikea obvinili z probodnutí kolie a jednou napadl jiné dítě baseballovou pálkou. Po pětatřiceti letech byla vyšetřovatelka Kelly Diazová z losangeleské policie jedinou osobou přítomnou v zapadlé uličce, kde byl zavražděn Davidův otec George Reinnike.

První zpráva měla jen tři stránky. Tolbert ji sepsal hned následujícího rána po vraždě, takže ještě neznal všechna fakta, ale později téhož dne k ní připojil ještě zprávy sepsané příslušnými policisty a výpovědi sousedů. Oběti objevila sousedka, která se Diazových přišla zeptat, zda u nich může večer nechat děti, protože chtěla jít za kamarádkou do nemocnice. Byla si jistá, že jsou doma, protože venku stálo jejich auto. Jelikož na klepání nikdo neodpovídal a dveře byly jen přivřené, otevřela si a zavolala. Pak uviděla Mariu Diazovou ležet na krví nasáklém koberci.

Následoval nákres ukazující polohu těl a baseballové pálky. U každé mrtvoly byly napsané iniciály. Tolbert si všiml, že v domě nedošlo k žádnému vandalství, auto také nikdo neukradl a nezdálo se, že by něco chybělo. Proto se o loupežném přepadení neuvažovalo, ale až do dalšího šetření se ani tento motiv nedal vyloučit.

Další stránky obsahovaly fotografie z místa činu. Na první byla Maria Diazová ležící na břiše za pohovkou. Její hlava byla jen rudou změtí vlasů a tkáně. Měla na sobě krátké kalhoty a černé tričko s názvem kapely: MOTHERS OF INVENTION.

Na druhé fotografii byl Herman Diaz. Ležel na zádech a zíral do stropu, který nemohl vidět. Okolo jeho hlavy byla kaluž krve, stékající z jeho obličeje jako rudé korunní plátky.

Na třetím snímku byl jejich dvanáctiletý syn Richard. Částečně byl schovaný pod jídelním stolem, ale po podlaze se táhla rudá šmouha, jako by ji tam zanechal provázkový mop. Bratr dívenky, která jako jediná přežila, se pokoušel utéct.

Zmocnila se mě závrať a uvědomil jsem si, že nedýchám. Zvedl jsem hlavu, zaklonil se a zhluboka se nadechl.

Rychle jsem si prohlédl další fotografie s krvavými cákanci a stopami. Kriminalisté izolovali částečný otisk palce na dveřích do kuchyně a tři neúplné otisky prstů na baseballové pálce, ale nedokázali zjistit, komu patří. Na kuchyňské podlaze nalezli rovněž částečné stopy, které odpovídaly pracovní obuvi číslo dvanáct, což naznačovalo, že útočníkem byl dospělý muž průměrné výšky a váhy.

Většina zbývajících zpráv a výpovědí byla začleněna do spisu v následujících třech týdnech po zločinu. Tolbert připojoval laboratorní zprávy, hned jak je dostal, ale jejich výsledky, stejně jako výpovědi a další vyšetřování, s ničím podstatným nepřišly. Nebyl zjištěn žádný podezřelý a po čase se pátrání vytratilo doztracena.

Tolbertova poslední zpráva byla datována šestnáct týdnů po vraždách. Mariina sestra Teresa Evansová prohlédla její majetek a prohlásila, že chybí přívěsek na krk ve tvaru srdce. Přívěsek byl popsán jako jednoduché stříbrné srdíčko, které původně patřilo jejich babičce. Sdělila Tolbertovi, že ho Maria nikdy nesundávala, ale mezi předměty, které byly vráceny rodině, nebylo a nenalezlo se ani v domě. Teresa poslala Tolbertovi fotografii, na níž měla Maria Diazová zmíněné srdíčko na krku. Tolbert tento snímek zařadil do spisu. Maria Diazová na něm měla pestrobarevné jarní šaty, opálená ramena a stála za soumraku někde v patiu. Mohla by být sestrou Kelly Diazové. Srdíčko na krku je jasně viditelné. Také Kelly Diazová měla na krku přívěsek, když jsem za ní přijel na nádraží, a právě tak onoho rána, když jsem s ní stál nad mrtvolou George Reinnikea.

Zavřel jsem spis a šel do kuchyně. Otočil jsem kohoutkem a nabral si do sevřených dlaní vodu, abych se z ledového proudu napil. Když jsem skončil, otřel jsem si ruce o kalhoty a vrátil se do jídelny.

Alvarez ani Tolbert Reinnikea se synem s vraždami nijak nespojovali, protože jejich zmizení nebylo nahlášeno. Zaplatili nájem a odstěhovali se jinam. Jejich domácí neměl žádný důvod podezřívat je ze zločinu a byl naopak rád, že se jich zbavil. O šest let později, když policie zatkla jeho tehdejšího nájemníka za poštovní podvod, se na vraždy už dávno zapomnělo. Nic ve spisu nenaznačovalo, že by Reinnikeovi byli mezi podezřelými, ale přesto se Kelly Diazová ocitla v jedné zapadlé uličce s Georgem Reinnikem. A s výstřižky o mně.

Diazová pravděpodobně nevypátrala Reinnikea, ale Reinnike našel ji. Platil lidem, aby se za něj modlili. Po celoživotním pocitu viny nejspíš Diazovou vyhledal, aby ji poprosil o odpuštění. Přívěsek její matky přinesl jako důkaz, že byl do těch vražd zapletený. Dokonce i jeho falešné jméno hovořilo o vině: Keller… Kelly. Převzal její jméno ze stejných důvodů, z jakých znesvěcoval své tělo – aby denně trpěl připomínáním svého hříchu. Reinnike mě pravděpodobně neznal a nikdy o mně ani neslyšel. Do Los Angeles přišel proto, aby našel Kelly Diazovou.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc jsem byl přesvědčený, že výstřižky k mrtvému tělu dala sama Diazová. Také pohodila v uličce magnetickou kartu a do Reinnikeova motelového pokoje vpašovala další výstřižky, aby mě zaměstnala pátráním po jeho minulosti, a vycházelo jí to. Možná že Reinnike Diazové přiznal všechno krom toho, kde je David, a ona potřebovala najít způsob, jak po něm pátrat, aniž by byla v popředí. Nahrála to na mě. Největší detektiv světa Davida najde, a ona ho pak bude moct zabít stejně, jako zabila jeho otce.

Znovu jsem jí zavolal na mobil, ale pořád tam měla hlasovou schránku. Zavolal jsem tedy Pardymu.

45

STARKEYOVÁ

Starkeyová se z restaurace Musso vracela do své kanceláře pěšky, podrážděná a nervózní. Ranní slunce ostře pronikalo bílými oblaky, a než došla na hollywoodskou policejní stanici, celá se zpotila. Svědil ji krk pod límcem stejně jako její jizvy. Chtěla si svléknout sako, ale pod ním měla služební zbraň, takže musela trpět dál. Přála si, aby se dalo do deště. Šla by v dešti se zplihle visícími vlasy, kouřila by navlhlé cigarety a dávala všem najevo, jak dokonale je jí všechno fuk.

Milovala Colea víc, než kdykoli předtím.

Když s ním seděla v restauraci a snažila se udržet své city pod kontrolou jako figurína, na které se testují automobilové nehody, zjistila, že se Cole před ní schovává. Skrýval se za nevkusně okázalou košilí a laciným žertováním jako jeho kamarád Pike za tmavými brýlemi a kamenným obličejem. Ale skryté je jenom skryté, a Cole ji v restauraci na okamžik nechal zahlédnout tajnou a bolavou část svého já, a ona ho nyní za to milovala ještě hlubší láskou. Za to, že jí to dovolil. Za to, že jí důvěřoval.

Bylo vyčerpávající být sama sebou.

Starkeyová si svlékla sako, hned jak se dostala ke svému psacímu stolu. Přinutila se dostat Colea z hlavy tím, že si urovnávala zprávy na psacím stole. Uzavřela právě případ prostituce několika velice mladých dívek. Teď už zbývalo zprávu jen malinko upravit. Právě se do toho zabrala, když se přihrnul Metcalfe s hrnkem čerstvé kávy.

„Tak jak to jde, Starkeyová? Vyšel vám Cole vstříc za tu službičku, kterou jste mu udělala?“

Když vzhlédla, Metcalfe se na ni poťouchle usmíval a jazykem si vyboulil tvář. Zasmál se a pak se vrátil ke svému psacímu stolu.

Starkeyová zírala do zprávy, ale už měla zase hlavu plnou Colea. Vzápětí se rozhodla.

Řekne mu to po telefonu. Přesně mu popíše, co k němu cítí. Už žádné kousání se do jazyka, žádné doufání, že si ten nedovtipný hlupák konečně uvědomí, že Starkeyová skutečně za něco stojí, a nafoukaná jižanská krasavice bude zapomenuta. Některým chlapům se to zkrátka musí naservírovat přímo pod nos a bylo jasné, že Cole je jedním z nich. Jestli to byl jen vrtoch, tedy dobrá, ale jestli se rozhodne pro Lady Macbeth, pak…

Starkeyová raději tu myšlenku potlačila.

Spolkla dva antacidy, zapila je trochou vody a pak si vzala ještě další dva.

Znovu se pustila do zprávy a pak se nenápadně podívala na Metcalfa, který u svého stolu něco mumlal do telefonu. Buď si něco zapisoval, nebo se bavil s některou ze svých přítelkyň. Z jeho kávy se dosud kouřilo. Potřeboval by jeden z těch hrnků, na kterých je nápis Největší blbec na světě.

Starkeyová vstala, hodila na sebe sako a cestou ven prošla kolem Metcalfa.

„Hele, Ronnie.“

Metcalf se na ni podíval.

Starkeyová si vtlačila jazyk do tváře, aby naznačila orální sex, a pak mu zvrhla hrnek s kávou do klína. Metcalf zaječel a vyskočil ze židle. Poskakoval a nadával ještě poté, co Starkeyová už dávno práskla dveřmi. Rozjela se za Colem.

46

„Byla to Diazová. George Reinnikea zabila Diazová.“

„Poslouchám,“ ozval se stručně Pardy.

„Její rodina se stala obětí vraždy, když jí byly čtyři roky. Otec, matka a bratr. Přežila jen ona. Věděl jste to?“

Pardy tiše hvízdl do telefonu.

„Ne. Vůbec jsem o tom neměl zdání. Říkal jsem si, že to mohla být ona, ale nenapadal mě žádný důvod, proč by to měla udělat.“

„Spis o těch vraždách má doma. Oba Reinnikeovi zmizeli osm dní potom, co k nim došlo. Při vyšetřování se jejich jména neobjevila, ale stříbrné srdíčko, které Diazová nosí, patřilo její matce. Později se zjistilo, že na místě činu chybí. To všechno je v tom spise. Vyšetřovatelé se domnívali, že si ho vrah odnesl jako trofej. Jenže ho má ona. Myslím, že jí ho dal Reinnike, aby dokázal, kdo je.“

„Mohla by říct, že si dala udělat jeho kopii.“

„Může říkat, co chce. Povídám vám, že je toho schopná, a vy to víte taky. Proto vás asi nezajímal Golden.“

Pardy váhal, jako by se mu stále ještě nechtělo přiznat, co jsme oba věděli.

„Podezříval jsem ji, jen jsem nevěděl proč. Mám tu zbraň.“

„Vražednou zbraň?“

„Jeden z mých lidí ji našel za nádražím Union Station. Browning .380. Ten váš Chen ji porovnal s kulkou v Reinnikeovi. Nevím, jak to dokážu, ale měla ji ona.“

„Vy máte ve středu soukromý přístup do laboratoře?“

„Bez toho bych se nedostal dál, Cole. Z té pistole se loni střílelo při vraždě na vrcholu Angels Flight. Svědci viděli zbraň na místě činu, ale pak se nějak ztratila. Na tom případu dělala Diazová, Cole. Měla k ní přístup.“

„To je slabý argument.“

„V tom máte naprostou pravdu, a proto potřebuju ještě tu tečku nad i. Mám dva svědky, kteří Reinnikea ten večer, kdy byl zavražděný, viděli s nějakou tmavovláskou. Potřebuju čas, abych to poskládal dohromady. To, co jsem se teď dozvěděl o její rodině, stačí, abych už s tím šel za O'Loughlinem. Jen si to představte, poprvé vedu nějaký případ, a vypadá to, že vraždil můj přímý nadřízený. Než si dovolím s tím za ním jít, musím ještě udělat pár věcí.“

„Co máte na mysli?“

„Nechte všechno tak, jak jste to našel a vypadněte odtamtud. Seženu si povolení k prohlídce a půjdu za O'Loughlinem. Bude z toho špatný, ale nakonec udělá to, co je správné.“

Myslel jsem na to, jak Chen volal Pardymu a Beckettovi.

„Ví Diazová, že užíval taky jméno Payne Keller?“

Váhal, takže mi došlo, že to ví. Mohla dostat Kellerovu adresu od O'Loughlina nebo zavolat Chenovi sama.

„Pardy, ona tam jede. Jestli má Reinnikeovu adresu, jde po jeho synovi.“

„Jen se, proboha, uklidněte. Vždyť ani nevíme, jestli je David Reinnike vůbec ještě naživu, natož jestli u toho byl s otcem. Potřebujeme dát dohromady všechny důkazy, a pak už ji snadno dostaneme. Nezapomeňte, že je detektivem oddělení vražd losangeleské policie.“

„Jestli ho najde, tak ho zabije. Potom to bude ještě horší.“

„A jestli zjistí, že po ní jdeme, zmizí nebo se poradí s právníkem, případně udělá ještě něco hloupějšího. Už jsem mluvil s tamějším šerifem. Reinnike žil sám. Šerif říkal, že podle toho, co ví, žádnou rodinu neměl, takže tam pravděpodobně nebude nikdo, koho by mohla najít.“

„Kde tedy je, Pardy?“

„Nechte to zatím plavat. Dejte mi čas, abych si promluvil s O'Loughlinem, a pak se tam pojedem podívat – nechci, aby se to dostalo ven dřív, než bude Diazová ve vazbě.“

„Dopřejte si času, kolik chcete, Pardy – ale já tam jedu hned.“

Položil jsem telefon a vyšel ven k autu.

47

FREDERICK

Cole měl docela pěkné hnízdečko. Bylo malé, s mrňavou koupelnou a ložnicí v přízemí a další ložnicí a koupelnou v podkroví. Vysoký strop do špičky budil spíš dojem, že se jedná o chatu nebo srub, než o skutečný dům. Frederick si představoval, jaké by to bylo, kdyby se sem po Coleově vraždě nastěhoval. Věděl, že je to jen fantazie, ale ten nápad se mu líbil.

Rychle prohlédl všechny místnosti a potom se vrátil zpátky do kuchyně. Hledal v zásuvkách, dokud nenašel velký kuchyňský nůž. Napadlo ho, že by bylo lepší Colea bodnout než zastřelit, protože to způsobí menší hluk. Pak by se mohl pustit do práce s kleštěmi.

Poodhrnul závěs, vykoukl z kuchyně na prázdné parkoviště a pak se odebral do obýváku. Začínal si na dům zvykat a cítil se volněji. Na stole viděl stůžek papírů. Navrch ležel novinový článek o zmizení George a Davida Reinnikeových.

Frederickovi přeběhl po zádech mráz a dům se náhle rozšířil, takže byl najednou obrovský a podobal se spíš jeskyni.

Prošel ještě jiné papíry a objevil další články z novin a oficiálně vypadající policejní dokumenty. Součástí Coleova svazku byl i účet z motelu Home Away Suites. Pak spatřil na okraji jednoho z dokumentů rukou napsané Payneovo jméno a adresu.

Fredericka začaly pálit oči a roztřásl se.

Cole už má všechno.

Když hledal v článcích a dokumentech své jméno, slyšel šeptající hlasy. Cole má Payneovo jméno a adresu, ale jeho, Frederickovo, nemá. Teď bude nejspíš u Paynea. Tady se ho tudíž nedočká, ale najde ho v Payneově chatě. V intuitivním záblesku náhle Frederick viděl, co Cole udělá: prohledá Payneův domek a pak pojede na benzínku. Elroy mu řekne, že existuje nějaký Frederick, všechno mu vypoví a Cole se rozjede k němu domů. Viděl ten scénář před sebou s udivující jasností a věděl, co má dělat. Najde Colea v Canyon Caminu a zabije ho tam.

Rozhodl se, že tam pojede. Už se chystal projít kuchyní a vylézt rozbitým oknem zase ven, když na parkoviště zajelo nějaké auto.

Cole!

Po tváři se mu rozlil široký úsměv a rozběhl se ke dveřím, ale když vykoukl za závěsem, uviděl, že je to žena.

48

STARKEYOVÁ

Starkeyovou vůbec nepotěšilo zjištění, že Coleovo auto je pryč. Jaká smůla, že svůj velký výstup musí odložit, když k němu právě sebrala odvahu. Zajela na prázdné parkoviště a vypnula motor.

„Sakra!“

Zapálila si cigaretu. Vypustila dým a rozhodla se, že mu zavolá. Vylovila z kabelky mobil, ale když našla v seznamu jeho jméno a pokusila se to uskutečnit, sdělil jí telefon, že tady nemá signál.

„Do prdele!“ vyjekla Starkeyová.

Napadlo ji, že může mít vybitou baterii, a tak zastrčila šňůru do nabíječky v palubní desce, vyvedené ze zapalovače na cigarety. Ale ani potom se signál nedostavil.

Tak dobře, pomyslela si Starkeyová, zavolám mu z jeho pevné linky. Vystoupila z auta a šla si pro rezervní klíč, který ho jednou viděla použít. Schovával ho u zdi domu. Našla ho, vrátila se na parkoviště a pak si odemkla dveře do kuchyně.

Zamířila rovnou k bezdrátovému telefonu umístěnému na polici mezi kuchyní a jídelnou, a vymačkala číslo Coleova mobilu. Stála obrácená zády k obýváku a netrpělivě poslouchala vyzvánění.

49

FREDERICK

Frederick sledoval, jak žena vystupuje z auta, a uvědomil si, že je to policistka, která hlídala Coleův dům. Tep se zrychlil při hrůzných představách svého dopadení a mučení. V náhlé panice se nedokázal rozhodnout, zda ji má zabít, nebo se schovat. Možná je PRAVĚ TED sledují skryté kamery! PRÁVĚ TEĎ obkličují Coleův dům další policisté!

Ona však nijak nespěchala. Zbraň měla v pouzdře. Neslyšel blížící se sirény.

Frederick vycouval z kuchyně, přeběhl obývací pokoj a vlezl do vestavěné skříně u vchodu. Na hrudi svíral brokovnici a pevně držel nůž. Uslyšel, jak vstupuje do domu, právě v okamžiku, kdy za ním dveře od skříně zapadly.

50

STARKEYOVÁ

Starkeyová už to málem vzdala a zavěsila, když to Cole konečně zvedl.

„Já si volám?“

Pan Vtipný samozřejmě viděl své číslo. Chtěla mu vtípek vrátit, ale neudělala to. Coleův hlas nezněl tak, jako by se ji chystal ranit.

„Ahoj, to jsem já, Starkeyová. Jsem u vás doma.“

Už se do toho chtěla pustit, ale Cole ji přerušil.

„Starkeyová, byla to Diazová. Zavraždila ho Diazová.“

Začal překotně líčit, jak to bylo s Reinnikeovými a Diazovou a jak už na tom Pardy pracuje a že Diazová je pravděpodobně na cestě do Canyon Camina, aby našla a zabila i Davida Reinnikea. Když jí Cole řekl, že ji v tom jede zabránit, bleskl Starkeyové hlavou její sen.

… jeho nevyhnutelná smrt.

„Cole, nedělejte to! Počkejte na Pardyho.“

Měla neodbytný pocit, že má jazyk pokrytý studenými pěticenty – jako by ochutnala jeho smrt.

„Zvládnu to,“ odpověděl.

Byla to poslední slova, která uslyšela, protože pak signál zmizel.

„Cole?“

Mrtvé ticho.

„Cole! Ne, to ne!“

Starkeyová zmáčkla tlačítko opakovaného volání, načež ozvala jeho hlasová schránka. Žádný signál.

„DO PRDELE!“

Carol Starkeyová byla mrtvá a ožila, bývala věčně opilá a teď je neustále střízlivá, byla třináct let policistkou a viděla veškeré představitelné lidské úchylky, nevěřila v Boha, nevěřila na předtuchy, telepatii, mimosmyslové vnímání, jasnovidectví, předpovídání budoucnosti, astrologii ani na život po smrti. Věřila však, že Cole zemře.

„NE! TOHLE NE!“

Vymačkala jiné číslo a čekala, až se ozve vyzváněcí tón. Číslo, které měl jenom on. To, které jí dal.

„Ano?“

„Pikeu, to jsem já.“

Rychle mu řekla, kde se sejdou, a vysvětlila mu proč.

51

FREDERICK

Frederick slyšel, jak po jejím odchodu zaklaply dveře. Poslouchal, jak startuje auto a jak hvízdají gumy, když odjížděla. Pak otevřel dveře.

V Coleově skříni se smířil s vlastní smrtí, která je předurčená a jistá. Stálo toho proti němu příliš mnoho, Cole a všichni ti ostatní. Stahovali síť, a až ji utáhnou docela, najdou ho a zabijí. Bude potrestán, právě jak předpovídal Payne. Tedk tomu dojde. Zaplavila ho vlna emocí, která se vylila z očí jako slzy, a Frederick náhle pochopil, proč Payne odjel do Los Angeles, aniž mu o tom řekl – odjel, aby ho chránil. Payne v posledním skutku své lásky obětoval sám sebe.

On proto nemůže udělat nic menšího.

Cole jede do Payneova domu a tam ho Frederick najde. Sel k autu a ostře vyrazil na cestu.

52

Silnice 1-5 se klikatila po východním okraji údolí San Fernando a skrze průsmyk Newhall. Dennodenně po ní jezdily do práce statisíce lidí a vracely se přespat do obcí, které rašily kolem silnic jako rozkvétající květiny. Většina lidí, hned jak vyjedou z Newhallu, odbočí na východ, kde jsou úpatí kopců a pouštní roviny pokryté novými sídlišti. Na západ nebyla rovina. Za Magie Mountain se strmě zvedala horská pohoří a domy schované mezi borovicemi na horských hřebenech vypadaly úplně izolované, přestože ležely jen dvacet minut jízdy od velkoměsta. Pro někoho, kdo se chtěl skrývat, byl Canyon Camino dobrým místem.

Malá policejní stanice sídlila v hnědé budově mezi obchodem s potravinami a prodejnou videokazet. Zaparkoval jsem před obchodem s kazetami a šel za šerifem.

Štíhlý policista v uniformě barvy khaki seděl v křesle s nohama na stole a telefonoval. Jakmile mě spatřil, sundal nohy na podlahu a zavěsil.

„Co pro vás můžu udělat?“

Jmenovka na jeho uniformě hlásala: Biggins. Představil jsem se, ukázal mu svůj průkaz a pak položil na pult Pardyho vizitku.

„Přijel jsem kvůli jednomu z místních obyvatel, jmenuje se Payne Keller. Detektiv Pardy z LAPD už tady s někým mluvil.“

„Byl jsem u toho. Dost blbý osud, takhle skončit. Šerif odjel, aby o tom zpravil lidi a zajistil Payneův dům.“

„Kdy se vrátí?“

„Jediný, co vám můžu říct, je, že až tu bude, tak tu bude. Dneska ráno jsme měli fůru práce.“

„A budete jí mít ještě víc. Brzy se objeví Pardy a pár dalších detektivů, kteří se specializují na vraždy. Už tady byla vyšetřovatelka Diazová?“

„Jste první.“

„Ani nevolala?“

„Říkáte, že to má být ženská?“

„Jo.“

„Volal někdo od z oddělení vražd… nějaká Mullenová, jestli si dobře vzpomínám. Pak telefonoval ten Pardy a chlápek jménem Beckett…“

Diazová se nejspíš představila jako Mullenová. „Dobře. Potřebuju, abyste mi vysvětlil, jak se dostanu ke Kellerovu domu, a rád bych si taky promluvil s jeho známými. Možná byste mi mohl nadiktovat pár jmen.“ Biggins začal vypadat nervózně.

„Řekněte mi ještě jednou – jaká je vaše role v celé té záležitosti?“

„Pracuju pro jeho příbuzného.“

Zaklepal jsem ukazováčkem na Pardyho vizitku. „Zatelefonujte Pardymu. Ví, že na tomhle případu dělám, a souhlasí s tím. Klidně mu zavolejte.“

Biggins se na kartičku zamračil a odsunul ji stranou. „Nijak zvlášť dobře jsem Paynea neznal, občas jsem si dal kafe, když jsem jel kolem jeho benzínky. Než jsme se sem přistěhovali, žil jsem v Riverside.“

„On tady měl benzinku?“

„Jo, kousek za městem.“

„Měl rodinu?“

„Poslyšte, proč si o tom radši nezajdete promluvit s některým z těch chlápků na benzínce? Dělají tam pro něj dva.“

Potom mi Biggins popsal, jak se dostanu ke Kellerovu domu, a řekl, že cestou pojedu kolem jeho pumpy. Dále mi sdělil, že Kellerovi zaměstnanci se jmenují Elroy Lewis a Frederick Conrad a že některý z nich by mi toho mohl o Kellerovi povědět víc. Biggins byl ochotný a vstřícný. Poznamenal jsem si cestu ke Kellerovu bydlišti, pak jsem napsal do notesu číslo svého telefonu, stránku jsem vytrhl a položil k Pardyho vizitce.

„Jestli se se šerifem minu a on se vrátí sem, vyřidte mu, že s ním potřebuju mluvit. Je to důležité.“

Biggins mrkl na číslo.

„Mobily tu moc nefungujou. V horách je prd signál.“

„Ziju v centru Los Angeles a na prd signál mám taky.“

Biggins se zasmál.

„Právě jako v Riverside.“

Vykročil jsem ke dveřím, ale pak jsem se ještě otočil.

„Kdyby se objevila Diazová nebo Mullenová, řekněte jim, že jsem tady. Diazové pak určitě vyřiďte, že jsem se vyptával na její rodiče a že než cokoli podnikne, měla by si o tom nejdřív promluvit se mnou.“

„Dobře, vyřídím jim to.“

„Je tady ještě něco, co byste měl vy i šerif vědět. Pardy to ještě nevěděl, když vám volal, protože jinak by vám to řekl sám. Payne Keller a jeho syn jsou podezřelí z několikanásobné vraždy. Jestli je Kellerův syn tady, mohl by být nebezpečný.“

Biggins na mě nechápavě zíral.

Pokývl jsem směrem k vysílačce.

„Měl byste to šerifovi sdělit.“

53

FREDERICK

Payneova chata byla stejně opuštěná jako včera a to bylo dobře. Ve vzduchu se stále ještě vznášel pach kouře z ohně, který rozdělal. Nebylo to však nijak nápadné. Páchlo to prostě jako vychladlé ohniště.

Frederick odemkl vstupní dveře a vešel do obývací místnosti. Snažil se právě rozhodnout, kde by bylo nejlepší si na Colea počkat, když se na příjezdové cestě objevilo auto. Při zvuku motoru sebou trhni, ale pak se rozběhl k oknu.

Ten hajzl! Teďto konečně za Paynea schytá! uvažoval…

Záhy však zjistil, že to není Cole, ale zdejší šerif Guy Rossi.

Frederick odstoupil od okna a díval se, jak parkuje vedle jeho nákladáčku. Šerif si Frederickovo auto prohlížel a pravděpodobně přemýšlel, komu patří. Jak procházel kolem, Frederick si náhle všiml, že tam zapomněl ležet rýč. Přijel sem až z Los Angeles, tvrdě pracoval, aby Payneovu skrýš vyčistil a zbavil všech nebezpečných důkazů, ale rýč, který k tomu použil, nechal až dosud ve svém nákladáčku. Rýč plný stop.

To je moc špatné, pomyslel si.

Zapomněl rýč očistit.

Šerif se vydal k domu.

Frederick strčil brokovnici za Payneovu pohovku, nasadil úsměv na tvář a vyšel ven. Možná už s ním Cole mluvil. Ne, to není pravděpodobné – vrah by s poldama nemluvil.

„Dobrý den,“ pozdravil Frederick, když vyšel na verandu.

Rossi se na něj podíval, ale hned bylo jasné, že ho nepoznává.

„To jsem já, Frederick Conrad. Pracuju u Paynea.“

Šerifovi konečně svitlo, kam ho zařadit.

„Nečekal jsem, že tady někdo bude. Už jste slyšel tu zlou zprávu?“

„Jo, slyšel. Přijel jsem nakrmit Payneovy kočky. Má tři. Nevím, co s nima teď bude.“

Když mluvil o kočkách, došel pomalu na místo, kde šerifovi zabránil ve výhledu na rýč. Pak smutně zavrtěl hlavou.

„Myslím, že dáme na benzínku ceduli a pokusíme se jim najít nový domov. Jednu bych si možná vzal sám, ale tři…“

Frederick zhluboka vzdychl, jako kdyby byl nespravedlivým osudem Payneových koček naprosto zdrcený.

Zdálo se, že si šerif prohlíží Payneův domek, pak si zahákl palce za opasek se zbraní, jako by nevěděl co dál.

„Žádal vás Payne, než odjel, abyste se mu o ně staral?“

„Ne, před odjezdem to neudělal. Beru to jako mimořádnou rodinnou situaci. Ale později zavolal a požádal mě o to.“

Šerif cosi zavrčel, jako by mu bylo úplně jedno, co se s kočkami stane.

„Řekl vám, proč odjíždí?“

Frederick předpokládal, že šerif už mluvil s Elroyem, a tak se držel toho, co řekl jemu.

„Jeho sestra utrpěla úraz při nehodě. Mysleli si, že to nepřežije.“

„Volal vám z Los Angeles?“

„Byl v Sacramentu.“

Šerif si znovu něco pro sebe zahučel a Frederick se náhle zděsil, že losangeleská policie mu toho řekla mnohem víc, než pokládal za možné.

„Nechal vám na sebe telefon?“

„Ne, pane, řekl, že zavolá sám, až bude vědět, jak se to vyvine. To bylo naposled, co jsem s ním mluvil.“

Šerif pomalým obloukem Fredericka obešel a zamířil k domku. Prohlížel si Payneovu střechu, jako by očekával, že na ní něco najde. Pak si prohlížel stromy a po nich garáž. Frederickovi se nelíbil ani pomalý šerifův pohyb, ani způsob, jakým všechno zkoumal. Dlaně měl stále lepkavější a divoce mi tepalo mu v uších. Co všechno šerif ví?

„Chcete, abych nechal otevřeno, nebo mám zamknout?“ zeptal se Frederick úslužně.

„Vy máte klíč?“

„Payne ho nechává tamhle pod květináčem.“

„Bude lepší, když mi ho dáte. Chci se tady porozhlídnout, než přijedou ti lidi z Los Angeles.“

Frederick mu podal klíč a chtěl se vzdálit od svého nákladáčku, ale bál se udělat cokoli, co by se mohlo zdát nápadné.

Šerif si strčil klíč do kapsy. Zkoumavě si Fredericka prohlížel.

„Byl jsem celé ráno a dopoledne v katolickém kostele. Pokud vím, trávil tam Payne hodně času.“

„Jo, Payne byl velice zbožný. Já tam moc nechodím, ale Payne byl nábožensky založený. Poznáte to, až se kouknete dovnitř. Všude samý Ježíš.“

„Byl Payne s tím knězem, otcem Williem, v přátelských vztazích?“

„To skutečně nevím. Ale zřejmě ano.“

Kapky potu slézaly po Frederickových skráních jako hmyz. Byl si jistý, že se tady každou chvíli objeví Cole, a nelíbilo se mu, jak na něj šerif kouká. A teď dokonce uvažuje o tom, co měl Payne společného s otcem Williem. Možná se Payne tomu faráři přiznal, a on to stihl říct někomu jinému. Šerif na něj civěl dál a Frederick dýchal stále rychleji.

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Na co, šerife?“

Šerif vykročil k nákladáčku. Podíval se na korbu, prohlédl si rýč a pak se opřel paží o bočnici.

„Jak dlouho jste se s Paynem znali?“

„Už si ani nevzpomínám,“ zamumlal Frederick. „Snad deset nebo dvanáct let.“

Zdálo se mu, že si ho šerif prohlíží ještě pozorněji.

„Víte, že si změnil jméno?“

„Ne, to tedy nevím.“

„Nikdy se před vámi o tom nezmínil?“

„Ne, pane.“

„George Reinnike?“

„Ne.“

„Neřekl vám, že má syna?“

Frederickovi se zamlžil zrak a nedokázal nabrat vzduch do plic. Jen stěží se mu podařilo ze sebe vypravit: „Ne… nic takovýho mi neřek.“

Byl si jistý, že ho šerif pozoruje. Jeho hlava se vznášela nahoru a dolů v pomalém pokyvování. Pak se nemotorně naklonila, jak šerif znovu zkoumavě pohlédl na rýč. Prohlížel si ho snad celou věčnost, než se jeho pohled vrátil k Frederickovi. Spočinul na něm a drtil ho.

Potom se šerif usmál. Nebyl to šťastný úsměv, ale vychytralý. Vědoucí. Jako kdyby mu došlo, co má Frederick s Paynem společného.

„Zdá se, že Payne měl pár tajemství.“

Prošel kolem Fredericka a zamířil k domku.

„Šerife?“ zavolal na něj Frederick.

Jakmile se šerif otočil, popadl rýč. Ostřím mu zasadil prudkou ránu – a bylo po všem.

54

Bigginsův popis mě zavedl k malé osamělé benzince s jedinou řadou čerpadel a odtahovacím nákladáčkem vzadu. Veliké žluté cedule na začátku odbočky hlásaly NABÍZÍME PROPAN a NAFTU. Když jsem tankoval, přišel podél zdi budovy hubený muž v modré kožené bundě s páskem. Když mě spatřil, zamával na mě a vypadalo to, že mi mává na rozloučenou. Byl příliš mladý, než aby to mohl být David Reinnike.

„Lituju, pane, ale právě jsem vypnul čerpadla. Už zavíráme.“

„Jste Lewis nebo Conrad? Právě jdu od šerifa. Zástupce mi řekl, že tady najdu Lewise nebo Conrada. Přijel jsem z Los Angeles kvůli Kellerovi.“

„Já jsem Lewis. To je ale zatraceně hnusná věc, co? Zítra mám odvézt manželku do Cambrie, a teď tohle. Budu to tady muset zavřít.“

Lewis se rozhlížel kolem a rty se mu neslyšně pohybovaly, jako by si v duchu dělal seznam všeho, co bude třeba udělat. Ukázal jsem na silnici.

„Pane Lewisi, je tohle cesta k Payneovu domku?“

„Jo, pořád rovně. Není to daleko. Šerif už tam je.“

„Dobře, díky.“

Pomyšlení, že v Kellerově domě bude šerif, mi zvedlo náladu. Diazová se mu nejspíš bude chtít vyhnout.

„Jsou tam i jiní poldové?“

Zíral na mě, jako by měl potíže se soustředěním.

„Jo, jedna policajtka z Los Angeles. Už by tam měla být se šerifem. Ptala se, jak se tam dostane.“

„Jela tam před šerifem, nebo až po něm?“

„Po něm. Poslyšte, už bych to tady potřeboval zavřít. Má přijet cisterna s benzinem a já to musím odvolat. Payne je po smrti a ta zatracená cisterna už je na cestě.“

Náhle měl v očích slzy a proběhl kolem mě k dílně. Pomohl jsem mu stáhnout rolety, a když jsme vypínali proud k hydraulickým zvedákům, řekl jsem mu:

„Vím, že to teď máte těžké, pane Lewisi. Plně to chápu.“

„Děkuju. Povídá se, že Payne užíval falešný jméno. Vůbec tomu nerozumím. Neměl jsem o tom ani zdání.“

„Jeho pravé jméno bylo George Reinnike.“

„Nic takovýho jsem nikdy neslyšel, a to jsem ho znal osm let. Pro mě to byl vždycky Payne.“

„Měl syna. O tom jste věděl?“

„Ani náhodou. Povídal to už šerif. Zíral jsem na to jako blázen.“

„Jmenuje se David.“

„Příště mi budete tvrdit, že Payne byl Elvis Presley.“

Přesunuli jsme se do kanceláře. Jestli Lewis pracoval s Reinnikem osm let, bude nejspíše znát jeho nejlepší kamarády. Zeptal jsem se ho na to. Lewis váhal a já viděl, že ho štve, jak málo toho věděl o muži, u něhož osm let pracoval a se kterým se denně stýkal.

„Payne neměl žádný kamarády. Byl pořád sám.“

„Každý někoho má.“

„Možná v kostele. Znal bibli nazpaměť. V jednom kuse chodil do kostela.“

„Nikdo jiný by nebyl?“

„Jen já a Frederick, o nikom jiným nevím. Pomáhali jsme mu s benzinkou, a když potřeboval, tak i doma. Frederick tady bydlí dýl než já.“

„Jak dlouho?“

„Přesně nevím – deset dvanáct let, tak nějak. Chcete na něj telefon?“

„Jak vypadá?“

„Trochu mladší než vy, řekl bych. Asi stejně vysoký, jenom tlustší. Ale proč se na něj vůbec vyptáváte? Co to má společnýho s Paynem?“

„Řekl vám Payne, proč jede do Los Angeles?“

„Myslel jsem, že byl v Sacramentu.“

„On vám řekl, že jede do Sacramenta?“

„Volal Frederickovi. Ten mi pak řekl, že Payneova sestra utrpěla nějaký ošklivý zlomeniny při havárce. Myslel jsem si, že je v Sacramentu a stará se tam o ni. A on byl zatím v Los Angeles, aby se tam nechal zastřelit.“

„Telefonoval Frederickovi?“

„Jo. Frederick s ním mluvil.“

„Payne žádnou sestru neměl.“

Elroy Lewis si něco pro sebe zamumlal a oba jsme se podivili, proč Payne vždycky volal Frederickovi, a nikdy Lewisovi. Lewis vypnul poslední světla a pak za námi zamkl dveře.

„Jestli se tam potkáte se šerifem, řekněte mu, že jsem jel domů. Říkal, že si bude muset zavolat.“

„Jasně, vyřídím mu, že jste jel domů.“

„Teď jedete rovnou do Payneova domku?“

„Jo, jedu.“

„Dívejte se po velkým suchým platanu hned u odbočky k domu, jinak to přejedete.“

„Tak dobře. Díky, pane Lewisi.“

Pes zdvihl hlavu, když viděl, že přicházíme, a pokoušel se zvednout na nohy. Lewis se na něj podíval, jako kdyby tady místo psa viděl bezdomovce.

„Vůbec nevím, co máme dělat.“

Zíral na mě a několikrát zamrkal.

„Payne čet pořád bibli. Četl si v ní, i když seděl tady. Měl spoustu sošek Ježíše. Chodil na mši, nevím přesně, ale snad třikrát týdně, a teď ho zastřelili v Los Angeles. Já na víru moc nejsem, ale nepřipadá mi to spravedlivý.“

Lewis odešel a pes se belhal za ním. Nasedl jsem do auta, ale hned jsem neodjel. Přemýšlel jsem o Fredericku Conradovi. Domek Paynea Kellera byl nedaleko a dalo se předpokládat, že tam bude šerif. Měl jsem Conradovu adresu a mohl jsem za ním zajet domů, ale nakonec jsem se rozhodl, že nejdřív se stavím za šerifem. Bylo to stejně špatné rozhodnutí jako to předešlé, že se nezastavím ve své kanceláři.

55

Lewis mi řekl, abych se díval po usychajícím platanu, a podle něj jsem také nalezl odbočku – zarostlou soukromou cestu mezi stromy, na kterou neupozorňovala ani poštovní schránka. Vypadala spíš jako lesní stezka než příjezdová cesta, byla plná ošklivých výmolů, které odrazovaly zvědavce a budily v nich obavu, že si na ní zlomí poloosu. Bylo to dobré místo pro muže, který chtěl být neviditelný a vést neviditelný život.

Pomalu jsem mezi stromy přejížděl přes výmoly. Reinnikeův domek byl spíš chata postavená z prken a říčních kamenů s krytou verandou vpředu. Očekával jsem, že uvidím šerifovo auto, ale před verandou stál jen passat Kelly Diazové. Žádný jiný vůz v dohledu nebyl. Zastavil jsem za ní a vypnul motor. Přední dveře byly otevřené.

Diazová mě musela slyšet přijíždět, ale ke dveřím nepřišla. Vystoupil jsem a zamířil k verandě.

„Diazová?“

Přešel jsem verandu a vstoupil dovnitř.

„Diazová, to jsem já, Cole.“

Nábytek byl pozotvíraný, časopisy rozházené po podlaze a knihy vyhrnuté z knihovny, kterou někdo odstrčil od zdi. Sošky a obrazy Ježíše byly všude: na stěnách, na televizoru, na stole. Další sošky byly poházené po podlaze.

„Diazová, jste tady?“

Reinnikeův dům někdo prohledal, ale Diazová to nebyla. Poldové vědí, že budete-li věci bezhlavě rozhazovat, nic nenajdete. V tomhle domě po něčem pátral člověk, který to neměl v hlavě v pořádku. Na okamžik mi bleskla představa kolie se zahradním kolíkem v hrudi. Bál jsem se toho, co najdu.

„Davide?“

Šel jsem do kuchyně. Zásuvky byly vysypané a podlaha plná střepů z rozbitých talířů. Dál do domku se mi jít nechtělo. V duchu jsem se ptal, jestli tady Diazová byla, když dorazil David Reinnike.

Vycouval jsem z kuchyně a otočil se směrem k obýváku. V předsíni čekala Diazová pistoli svěšenou volně podél stehna. Mohla mě zabít, zastřelit mě zezadu, ale neudělala to. Rysy měla strhané, jako by náhle zestárla do věku své matky a nesla její ztracená léta, ale věnovala mi uličnicky zářivý úsměv.

„Zatraceně, Cole, vy jste fakticky největší detektiv na světě. Objevil jste toho mizeru – Paynea Kellera.“

„Našel jsem i osobu podezřelou z jeho vraždy.“

Košili měla napjatou přes neprůstřelnou vestu. Detektivové je nikdy nenosí, ale Diazová sem přišla konat. Zamávala zbraní směrem k pokoji.

„Je tady, Cole. Ten chorobný šílenec si nadělal do kalhot. Teď ho můžeme dostat.“

„Pardy to ví. Teď asi právě mluví s O'Loughlinem. Vydají zatykač.“

„Pardy ví houby.“

„Našel vražednou zbraň a shodovala se se zbraní z jednoho vašeho případu. Měla jste k ní přístup. Má svědka, který viděl ženu, na niž se hodí váš popis – byla s Reinnikem ten večer, kdy byl zavražděný. Ve vašem domě jsem našel spis o těch vraždách…“

Zamávala znovu pistolí, ale obličej se jí leskl potem a oči blýskaly.

„Uvidíme, jak s tím uspějete před porotou.“

„Všude jsou otisky vašich bot, Kelly. A navíc nosíte přívěsek své matky!“

Zatvrzelý úsměv na chvíli zmizel, ale pak se objevil znovu, tentokrát plný zuřivosti.

„No a co? Byla to moje volba a já jí nelituju. Ten hajzl zabil mou rodinu. Vydají oficiální prohlášení, že jsem jednala v stavu duševní nepříčetnosti. Ocitla jsem se ve výjimečně zátěžové situaci při konfrontaci s mužem, který vyvraždil moji rodinu. Měla jsem strach o život a jednala podle toho. Uvidíme, co na to porota řekne.“

Musela si to odříkat v duchu nejméně tisíckrát a přesvědčovat se, že to zapůsobí.

„Měla jste lepší možnosti, Diazová. Mohla jste ten případ prostě dokončit a zatknout ho.“

Zvedla zbraň.

„Jděte do háje, Cole – prosím. Nic nevíte. Nebyl jste tam. Nemůžete vědět, jak strašně to bylo silné.“

„Podívejte, já chápu…“

„Nic nechápete…“

„Neznáte mě dost dobře, abyste věděla, co dokážu pochopit a co ne – všechno, co o mně víte, jste si přečetla v novinách.“

Už jsem také křičel, a možná právě proto se smála, jen my dva v prázdném domě a řveme na sebe.

„V těch novinách moc nelhali. Zahryzl jste se do toho. Našel jste ho. A teď jsme v jeho domě.“

„Vodila jste mě, jak se vám zlíbilo. Podstrčila jste mi ty výstřižky a magnetickou kartu. Vylákala jste mě k patologovi, abych ho znovu uviděl, a vy jste tak mohla zaseknout háček ještě hlouběji. Vy jste mě k ničemu nepotřebovala, Diazová – dokázala byste ho najít i beze mě.“

Oči se jí leskly jako černé knoflíky a sklonila zbraň. Opřela si hlavu o stěnu, s pohledem upřeným vzhůru, mluvila a nedívala se na mě.

„Pak by ale každý věděl, že jsem ho zabila já. Ale já chtěla, aby si mysleli, že jste to udělal vy, chápete?“

Teď to vypálila naplno a potvrdila moje dohady. Chtěla, abych pátral po Reinnikeově totožnosti a našel jí tak Davida. Potřebovala mě, abych pracné pátrání za ni vykonal já, a pak by mě obvinila z obou vražd – Georgeovy i Davidovy.

„Ale nevyšlo vám to,“ prohlásil jsem.

Sklonila hlavu a na rtech se jí opět objevil smutný úsměv.

„Bylo to tak silné, Cole, a sběhlo se to tak rychle, že jsem to musela udělat hned, jak se naskytla příležitost.“

„Našla jste George, nebo on našel vás?“

Protáhla se a narovnala.

„Když jsem dokončila Akademii a nastoupila do práce, objevila se v Daily News krátká zmínka o tom, co se stalo mé rodině. Viděl ten článek a schoval si ho. Přitom se to událo už před tolika lety. Myslím, že celé ty roky k tomu sbíral odvahu. Minulý týden zavolal. Jen tak zničehonic mi zatelefonoval. Řekl, že ví něco o vraždě mé rodiny.“

Dotkla se přívěsku a já věděl, že má hypotéza o jeho původu byla správná – přinesl jí ho jako důkaz. Nebyla na tom pod dojmem z toho článku ještě moc dobře, když se jí ozval. Vím něco o vraždě vaší rodiny.

„Co vám řekl?“

Její prsty hladily stříbro a oči byly bez výrazu. Pomalu jsem k ní přistoupil a sebral jí z ruky zbraň. Neodporovala.

„Řekl vám, jak se to stalo, Kelly? Udělal to jen David, nebo se toho účastnil i on?“

Její prsty se odtrhly od přívěsku, jako by jejich váha byla příliš velká. V očích jí stály slzy a pokoušela se je udržet zavřené. Třásla se jí brada. Zoufale se přemáhala, aby se dokázala nerozplakat.

„Do prdele,“ vyhrkla.

Vzal jsem ji do náručí. Třásla se a chvíli plakala a já plakal s ní, pro všechno, co ztratila a co já nikdy neměl. A pak mi vyčerpaně vyprávěla, jak zemřela její rodina.

Její otec a bratr jeli autem a viděli stopovat Davida Reinnikea. David byl o tři čtyři roky starší než Kellyin bratr, ale přesto si rozuměli, a tak ho její otec pravděpodobně vzal k nim domů, aby se hoši spolu pobavili nebo si dali něco k snědku či z nějakého jiného důvodu. Diazová věděla jen to, co jí řekl George Reinnike, a George zase věděl jen to, co mu řekl jeho syn. David nebyl u nich doma víc než patnáct nebo dvacet minut, když se v něm spustilo něco strašlivého. Kellyin bratr mu patrně ukázal svoji baseballovou pálku. David jí zřejmě párkrát švihl, aby si to vyzkoušel, a její bratr ji pak nejspíš chtěl zase zpátky. Potom s ní začal mlátit doopravdy. Nebyl však v bytě dost dlouho na to, aby věděl, že v pokojíku si hraje malé děvčátko. Podle toho, co říkal George, i podle informací ve spisu o vraždách je David Reinnike utloukl a pak jel stopem domů, aniž by si ho kdokoli všiml. Všude bylo plno lidí, a přece vůbec nikdo neviděl ani neslyšel, že se něco děje, nikdo neviděl Davida odcházet z místa činu. Když se zmazaný od krve dostal domů – musel být přece celý zakrvácený, nemyslíte? – George ho umyl, odvedl pryč a neřekl o tom živé duši. Můj syn má problémy, říkal. Můj syn potřebuje péči.

„Spojil se s vámi,“ prohlásil jsem, „protože se toho potřeboval zbavit, ale neřekl vám, kde Davida hledat.“

„Ten mizera mi nejen neřekl, kde bych ho měla hledat, ale neprozradil mi ani, jestli je vůbec živý, ale já vím, že je někde tady. George si ho držel u sebe, aby ho měl pod kontrolou. Brečel jako děcko, ale ať táhne k čertu.“

Přikývl jsem.

„Takže jste ho zabila.“

Diazová si odkašlala, pak se trochu vzpamatovala a odstoupila ode mě. Zdálo se, že se jí znovu zmocnila zuřivost a je zralá pro cestu do pekel.

„Přesně tak, Cole. A co s tím chcete dělat? Chcete mi nasadit pouta, počkat si tady na Pardyho a mého právníka a toho hajzla nechat utéct? Jenom se tady rozhlídněte – věděl, že sem přijdem. Tatíček ho po všechny ty roky chránil před vězením, a teď už tady není. Myslíte si, že on bude čekat?“

„Nedovolím vám, abyste ho zabila. Jestli to uděláte, zabijete tím i sebe.“

„Co tedy navrhujete?“

„Najdeme ho a vy ho odvezete do vazby. Zatknete ho a ukážete, že umíte jednat správně. Ukážete jim, že to, co se stalo, vás nezničilo.“

Z Diazové vyrazil zoufalý vzdech, jako by se pokoušela zbavit se něčeho, co jí uvízlo hluboko v nitru. Znovu si opřela hlavu o stěnu a zírala na strop.

„To je strašlivá situace!“

„Přijede Pardy. Nemáme moc času.“

Sebrala se a přikývla.

„Moje zbraň.“

Natáhl jsem k ní ruku s pistolí. Zastrčila ji do pouzdra.

„Vy víte, kdo to je?“ zeptala se.

„S největší pravděpodobností ten druhý chlápek, který pracuje na benzínce. Podle toho, co vím od toho prvního, od Lewise, to tak vypadá. Nemůžu si být jistý, ale nejspíš to tak bude. Lewis mi vysvětlil, kde bydlí.“

Diazová mě obešla a zamířila ke dveřím.

56

STARKEYOVÁ

Starkeyová naložila Pikea v místě, kde silnice 405 křižovala Mulholland. Pokud byl Pike zvědavý, proč tak šílí, nezeptal se jí na to, a ani se nehádal, kterým autem pojedou. Její vůz měl majáček a vysílačku. Dojedou tam s ním rychleji.

Starkeyová pustila majáček a vyrazila z parkoviště. Když se hnali po dálnici na sever, zapnula i vysílačku a byla překvapená, že ta zatracená věc funguje.

„Šest-whisky-dvanáct.“

„Šest-whisky-dvanáct, slyšíme vás.“

„Šest“ znamenalo, že je z Hollywoodu. „Whisky“ jim řeklo, že je detektiv. „Dvanáct“ bylo číslo jejího vozidla.

„Potřebuju volnou cestu na policejní stanici v Canyon Caminu.“

„Zůstaňte na příjmu, šest-whisky-dvanáct.“

Zatímco byla Starkeyová zaměstnaná vysílačkou, pokoušel se Pike dovolat Coleovi na mobil. Zkusil to třikrát, ale ani jednou se to nepovedlo. Ve chvíli, kdy Starkeyová dostala povolení, už míjeli letiště Van Nuys a k domu George Reinnikea jim zbývalo šestadvacet minut jízdy.

57

FREDERICK

Šerif to všechno změnil. Klidně mohl zavolat vysílačkou, že Frederickův nákladáček stojí před Payneovým domkem, nebo už předem oznámit Bigginsovi, že k Payneovi jede, anebo přivolat další policisty. Frederickovi vířila hlavou spousta měnících se plánů. Byl si jistý, že Cole by nepřijel s hlídkovým vozem, a přál si co nejrychleji zmizet. Kdyby policie našla Rossiho auto, mohla by umístit na silnicích zátarasy a zastavit ho. Bojoval s nutkáním dát se na útěk. Naložil Rossiho tělo na zadní sedadlo, odjel jeho autem za Payneovu chatu a dál mezi stromy. Jel tak daleko, jak jen to šlo, a pak supěl zpátky k domku. Nastoupil do svého nákladáčku.

Při řízení plakal. Payne mu scházel a chtěl potrestat Colea, ale teď si uvědomil, že musí odjet a své pomsty se vzdát. Ale možná že nemusí, pokud by se mu podařilo uniknout. Třeba se za pár let pomstí. Ví, kde Cole bydlí. Ví, kde pracuje. Za několik let. Snad…

Když vešel do svého obytného přívěsu, zaslechl jakýsi hlas, ale to se jen nahrávala zpráva od Elroye.

„…a koukej mi zavolat. Přijeli policajti z L. A. a chtěj s náma mluvit a já vůbec nevím, co se to k čertu –“ Frederick chvatně popadl sluchátko.

„Elroyi, to jsem já. Proč s náma chtějí mluvit?“

„Proč jsi, proboha, nezavolal dřív?“

„Sebralo mě, co se stalo s Paynem, a vůbec jsem nevěděl, co říct.“

Elroy se uklidnil. Dokonce i on dokázal pochopit, co je to žal.

„Payne ti někdy řekl, že jede do Los Angeles?“ zeptal se Fredericka.

„Ne, neřekl.“

„Právě na to se vyptávají. Byl tady šerif. Povídal, že přijedou poldové z L. A. a budou chtít vědět, proč tam jel. Taky vykládal, že Payne se doopravdy jmenoval jinak. Přijel odtamtud někdy za tebou?“

„Zavolal. Jenom volal.“

„Já to tady zrovna zavírám. Nevím, co jinýho bych měl dělat.“

„Tak dobře.“

„Už dorazilo to soukromý očko?“

„Tak ahoj, Elroyi.“

Frederick jemně položil sluchátko zpátky do vidlice. Měl pocit, že má napuchlé oči. Cítil v nich obrovský tlak, jako by mu měly vybuchnout. Cole ví, kdo je. Cole přijede rovnou k němu. Frederick cítil, že je v pasti. Budou potrestáni, jak Payne vždycky říkal. Začal vzlykat, ale pak si vzpomněl na Juanitu. Ještě není v koncích. Dokáže Colea překvapit a pak zmizet.

Frederick shrábl peníze, které sebral na benzínce, pak zamkl svůj přívěs a z nákladáčku si vzal brokovnici. Rozběhl se přes parkoviště k širokému přívěsu Juanity Morseové. Bylo chvíli po poledni, a tak Frederick věděl, že si šla zdřímnout. Juanita se ve tři nebo ve čtyři ráno pravidelně probouzela z děsivých snů, takže po obědě chodila spát, aby to nahradila. Takhle to u starých lidí bývá. Smutné.

Na vzdálenější straně parkoviště si hrály dvě holčičky. Křikl na ně a zamával rukama. Rozběhly se, jakmile ho spatřily, což bylo přesně to, co chtěl.

Šel dál k Juanitiným dveřím, ale nezaklepal – ukroutil kliku a prostrčil ji tenkým hliníkovým rámem. Juanita se sice probudila, ale Frederick za sebou rychle zavřel a ona se na něj usmála.

Dosud v polospánku zamumlala: „Fredericku?“ Frederick ji uklidnil a ustoupil ode dveří právě v okamžiku, kdy ze silnice odbočila na parkoviště přívěsů dvě auta.

58

High Mountain Communities byl starší kemp pro mobilní příbytky obvyklé a dvojnásobné šířky obklopený stromy. Kdysi to pravděpodobně bylo hezké místo k životu, ale nyní vypadalo spíš jako stárnoucí letní tábor se ztenčující se klientelou. Některé přívěsy byly dobře udržované, mnohem víc jich však bylo pokrytých špinavými skvrnami. Frederick Conrad žil v čísle 14 v zadní části parkoviště.

Diazová jela ve svém passatu za mnou. Pomalu jsme projížděli po štěrkové cestě mezi přívěsy, dokud jsme nenašli čtrnáctku. Conradův příbytek byl čistý, pěkně opečovaný a tichý. Ticho bylo ostatně na celém parkovišti.

Zaparkoval jsem vedle nákladáčku F-150 a Diazová zastavila vedle mě. Oba současně jsme vystoupili a rozhlíželi se po okolí. Oči měla tmavé jako dva vyleštěné černé kamínky.

„Jeho syn tady někde bude,“ prohlásila. „A jestli ne přímo teď, tak tady jistě byl. Nikdy se od sebe nevzdalovali.“

„Uklidněte se, ještě nevíme určitě, jestli ten člověk je jeho syn.“

Ze světle zeleného přívěsu vyběhly dvě dívenky. Menší se snažila stačit starší sestře. Ta jí řekla něco, co jsem dobře nezaslechl, a mladší hlasitě volala, ať na ni počká. Větší holčička oběhla jejich přívěs a smála se. Mladší s chichotáním běžela za ní. Diazová se na ně dívala.

„Diazová?“ ozval jsem se.

Otočila se a dotkla se stříbrného srdíčka, které se jí pohybovalo v jamce pod krkem.

„Jsem připravený. Pojdme se na něho podívat.“

Došli jsme ke dveřím Fredericka Conrada. Diazová kráčela s rukou pod sakem položenou na zbrani.

Zaklepal jsem na dveře, pak ještě jednou silněji a zavolal jsem:

„Pane Conrade?“

Žádná odpověď.

Diazová zabušila dlaní na stěnu přívěsu.

„Tak vylez, ty hajzle!“

„Jen klid.“

Stál tady nákladáček, zaparkovaný tak, jako by k tomuhle přívěsu patřil. Vykročil jsem k němu. Motor byl ještě teplý, jako kdyby s ním někdo teprve nedávno přijel. Děvčátka zmizela. Všude bylo takové ticho, že mi z něj začala naskakovat husí kůže.

„Pojdme si promluvit se sousedy,“ navrhla Diazová.

Před nejbližším přívěsem stál starší sedan Dodge, což naznačovalo, že v něm někdo bydlí. Dveře byly zavřené a závěsy v oknech zatažené, ale stejně tomu bylo i všude jinde. Sel jsem po štěrku za Diazovou a v duchu se ptal, jestli zdejší obyvatelé náhodou nejsou upíři.

V takovém případě nelze učinit nic jiného, než zaklepat.

FREDERICK

Juanita měla ráda tmu. Mívala zhasnuto a zatažené závěsy, aby ji lumpové a násilníci nemohli špehovat. Frederick jí vždycky říkával: Ale Juanito, to je hloupost, tady žádní lumpi nejsou, a Juanita pokaždé mávla rukou, jako by tím chtěla říct, že hloupý je on, a vyprávěla mu, co viděla večer ve zprávách – vrazi jsou úplně všude!

Teď si Frederick pomyslel: Děkuju ti, Juanito.

Za plného denního světla stál ve tmě jejího přívěsu a sledoval Colea a tu ženskou, jak buší na jeho dveře. Nebyla to ta žena, která přišla do Coleova domu, ale způsob její chůze naznačoval, že je taky policistka. Vykračovala si jako páv.

Věděli. Frederickovi bylo jasné, že už o něm všechno vědí. Sledoval, jak každý stojí po jedné straně dveří, a byl si jistý, že mají v úmyslu ho zabít.

Kdyby byl Cole přijel sám, Frederick by prudce rozrazil dveře Juanitina přívěsu a vyběhl s připravenou brokovnicí. Na tuhle vzdálenost by to bylo snadné. Ale teď váhal. Zasáhnout oba by bylo obtížnější. Jednoho z nich by dostal určitě, ale oba…

Přestože toužil Colea zastřelit, nyní doufal, že nasednou do aut a odjedou. Kdyby odjeli, mohl by ujet ve starém Juanitině auťáku, stačilo by nasednout, sjet pohodlně dolů z kopce a zamířit do Bakersfieldu. Přežít a počkat na lepší příležitost k boji. Přežít a dostat Colea jindy.

Frederick slyšel, jak Payne říká: „Tohle je můj chlapec.“

Payne byl dobrý otec.

Cole a ta žena se otočili a odcházeli od jeho přívěsu. Frederick si pomyslel, že je po všem, ale pak uviděl, že míří sem, k Juanitě! Sevřel brokovnici tak pevně, že ho chytla křeč do předloktí.

Cole obešel Juanitin dodge a blížil se k rozbitým dveřím.

COLE

Dodge byl pokrytý tenkou souvislou vrstvou prachu. Nikdo s ním pravděpodobně nevyjel nejméně týden, ale také bylo možné, že tady stojí už léta. Pokud mají Conradovi sousedé ještě jiné auto, vůbec nemusejí být doma. Šel jsem ke dveřím a zaklepal.

„Haló?“

Diazová se postavila vedle dveří.

Zaťukal jsem znovu a pak se otočil, abych se podíval, jestli někdo nevyšel z jiného přívěsu. Obrátil jsem se zpátky ke vchodu a zaklepal znovu.

„Podívám se vedle,“ prohlásila Diazová.

Odešla a já znovu zabouchal.

„Přicházím o prachy.“

Vtip.

„Hele, Cole,“ zahučela Diazová.

Podíval jsem se na ni. Našpulila rty a olízla si je, a já viděl, jak je smutná.

„Omlouvám se.“

Přikývl jsem.

Klika na dveřích byla ohnutá a vražená dovnitř. Celý přívěs vypadal podobně zbědované.

„Zkusím to naposledy.“

Zabušil jsem ještě jednou.

FREDERICK

Tenký pruh světla spočíval na Frederickově tváři jako jizva. Zadržoval dech a mezerou mezi závěsy pozoroval Colea a tu ženu. Slyšel, jak ji Cole oslovil jménem. Diazová?

To jméno mu něco říkalo, ale neměl čas si s tím lámat hlavu. Řekla Coleovi, že se jde podívat k sousednímu přívěsu, a odešla. Rozdělili se. Teď může Colea zabít!

Frederick odjistil brokovnici a naklonil se dopředu, aby dosáhl na pažbu.

Byla pryč a Cole znovu zabušil na dveře.

Díky, juanito.

Frederick se dotkl konečky prstů ohnuté a rozbité kliky – a vzápětí uslyšel blížící se sirény…

COLE

Diazová a já jsme sirény zaslechli současně. Otočil jsem se a udělal osm kroků od přívěsu ke svému autu, abych lépe viděl na cestu. Přesně osm kroků a pak jsem zůstal stát.

„To bude nejspíš Pardy.“

„Říkal jsem vám, že s tím vaším případem šel za O'Loughlinem.“

Když se Diazová otočila nazpátek ke mně, měla tvář celou zkrabacenou rozhořčením, a pak jsem si všiml, že se její pohled zaostřil na něco za mými zády.

Přál bych si, abych byl ve všem takový, jak o mně psali v novinách, a okamžitě zareagoval, abych nás oba zachránil, ale při skutečných zločinech nebývají skuteční poldové nikdy tak dokonalí. Nezaslechl jsem vůbec nic. Neviděl jsem to přicházet. Tlaková vlna výbuchu mě smetla na zem, jako kdyby mě porazil náklaďák. V pádu jsem viděl Diazovou s dokonalou zřetelností, jako by se můj zrak najednou nadlidsky zaostřil. Ruku měla pod sakem a sahala po zbrani, když ji náhle výbuch vrhl dozadu na starý dodge. Pod ňadry se jí objevil chomáč černých bobulí. Diazová se zapotácela, ale neprůstřelná vesta ji zachránila a dodge ji udržel na nohou, takže nakonec neupadla.

Z otevřených dveří přívěsu vyběhl jakýsi muž. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Měl statnou postavu, ale pohyboval se rychle. Proběhl kolem mě s krátkou černou brokovnicí u ramene. Diazová zvedla pistoli a vypálila, ale z pušky vyšla rána přesně ve stejném okamžiku. Výstřel ji odhodil dozadu.

Muž se zapotácel, podíval se na sebe, pak na mě. Na hrudi mu vyrůstalo rudé srdce. Znovu pozvedl brokovnici, ale teď už se nebyl tak rychlý.

„Ty vrahu!“ zaječel na mě.

V té chvíli jsem ještě ležel na zádech, ale pistoli už jsem měl v ruce. Stiskl jsem spoušť a pak ještě několikrát, znovu a znovu, a přitom stále mířil na útočníka. Při mých zásazích klopýtal v kruhu. Střílel jsem, dokud neupadl, a pak jsem pálil do vzduchu na místo, kde ještě před chviličkou stál, protože jsem byl příliš vyděšený, abych se zmohl na něco jiného, a vůbec jsem nemyslel na to, kam střely dopadnou a komu by třeba mohly ublížit. Nepřestával jsem střílet, i když už ležel na zemi.

„Diazová?“

Viděl jsem její nohy, ale neodpověděla. Ležela za autem.

„Diazová, ozvěte se!“

Pokusil jsem se vstát, ale nedokázal jsem to. Snažil jsem se převalit, ale tělo mi vzplálo tak strašným žárem, že jsem se neubránil výkřiku. Sáhl jsem na sebe, a když jsem zvedl ruku, byla obalená jasně červenou barvou.

Pak jsem zaslechl ječení nějaké holčičky a pomyslel si, že to musí být Kelly Diazová.

„Bude to dobrý,“ zamumlal jsem. „Já nejsem tvůj táta.“

Krev mi stříkala mezi prsty a parkoviště s přívěsy začalo tmavnout. Poslední věc, kterou jsem uviděl, byl David Rennike, který se vydrápal na nohy. Vstal z mrtvých. Zvedl se a sebral ze země brokovnici. Pokoušel jsem se znovu zdvihnout zbraň, ale byla moc těžká. I tak jsem stiskl spoušť, ale ozvalo se jen cvaknutí. David Rennike stál nade mnou a kymácel se ze strany na stranu. Rudá košile se mu v kalifornském slunci jasně leskla. Zvedl brokovnici a namířil ji na moji hlavu.

„Zabils mi tátu,“ zachrčel.

Celý svět zmizel a pak už nebylo nic.

59

STARKEYOVÁ

Starkeyová pochopila, že se její noční můra stala skutečností, když se s ní na cestě mezi Van Nuysovým letištěm a Newhallem spojil policista Biggins. Když šerif nahlásil, že u Kellerova domu stojí nějaký automobil, Biggins si prověřil poznávací značku jistého Fredericka Conrada, bývalého zaměstnance Paynea Kellera. Jenže později mu jeho nadřízený nezvedl telefon, Biggins se rozjel ke Kellerovu domu a tam našel šerifovo tělo.

Starkeyová si za jízdy zjistila, jak se dostane na parkoviště obytných přívěsů, kde Conrad bydlel, a pak sama zavolala státní policii. Nevěřila, že to Biggins udělá, protože jí připadal příliš otřesený.

„Šlápněte na to,“ naléhal Pike.

„Buďte zticha!“

„Přidejte.“

Prolétli prudce zatáčkou a odbočili. Na parkoviště přívěsů dorazili v oblacích prachu a odletujícího štěrku, který pokrýval její duši ledovou krustou. Starkeyová na parkovišti obytných přívěsů kdysi umřela. Právě na takovém místě ztratila Cukříka Boudreauxe a vzedmula se v ní ozvěna tehdejší exploze. Ach Bože, pomyslela si, už ne!

Když uviděla Colea, věděla, že je mrtvý. Takhle mrtví lidi vypadají. Nevěděla, co vidí Pike. Na Pikea nemyslela.

Diazová byla zhroucená na zemi u předku jakéhosi starého auta. Taky Cole ležel na zemi, v půli cesty mezi autem a přívěsem. Nad ním stál obtloustlý, ramenatý chlap s brokovnicí a pohlédl na ni tak, jako by se díval stěnou akvária. Všichni byli zbrocení krví. Všichni se leskli v ostrém pražícím slunci a Starkeyová věděla, že Cole je mrtev.

Z Pikea se vydralo jakési ostré zavrčení a od té chvíle už si Starkeyová nemohla být jistá ničím, co se dělo potom. Pike jí vyrval z rukou volant a dupl jí na nohu na plynu. Auto poskočilo kupředu přes nízké keříky a kameny a vyvrátilo lavičku z tepaného železa. Muž, který se tyčil nad Colem, zvedl pušku. Přední sklo se vysypalo, zatímco Pike dupl na brzdu a zároveň trhl ruční brzdou, takže se svezli kus stranou. Pike byl venku z auta dřív, než se ve smyku zastavilo, a Starkeyová zaslechla dva rychlé výstřely, které následovaly tak těsně po sobě, že je pokládala za jeden – BUMBUM! Pak zaduněla brokovnice, obrácená hlavní k nebi, protože David Reinnike mávaje pažemi letěl dozadu, dokud neupadl.

Když se Starkeyová dostala z vozu, Pike už klečel u Colea.

„Zavolat záchranku a zkontrolovat stav Diazové.“

Takto se Pike nikdy nechoval, ale teď to Starkeyové připadalo naprosto správné. Když volala sanitku, měla oči plné slz a teklo jí i z nosu. Doklopýtala ke Coleovi a pak jenom stála nad Pikem a sledovala, co dělá. Jedna strana Coleovy hrudi se proměnila v krvavou rudou kaši. Když mu Pike hrudník stlačil, objevily se bublinky.

„Musíme mu to nějak ucpat. Musíme…“

Plačící a roztřesená Starkeyová si strhla košili, zmuchlala ji a pevně přitiskla na Coleovo poranění. Stlačovala ránu, jak nejsilněji dokázala.

Také Pike se třásl. Věděla, že se o tom před ním nikdy nezmíní, ale viděla, jak se chvěje. Zvrátil Coleovi hlavu dozadu a zhluboka mu dýchal do úst, jednou, podruhé a stále znovu.

„Vydrž. Vydrž,“ drmolila Starkeyová.

Tlačila na ránu ještě víc, v zoufalé snaze udržet krev uvnitř.

„Neumírej.“

Pike mu dál vdechoval vzduch do plic. Snažil se ze všech sil a ani se neohlédl, když se přiblížil zvuk houkajících sirén.

60

SEN ELVISE COLEA

Smrt mě dovedla domů. Okny proudil dovnitř chladný vzduch a přinášel s sebou vzdáleně tóny hudby a vůni grilovaných klobás. V tom dokonalém domečku už nemohlo být příjemněji.

Zezdola zavolala moje máma:

„Hej, vstávej! Snad nebudeš spát celý den!“

Hned potom se ozval bodrý hlas mého táty:

„Tak už pojď dolů, chlapče. Cekáme na tebe.“

Náš dům byl malý a bílý, s maličkou verandou a sametovými trávníky. Pod našimi okny se k sobě choulily květy levandule a kolem příjezdové cesty rostly vysoké cypřiše zastřižené do stejné výšky a šířky. Stály tu jako dokonalí vojáci a chránily nás před světlem, které bylo jasné, ale nikdy ostré.

Vykulil jsem se z postele a oblékl se. Můj pokoj byl v patře, s výhledem do ulice. Byl to úžasný pokoj, nebyl jen nejkrásnější ze všech, ale měl jsem v něm i spoustu věcíkomiksy se Spidermanem, hračky a šaty se válely všude po podlaze. Pouzdro na pistoli bylo zavěšené na posteli a moje zbraň ležela na prádelníku. Náboje z ní vypadly, ale nechtělo se mi je hledat. U snídaně nebudu pistoli potřebovat.

Na košili, kterou jsem měl včera na sobě, byly krvavé skvrny. Nechtěl jsem, aby na to maminka přišla, tak jsem ji zmuchlal, zastrčil pod postel a rychle seběhl po schodech. Nevím, jak to mohli rodiče snášet, protože jsem vždycky dupal jako stádo slonů – BUM! BUM! BUM! Byli to světci, oba dva, nejlepší rodiče, jaké jsem mohl mít.

„Elvisi!“

„UŽJDU!“

Měli jsme takovou rodinnou tradici. Každou sobotu jsme si s mámou a tátou dávali společnou pozdní snídani. Bylo to skvělé. Mohli jsme si říct, co pěkného se nám v týdnu přihodilo, a domluvit se, na co půjdeme v neděli do kina. Po snídani jsme pokaždé ještě společně poseděli a těšili se z toho, že jsme rodina.

Abyste tomu rozuměli, předtím jsme to tak nedělali, to teprve teď, dneska poprvé. Než jsem umřel, měl jsem vždycky pokojík v nějakém laciném bytě, v přívěsu nebo v domě mého dědečka, rozhovory s mámou mě znepokojovaly a otce jsem nikdy neviděl.

Teď to mělo být jinak. Konečně se setkám s tátou, maminka se ze své duševní choroby uzdravila a stala se z nás typická americká rodina, normální ve všem všudy. Takže teď jsem celý natěšený, úplný pan Nedočkavý, seběhl po schodech, proletěl domem a vpadl do kuchyně.

Máma stála u dřezu a táta měl hlavu v ledničce. Ani nevzhlédl, jen řekl: „Mlíko nebo smetanu, kámo?“

„Mlíko.“

„Dobře.“

Máma, otočená ke mně zády, se zeptala: „Umyl sis tu krev?“

„Jasně, všechnu.“

„U stolu to nevypadá dobře.“

„Já vím.“

Věděl jsem to stejně jako normální děti z rodin ze střední vrstvy v normálních amerických městečkách, protože to říkají v televizi a televize nikdy nelže.

Ani jeden z rodičů se neotočil.

Máma pořád stála u dřezu a táta u lednice. Závěsy v kuchyni zlehka povlávaly a ten pohyb působil, že se v domě zdál být ještě větší klid.

„Já mám hlad! Myslel jsem, že budem jíst.“

Do dřezu zurčela voda. Na sporáku prskala vajíčka se slaninou. Před domem pronásledovali kluci a děvčata zmrzlináře a táta s mámou se smáli. Venku byl tak krásný den, že člověk mohl skoro slyšet sluneční svit a zakoušet tu radost.

Můj dokonalý dům se však zdál falešný.

„Tati! Tatínku, podívej se na mě. Musíš se na mě kouknout. Měl jsem tě poznat. Poslyš, vždyť právě proto jsme tady. Proto jsem tenhle dům přece postavil. Vždycky jsem toužil tě poznat!“

Muž u ledničky byl stále mlhavější a vybledlejší. Začínal mizet.

„Tati!“

Ještě tam byl, ale už bylo pozdě. V duchu jsem si řekl, že to aspoň zkusil. Pomyslel jsem si, že mě chtěl poznat, a kdyby to bylo možné, tak by to udělal.

„Mami, nenech ho odejít!“

Byl čím dál tím průhlednější, až zmizel úplně. Pak začala blednout i ona. Lednička zůstala dokořán. Oknem vtékal dovnitř chladný vzduch a přinášel vzdálené hlasy.

V tomhle malém dokonalém domku nemohlo být nikdy příjemněji.

Není špatné nevědět, kdo jste. Můžete ze sebe udělat koho chcete.

Procházel jsem se po domě. Chodba byla dlouhá. Rozléhala se v ní ozvěna mých kroků. Obývák byl menší, než byste čekali, ale pohodlně zařízený starým americkým nábytkem, zarámovanými obrazy nad obložením krbu a pendlovkami po dědečkovi. Tikaly jako umírající srdce.

Hlasy, které se ozývaly už dřív, nyní ve vanoucím větru zesílily. Zněly mi důvěrně známě. Vběhl jsem do kuchyně.

„Mami?“

Hlasy teď zněly silněji, mužský a ženský, smíchané dohromady, a já si najednou pomyslel, že ho přivádí zpátky. Z kuchyňského okna jsem ale nikoho neviděl, a tak jsem se hnal zpátky do obýváku.

„To jsi ty? Kde jsi?“

Kroky přicházely od stropu, někdo tam nahoře chodil. Vyběhl jsem po schodech a bral to po třech. Ještě stále bychom to mohli dokázat. Ještě jsem je mohl najít.

„Kde jsi?“

Byl jsem nahoře a řítil se za těmi hlasy.

61

Na oddělení intenzivní péče návštěvy příliš nemilovali, ale dovolovali je pod podmínkou, že nezůstanou příliš dlouho. Protože o dlouhé návštěvy nestáli, poskytovali u každé postele pouze jedinou židli. Pike byl přesto u Colea neustále a nemocnici vůbec neopouštěl. Spal na židli, když už ostatní odešli, nebo stál v pokoji či na chodbě. Myl se v umývadle na záchodě a Starkeyová nebo chlapci z jeho obchodu se zbraněmi mu nosili čisté prádlo a jídlo. Pike byl v jídle vybíravý. Byl vegetarián.

Během dne a večera přicházeli návštěvníci, a když procházeli kolem Pikea, prohodili jen pár slov nebo si navzájem pokývli. Lou Poitras a jeho rodina chodili téměř každý večer. Starkeyová přicházela dvakrát denně, obvykle jen na pár minut přes den a pak ještě jednou večer. Když přišla poprvé, postála tiše v rohu s pažemi založenými na prsou. Měla zarudlé oči a mumlala jen: „Věděla jsem, ze se to stane, najisto jsem to věděla.“ Když přišla podruhé, byl jí z úst cítit gin, seděla na židli a zakrývala si obličej rukama.

Pike ji jemně postavil na nohy. Sundal si tmavé brýle a pak ji objímal. Pohladil ji po vlasech a vlídným hlasem jí řekl: „Nedělejte to. Seberte sílu a nechte toho.“

Starkeyová sice zavrčela, aby se staral o sebe, ale když se dostavila příště, žádný gin už z ní netáhl. Každých pět minut sice odcházela, aby si na záchodě vykouřila cigaretu, a potom páchla tabákem, ale gin už to nebyl.

Třetí večer přišel Jeff Pardy. Zprvu se nechtěl Pikeovi podívat do očí, protože se dosud styděl za scénu, kterou ztropil v Coleově domě, ale pak se za to prostě omluvil. Pike mu to připsal ke cti, a také mu to hned řekl.

„Poslyšte,“ ozval Pardy. „Budu muset jít. Máme důkaz proti Diazové.“

Pike přikývl.

„Jestli se Cole probere, řekněte mu, že jsme na jednom parkovišti našli Reinnikeovu Hondu Accord. Na sedadle byly její otisky prstů. Vypadá to, že auto tam odvezla ona, ale s jistotou to ještě nevíme.“

„Řeknu mu to.“

„Nenašli bychom ho, kdybyste nepřišli s tou poznávací značkou. Odvedli jste dobrou práci.“

„Vyřídím mu to taky.“

Jednoho pozdního večera přišel i jeden z jejich bývalých zákazníků, filmový režisér Peter Alan Nelsen. Přišel sám, v rybářské čapce a košili s postaveným límcem, aby ho lidi nepoznali. Pike s ním pak dlouho stál na chodbě před pokojem a vyprávěl mu, jak se to stalo. Nelson potom dost dlouho seděl u Coleova lůžka a modlil se za něj. Druhého dne od něho přišlo tisíc růží. Bylo jich tolik, že je sestry roznesly po všech pokojích nemocnice.

Následující den se dostavil další z bývalých zákazníků, ale nepřišel sám. Frank Garcia se kdysi podílel na kolektivním znásilnění, ale později vybudoval miliardovou říši s potravinami, do níž patřily mexické omáčky, lupínky a jiné pochoutky, ale hlavně jeho legendární tortilly Monsterito. Když jeho dceru zavraždili, Pike s Colem dopadli jejího vraha. Teď přišel se svým právníkem Abbotem Montoyou, zástupcem městské rady Henrym Maldenadou a hloučkem členů správní rady nemocnice.

Frank už nebyl tak silný jako dřív, a Joe ho musel podpírat.

„Jak je na tom?“

Pike mu naznačil, ať se podívá sám.

Frank se pokřižoval a pak pohybem ruky přivolal Montoyu.

„Ať má to nejlepší. Dejte ho do takového pokoje, kam byste dali prezidenta. Nemůžou pro něj ti prevíti udělat víc? Je to muž, který pomstil mou Karen. Záleží mi na něm!“

„Franku,“ ozval se Pike.

„Nejlepší doktory, nejlepší sestry – postarejte se o to, Abbote. Para siempre.“

Frank stál, svíral Pikeovu paži, a když se podíval na Colea, rozplakal se jako dítě.

Pátého dne stál Pike u postele. Bylo šestnáct minut po jedné. Starkeyová právě odešla. Ještě předtím se na chvíli zastavily Ellen Langová a Jodi Taylorová, ale v jednu hodinu šestnáct minut byl u Colea jenom Pike.

Vypadalo to, že se Coleovi něco zdá. Oči měl sice zavřené, ale víčka se mu chvěla, jak to ve fázi snění bývá.

Pike ho vzal ruku.

Coleovy oči se otevřely, jen úzké štěrbiny, přimhouřené před světlem.

„Vítej doma,“ zašeptal Pike.

Cole si navlhčil rty a pokoušel se něco říct.

„Nemluv,“ zavrtěl hlavou Pike.

Cole upadl znovu do spánku. Pike držel přítelovu ruku a ani se nepohnul. Držel ji dlouho a čekal.

Téhož dne večer stál Pike u čela postele a Colea držela za ruku pro změnu Starkeyová.

„Haló, kamaráde. Cole, slyšíte mě?“

Celé odpoledne otevíral oči, pokaždé o něco víc. Sestry Pikeovi řekly, aby na něho mluvil, prý to pomáhá a přivede ho to zpátky.

Když Pike oznámil Starkeyové, že se Cole probudil, její vyčerpanou, zbědovanou tvář zaplavil hřejivý úsměv a rozběhla se k lůžku.

„No to je úžasný! Naprosto skvělý! Hej kámo, jste s náma? Slyšíte mě?“

Střídavě potom na Colea promlouvali a bud jeden, nebo druhý ho drželi za ruku. Pikea potěšilo, když viděl, jak se Starkeyové zvedla nálada. Chovala se jako dřív, trousila svérázné vtípky a poskakovala po pokoji.

„Cole, podívejte, jaký dělám blbosti.“

„Víte, co je novýho, Cole? Nastěhovala jsem se do vašeho domu. Stejně tam teď nebydlíte, tak jsem si řekla, že vám to nebude vadit. Jo, a toho vašeho kocoura jsem odpráskla.“

„Heledte, Cole, tohle je hodně hloupý způsob, jak se vyhnout tomu, abyste za mě nemusel zatáhnout večeři.“

V půl osmé téhož večera nechal Pike u přítele Starkeyovou a vyšel ven. Začal cvičit, aby si uvolnil ztuhlá záda. Když se vztyčil z hlubokého předklonu, uviděl, jak po chodbě chvátá Lucy Chenierová. Když ho poznala, trochu zpomalila. Ve tváři se jí zračilo napětí, únava a obavy.

„Kde je?“ vyhrkla.

Pike pokývl ke dveřím.

Lucy spěšně prošla kolem něj a vrazila do pokoje. Jak se blížila k posteli, díval se Pike na Starkeyovou. Její rozjasněný výraz pohasl a Pikeovi se zdálo, že se vytratila i všechna energie. Odstoupila od lůžka, aby udělala místo Lucy, a Pike se znovu postavil na stráž do čela postele.

Lucy vzala Coleovu ruku do svých. Rozplakala se a slzy stékaly na přikrývku.

„Neumírej, prosím tě. Už jen kvůli mně to nedělej. Slyšíš mě, Elvisi Cole? Ne…“

Lucy se rozvzlykala.

Coleova víčka se zachvěla. Levé oko otevřel o něco víc než pravé.

„Luce?“

Lucy se rozplakala ještě víc, ale teď už se jí na rtech objevil i úsměv.

Coleův těkající pohled se zaostřil.

„Luce…“

„Ano, miláčku, jsem tady. Už se mi vracíš. Už jsi zpátky.“

Starkeyová začala couvat. Pike viděl, jak zírá na Lucy a pak upírá oči na podlahu. Po chvíli odešla z pokoje a zůstala stát na chodbě. Pike si říkal, jestli nemá jít za ní, ale nechtělo se mu odcházet od Colea. Pohladil ho po noze.

„Elvisi.“

Cole se na něho podíval.

„Ten, který to měl schytat, jsem já.“

Cole se pokusil o úsměv, ale vzápětí upadl do spánku.

Pike u něho zůstal i potom. Každý den přicházely a odcházely návštěvy, ale jedině Pike zůstával v nemocnici neustále. Pobyl tam bez přestávky dvanáct dní, a odešel jen proto, že ho lékaři ujistili, že jeho přítel už je z nejhoršího venku. Elvis Cole je znovu mezi námi a bude žít.

Část pátá

ZAPOMENUTÝ

MUŽ

62

„Je tady pěkně,“ řekl jsem.

Pike zajel s automobilem z půjčovny ke kraji štěrkové cesty pod krásné košaté vrby.

„Ty víš, kde to je?“

„Jo, někde tamhle. Najdu to.“

Pike letěl se mnou a na místo, kde je pochovaná, mě dovezl autem. Chůze mi ještě dělala potíže a nevěřil jsem si natolik, abych sám řídil. Raději bych tady byl sám, ale ani Pikeova společnost nebyla špatná.

„Chceš, abych tam šel s tebou?“ zeptal se mě.

„Ne, počkej tady. Nebudu tam dlouho.“

Musel jsem se opírat o hůl a sešitá strana hrudníku mě při pohybu ostře bolela. Doktoři mě varovali, že mě to bude bolet řadu měsíců a může se prý dokonce stát, že se té bolesti tak docela nezbavím nikdy, takže se s ní budu muset smířit.

Dědeček s babičkou a moje matka byli pohřbeni nedaleko od sebe v zadní části hřbitova. Teta zahynula při automobilové nehodě před patnácti lety a pochovali ji za Chicagem, kde žila se svým manželem. Měl jsem dva bratrance, ale nikdy jsem je neviděl. U matčina hrobu jsem od jejího pohřbu nebyl.

Našel jsem malý černý obdélník a díval se na její jméno. Kámen byl špinavý a zvětralý, ale zelená tráva měkčila jeho okraje, takže nevypadal tak hrozně. Nezbyl nikdo, kdo by sem nosil květiny. Pravděpodobně to nikdo neudělal od té doby, co se moje teta odstěhovala. Sklonit se bylo bolestivé, ale přesto jsem to udělal a položil přes její jméno růže.

„Ahoj mami,“ řekl jsem.

Oči se mi naplnily slzami a chvíli jsem si poplakal. Cítil jsem se provinile, že jsem nepřišel mnohem dřív a že jsem ji dlouhá léta obviňoval, protože teď mi to připadalo sobecké a kruté. Její choroba byla smutná záležitost a nikdo neměl právo ji soudit. Jejím jediným vážným prohřeškem bylo, že mi dala sen, a já ji za to odsuzoval. Moje skutečné prohřešky byly větší. Stejně jako bolest v hrudi je třeba některé věci zkrátka přijmout a překonat.

Dokulhal jsem zpátky k autu a pokoušel se s tím vším vyrovnat. Nebylo to snadné.

„Tak jsem hotov.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo. Pěkně jsme si popovídali.“

Vrátili jsme se s Pikem na letiště a ještě téhož dne se vrátili do Los Angeles.

Bylo pěkné být zase doma.

Robert Crais

ZAPOMENUTÝ

MUŽ

Z anglického originálu The Forgotten Man,

vydaného nakladatelstvím Doubleday

(divize Random House) v New Yorku roku 2005,

přeložil Viktor Faktor

Vydala Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2007

Redakce Jana Moravcová

Technická redakce Hana D. Benešová

Grafickou úpravu a sazbu z písma Sabon

programem TEX připravil Bohumil Bednář, Pisces

Tisk Těšínské papírny, s. r. o, Český Těšín

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Obsah

Poděkování

Část první

1

2

3

4

5

6

7

Část druhá

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Část třetí

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Část čtvrtá

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

Část pátá

62