Deborah

Crombie

Zelený hrob

Prolog

„Dávej pozor, ať neuklouzneš.“ Julia si z tváře odhrnula prameny tmavých vlasů, které se uvolnily z culíku.

Nervózně se zamračila. Vzduch byl těžký, připadala si jako ve skleníku. Pokožku jí smáčely drobné kapičky vlhka. Ze stromů stékaly velké krůpěje vody a jedna za druhou dopadaly na promočený koberec z listí, po němž šla. „Ach jo, Matty, přijdeme pozdě na svačinu. Sám víš, že se otec zlobí, když nemáš úkoly včas hotové.“

„Nech toho, Julie,“ ohradil se Matthew. Byl světlovlasý a podsaditý, Julia naopak tmavá a štíhlá. Byl o rok mladší, ale loni ji přerostl a od té doby překypoval sebejistotou. „Jsi ukvokaná jako slepice. Matty, neuklouzni. Matty, nespadni,“

pitvořil se po ní. „Mluvíš se mnou jako s miminem.“ Upažil a opatrně přešel po spadlém kmeni kousek od rozvodněného potoka. Školní brašnu odhodil předtím do bláta.

Julia přitiskla učebnice k útlé hrudi a kolébala se na špičkách chodidel. Ať si to od táty schytá, dobře mu tak. Ale i kdyby dostal pořádně na zadek, netrvalo by dlouho a život v jejich domácnosti by se vrátil do běžných kolejí, to u nich doma znamená, jak jednou prohlásila Plummy, když na něj

byla pořádně naštvaná, „že se všechno podřizuje Matthewovi“.

Julia se ušklíbla. Představila si totiž, co Plummy řekne, až uvidí Mattyho zablácenou tašku a špinavé boty. Beztak mu každý všechno promine, protože Matthew má dar, kterého si rodiče cení nade vše. Umí zpívat.

Zpíval s ladnou lehkostí, přirozeně čistým sopránem.

Zpívání proměňovalo toho nemotorného, kolozubého dvanáctiletého kluka ve vážného a elegantního mladíka. Po svačině se sešli v obývacím pokoji, otec s Matthewem trpělivě cvičil Bachovy kantáty, které měl Matthew zpívat se sborem o Vánocích. Matka vstupovala do jejich zpěvu často a hlasitě. Někdy je kritizovala, jindy chválila. Julii připadalo, že ti tři tvoří nerozlučnou skupinku, do níž jí byl kvůli

nežádoucím

okolnostem

při

porodu

či

nevysvětlitelnému božímu zásahu přístup navždy zakázán.

Děti zmeškaly odpolední autobus. Julia doufala, že si bude moct promluvit s učitelkou výtvarné výchovy.

Nakonec se zdržela déle, než čekala. Když spěchali na zastávku, projel kolem nich školní autobus a pocákal jim lýtka blátem. Museli se vydat domů pěšky. Zkrátili si cestu přes pole. Rozbahněná hlína se jim nalepila na boty v takových vrstvách, až málem nemohli odtrhnout podrážky od země. Připadali si jako kosmonauti ve skafandru. Kousek od lesa ji Matthew popadl za ruku a vtáhl ji mezi stromy.

Klouzali, zakopávali a padali, až se ocitli dole u potůčku nedaleko jejich domu.

Julia se zachvěla a podívala se nahoru. Stmívalo se.

Listopadová odpoledne sice záhy přecházela ve večer, přesto bylo ještě brzy. Předpokládala, že se blíží další déšť.

Poslední týdny pršelo denně a vydatně. Průpovídky o čtyřiceti propršených dnech a nocích byly překonané, lidé při pohledu na těžké mraky rezignovaně vrtěli hlavou a nic už nekomentovali. Tady, v křídovém pohoří severně od Temže crčela voda po zemi nasáklé deštěm a vtékala do rozvodněných přítoků řeky.

Matty přestal předvádět, že je provazochodec, podřepí u břehu potoka a začal si hrát s dlouhým prutem. Potůček byl za běžných okolností spíš jen vyprahlá stružka, ale po dlouhotrvajících deštích jeho koryto div nepřetékalo bublající vodou, jejíž barva připomínala čaj s mlékem.

Julia měla čím dál větší vztek. „Matty, pojď už, prosím tě,“ houkla na bratra. Zakručelo jí v břiše. „Mám hlad a je mi zima.“ Pevně se objala pažemi. „Jestli si nepospíšíš, odejdu sama.“

„Julie, koukej!“ vykřikl nadšeně. Jejího varování si nevšímal. Klackem ukázal do vody. „Něco se tam zachytilo pod hladinou. Vidíš? Tamhle! Že by to byla mrtvá kočka?“

Otočil se k ní a zakřenil se.

„Nech toho, Matty,“ odpověděla úsečně. Věděla, že odměřeným a rýpavým tónem přilije olej do ohně, ale měla

toho dost. „Opravdu tě tu nechám.“ Prudce se od něj otočila a chtěla se vydat domů. V žaludku jí znovu zakručelo hlady.

„Vážně, Matty, necítím –“

Na nohy jí cákla voda. Hned věděla, kolik uhodilo.

„Matty! Nechovej se jako –“

Matthew spadl po zádech do vody. Měl rozpažené ruce a roztažené nohy. „Je to studený,“ vyjekl překvapeně. Začal se škrábat na břeh. Chechtal se přitom a mnul si oči.

Julia sledovala, jak ho radostný výraz postupně opouští.

Oči se mu nakonec rozšířily údivem a samým překvapením otevřel pusu.

„Matty –“

Strhl ho proud. „Julie, nemůžu –“ Nedořekl. Voda mu šplouchla na tvář a natekla do pusy.

Julia se rozběhla podél potoka. Volala na něj. V tu chvíli se rozpršelo. Na tvář jí dopadaly tak velké kapky, až jí zahalovaly výhled. Zakopla o vyčnívající kámen a upadla.

Vstala a běžela dál. Matně si uvědomovala bolest na holeni.

„Matty! Matthewe, prosím!“ Opakovala ta slova pořád dokola. Snažila se ve špinavé vodě rozpoznat bratrovu modrou bundu a světlé vlasy. Proud ho odnášel pryč.

Potok se rozšiřoval a zatáčel na druhou stranu. Voda stékala po prudkém srázu a Julia sklouzla dolů. Na druhém břehu se nebezpečně kymácel stařičký dub a z místa, kde voda vymlela břeh, vykukovaly obnažené kořeny. Matthew v nich uvízl. Kořeny ho svíraly jako obří dlaň.

„Matty!“ vykřikla vyděšeně. Zpanikařila. Skočila do vody. V ústech se jí rozlila teplá kovová chuť, protože si prokousla spodní ret. Ledová voda ji zaskočila. Měla pocit, jako by jí odumíraly nohy, ale pokračovala odhodlaně dál.

Voda kolem ní hučela a strhávala z ní sukni. Záhy jí hladina dosáhla k pasu, poté k hrudi. Mrazivá voda šplouchla až na krk. Julia zalapala po dechu. Plíce se odmítaly pod tlakem ledové vody roztáhnout.

Proud s ní smýkal, svlékal jí sukni, sklouzávala z kamenů porostlých mechem. Rozpažila, aby snáz udržela rovnováhu, a pravou nohu posunula o pár centimetrů dopředu. Nic. Snažila se nahmatat před sebou dno. Opět marně.

Zima a vyčerpání z ní vysávaly zbytky sil. Začala zoufale lapat po dechu. Uvědomovala si, že proud je mnohem silnější než ona. Podívala se po proudu i proti němu, ale méně náročnou cestu na druhý břeh nenašla.

Stejně by si nepomohla. Břeh byl strmý, nevylezla by po něm. Zoufale zaúpěla. Natáhla se k Mattymu, ale dělily je od sebe dlouhé metry. Bála se postoupit do dravého proudu.

Pomoc. Musí sehnat pomoc.

Otočila se. Ucítila, že ji voda začíná nadnášet. Málem se ocitla ve spárech proudu, ale bojovala a snažila se zarýt podpatky do dna, aby měla alespoň nějakou oporu. U břehu byl proud slabší. Vydrápala se nahoru a konečně stála na rozbahněném okraji. Zanedlouho se jí slabostí podlomila

kolena. Naposled se ohlédla po Mattym. Zahlédla nohy zmítající se v proudu. Rozběhla se domů.

Dům prosvítal mezi tmavými větvemi stromů, bílé zdi z vápence tvořily kontrast s potemnělým okolím. Julia bezmyšlenkovitě minula hlavní vchod. Nohy ji zavedly za roh až ke kuchyni, kde čekalo teplo a bezpečí. Předtím běžela do prudkého kopce a teď přerývaně dýchala. Dlaněmi si přejela po tvářích, smáčených deštěm a slzami. Vnímala, že lapá po dechu, má v botách vodu a promočenou vlněnou sukni, která ji škrábe do stehen.

Julia otevřela dveře a vešla do kuchyně. Kapala z ní voda. Plummy se k ní otočila od kamen. V ruce držela lžíci, tmavé vlasy měla rozčepýřené jako vždycky při vaření.

„Julie! Kdes byla? Co řekne matka…?“ Náhle se odmlčela.

„Proboha, Julie, vždyť krvácíš. Jsi v pořádku?“ Odložila lžíci a šla k Julii. Kulatý obličej se zachmuřil obavami.

Julia ucítila vůni jablek a skořice a na Plummyiných prsou zahlédla šmouhu od mouky. Vzpomněla si, že Plummy chtěla uvařit jablečný pudink. Matty ho měl rád, měli ho sníst ke svačině. Ucítila, že ji Plummy popadla za ramena a sklonila se k ní. Julia zahlédla ubrečenýma očima Plummyin znepokojený výraz.

„Julie, co je? Co se stalo? Kde je Matty?“

Do jejího hlasu se vkrádala panika. Julia stála jako přibitá, nezmohla se na slovo.

Plummy ji něžně pohladila po tváři. „Julie, kousla ses do rtu, viď? Co se stalo?“

Julia se rozplakala. Vzlyky záhy otřásaly celým tělem.

Přitiskla si dlaně na hrudník, aby to uvnitř tolik nebolelo.

Matně si vzpomněla na učebnice, ale nevěděla, kam je odložila. Matty. Kde nechal Matty tašku?

„Řekni mi to, Julie. Co se stalo?“

Plummy ji objala. Julia zabořila tvář do její měkké hrudi. Mezi vzlyky ze sebe vyrážela: „Matty. Plummy, je to hrůza. Matty se utopil.“

Kapitola 1

Duncan Kincaid pozoroval oknem vlaku hromady sutě, kupící se za domy i na obecních pozemcích. Dřevo, suché větve, rozložené kartónové krabice a kusy starého nábytku, během noci Guye Fawkese se pálilo všechno, co hořelo.

Rukávem svetru se marně pokoušel utřít okýnko, aby si lépe prohlédl jednu netypickou hranici. S povzdechem se opřel.

Drobné mrholení a standard čistoty Britských drah omezovaly viditelnost na pouhých několik set metrů.

Vlak vjížděl do High Wycombe a zpomaloval. Kincaid vstal a protáhl se. Z věšáku sundal kabát a z přihrádky nad hlavou tašku. Z Yardu šel rovnou na St. Marlebone. V práci popadl cestovní tašku s čistou košilí, hygienickými potřebami a holicím strojkem a byl pryč. Nejvyšší nadřízený ho totiž požádal, aby pomohl jeho bývalému spolužákovi v tíživé situaci. Kincaid se ušklíbl. Jsem vám k dispozici kdykoli a kdekoli, šéfe.

Vlak s trhnutím zastavil. Kincaid se zakymácel. Sklonil se a vykoukl z okýnka. Na parkovišti před nádražní budovou hledal auto, které ho mělo odvézt. Vedle nástupiště stál

civilní Fiat Panda. Měl rozsvícená parkovací světla a z výfuku vycházel kouř.

Kincaid usoudil, že je to jeho kavalerie.

„Jack Makepeace. Seržant, asi bych měl dodat, že?

Kriminálka Thames Valley, Temžské údolí.“ Makepeace se usmál a pod světle hnědým knírkem vykoukly nažloutlé zuby. „Rád vás poznávám, pane Kincaide.“ Na okamžik mu sevřel ruku v mohutné dlani, pak se shýbl pro Kincaidovu tašku a uložil ji do kufru auta. „Nastupte si, všechno vám řeknu cestou.“

V autě páchly cigarety a mokrá vlna. Kincaid pootevřel okýnko a trochu se natočil ke svému doprovodu. Makepeace měl stejnou barvu vlasů i knírku, tvář posetou pihami a trochu křivý, silný nos, jako by ho měl kdysi zlomený.

Nebyl žádný krasavec, ale pronikavé světle modré oči dodávaly jeho vzhledu na zajímavosti.

Makepeace jel po mokré vozovce obratně. Mířil na západ. Přejeli silnici M40 a pomalu za nimi mizely domy.

Makepeace se podíval na Kincaida. Dal mu tím najevo, že mu může konečně říct, oč jde.

„Tak povídejte,“ pobídl ho Kincaid.

„Co víte?“

„Nic moc, radši začněte úplně od začátku, pokud vám to nebude vadit.“

Makepeace se na něj podíval ještě jednou a pootevřel pusu, jako by se chtěl na něco zeptat, ale nakonec ji zase zavřel. Chvíli přemýšlel a pak spustil: „Tak jo. Dneska ráno při úsvitu odemkl správce plavební komory Hambleden, jakýsi Perry Smith, vrata komory, aby se napustila, kdyby chtěl někdo projíždět hned po ránu. Jenže voda naplavila do komory lidské tělo. Určitě si umíte představit, jak se lekl.

Zavolal do Marlow, za chvíli přijela policie a doktor.“

Odmlčel se, přeřadil a projel křižovatku. Předjel stařičkého morrise, odhodlaně se drápajícího do kopce. „Vylovili tělo, a když jim došlo, že toho chlápka nevzkřísí, zavolali nám.“

Stěrače začaly na suchém čelním skle skřípat a Kincaid si uvědomil, že přestalo pršet. Úzkou silnici lemovala čerstvě zoraná pole. Černí havrani, kteří z hnědé půdy vyzobávali zbytky obilí, vypadali jako mák na pečivu.

Podíval se na západ. Vrcholek kopce byl porostlý buky. „Jak jste poznali, kdo to je?“

„Podle peněženky v zadní kapse kalhot. Jmenoval se Connor Swann, bylo mu pětatřicet let, měl hnědé vlasy, modré oči, měřil něco málo přes metr osmdesát a vážil necelých osmdesát kilo. Žil v Henley, pár kilometrů proti proudu.“

„S tím si mohli poradit vaši muži, nemyslíte?“ podotkl Kincaid a ani se nesnažil zakrýt rozmrzelost. Představa, že bude trávit páteční večer vyřizováním banálních formalit, když mohl být s Gemmou, protože spolu každý pátek chodili

po práci na pivo do Wilfred Street, ho nenadchla. „Asi to přehnal s pitím, šel se projít k plavební komoře a spadl tam.

Bingo.“

Makepeace při jeho slovech začal vrtět hlavou. „To není všechno, pane Kincaide. Má na krku cizí otisky.“ Na okamžik pustil volant a ukázal Kincaidovi, jak byly prsty na krku obtisknuté. „Nejspíš ho někdo uškrtil.“

Kincaid pokrčil rameny. „To je rozumný předpoklad.

Přesto mi není jasné, proč potřebujete pomoc od Scotland Yardu.“

„Nejde o to, jak ho vrah uškrtil, pane Kincaide, ale kdo je ten mrtvý. Pan Swann byl zeť dirigenta sira Geralda Ashertona a uznávané zpěvačky paní Caroline Stoweové.“ Z

Kincaidova prázdného výrazu pochopil, že neví, o kom je řeč, a proto pokračoval: „Pane Kincaide, vy nejste velký fanoušek opery, že?“

„Vy snad ano?“ vylétlo z Kincaida dřív, než si stačil uvědomit, že by neměl posuzovat kulturní vkus člověka podle vzhledu.

„Mám doma pár nahrávek a sleduju opery v televizi. Na živém představení jsem ještě nebyl.“

Široká a rozlehlá pole ustoupila zalesněným kopcům.

Silnice se vinula do kopce a stromy jako by se k ní přibližovaly.

„Za chvíli budeme v Chiltern Hills,“ oznámil Makepeace. „Sir Gerald a paní Stoweová bydlí kousek dál,

až u Fingestu. Jejich dům se jmenuje Jezevčí nora. Je to zvláštní název. Uvidíte sám.“ Projel úzkou a krkolomnou zatáčkou, poté opět začal sjíždět dolů. Podél silnice tekl potůček, bublající přes kameny. „Zajistili jsme vám ubytování v hostinci ve Fingestu. Jmenuje se Vývěsní štít. Za domem je krásná zahrada, když je hezky, pěkně se tam sedí.

Tedy, ne že by na to počasí vypadalo,“ podotkl a podíval se na zataženou oblohu.

Obklopovaly je stromy. Zlaté a měděné listy tvořily nad nimi střechu, zlaté listy dokonce pokrývaly silnici. Po večerním nebi pluly těžké mraky, ale díky barvě listů působily veselým dojmem. Kincaidovi prolétlo hlavou, zda díky takovým chvílím nevzniklo rčení „silnice dlážděné zlatem“.

„Budete mě potřebovat?“ zeptal se Makepeace. Porušil tím kouzlo okamžiku. „Čekal jsem, že si přivezete někoho s sebou.“

„Gemma přijede večer a do té doby si poradím sám.“

Postřeh], že mu Makepeace nerozumí. „Gemma Jamesová je moje seržantka.“

„Fajn. Bude lepší, když si vystačíte sami a nebudete muset žádat o lidi z Thames Valley.“ Makepeace vydal zvuk, který připomínal smích a odfrknutí. „Jeden konstábl se dneska dopustil katastrofální chyby a paní Stoweovou oslovil jménem manžela. Hospodyně ho vzala stranou a dala mu kázání, na jaké jen tak nezapomene. Zdůraznila, že ji tak

nesmí oslovovat, protože to odporuje jejímu titulu dámy, který má přednost i před rolí manželky.“

Kincaid se usmál. „Budu si dávat pozor. Takže v domě mají hospodyni?“

„Ano, paní Plumleyovou. Bydlí tam ještě vdova, Julia Swannová.“ Pobaveně mrkl na Kincaida a pokračoval: „Udělejte si na ni vlastní názor. Mně osobně připadá, že v Jezevčí noře žila s rodiči, ne s manželem.“

Než se Kincaid stačil na cokoli zeptat, Makepeace natáhl paži a řekl: „Podívejte se.“

Zatočili doleva a ocitli se na vyvýšené cestě, která byla tak úzká, až se ostružiny a kořeny stromů odíraly o auto.

Blížil se večer a nebe potemnělo ještě víc. Pod stromy vládlo šero. „Napravo je údolí Wormsley, ale ten, kdo o něm neví, by ho nenašel.“ Makepeace ukázal tím směrem a Kincaid zahlédl mezi stromy sotva znatelné záblesky světla.

„Člověk by neřekl, že je pouhých šedesát kilometrů západně od Londýna, viďte, pane Kincaide?“ dodal s náležitou pýchou.

Dojeli na nejvyšší místo cesty. Makepeace zatočil doleva a ocitli se mezi buky. Cesta se mírně svažovala a silná vrstva listí tlumila zvuk kol. Po několika stech metrech projeli poslední zatáčkou a Kincaid konečně spatřil dům.

Mile je vítaly bílé kameny pod tmavými stromy a světlo lampy linoucí se okny bez záclon. Kincaid. se dovtípil, nač Makepeace narážel názvem domu. Jezevčí noru si spojoval

se zemitostí a venkovskou jednoduchostí, ovšem dům s bílými zdmi a obloukovitými okny i dveřmi působil elegantním, ba až chrámovým dojmem.

Makepeace zastavil na měkkém koberci z listí a začal lovit v kapse. Motor nevypnul. Podal Kincaidovi vizitku.

„Dobře, tak já jedu. Tady je číslo na místní stanici. Musím si něco vyřídit, ale až tady skončíte, zavolejte mi a někdo pro vás přijede.“

Kincaid vystoupil a zamával, Makepeace otočil auto a odjel. Kincaid se vydal k domu a zadíval se na tichou budovu. Přemýšlel nad jejími obyvateli. Truchlící vdova, rozrušení příbuzní, upozornění, aby jednal diskrétně… To nevypadalo na snadný večer ani na nenáročný případ. Zvedl bradu a vydal se ke dveřím.

Vzápětí se otevřely a oslnilo ho světlo zevnitř.

„Dobrý den, jsem Caroline Stoweová. Jste hodný, že jste přijel.“

Měla malou, jemnou a křehkou ruku. Nakonec ho uchopila oběma rukama. Pátravě se na ni zadíval. „Dobrý den, jsem Duncan Kincaid ze Scotland Yardu.“ Volnou rukou vyndal z vnitřní kapsy kabátu policejní průkaz, ale žena o něj nejevila zájem. Stále neuvolňovala sevření obou dlaní.

Představoval si, jak bude asi vypadat kombinace titulu dámy a opery. Předpokládal, že se setká se ženou kyprých

tvarů. Překvapila ho. Neměřila víc než metr pětapadesát.

Sice měla oblé tvary, ale k tloušťce měla daleko.

Bezesporu si všimla jeho překvapení, protože se zasmála a prohodila: „Pane Kincaide, já nezpívám Wagnera.

Moje specialita je bel canto. Výška ani váha postavy kromě toho nesouvise jí se sílou hlasu. Hodně záleží na kontrole dechu.“ Pustila mu ruku. „Pojďte dál. Je ode mě nezdvořilé, že vás nechávám stát mezi dveřmi jako nezbedného studenta.“

Zavřel za sebou dveře a se zájmem si prohlédl halu.

Osvětlovala ji lampa na malém stolku. Vrhala stíny na hladký, plochý šedý kámen na podlaze. Stěny byly světle zelené a zdobilo je pouze několik velkých akvarelů, zasazených v pozlacených rámech a zobrazujících smyslné ženy s odhalenými prsy, které ležely na římských rozvalinách.

Caroline otevřela dveře napravo, ustoupila a pokynula mu, aby vešel.

Naproti dveřím stál krb, za jehož mřížkou praskal oheň.

Nad krbovou římsou zahlédl sám sebe v bohatě zdobeném zrcadle: měl mokré, rozdrbané kaštanové vlasy. Caroline mu dosahovala k rameni. I ona měla hnědé vlasy.

Prohlížel si místnost. Zaznamenal tutéž šedou kamennou podlahu, ale zjemňovaly ji koberečky. Místnost byla zařízená postarším nábytkem, na podnosu stály vyrovnané hrnky od čaje. Atmosféře vévodilo malé dětské

piano. Na jeho lesklém tmavém povrchu se odráželo světlo lampy a nad klaviaturou byl opřený notový sešit. Stolička před pianem byla poodsunutá, jako by někdo právě dohrál.

„Geralde, to je superintendant Kincaid ze Scotland Yardu,“ představila ho Caroline velkému, zamračenému muži, který vstal z pohovky. „Pane Kincaide, to je můj manžel, sir Gerald Asherton.“

„Rád vás poznávám,“ zareagoval Kincaid a uvědomil si, že se pán domu nezachoval nejzdvořileji. Pokud však Caroline trvá na tom, že bude k jeho návštěvám přistupovat jako ke společenské události, cítil se povinen vyjít jí vstříc.

„Posaďte se.“ Sir Gerald sundal ze sedáku křesla aktuální číslo deníku Times a odložil je na konferenční stolek.

„Dáte si čaj?“ zeptala se Caroline. „Právě jsme ho dopili, ale uvařím nový, bude hned.“

Kincaid ucítil vůni toastů a div mu nezakručelo v žaludku. Ze svého místa postřehl obrazy, kterých si původně nevšiml. Opět to byly akvarely, navíc od téhož autora, ale tentokrát ženy polehávaly v luxusních místnostech a byly oděné v hedvábných šatech. Vzor a barva látky připomínaly vodní hladinu. Dům oživlých vášní, prolétlo mu hlavou. „Ne, děkuju,“ odmítl zdvořile.

„Alespoň si dejte skleničku, je již večer,“ prohodil sir Gerald.

„Ne, děkuju, jsem ve službě,“ vysvětlil Kincaid. Takový nesourodý pár, napadlo ho. Stáli bok po boku a chovali se k němu, jako by byl královská návštěva. Caroline měla sytě modrou hedvábnou halenku a tmavé kalhoty šité na míru.

Vedle mohutného manžela vypadala uhlazeně, ba až dětsky.

Sir Gerald se na Kincaida nakažlivě usmál. Při úsměvu odhalil narůžovělé dásně. „Geoffrey vás doporučil jako nejlepšího, pane Kincaide.“

Geoffreym musel mínit Geoffreyho Menziese, St.

Johna, policejního komisaře a Ashertonova bývalého spolužáka. Jediná podobnost mezi nimi byl věk. Komisař byl natolik elegantní a pečlivý, až působil samolibě; a pyšnil se vysokou inteligencí. Kincaid si pomyslel, že kdyby ti dva muži nesdíleli vysoké IQ, čas by je od sebe bezesporu odloučil.

Kincaid se k nim naklonil a zhluboka se nadechl.

„Prosím vás, posaďte se a řekněte mi, co se stalo.“

Poslušně si sedli, ale Caroline zůstala na kraji pohovky se zády rovnými jako pravítko, z dosahu manželovy konejšivé blízkosti. „Jde o Connora, našeho zetě. To vám určitě řekli.“ Podívala se na Kincaida. Zorničky se jí rozšířily a hnědé oči náhle vypadaly větší. „Pořád tomu nemůžeme uvěřit. Proč by ho někdo zabíjel? Nedává to smysl, pane Kincaide.“

„Než

oficiálně

zahájíme

vyšetřování

vraždy,

potřebujeme další důkazní materiál, paní Stoweová.“

„Ale já myslela…“ Vzápětí se odmlčela. Bezmocně upřela oči na Kincaida.

„Začněme od začátku, ano? Byl váš zeť oblíbený?“

zeptal se Kincaid a zadíval se na oba manžele, aby do otázky zahrnul i sira Geralda. Odpověděla Caroline.

„Jistěže, Cona měl každý rád. Nemohl jste ho mít nerad.“

„Nechoval se poslední dobou jinak? Neměli jste pocit, že byl z nějakého důvodu nešťastný nebo rozrušený?“

Caroline zavrtěla hlavou. „Con byl vždycky… prostě Con. Kdybyste ho znal…“ Nedopověděla. Oči se jí zalily slzami. Jednu ruku sevřela v pěst a přitiskla si ji k ústům.

„Připadám si jako hlupák. Obvykle se nechovám jako hysterka, pane Kincaide, ani jako trdlo. To bude tím šokem.“ o Kincaid se domníval, že její definice hysterie je poněkud přehnaná, ale nekomentoval to. Pronesl mírným tónem: „To je naprosto v pořádku, paní Stoweová. Kdy jste viděli Connora naposledy?“

Popotáhla a kloubem prstu si přejela pod okem.

Rozmazala si maskaru. „Při obědě. Včera přišel na oběd.

Dělával to často.“

„Vy jste tu také byl, sire Geralde?“ zeptal se Kincaid.

Usoudil, že se konkrétních odpovědí dobere pouze přímými otázkami.

Sir Gerald měl hlavu opřenou a přivřené oči.

Neupravené šedé vousy trčely jako dráty. „Ano, taky jsem tu byl,“ odpověděl bezvýrazně.

„Co vaše dcera?“

Při té otázce zvedl sir Gerald hlavu. Opět však odpověděla manželka: „Julia tady sice byla, ale nejedla s námi. Raději obědvá sama v ateliéru.“

Čím dál zajímavější, prolétlo Kincaidovi hlavou. Zeť přijde na oběd, ale jeho manželka s nimi nejí. „Takže vy nevíte, kdy ho vaše dcera viděla naposled?“

Manželé si vyměnili letmý, téměř až spiklenecký pohled. Sir Gerald pronesl: „Bylo to pro Julii moc těžké.“

Usmál se na Kincaida, ale prsty si pohrával s dírkami ve svetru. Kincaid tušil, že je napáchali moli. „Určitě pochopíte, když bude poněkud… podrážděná.“

„Vaše dcera je tady? Mohu mluvit i s ní? Rád bych si s vámi oběma popovídal podrobněji, až budu mít k dispozici prohlášení, které jste sepsali s policisty.“

„Jistě, odvedu vás za ní“ nabídla se paní Stoweová a vstala. Sir Gerald se rovněž zvedl. Jejich váhání Kincaida pobavilo. Očekávali deptající výslech, a najednou nevěděli, jestli si mají oddychnout, nebo být zklamaní. Nemuseli se ničeho obávat, co nevidět s ním opět budou mít tu čest.

„Sire Geralde,“ oslovil Kincaid statného muže na rozloučenou. Potřásli si pravicí.

Otočil se ke dveřím a jeho pozornost opět upoutaly akvarely. Většina žen byly blondýny se sytě růžovou pletí a mírně pootevřenými rty. Poodhalovaly bílé zuby.

Připomínaly mu ženu, která ho doprovázela za Julií.

„Tady měly děti pokoj,“ řekla mu Caroline naprosto vyrovnaným dechem i ve třetím patře. „Před Juliiným návratem jsme ho přebudovali na ateliér. Snad vám to bude připadat užitečné,“ pronesla a vrhla na něj postranní pohled, jehož významu nerozuměl.

Ocitli se v posledním patře. Chodba byla holá, koberec byl na několika místech prošlapaný. Caroline zatočila doleva a zastavila se před zavřenými dveřmi. „Určitě vás očekává,“

usmála se na Kincaida a odešla.

Zaklepal na dveře, počkal, zaklepal znovu a naslouchal.

Zadržel dech, aby zaslechl i nepatrný zvuk. Carolininy kroky dozněly. Odkudsi pod ním se ozvalo tlumené zakašlání. Po krátkém zaváhání zaklepal potřetí, stiskl kliku a vešel.

Zády k němu seděla nějaká žena na vysoké stoličce.

Skláněla se nad něčím, co neviděl. „Ehm, dobrý den,“ ozval se Kincaid. Otočila se. V ruce držela štětec.

Julia Swannová nebyla krásná. Navzdory té automatické a věcné myšlence od ní nemohl odtrhnout pohled. Byla vyšší a štíhlejší než její matka, měla ostřeji řezané rysy. Oblékla si bílou košili a těsné černé džíny. Na její postavě ani jejím

chování nebylo nic elegantního. Jak se prudce otočila, rozkývaly se prameny vlasů zastřižené k bradě, které zdůrazňovaly úsečné rysy.

Bylo vidět, že ji vylekal. Netvářila se přívětivě.

Pochopil, že ateliér považuje za své panství. „Omlouvám se, že jsem vás tak přepadl. Jsem Duncan Kincaid ze Scotland Yardu. Klepal jsem.“

„Neslyšela jsem vás. No, možná slyšela, ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Při práci se mi to stává často.“ 1

jejímu hlasu chyběl sametový podtón příznačný pro její matku. Seskočila ze stoličky a otřela si ruce do hadru. „Jsem Julia Swannová, ale to už víte, že?“

Ruka, kterou mu podávala, byla vlhká od hadru. Pravici mu stiskla krátce a pevně. Rozhlédl se po židli, aby se posadil, ale našel jen oprýskané křeslo s měkkým polstrováním, na němž by se propadl o několik desítek centimetrů pod úroveň stoličky. Rozhodl se, že se opře o pracovní stůl, na kterém ležely Juliiny pracovní pomůcky.

Ateliér byl poměrně velký, patrně spojili dvě místnosti v jednu, napadlo ho, ale nepořádek dosáhl všude. Na oknech byly obyčejné rolety z bílého rýžového papíru. Okna působila ve změti věcí jako oázy klidu. Podobně vypadal i pracovní stůl, jehož si všiml hned po příchodu. Kromě bílého plastu s pestrobarevnými šmouhami a dřevotřískové desky na něm nebylo nic. Než se Julia opět posadila na

stoličku a zahradila mu výhled, všiml si, že na desce je přichycený nevelký list bílého papíru.

Mrkla na štětec, který stále držela v ruce, a odložila ho na stůl za sebou. Z kapsy košile vytáhla balíček cigaret.

Nabídla mu. Zavrtěl hlavou. „Ne, děkuju.“ Zapálila si, vyfoukla kouř a pátravě se na něj zadívala.

„Tak, superintendante Kincaide. Jste superintendant, že?“ ověřovala si. „Na matku udělala vaše hodnost velký dojem, ale to je normální. Co pro vás můžu udělat?“

„Moc mě mrzí, co se stalo vašemu manželovi, paní Swannová,“ pronesl větu obvyklou za podobných okolností, i když předpokládal, že její reakce bude mít k té běžné daleko.

Pokrčila rameny. Zadíval se na tenkou košili. Byla naškrobená, knoflíky měla nalevo. Kincaida napadlo, zda nepatřila Juliinu manželovi.

„Říkejte mi křestním jménem. Na ‚paní Swannovou‘

jsem si nikdy nezvykla. Vždycky mi to znělo jako oslovení Conovy máti.“ Naklonila se a přisunula k sobě porcelánový popelník s nápisem Navštivte Cheddar Gorge. „Loni zemřela, takže máme o jedno drama míň.“

„Vy jste neměla manželovu matku ráda?“ zeptal se Kincaid.

„Hrála si na velkou dámu z Irska, ale byla to nicka,“

odpověděla břitce. Pokračovala však o poznání přívětivěji: „Říkávala jsem, že její irský přízvuk se zvýrazňoval se

zvětšující se vzdáleností od hrabství, odkud pocházela.

Country Cork,“ dodala. Poprvé se usmála. Kincaid v tom úsměvu poznal jejího otce. Tvář se jí rozjasnila. „Maggie zbožňovala Cona. Kdyby se to stalo před její smrtí, zničilo by ji to. Conův táta vzal roha, když byl Con malý kluk…

Vlastně tátu nikdy neměl,“ prohodila a koutky úst se jí zvedly v sotva patrném úsměvu, jehož význam byl opět známý pouze jí.

„Z rozhovoru s vašimi rodiči jsem získal dojem, že jste s manželem nežila.“

„No, je to asi…“ Roztáhla prsty na pravé ruce a levým ukazováčkem na nich něco odpočítávala. Rty se jí pohybovaly. Kincaid postřehl, že Julia má dlouhé a štíhlé prsty. Nenosila žádné prstýnky. „Je to něco přes rok.“

Kincaid sledoval, jak odklepává popel z cigarety do popelníku. „Připadá mi to zvláštní. Nezlobte se, že to říkám,“ dodal pro jistotu.

„Myslíte, pane Kincaide? Nám to vyhovovalo.“

„Nechtěla jste se rozvést?“

Znovu pokrčila rameny a přehodila si nohu přes nohu.

„Ne.“

Zadíval se na ni. Pokud ji manželova smrt zasáhla, uměla smutek velmi dobře skrývat. Jeho upřený pohled jí nebyl příjemný. Trochu si poposedla. Poklepala na náprsní kapsu, jako by se chtěla ujistit, že cigarety nezmizely.

Kincaida napadlo, že její ochranné brnění nebude možná tak

neproniknutelné, jak se zdálo. „Kouříte hodně?“ zeptal se, jako by mu příslušelo právo dohlížet na ni.

Usmála se, vyndala z kapsy krabičku a vyklepla z ní další cigaretu.

Všiml si, že bílá košile není tak čistá, jak se původně domníval. Přes prsa se táhla vínová šmouha. „Měli jste s Connorem přátelský vztah? Vídali jste se často?“

„Mluvili jsme spolu, pokud narážíte na tohle, ale nejlepší kamarádi jsme rozhodně nebyli.“

„Viděla jste ho včera, když sem přišel na oběd?“

„Ne, při práci nemívám polední přestávku. Ruší mě v soustředění.“ Julia típla čerstvě zapálenou cigaretu a seskočila ze stoličky. „Přesně jako teď. Dneska se na to můžu klidně vykašlat.“ Posbírala štětce a přešla ke starodávnému stojanu na umyvadlo a džber. „Nevýhoda klidu,“ prohodila přes rameno. „Není sem natažená voda.“

Kincaid měl konečně nezastřený výhled na její stůl.

Narovnal se a zadíval se na papír přichycený k desce. Byl jemný, veliký asi jako stránka v knížce. Na něm byl tužkou tence namalovaný obrys květiny. Neznal ji. Julia ji před jeho příchodem začala vymalovávat jasnými, živými barvami.

Jako první dvě zvolila levandulovou a sytě zelenou.

„Vikev ptačí“ prohodila, když se otočila a viděla, že si prohlíží její výtvor. „Je to popínavá rostlina. Roste v trsech a kvete v, –“

„Julie,“ oslovil ji vážně. Zarazila se. Naléhavost jeho tónu ji zaskočila. „Váš manžel včera v noci umřel. Ráno našli jeho tělo. To vás neruší v soustředění? Nezasáhlo to do vašeho pracovního rozvrhu?“

Odvrátila pohled, aby jí neviděl do tváře. Když se na něj po chvíli podívala, měla oči suché. „Pane Kincaide, asi byste měl něco vědět. Stejně vám to ostatní co nevidět řeknou.

Označení ‚hajzl‘ klidně mohlo vzniknout teprve jako popis mého manžela.

Pohrdala jsem jím.“

Kapitola 2

„Pivo a citron, prosím,“ usmála se Gemma na číšníka.

Kdyby s ní byl Kincaid, přinejmenším by pobaveně zdvihl obočí, aby dal najevo, co si myslí o jejích chutích. Na jeho škádlení si tolik zvykla, že jí chybělo.

„Dneska večer je zima, viďte, slečno?“ oslovil ji číšník a na tácek před ní postavil pivo. „Jste zdaleka?“

„Nejenom z Londýna. Byla šílená zácpa, trvalo mi, než jsem se vymotala z města.“ Jakmile se probojovala západním Londýnem, v Beaconsfieldu sjela ze silnice M40, napojila se na silnici do Thames Valley a bylo to. Ani mlha ji nepřipravila o výhled na viktoriánské domy kolem řeky.

V Marlow se vydala na sever. Netrvalo dlouho a stoupala do kopců porostlých buky. Fascinovalo ji, že pár kilometrů za Londýnem objevila skrytý, tmavý svět plný listí, který se nacházel daleko od široké, mírumilovně tekoucí řeky.

„Jak se tady žije?“ zeptala se číšníka. Připadalo jí, že se ocitla v ráji na zemi, proto se chtěla dozvědět víc.

Číšník odložil láhev, kterou právě utíral, naklonil hlavu a zamyslel se. Byl ve středním věku, měl tmavé, vlnité, pečlivě sčesané vlasy, probouzející se pivní bříško a bylo vidět, že si rád povídá. V hostinci bylo téměř prázdno, – Gemma usoudila, že na pravidelné návštěvníky je ještě brzy, i když je pátek večer. V krbu však praskal oheň a místnost byla zařízená nábytkem polepeným tapetami. Na konci baru se v prosklené chladničce nabízely koláče, saláty a sýry.

Gemma se tím směrem dychtivě zadívala.

Místní kriminálka zareagovala rychle, rezervovala jí pokoj ve Fingestu a sdělila jí potřebné informace. Když dorazila na místo, v pokoji na ni čekal stoh zpráv. Pročetla je, sešla do restaurace a čekala na Kincaida.

„Žije se tu docela dobře,“ vrátil ji číšník do přítomnosti.

„Většina lidí je nadšená z toho, že jsme kousek od Londýna, ale vypadá to tu jako na vzdálené vesnici. Zvykli jsme si,“

usmál se. „Jen čekám, kdy si Londýňané usmyslí, že tuhle oblast přebudují ve víkendový ráj. Penziony a hotely bych tu viděl opravdu nerad.“

„To vám věřím,“ přitakala Gemma. „Místo by ztratilo své osobité kouzlo.“

„Přesně tak. Mimochodem, jsem Tony“ představil se.

Přes barový pult natáhl pravici a Gemma ji přijala.

„Těší mě, Gemma.“

„Chcete dolít?“ zeptal se a ukázal na poloprázdnou sklenici piva.

Gemma si uvědomila, že by měla upřednostnit jasnou mysl. „Radši ne, děkuju.“

„Jste tady pracovně? Na podzim se pokoje moc nepronajímají. Listopad není v našich horách příliš lákavý.“

„Všimla jsem si,“ přikývla. Ani ji mrholení nevábilo.

Tony vyrovnal umyté sklenice do řady, ale neopomněl ji bedlivě sledovat. Byl ochotný povídat si, ale nechtěl se vnucovat. Jeho sebejistá vstřícnost ji přiměla k úvahám, jestli náhodou není majitel nebo provozní. Každopádně byl ideální studnicí drbů.

„Jsem tu kvůli tomu utopenému dneska ráno. Policejní záležitosti.“

Tony na ni vytřeštil oči. Pátravě si prohlédl její kudrnaté zrzavé vlasy stažené klipsou, obyčejný hnědý pulovr a tmavomodré kalhoty. „Vy jste policistka? Pane jo, to mě podržte.“ Zavrtěl hlavou, ale vlnité vlasy se ani nepohnuly.

„Hezčí policistku jsem nikdy neviděl. Nezlobte se, že vám to říkám, ale je to tak.“

Gemma se usmála a přijala kompliment se smyslem pro humor. „Znal jste toho utopeného?“

Tony si povzdychl a zavrtěl hlavou. „Taková škoda.

Connora znal každý. Pochybuju, že od nás do Londýna je jediná hospoda, kam alespoň jednou nestrčil palici. Taky měl rád dostihy, nenechal si nic ujít. Byl to bouřlivák, to vám teda povím.“

„Byl u místních lidí oblíbený?“ zeptala se Gemma a bojovala s předsudkem, jaký byl asi člověk, který se rád napil a podle všeho i sázel na koně. Sama totiž na vlastní kůži poznala, co to obnáší. Až po svatbě zjistila, že Rob považuje flirtování a hazardní hry za své nezcizitelné právo.

„Connor byl fajn chlap, rád se bavil a byl sympaťák.

Dal nám tu párkrát docela vydělat. Po pár pivech totiž začal všem kupovat panáky.“ Tony se k ní naklonil a důvěrně zašeptal: „Pro rodinu je to hotová tragédie. Jako by jedna nestačila.“

„Ono se už stalo něco podobného? A jakou rodinu máte na mysli?“ zeptala se. Domnívala se, že jí unikla zpráva o podobném případu.

„Promiňte,“ usmál se. „Asi jsem toho na vás vychrlil moc. Mluvím o rodině jeho manželky Julie, o Ashertonových. Žijí tu odjakživa. Connor byl původem Ir, emigrovali sem jeho prarodiče. Jeho matka si hrála na dámu, ale… No co, to není důležité.“

„Co se stalo Ashertonovým?“ naléhala na něj Gemma.

Byla zvědavá.

„Krátce po škole jsem se zkoušel uchytit v Londýně, ale nebylo to ono, tak jsem skončil tady,“ usmál se, až se mu zablýskly bílé zuby. „Došlo mi, že velkoměsto není tak úžasné, jak jsem si namlouval. Tak mě napadá, že tehdy byl taky podzim. Hodně pršelo. Zdálo se, jako by bez ustání pršelo několik měsíců.“ Odmlčel se, sundal z police sklenici

a postavil ji před Gemmu. „Nevadilo by vám, kdybych se přidal?“

S úsměvem zavrtěla hlavou. „Vůbec ne, naopak.“ Byla ráda, že se Tony rozpovídal. Čím víc bude mluvit, tím víc detailů ona zjistí.

Načepoval si guiness, upil, hřbetem ruky si otřel pěnu ze rtů a pokračoval: „Jak se ten kluk jmenoval? Byl to Juliin mladší bratr. Je to dvacet let nebo tak nějak.“ Prsty si pročísl vlasy, jako by mu je připomněl plynoucí čas. „Aha, Matthew. Matthew Asherton. Bylo mu dvanáct a považovali ho za hudebního génia. Jednou šly děti domů ze školy a on se utopil. Nic víc, nic míň.“

Při představě, že by se něco podobného stalo jejímu synovi, píchlo Gemmu u srdce. Sice byl velký, ale v jejích očích pořád dítě. Světlé vlasy mu začínaly tmavnout, dětská buclatost se vytrácela, chlapec rostl jako z vody. Polkla. „To je příšerné,“ pronesla. „Pro všechny to musela být hrozná rána, hlavně pro Julii. Nejdřív jí umřel bratr a teď manžel.

Jak se ten chlapec utopil?“

„Neřekl bych, že to někdo ví. Takovéhle věci se prostě stávají.“ Pokrčil rameny a upil půlku sklenice. „Rodina se to tehdy snažila ututlat. Hodně se o tom mluvilo, ale před nimi všichni mlčeli. Myslím si, že to platí dodnes.“

Otevřely se dveře. Gemma cítila, jak jí vlasy a kotníky ovál chladný vzduch. Otočila se. Přišla čtveřice nových hostů a usadila se k rohovému stolu. Kamarádsky zamávali

na Tonyho. „Ahoj, Tony, necháme si tu rezervačku a jinak jako vždycky, jo?“

„Trochu se to tu začne plnit,“ podotkl Tony a začal jim míchat pití. „V pátek večer míváme narváno, místní lidi si jdou po týdnu práce pročistit hlavu. Děti samozřejmě nepočítám, ty neobsluhujeme,“ dodal významně. Gemma se zasmála. Znovu ucítila závan chladného vzduchu. Sice byla napnutá jako struna, ale tentokrát se neotočila.

Po rameni jí zlehka přejely prsty a vedle ní se usadil Kincaid. „Ahoj, Gemmo. Jak tak koukám, nechybím ti ani v baru.“

„Zdravím, šéfe,“ odpověděla lehkým tónem, ačkoli jí rostl knedlík v krku.

„Zase si vesele povídáš s místními, co? Ty máš ale štěstí“ dodal a usmál se na Tonyho. „Dám si brakspear. Je to pivo z Henky?“ zeptal se.

„Můj šéf“ vysvětlila Gemma číšníkovi. „Tony, to je superintendant Duncan Kincaid.“

„Rád vás poznávám“ pronesl číšník, vrhl na Gemmu užaslý pohled a potřásl si s Kincaidem pravicí.

Gemma kriticky sjela Kincaida pohledem. Byl vysoký, štíhlý, měl trochu rozčepýřené hnědé vlasy, kravatu nakřivo a tvídové sako promočené od deště. Nedivila se, že je Tony tak zaskočený, většina lidí si člověka ze Scotland Yardu představuje jinak. Kromě toho byl na svou funkci hodně mladý. Superintendanti by rozhodně měli být starší a obézní.

„Vyklop všechno, co víš,“ pobídl ji bodře Kincaid, když Tony odešel obsloužit zákazníky.

Gemma věděla, že spoléhá na její cit. Stručně mu sdělila, o čem si s číšníkem povídala. Téměř se nemusela dívat do poznámek. „Prošla jsem zprávy místní policie,“

kývla hlavou směrem ke svému pokoji v patře. „Měla jsem je už připravené. Jsou spolehliví, to se jim musí nechat.“ Na okamžik zavřela oči a rychle vyhodnotila úvahy, které se jí honily hlavou. „Ráno jim v sedm pět zavolal Perry Smith, správce plavební komory Hambleden Lock. Ve vratech plavební komory se zachytilo tělo člověka. Policie v Thames Valley zavolala záchranáře, aby tělo vylovili. Podle dokladů v peněžence identifikovali mrtvého jako Connora Swanna, obyvatele městečka Henley-on-Thames. Jakmile se správce komory trochu vzpamatoval ze šoku, také v mrtvém muži poznal Connora Swanna. Uvedl, že je to zeť Ashertonových.

Bydlí pár kilometrů od Hambledenu. Rodina tam prý Často chodívala na procházky.“

„K plavební komoře?“ zeptal se Kincaid překvapeně.

„Patrně tudy vede výletní trasa.“ Gemma se zamyšleně zamračila a navázala tam, kde přestala. „Zavolali policejního lékaře, aby ohledal tělo. Zjistil četné pohmožděniny na krku. Tělo bylo v chladu a teprve nastupovala posmrtná ztuhlost, ale –“

„Ale člověk by čekal, že studená voda nástup ztuhlosti zpomalí,“ skočil jí Kincaid do řeči.

Gemma netrpělivě zavrtěla hlavou. „Po utopení nastupuje rigor mortis velice rychle. Proto si lékař myslí, že oběť byla uškrcená na břehu a teprve pak hozená do vody.“

„Ten policejní lékař má nějak moc hypotéz, nezdá se ti?“ vyštěkl Kincaid a natáhl se na barový pult pro sáček křupek, s příchutí cibule. Odpočítal drobné a vysázel je na pult. „Uvidíme, co nám řekne pitevní zpráva.“

„To je odporné,“ pronesla Gemma s nechutí a pohledem upřeným na křupky.

Kincaid jí odpověděl s plnou pusou: „Já vím, ale mám strašný hlad. Co víš ze zpráv o výslechu rodinných příslušníků?“

Nejprve dopila pivo, zamyslela se a teprve pak odpověděla: „Takže… Policie vyslechla manželku i nejbližší příbuzné z její strany. Sir Gerald Asherton včera večer dirigoval operu v divadle Coliseum v Londýně. Caroline Stoweová byla doma a četla si v posteli. Julia Swannová, tedy manželka, se účastnila vernisáže v jedné galerii v Henley. Nikdo neuvedl, že by se s Connorem pohádal, a nikdo se nedomnívá, že by Connor měl nějaké starosti nebo ho cokoli tížilo.“

„Jak jinak.“ Kincaid se ušklíbl. „No jo. Nic z toho pro nás nemá význam, dokud se nedozvíme odhadovaný čas úmrtí.“

„Tys odpoledne mluvil s příbuznými, že? Jací jsou?“

Kincaid ze sebe vyloudil prapodivný zvuk připomínající vrčení a souhlas v jednom. „Jsou zajímaví, ale byl bych rád, kdyby sis utvořila vlastní závěry. Zítra tam zajedeme spolu.“

Povzdychl a napil se. „Rozhodně nečekám, že by se někdo z nich k čemukoli přiznal. Podle nich nikdo neměl důvod zabít Connora Swanna. Nemáme motiv ani podezřelého, a dokonce ani jistotu, jestli jde o vraždu.“ Ironicky pozdvihl sklenici k přípitku. „Nemůžu se dočkat.“

Vydatný spánek naladil Kincaida na příjemnější notu.

„Nejdřív zajedeme k té plavební komoře,“ rozhodl se při snídani v jídelně hostince. „Nehnu se z místa, dokud na vlastní oči neuvidím místo, kde našli tělo. Pak bych se chtěl podívat na Swanna.“ Dopil kávu, pokradmu se podíval na Gemmu a dodal: „Jak to děláš, že jsi hned po ránu svěží a plná elánu?“ Měla na sobě blejzr v červenohnědé barvě podzimního listí. Celá zářila.

„Promiň,“ usmála se. Kincaid vytušil, že ji to kvůli němu opravdu mrzí. „Sama nevím, asi to mám v genech.

Anebo za to může výchova v pekařské rodině. U nás se odjakživa vstávalo brzy.“

„Uf.“ Spal jako dřevo. Večer si dal o pivo víc, než měl, takže se k bdělosti musel propít dvěma kávami.

„Překonáš to,“ uklidňovala ho Gemma se smíchem.

Nasnídali se v příjemném tichu.

Projeli poklidnou vesničkou Fingest a zamířili na jih, k Temži. Gemmin ford nechali na parkovišti necelý kilometr od řeky, přešli silnici a pokračovali po stezce. Do tváře jim foukal ledový vítr. Scházeli z kopce. Kincaid nechtěně strčil ramenem do Gemmy. I přes bundu cítil, že z ní vyzařuje teplo.

Přešli silnici, která vedla podél řeky, a ocitli se mezi budovami a přerostlým křovím. Výhled na řeku se jim otevřel až poté, co vyšli zpoza plotu lemujícího stezku. Na sedavé hladině se odráželo ocelové nebe. Přímo před nimi vedla přes hladinu klikatá betonová cestička. „Jsi si jistá, že tohle je to správné místo?“ ujišťoval se Kincaid. „Nevidím totiž nic, co by připomínalo plavební komoru.“

„Tamhle na druhé straně je plno lodí. Určitě tudy vede kanál.“

„Jak myslíš. Jdi první.“ Pateticky se jí poklonil a počkal, až ho předejde.

Vydali se po betonové cestičce. Šli za sebou, jinak by naráželi do kovového zábradlí, které jediné nabízelo alespoň iluzi bezpečí.

V polovině cesty dospěli k jezu. Gemma se zastavila, Kincaid ji došel. Zadívali se dolů na prudký proud pod sebou. Gemma se zachvěla a přitáhla si klopy bundy blíž k tělu. „Někdy opomíjíme, jaká je moc vody. Mírumilovná Temže se dokáže změnit v pořádnou příšeru, viď?“

„Pršelo, takže je hodně vody,“ odtušil Kincaid. Musel zvýšit hlas, aby ho bylo přes hukot vody slyšet. Zem se pod nimi chvěla. Voda měla obrovskou sílu. Přidržel se kovového zábradlí, ale bylo tak studené, až ho začaly zábst dlaně. Naklonil se přes ně a pak se díval do vody, dokud se mu nezačala motat hlava. „Do háje, kdybys chtěla někoho hodit dolů, stojíš na ideálním místě.“ Pohlédl na Gemmu.

Vypadala zmrzle a ustrašeně. Její pihy výrazně kontrastovaly s bledou pokožkou. Položil jí ruku na rameno.

„Pojď, přejdeme na druhou stranu. Pod stromy bude tepleji.“

Rychle přešli řeku. Sklopili hlavy, aby si ochránili tváře před větrem. Hledali útočiště. Cestička vedla dalších sto metrů podél jezu, souběžně s břehem řeky, pak se prudce stáčela doleva a ztrácela se mezi stromy.

Úkryt pod stromy neměl dlouhého trvání, ale stačil na to, aby se vydýchali a nabrali dech před další cestou v otevřeném terénu. Zanedlouho se před nimi vynořila plavební komora. Po obou stranách byly natažené žlutočerné policejní pásky ohraničující místo činu. Přes samotnou plavební komoru však natažené nebyly. Na pravé straně zahlédli bytelný dům z červených cihel. Po obou stranách dveří na něm vynikala symetrická francouzská okna, ale přes jedno se táhla popínavá rostlina a budila dojem, jako by se okno proměňovalo v oko s hustým obočím.

Kincaid nadzdvihl pásku a shýbl se. V tu chvíli vyšel z domu nějaký muž a něco na něho zavolal. Zastavili se.

„Pane, tam nesmíte. Nařídila to policie.“

Kincaid se napřímil a čekal, až k nim muž dojde. Byl malý a podsaditý, šedé vlasy měl ostříhané na ježka. Měl šedou polokošili s nápisem Správa řeky Temže. V jedné ruce nesl hrnek, z něhož se kouřilo. „Jak se jmenuje ten správce komory?“ zašeptal Kincaid kolegyni.

Gemma zavřela oči a zamyslela se. „Perry Smith, řekla bych.“

„Tak to bude on, pokud se nepletu.“ Kincaid vylovil z kapsy služební průkaz a ukázal ho muži. „Dobrý den, nejste náhodou pan Perry Smith?“

Správce uchopil volnou rukou Kincaidův průkaz, podezřívavě si ho prohlédl a pak se pátravě zadíval na Kincaida i Gemmu, jako by si myslel, že jsou podvodníci.

Krátce přikývl. „Už jsem řekl policii všechno, co vím.“

„To je seržantka Jamesová,“ pokračoval Kincaid týmž konverzačním tónem. „Hledali jsme vás.“

„Superintendante, mně jde jen o to, aby tahle plavební komora fungovala pořádně. Nestojím o policejní asistenci.

Včera jsem ji musel nechat zavřenou a policisté tu pobíhali s pinzetami a nějakými igeliťáky. Doprava na řece vázla pěkně dlouho,“ dodal s narůstající nelibostí. „Byla to hrozná otrava, to vám povím.“ Zaklel. Vzápětí se Gemmě omluvil za svůj slovník. „Copak jim nedošlo, jaké to bude mít

následky nebo jak dlouho bude trvat, než se uklidí ten nepořádek?“

„Pane Smithi,“ oslovil ho Kincaid konejšivým tónem, „nemám v nejmenším úmyslu zasahovat do vaší práce.

Pouze bych vám chtěl položit několik otázek.“ Zvedl ruku, aby Smithe umlčel, protože viděl, že chce něco říct. „Já vím, že jste na ně už odpovídal, ale chci slyšet vaše vyjádření přímo od vás, ne zprostředkovaně. Někdy se stane, že se informace zkreslí.“

Smithovi se trochu ulevilo. Napil se. Když zvedl ruku s hrnkem, na pravé paži se mu rozehrály svaly a napnuly rukávy polokošile z úpletu. „Zkreslení informací by nebyla ta největší katastrofa, pokud se ti chytráci, kteří tu včera byli, chovají pořád stejně,“ podotkl. Nezdálo se, že by mu zima vadila. Prohlédl si Gemmu. Zatvářil se, jako by si její přítomnost plně uvědomil až teď. Stála po Kincaidově boku, límec bundy měla důsledně zapnutý až ke krku. „Pojďte radši dál, slečno, ať nestojíte na tom větru,“ navrhl jim podstatně přívětivěji než předtím.

Gemma se na něj vděčně usmála. „Děkuju vám.

Obávám se, že jsem se k řece neoblékla nejlépe.“

Vydali se k domu. Smith se otočil ke Kincaidovi.

„Potřeboval bych vědět, kdy sundají tu zpropadenou pásku.“

„Na to se musíte zeptat policistů v Thames Valley.

Pokud tu forenzní tým skončil, předpokládám, že pásku co nevidět stáhnou.“ Kincaid se zastavil u dveří. Zadíval se na

betonové zástěny ohraničující plavební komoru a také na travnatou cestu na protějším břehu. „Pochybuju, že na něco přišli.“

Na podlaze byl sisalový koberec. Stály na něm obnošené holínky. Na stěně viselo pracovní oblečení, nepromokavé bundy a klobouky, jasně žluté pláštěnky, svazky lan. Smith je vedl dveřmi nalevo do obývacího pokoje, stejně účelného jako předsíň.

Obývací pokoj byl zařízený spoře, ale bylo v něm teplo.

Kincaid postřehl, že Gemma pustila límec, který si tiskla ke krku, a připravila si poznámkový blok. Smith se zastavil u okna, tu a tam upil z hrnku. Pozoroval řeku. „Pane Smithi, povězte nám, jak jste našel to tělo.“

„Hned po východu slunce jsem šel ven, ostatně jako vždycky. Uvařil jsem čaj a připravil se na běžný provoz.

Někdy tu lodě začínají jezdit hodně brzy, i když v létě bývá provoz podstatně větší. Nahoře už čekala loď, až bude moct proplout komorou.“

„Loďaři to nezvládnou sami?“ zeptala se Gemma.

Zavrtěl hlavou. „Samotný mechanismus je jednoduchý, o to nejde, ale když je člověk netrpělivý a nenechá komoru, aby se dostatečně naplnila, mohl by loď zničit.“

„Co se stalo pak?“ pobídl ho Kincaid.

„Jak tak vidím, vy toho o komorách moc nevíte.“ Smith se na ně podíval s lítostí, jako by se nenaučili naprosto zásadní dovednost, třeba zavazovat si tkaničky.

Kincaid si odpustil vysvětlení, že vyrůstal v západním Cheshiru a o komorách toho ví víc než dost.

„Prázdná komora je vypuštěná. Nejdřív otevřu vrata zdymadla, aby se komora začala zaplňovat vodou. Když jsem včera ráno ta vrata otevřel, aby mohla loď vjet dovnitř, vynořilo se tam tělo.“ Napil se a znechuceně dodal: „Ta hloupá ženská na lodi začala kvičet jako prase před porážkou. Takový jekot jste v životě neslyšeli. Vrátil jsem se do domu a vytočil nouzové číslo. Potřeboval jsem před tím hysterickým řevem utéct.“ Ušklíbl se, i když se zdálo, že se usmívá. „Záchranáři toho chudáka vylovili a snažili se ho oživit. Každopádně si myslím, že člověku jen s trochou rozumu bylo naprosto jasné, že to tělo bylo ve vodě několik hodin, a snaha oživit ho byla od začátku marná.“

„Kdy jste ho poznal?“ zeptala se Gemma.

„Nepoznal. Sám od sebe ne, tak to myslím. Vytáhli mu z kapsy peněženku a já se do ní podíval. To jméno mi bylo povědomé. Chvíli mi to trvalo, ale vzpomněl jsem si.“

Kincaid přešel k oknu a zadíval se ven. „Kde jste to jméno slyšel?“

Smith pokrčil rameny. „Asi v hospodě. Ashertonovy tu zná každý, často se o nich mluví.“

„Myslíte si, že mohl spadnout do vody?“ zeptal se Kincaid.

„Zábradlí je docela nízké, kdyby se přes ně nahnul opilý vysoký člověk, určitě přepadne. Anebo nějaký pitomec.

Betonové zástěny ale vedou dál proti proudu, podél vrat, teprve pak se cesta napojuje na starou stezku. Tam není žádné zábradlí.“

Kincaid si vybavil domy u řeky. Před všemi se rozprostíraly pečlivě udržované trávníky, svažující se k řece.

U některých byly i miniaturní doky. „Co když šel dál?“

„Tam není prudký proud. Sílí až tady u vrat. Kdyby šel sám –“ kývl bradou proti proudu, „, musel by být v bezvědomí, jinak by vylezl. Anebo mrtvý.“

„Co když spadl do vody přímo tady? Je tady dostatečně silný proud, aby ho strhl?“

Smith se zadíval na plavební komoru. „Těžko říct.

Proud drží vrata zavřená, takže je docela silný. Nevím, jestli by stáhl člověka, který se chce vydrápat na břeh… Podle mě je to nepravděpodobné, ale jistý si nejsem.“

„Měl bych na vás ještě jednu otázku, pane Smithi,“

oslovil ho Kincaid. „Viděl nebo slyšel jste tu noc cokoli neobvyklého?“

„Chodím spát brzo a vstávám před úsvitem. Nic mě nevyrušilo.“

„Probudila by vás rvačka tady poblíž?“

„Víte, superintendante, já odjakživa spím jako dřevo.

Tohle neumím posoudit.“

„Že by spal jako neviňátko?“ prohodila Gemma, když vyšli z domu a pan Smith za nimi docela prudce zabouchl dveře.

Kincaid se zastavil a upřeně si prohlížel plavební komoru. „Pokud byl Connor Swann v bezvědomí, nebo dokonce mrtvý, když se dostal do vody, tak mi není jasné, jak ho tam někdo dostal? Řekl bych, že by ho tam nehodil ani hodně silný člověk.“

„Co třeba na lodi?“ zapřemýšlela Gemma nahlas.

„Někdo ho sem mohl dovézt proti proudu nebo i po něm.

Jen nechápu, proč by ho někdo vylovil dole pod komorou, odnesl nahoru a hodil ho do vody na straně, odkud do komory vtéká voda. Nejde mi to do hlavy.“

Pomalu se vraceli k cestičce, která vedla kolem jezu.

Vítr se jim opíral do zad. Na tiché vodě se kolébaly uvázané lodě. Kachny se potápěly a vynořovaly, o lidskou činnost, která se netýkala házení pečiva do vody, se nezajímaly. „Byl už mrtvý? To je teď zásadní otázka, Gemmo.“ Podíval se na ni a pozdvihl obočí. „Můžu tě pozvat na rande do márnice?“

Kapitola 3

Pach dezinfekce Kincaidovi pokaždé připomněl ordinaci školního lékaře, kde školnice dohlížela na zavazování poškrábaných kolen a osobovala si výsadu poslat žáka s vážným poraněním nebo onemocněním domů.

Přítomným v této místnosti však nebylo už pomoci.

Dezinfekci se navíc nepodařilo úplně přehlušit ostrý pach rozkládajících se těl. Cítil, jak mu v chladu márnice naskakuje husí kůže na pažích.

Zavolali na kriminálku do Thames Valley. Kolegové je nasměrovali do všeobecné nemocnice v High Wycombe, kde čekalo Swannovo tělo na pitvu. Nemocnice byla stará, márnice

se

pyšnila

prastarými

obkládačkami

a

porcelánovými umyvadly. Nerezové ocelové boxy, v nichž se uchovávala těla, nikde neviděli. Namísto nich narazili na ocelové stoly lemující zeď, na nichž byla umístěna těla zakrytá prostěradly. Zpod nich vykukovaly visačky připevněné na prstu u nohy.

„Koho jste chtěli vidět?“ zeptala se jich zřízenkyně v márnici, energická mladá žena, na jejíž jmenovce bylo

napsáno „Sherry“. Její vystupování odpovídalo spíš požadavkům mateřské školky.

„Connora Swanna,“ odpověděl Kincaid a pobaveně mrkl na Gemmu.

Mladá žena procházela mezi řadami ocelových stolů a zběžně pročítala cedulky. „Tady je. Číslo čtyři.“ S naučenou pečlivostí stáhla prostěradlo Swannovi k pasu. „Vida je čistý. To je vždycky lepší, nemyslíte?“ Věnovala jim rozzářený úsměv, jako by byli duševně zaostalí. Pak pootevřela lítací dveře a štěrbinou zavolala: „Mickey!“

Otočila se k nim. „Potřebujeme pomoct s tělem,“ objasnila jim.

Za okamžik dorazil Mickey. Rozrazil dveře jako býk vbíhající do arény. Tělo měl samý sval, krátké rukávy trička ohrnuté, aby vystavil na odiv pár dalších centimetrů bicepsů.

„Mickey, můžeš těmhle lidem pomoct se čtyřkou?“

artikulovala Sherry důrazně. Do jejího tónu paní učitelky se vmísila jakási podrážděnost. Mladík pouze přikývl, na tváři poseté akné se neobjevil žádný výraz. Ze zadní kapsy kalhot vytáhl latexové rukavice. „Dopřejte si tolik času, kolik budete potřebovat,“ oznámila Sherry Kincaidovi a Gemmě.

„Až skončíte, houkněte na mě, ano? Zatím.“ Prolétla kolem nich tak rychle, až za ní bílý plášť vlál. Otevřela lítací dveře a byla pryč.

Popošli ke stolu a zastavili se. Kincaid v nastalém tichu vnímal Gemmin dech. Connor Swann měl odhalená ramena

a krk. Byl štíhlý a svalnatý. Silné rovné vlasy měly kaštanovou barvu. Kincaid ho tipoval na člověka, který snadno vybuchne vzteky nebo se zapálí nadšením. Tělo bylo bez jediné poskvrnky, tedy kromě modřin na levém nadloktí a rameni. Kincaid se sklonil a rozpoznal sotva nápadné modřiny i po obou stranách krku.

„Má modřiny,“ ozvala se Gemma, „ale nevidím okluzi obličeje a krku, která je typická pro škrcení.“

Kincaid se shýbl ještě níž a pozorně si prohlédl krk.

„Nevidím ani podvázání. Gemmo, koukni se na pravou tvář.

Je tam modřina?“

Zadívala se na šmouhu tmavší barvy. „Mohla by být, ale těžko říct. Co když narazil tváří do vrat?“

Connor Swann měl pevné kosti, pomyslel si Kincaid.

Vysoko posazené a široké lícní kosti doplňoval silný nos i brada. Nad plnými rty se rýsoval hustý, úhledně upravený nazrzlý knírek. Oproti našedlé pokožce vypadal prapodivně opravdově.

„Pohledný chlapík, co říkáš, Gemmo?“

„Jo, byl atraktivní… Jen nějak moc sobecký podle toho, co říkali ostatní. Získala jsem dojem, že byl samá ženská.“

Kincaid zapřemýšlel, jak se s tím vypořádala Julia.

Nepůsobila na něj jako poddajná manželka, která je ochotná trčet doma, zatímco si manžel hraje na svůdce. Ptal se sám sebe, jak moc ho za Connorem dovedla potřeba prohlédnout

si tělo kvůli vyšetřování, a nakolik s tím rozhodnutím souvisela zvědavost po setkání s jeho manželkou.

Podíval se na Mickeyho a tázavě zdvihl obočí.

„Můžeme si prohlédnout celé tělo?“

Mladík neodpověděl a stáhl prostěradlo z těla.

„Byl někde na dovolené, ale bude to už nějaký ten pátek,“ podotkla Gemma a ukázala na sotva nápadné pruhy oddělující opálené břicho a nohy od neopálené části těla.

„Anebo se v létě plavil po Temži.“

Kincaid se rozhodl, že přistoupí na mladíkovu neverbální komunikaci, kývl a rukou naznačil otáčivý pohyb. Mickey zajel oběma rukama pod Connorovo tělo a bez jakékoli námahy ho otočil, tedy kromě sotva slyšitelného zabrblání.

Široká ramena, tu a tam posázená pihami, světlý pruh na krku ohraničující linii vlasů. Takže Connor se nechal nedávno ostříhat. Mateřské znaménko v prohlubni zad těsně nad hýžděmi, nic neobvyklého, pomyslel si Kincaid, přesto jedinečné. Při vyšetřování vždy nastává okamžik, kdy se tělo mění v člověka, který kdysi míval rád třeba sendviče se sýrem a okurkami nebo komedie s Bennym Hillem.

„Hotovo?“ zeptala se Gemma. Byla nezvykle tichá. „Na téhle straně těla není vůbec nic.“

Kincaid přitakal. „Asi neobjevíme nic nového. Stejně nám nic moc nepomůže, dokud nezjistíme, co ten večer dělal a kdy asi umřel. Fajn, Mickey,“ obrátil se na mladíka,

který se tvářil naprosto nezúčastněně. Klidně na něj mohli mluvit řecky. „Jsme hotovi. Půjdeme najít Sherry Sluníčkovou.“ Došli ke dveřím. Kincaid se ohlédl. Mickey přetočil Connorovo tělo do původní polohy a úhledně na něm srovnal prostěradlo.

Našli ji v kumbálu nalevo od lítacích dveří. Skláněla se nad klávesnicí a jako obvykle sršela energií. „Víte, na kdy je stanovená pitva?“ zeptal se Kincaid.

„Moment, podívám se.“ Zadívala se na rozpis pitev, který byl izolepou připevněný na stěně. „Winnie se k němu dostane pravděpodobně až zítra navečer nebo pozítří brzy ráno.“

„Winnie?“ opakoval po ní Kincaid. Okamžitě si totiž představil medvídka Pú, jak provádí pitvu.

„Doktor Winstead,“ odpověděla Sherry s úsměvem. Ve tvářích se jí objevily dolíčky. „Říkáme mu tak všichni. Je to takový malý otesánek.“

Kincaid zvažoval, že by se na pitvu šel podívat. Nápad nakonec zavrhl. Kdysi chodíval na pitvy docela často, ale časem dospěl k závěru, že jsou mu proti mysli a hrubě zasahují do soukromí člověka. Někdy mu z toho bylo hodně smutno. „Dáte mi vědět, až se dozvíte přesný čas?“

„Jasně, v cuku letu. Vezmu si to na starost.“ Sherry na něj vrhla další rozzářený úsměv.

Kincaid koutkem oka sledoval Gemmu. Pochopil, že neunikne jejímu rýpání kvůli Sherryině horlivosti. „Děkuj u

mockrát“ pronesl podobně rozzářeně jako Sherry. „Moc jste nám pomohla.“ Zvedl ruku a zahýbal prsty. „Zatím nashle.“

„Jsi nehorázně bezostyšný“ sykla Gemma, jakmile vyšli z budovy. „Chudák holka, byla bezbranná jako mimino.“

Kincaid se na ni usmál. „Ale docílil jsem svého, ne?“

Po několika neplánovaných objížďkách, k nimž je dohnala neznalost jednosměrné dopravy v High Wycombe, se Gemma propracovala ven z města. Kincaid ji nasměroval na jihozápad, zpátky do skrytých tajů Chiltern Hills. Sice jí trochu kručelo v břiše, ale dohodli se, že Asherlonovy vyzpovídají ještě před obědem.

V mysli procházela Kincaidovy a Tonyho informace o Ashertonových. Byla na ně zvědavá. Mrkla na Kincaida a chtěla se ho na něco zeptat, ale podle jeho rozostřeného pohledu usoudila, že je myslí někde jinde. Před rozhovory s vyšetřovanými lidmi se mu to stávalo docela často, jako by se potřeboval stáhnout do sebe, než se definitivně soustředí na práci.

Věnovala se proto řízení a vlastním úvahám, jenže najednou si až příliš uvědomovala, že Kincaid natáhl nohy až téměř k ní, intenzivně vnímala i jeho mlčení.

Po několika minutách dojela na křižovatku. Než se stačila zeptat, kam má zatočit, ozval se Kincaid sám: „Zatoč tamhle. Jezevčí nora je asi v půlce té úzké cesty.“ Prstem přitom jezdil po mapě mezi vesnicemi Northend a Turville

Heath. „Na mapě není označená, předpokládám, že je to nějaká zkratka, kterou znají jen místní.“

Přes valy kolem cesty přetékaly pramínky vody.

Vycházely z lesa a spěchaly přes úzkou cestu dál.

Trojúhelníková žlutá značka varovala před „nebezpečím záplav“. Gemmě se hned vybavil příběh o utonutí Matthewa Ashertona.

„Tady zatoč prudce doleva,“ pobídl ji Kincaid a ukázal před sebe. Gemma stočila volant. Úzká cesta, na niž zatočili, byla lemovaná vysokým náspem. Escort jen tak tak projel bez úhony. Po obou stranách se tyčily statné stromy.

Vytrvale stoupali do kopce. Náspy se zvyšovaly, až se kořeny stromů ocitly v úrovni jejich očí. Na pravé straně tu a tam probleskovalo světlo mezi větvemi. Po levici bujel neproniknutelný, temný les. Světlo linoucí se skrz baldachýn z listí bylo nazelenalé, téměř jako by teklo.

„Sáňkování.“

„Co?“

„Připomíná mi to sáňkování, možná spíš bobování.

Anebo závody saní na takové té zledovatělé dráze.“

Kincaid se zasmál. „Hlavně mě neobviňuj z toho, že se ze mě stal poeta a lákám tě do krásné přírody. Sleduj odbočku doleva.“

Blížili se k nejvyššímu bodu cesty. Gemma zahlédla průrvu v náspu na levé straně. Zpomalila a opatrně odbočila na stezku vystlanou listím. Obezřetně jela dál. Cesta se

mírně svažovala. Za další zatáčkou vyjeli na mýtinu. „Pane jo“ vydechla. Dům ji překvapil. Podle domů v okolních vesnicích očekávala bytelnou stavbu z kamene a dřeva.

Slunce našlo v mracích skulinku a na okamžik vykouklo.

Posvítilo na vápencové zdi domu a rozzářilo je.

„Líbí se ti?“

„No, nevím.“ Gemma vypnula motor a stáhla okýnko.

Chvíli jen seděli a poslouchali. Za tichem lesa zaslechli matné hluboké hučení. „Je to tu nějaké tajemné.

Představovala jsem si to jinak.“

„Jen počkej,“ pronesl Kincaid varovně a otevřel dveře.

„Až poznáš členy rodiny, pochopíš proč.“

Gemma vyvodila, že žena, která jim přišla otevřít, je paní Stoweová. Měla dokonalé, na míru šité vlněné kalhoty, halenku a svetr v námořnické modři. Její krátké, tmavé a zručně sestříhané vlasy byly protkané stříbrem. Její vzhled bezvýhradně vypovídal o konzervativním vkusu ženy středního věku. Žena na ně však koukala, jako by nechápala, proč přišli. V ruce držela hrnek s kávou. „Dobrý den, co potřebujete?“ zeptala se a upila kávu. Gemma pochopila, že to asi nebude manželka sira Geralda.

Kincaid představil sebe i Gemmu a zeptal se, zda by mohli mluvit se sirem Geraldem a paní Stoweovou.

„Mrzí mě to, ale minuli jste se. Právě odjeli do pohřební služby. Začínají zařizovat pohřeb.“ Přehodila si hrnek z

pravé ruky do levé a natáhla k nim pravici. „Jsem Vivian Plumleyová.“

„Vy jste hospodyně Ashertonových?“ zeptal se Kincaid.

Gemma podle nepříliš taktního dotazu pochopila, že žena zastihla Kincaida nepřipraveného.

Paní Plumleyová se usmála. „I tak se to dá říct. V

žádném případě mě to neuráží.“

„Prima.“ Gemma postřehla, že se Kincaid pohotově vzpamatoval. Usmál se na ni. „Rádi bychom si promluvili i s vámi, kdyby vám to nevadilo.“

„Pojďte za mnou do kuchyně, uvařím kávu.“ Otočila se a vydala se napřed po kamenné podlaze. U dveří do kuchyně se zastavila a dala policistům přednost.

Kuchyně unikla rekonstrukci. Gemma se odjakživa rozplývala nad fotkami starodávných kuchyní, ale v takové, jakou obývala paní Plumleyová, by pracovat nechtěla.

Podlahu zjemňovaly tkané, zacuchané koberečky. Uprostřed místnosti stál časem oprýskaný dubový stůl a židle s koženými sedáky. U zdi byla červená smaltovaná kamna.

Sálalo z nich teplo a klid.

„Posaďte se,“ pobídla je paní Plumleyová a gestem je nasměrovala ke stolu. Gemma se ráda posadila. Okamžitě ucítila, jak jí ze svalů odchází napětí. Zvláštní, předtím si ho nevšimla. „Dáte si čaj nebo kávu a něco k tomu?“ zeptala se paní Plumleyová. Gemma rychle zavrtěla hlavou, protože se

bála, že by tak ztratili nadvládu nad rozhovorem a nechali se unést poklidnou atmosférou kuchyně.

Kincaid se k ní přidal: „Ne, děkuji vám.“ I on se posadil. Vybral si židli na konci stolu. Gemma vyndala z tašky poznámkový blok a položila ho na klín.

Paní Plumleyová přesto zapnula kávovar. Byl přesně tak výkonný, jak napovídal jeho luxusní vzhled. Záhy se místnost zalila vůní čerstvé kávy. Vivian připravila hrnky, smetanu a cukr. Bylo vidět, že je jí v takové atmosféře dobře, nepotřebovala se uklidňovat nebo rozptylovat konverzací o počasí a podobně. Jakmile byla káva hotová, nalila ji do hrnků a přenesla podnos na stůl. „Nabídněte si, prosím. Upozorňuji vás, že je to opravdová smetana, ne ta běžně prodávaná náhražka. Naši sousedi totiž chovají krávy.“

„Takovou pochoutku si nesmíme nechat ujít,“ prohodil Kincaid a nalil si vrchovatě. Gemma se usmála, protože věděla, že Kincaid obvykle pije kávu samotnou. „Vy tedy nejste hospodyně?“ zeptal se. „Šlápl jsem vedle?“

Vivian dvakrát zamíchala kávu a povzdychla si. „Klidně vám budu o sobě vyprávět, ale připravte se, že to bude hrozně viktoriánské. Vlastně jsem Carolinina příbuzná, jsme vzdálené sestřenice. Jsme skoro stejně staré, dokonce jsme spolu chodily do školy.“ Odmlčela se, upila kávu a ušklíbla se. „Je moc horká. Po škole jsme se nějakou dobu nevídaly.

Obě jsme se vdaly a její kariéra vyletěla jako raketa.“

Usmála se.

„Pak mi zemřel manžel. Na aneurysma.“ Začala třít dlaně o sebe. „Najednou prostě nebyl. Byla jsem bezdětná, nic moc jsem neuměla, takže jsem si nemohla vybírat práci; neměla jsem peněz na rozhazování. Nezapomeňte, že se to stalo před třiceti lety, kdy se od žen nečekalo, že budou vydělávat jako muži.“ Podívala se na Gemmu.

„Předpokládám, že jsem na tom byla s prací úplně jinak než vy“

Gemma si vzpomněla na maminku. Po svatbě den co den brzy vstávala, aby pomohla v pekárně, a pak stála za pultem v obchodě od začátku až do konce otevírací doby.

Možnost, že by nepracovala, ji ani sestru nikdy nenapadla.

Hlavní hnací silou bylo pro Gemmu rozhodnutí, že si vybere práci podle toho, co ji baví, nikoli jen z nutnosti, aby se uživila. „Ano,“ přitakala v reakci na výrok paní Plumleyové.

„Co jste dělala?“

„Caro měla dvě malé děti a velice náročné povolání.“

Pokrčila rameny. „Připadalo mi to jako nejrozumnější řešení. Měli velký dům, já zase dost peněz na to, abych na nich nebyla úplně závislá, a děti jsem měla ráda, jako by byly…“

Moje vlastní, dopověděla za ni Gemma v duchu. Bylo jí paní Plumleyové líto. Oceňovala, že si snažila zařídit co

nejlepší život. Poradila si. Gemma přejela prsty po desce stolu. Postřehla, že v zářezech jsou zbytky barev.

Vivian si toho všimla. „Tady u toho stolu dělaly děti úplně všechno. Většinou tu i jedly. Jejich rodiče hodně cestovali, takže rodinné večeře v jídelně byly vzácné. Psaly tu úkoly, malovaly, Julia tady namalovala první obraz.

Tehdy chodila na gymnázium.“

Děti tohle… děti tamto… Gemma měla pocit, jako by se po Matthewově smrti zastavil čas. Julia pak byla sama. „Pro Julii to muselo být strašně těžké,“ pronesla, aby se citlivě přiblížila k tématu, o němž potřebovali mluvit. „Myslím po tom, co se stalo jejímu bratrovi.“

Vivian odhlédla stranou. Jednou rukou se chytila desky stolu, jako by sama sobě bránila, aby vstala. Po chvilce pokračovala: „Nemluvíme o tom. Každopádně jsem přesvědčená, že Mattyho smrt měla na Julii obrovský vliv.

Bylo to těžké pro nás všechny.“

Kincaid dosud mlčel. Malinko se odsunul od stolu.

Uchopil hrneček do obou rukou, předklonil se a zeptal se: „Paní Plumleyová, měla jste ráda Connora?“

„Jestli jsem ho měla ráda?“ opakovala po něm.

Zamračila se. „Nikdy mě nenapadlo, že bych měla řešit, jestli ho mám ráda nebo ne. Byl to prostě… Connor.

Přírodní živel.“ Vlastní metafora ji pobavila. Usmála se. „V

mnoha ohledech byl atraktivní, přesto… Odjakživa mi ho bylo trochu líto.“

Kincaid. tázavě zdvihl obočí, ale mlčel. Gemma se řídila jeho příkladem.

Vivian pokrčila rameny. „Chápu, že to zní hloupě, když říkám, že mi bylo líto člověka, který se choval jako světák, ale Julia ho vyvedla z míry.“ Poposedla a na zlatých knoflících svetru se odrazilo světlo. „Nikdy ji nedokázal přesvědčit, aby se chovala, jak on chtěl. S tím neměl zkušenosti. Proto se někdy choval… nevhodně.“ Bouchly vchodové dveře. Paní Plumleyová naklonila hlavu na stranu a poslouchala. Napůl vstala a oznámila jim: „Vrátili se.

Řeknu jim –“

„Chci se vás zeptat ještě na jednu věc,“ přerušil ji Kincaid. „Viděla jste Connora ve čtvrtek?“

Znovu se posadila, ale jen na kraj židle. Její pozice vypovídala, že nehodlá sedět dlouho. „Jistěže jsem ho viděla. Připravila jsem jídlo, jen salát a sýr, a pak jsme společně poobědvali v jídelně.“

„Všichni kromě Julie?“

„Ano, ovšem ona skoro vždycky pracuje i přes oběd.

Nosím jí jídlo do ateliéru.“

„Měla jste pocit, že se Connor chová jako obvykle?“

zeptal se Kincaid konverzačním tónem, ale Gemma z jeho soustředění vyčetla, že nedočkavě čeká na odpověď.

Vivian se zamyslela. Opřela se a nepřítomně přejížděla palcem po květinovém vzoru na hrnku. „Con ustavičně vtipkoval a kdekoho si dobíral, ale jeho chování mi

připadalo nucené. Nevím.“ Pohlédla na Kincaida a zamračila se. „Je možné, že v jeho chování zpětně vidím něco jiného, když vím, co se stalo. Nemůžu však říct, že to tak opravdu bylo.“

Kincaid přitakal. „Cením si vaší upřímnosti.

Nezmiňoval se o tom, co má na zbytek dne v plánu?

Potřebovali bychom zjistit, co po obědě dělal, víte?“

„Vzpomínám si, že se podíval na hodinky a pronesl něco o nějakém setkání, ale neřekl, kam jde ani za kým.

Bylo to ke konci oběda. Pak jsem šla umýt nádobí a poté jsem odpočívala ve svém pokoji. Zkuste Caru nebo Geralda, jestli jim neřekl víc.“

„Děkuju vám, určitě se zeptám,“ odpověděl jí tak zdvořile, až se Gemma usmála. Paní Plumleyová si bezesporu nevšimla, že právě Kincaidovi řekla, jak má dělat svoji práci. „Je to jen formalita, ale musím se vás zeptat, kde jste byla ve čtvrtek večer a v noci,“ navázal téměř omluvným tónem.

„Chcete ode mě alibi? Ptáte se, jestli mám alibi na dobu Connorova úmrtí?“ Paní Plumleyová byla spíš překvapená než dotčená.

„Ještě nevíme, kdy přesně zemřel. Spíš dáváme dohromady známá fakta, čím víc toho budeme vědět o všech lidech, kteří se s Connorem stýkali, tím snáz najdeme skulinky. Logické díry, víte?“ Rukama obkroužil kruh.

„Dobře,“ přitakala paní Plumleyová a usmála se.

„Odpovím vám snadno. S Čarou jsme ten den večeřely brzy, jídlo jsme si vzaly ke krbu do obývacího pokoje. Když je Gerald pryč, děláváme to často.“

„A pak?“

„Seděly jsme u krbu, četly si, dívaly se na televizi, chvílemi jsme si povídaly. Kolem desáté jsem uvařila kakao, a když jsme ho dopily, šla jsem si lehnout.“ S nádechem ironie dodala: „Pamatuju si, že jsem si říkala, jaký to byl klidný a příjemný večer.“

„Nic jiného se nedělo?“ Kincaid se narovnal a odsunul od sebe prázdný hrnek.

„Ne,“ odpověděla Vivian. Náhle se odmlčela a zadívala se do dálky. „Přece jen se mi něco vybavilo, ale je to taková hloupost.“ Kincaid na ni povzbudivě kývl a paní Plumleyová pokračovala: „Mám pocit, že mě v noci probudil zvonek u dveří. Sedla jsem si a poslouchala, ale v domě bylo ticho. Říkala jsem si, že se mi něco zdálo. Gerald i Julia mají samozřejmě vlastní klíč, takže jsem na ně nemusela čekat.“

„Slyšela jste někoho z nich přicházet?“

„Mám dojem, že jsem kolem půlnoci zaslechla Geralda, ale napůl jsem spala. Další věc, kterou si pamatuju, je až denní světlo a hrozný kravál, který dělali havrani venku na buku.“

„Nemohla to být Julia?“ napadlo Kincaida.

Zamyslela se. Nakrabatila přitom čelo. „Mohla, ale když není vyloženě pozdě, tak za mnou zaskočí, než jde k sobě do pokoje.“

„Ten večer za vámi nepřišla?“

Vivian zavrtěla hlavou. Kincaid se na ni usmál. „Děkuju vám, paní Plumleyová. Moc jste nám pomohla.“

Paní Plumleyová se na něj podívala a zeptala se: „Mám jim říct, že jste tady?“ Teprve pak vstala.

Sir Gerald Asherton stál v obývacím pokoji zády ke krbu, ruce spojené za zády. Zosobnění venkovského šlechtice devatenáctého století, napadlo Gemmu. Byl mírně rozkročený a vypadal docela vyrovnaně. Jeho mohutná postava byla schovaná v chlupatém tvídovém obleku. Na loktech saka měl dokonce záplaty z měkké kůže. Dokonalé atmosféře chyběla jen dýmka a dvojice loveckých psů ležící mu u nohou.

„Moc se omlouvám, že jsem vás nechal čekat.“ Popošel k nim, potřásli si pravicemi a sir Gerald jim pokynul, aby se posadili na pohovku.

Gemmě připadalo jeho velmi zdvořilé chování odzbrojující. Tušila, že je to záměr.

„Děkuju vám, sire Geralde,“ oslovil ho Kincaid mile.

„Můžeme mluvit i s paní Stoweovou?“

„Šla si na chvilku lehnout, jednání v pohřební službě ji rozrušilo“ podotkl sir Gerald a posadil se naproti nim do

křesla, přehodil nohu přes koleno a srovnal si nohavici.

Zpod ní vykoukla kostkovaná ponožka ve stylové kombinaci podzimní oranžové a hnědé.

„Nechci být nezdvořilý, sire Geralde,“ oslovil ho Kincaid, „ale připadá mi zvláštní, že pohřeb nezařizuje vaše dcera. Connor byl přece její manžel.“

„Přesně tak,“ pronesl sir Gerald drsně. „Přesto je někdy lepší nenechávat takovéto záležitosti na lidech, kterých se to bezprostředně týká. Lidé v pohřební službě jsou známi tím, že zneužívají zranitelné pocity truchlících.“ Gemmu píchlo u srdce. Bylo jí líto, že sir Gerald musí mluvit z vlastní bolestné zkušenosti.

Kincaid jen pokrčil rameny a k události se nevracel.

„Sire Geralde, musím se vás zeptat, kde jste byl ve čtvrtek večer a v noci.“ Sir Gerald tázavě zdvihl obočí. Kincaid proto dodal: „Je to formalita, nic víc.“

„Nemám důvod nevyhovět vám, pane Kincaide. Jde o veřejnou záležitost, protože jsem byl v divadle Coliseum a dirigoval Pellea a Melisandu.“ Obdařil je širokým úsměvem. „To je snad dostatečně pádný důkaz mých aktivit.

Ujišťuji vás, že mě nemohl nikdo zastoupit.“

Gemma si ho představovala, jak stojí před orchestrem.

Nepochybovala o tom, že koncertnímu sálu dominuje se stejnou grácií jako obývacímu pokoji. Ze svého místa zahlédla na pianu dirigentovu fotografii. Vedle ní stálo několik dalších ve stříbrných rámečcích, Z okamžitého

popudu vstala a šla si je prohlédnout. Na nejbližším obrázku byl sir Gerald ve fraku, s taktovkou v ruce a tvářil se stejně spokojeně jako v tvídovém obleku. Na další fotografii objímal kolem ramen malou tmavovlasou ženu, která se smyslně usmívala do objektivu.

Fotografie dětí stály až vzadu, jako by se na ně nikdo nechtěl dívat. Chlapec stál krok před sestrou. Byl velký, světlovlasý a v úsměvu mu chybělo několik zubů. Dívka byla o pár centimetrů vyšší, měla tmavé vlasy jako matka a hubenou tvář. Tvářila se vážně. Gemmě došlo, že se dívá na Julii a Matthewa.

„Co jste dělal pak?“ zeptal se Kincaid. Gemma se znovu soustředila na rozhovor. Mrzelo ji, že přenesla pozornost jinam.

Sir Gerald pokrčil rameny. „Člověku chvíli trvá, než se dostane po představení z divadla. Chvíli jsem zůstal v šatně, ale netuším, jak dlouho. Jel jsem rovnou domů.

Předpokládám, že jsem přijel krátce po půlnoci.“

„Předpokládáte?“ opakoval po něm Kincaid skepticky.

Sir Gerald natáhl pravou paži a odhalil chlupaté zápěstí.

„Nenosím hodinky, pane Kincaide. Není mi s nimi dobře.

Musel bych si je na každé zkoušce a při představení sundávat, to mi nevyhovuje. Navíc jsem je pořád ztrácel.

Hodiny v autě ale nejdou přesně.“

„Zastavil jste někde?“

Sir Gerald zavrtěl hlavou a odpověděl tónem, který nepřipouštěl námitky: „Ne, nezastavil.“

„Mluvil jste s někým po příchodu domů?“ zeptala se Gemma. Měla pocit, že je nejvyšší čas, aby se aktivně zapojila.

„V domě bylo ticho. Caro spala a já ji nebudil. Myslím si, že Vivian taky už nebyla vzhůru. Vážená paní, pokud chcete ode mě alibi,“ oslovil Gemmu významně, „oznamuji vám, že nejspíš žádné nemám.“

„Co vaše dcera, pane? Také spala?“

„Nevím. Nepamatuju si, že bych před domem viděl její auto, ale na druhou stranu ji někdo mohl přivézt.“

Kincaid vstal. „Děkujeme vám, sire Geralde. Budeme si muset promluvit i s vaší manželkou, až bude mít pocit, že to zvládne. Teď bychom rádi hovořili s Julií.“

„Cestu už znáte, viďte, pane Kincaide?“

„Pane jo, mám pocit, jako by mě někdo hodil do nepodařené komedie,“ podotkla Gemma. Na schodech byla rychlejší než Kincaid. Předehnala ho a otočila se k němu.

„Samé způsoby, ale obsah žádný. Na co si to v tomhle domě hrají?“ Zastavili se v prvním mezipatře. „Podle toho, jak sir Gerald i paní Plumleyová mluví o obou ženách v domě, mi připadá, jako by byly z porcelánu. ‚Nesmíme rozrušit Caroline‘, ‚Nesmíme rozrušit Julii‘,“ náhle zašeptala.

Předtím ji totiž nenapadlo, že by měla ztišit hlas.

Kincaid se nad chováním členů rodiny nepozastavoval jako Gemma. „Julia Swannová podle mě není ideální kandidátka na rozmazlence.“ Vydal se do prvního patra.

Gemma ho mlčky následovala.

Sotva Kincaid zaklepal, dveře se otevřely. „Díky bohu, Plummy, mám hlad jako –“ Juliin úsměv vmžiku zmizel, když si uvědomila, že se spletla. „Ale, superintendant Kincaid. Vrátil jste se nějak brzy.“

„Jako falešný pěťák,“ prohodil a usmál se na ni.

Julia Swannová zastrčila štětec, který držela v ruce, za ucho a ustoupila, aby mohli vejít. Gemma si ji pátravě prohlížela a porovnávala ji s hubeným a vážným dítětem na fotce. Společné rysy objevila hned. Neobratnost si našla projev v uhlazenosti a nevinnost dětského pohledu se vytratila bezesporu již dávno.

Papírové rolety byly vytažené a do ateliéru proudilo nevýrazné světlo. Na pracovním stole byla pouze paleta a bílý papír úhledně připevněný k desce. Místnost nepůsobila tak neuklizené jako předtím. „Plummy mi touhle dobou nosívá sendvič,“ objasnila, když zavřela dveře a vrátila se ke stolu. Naoko lhostejně se o něj opřela, ale Gemma měla pocit, že u něj hledá víc než tělesnou oporu.

Na stole ležela dokončená malba květiny. Gemma k ní téměř instinktivně popošla. Ukázala na ni. „To je nádhera,“

vydechla nadšeně. Málem se papíru dotkla, malba ji uchvátila. Květina byla namalovaná jednoduše, ale čistě.

Působila téměř orientálním nádechem a sytá zelená a vínová tvořila s bílým papírem výrazný kontrast.

„Každodenní obživa,“ prohodila Julia s úsměvem.

Snažila se o společenskou konverzaci. „S jedním zazobaným trustem mám smlouvu na sérii pohlednic s květinovými motivy, znáte to. Mám docela zpoždění.“ Promnula si obličej. Na čele se objevila barevná šmouha. Gemma okamžitě odhalila obezřetnost, kterou Julia nedokázala zakrýt dokonalým účesem ani módním černým rolákem a legínami.

Gemma přejela prstem po hrubém okraji akvarelu.

„Říkala jsem si, jestli ty malby dole nejsou od vás, ale tyhle květiny jsou úplně jiné.“

„Myslíte obrazy od Flinta? To doufám, že kytky jsou jiné,“ odpověděla svým typicky hrubým způsobem. Sebrala ze stolu krabičku cigaret, jednu si vzala a prudkým škrtnutím sirky ji zapálila.

„Taky mě zaujaly,“ přidal se Kincaid. „Připadaly mi nějaké povědomé.“

„Možná vám připomínají obrázky v dětských knížkách.

William Flint totiž maloval i pod pseudonymem Arthur Rackham. Měl velké nadání na ilustrace.“ Julia slastně vyfoukla kouř a přivřela oči. „Teprve pak přišla na řadu záplava prsou.“

„Záplava prsou?“ opakoval po ní Kincaid pobaveně.

„Z technického hlediska jsou to skvělé obrazy, pokud vám nevadí banální motivy. Nepochybuju o tom, že mu ve stáří nabízely příjemnou společnost.“

„Vám se ty květinové vzory nelíbí?“ zeptal se Kincaid laškovně.

Julia se dotkla povrchu své malby, jako by zkoušela její kvalitu, a pokrčila rameny. „Možná je to pokrytecké. Tyhle obrazy mi zajišťují živobytí a Connorovi zase životní styl, na který si rád zvykl.“

Ke Gemminu překvapení se Kincaid nechytil na udičku, ale vydal se jiným směrem. „Proč visí Flintový akvarely téměř v každé místnosti, když se vám nelíbí?“ zeptal se.

„Nejsou moje, pokud vám jde o tohle. Rodiče se před pár lety nakazili sběratelskou horečkou. Flint byl tehdy v módě, takže šli s dobou. Možná si mysleli, že mi udělají radost.“ Julia se nedůtklivě pousmála. „Podle mě vypadají všechny akvarely skoro stejně.“

Kincaid opětoval úsměv. Podívali se na sebe. Bylo vidět, že v tu chvíli jsou naladění na stejnou vlnu. Julia se zasmála a malinko zavrtěla hlavou. Vlasy se jí zavlnily.

Gemma si připadala jako páté kolo u vozu. „Na jaký životní styl si váš manžel zvykl, paní Swannová?“ zeptala se, možná až příliš rychle. Uvědomovala si, že se neubránila obviňujícímu tónu.

Julia se vyhoupla na stoličku, típla nedopalek do popelníku a zakývala nohou. Měla vysoké černé boty. „To si

vyvodíte sama. Mívala jsem dojem, že Con potřeboval žít podle svých vysněných představ, jinak by sám před sebou prohrál, měl rád whisky, ženy, koně… Prostě všechno, co patří k typickému irskému mizerovi. Nebyla jsem si jistá, že si to užíval tak, jak dával najevo.“

„Máte na mysli nějaké konkrétní ženy?“ zeptal se Kincaid tak lehkým konverzačním tónem, až by si člověk myslel, že se s ní baví nanejvýš o počasí.

Pátravě se na něj zadívala. „On měl vždycky nějakou, pane Kincaide. Ty konkrétní ženy ovšem nezahrnují mě.“

Kincaid se pousmál, jako by se odmítal nechat šokovat jejím cynismem. „Connor bydlel v bytě, který jste koupili v Henley?“

Julia přitakala. Sklouzla ze stoličky a ze zmačkané krabičky vytáhla další cigaretu. Zapálila si ji a opřela se o stůl. Založila paže na prsou. Štětec za uchem jí dodával vzhled odvážné podnikavé ženy, například novinářky ze srdce novinářského světa ve Fleet Street, která si dovolila krátký odpočinek.

„Vy jste byla ve čtvrtek v Henley, že?“ navázal Kincaid.

„Na vernisáži v jedné galerii.“

„Velmi důmyslné, pane Kincaide,“ pronesla Julia s úsměvem. „Trevor Simons, Thameside.“

„Manžela jste neviděla?“

„Neviděla. Pohybujeme se v odlišných kruzích, jak jste asi pochopil,“ pronesla Julia s menší dávkou sarkasmu než předtím.

Gemma se podívala na Kincaida. Předpokládala, že po té informaci půjde dál, ale on jen líně odpověděl: „Ano, to jsem pochopil.“

Julia típla téměř celou cigaretu. Gemma podle uvolněné oblasti kolem rtů a povolených ramen usoudila, že z ní spadlo počáteční napětí. „Kdyby vám to nevadilo, potřebovala bych se vrátit k práci.“ Tentokrát zahrnula mezi posluchače i Gemmu. Seržantka si všimla, že Julia opět použila otcův úsměv. Ten její byl však trochu úsečnější.

„Možná byste mohli –“

„Julie.“

Kincaid použil osvědčenou metodu. Náhlé a rázné oslovení křestním jménem prolamovalo bariéry, zasahovalo do osobního prostoru druhých. Intenzita tónu však Gemmu zaskočila. Měla dojem, jako by Kincaid znal Julii celé roky a viděl jí až do mozku.

Julia ztuhla uprostřed věty. Upřela zrak na Kincaida. V

místnosti byli fakticky jen oni dva.

„Byla jste sotva pár set metrů od Connorova bytu.

Mohla jste si jít zakouřit k řece, náhodně ho potkat a dohodnout se, že se sejdete později.“

Uběhla jedna vteřina, dvě vteřiny a několik dalších.

Julia mlčela, pouze se sotva slyšitelně posunovala podél

hrany stolu. Po dlouhé odmlce pomalu odpověděla: „Mohla.

Ale nebylo to tak. Bylo to moje představení, moje čtvrthodina na výsluní, a z galerie jsem průběžně nevycházela.“

„Co jste dělala po odchodu z galerie?“

„To vám dosvědčí Trev. Spala jsem s ním.“

Kapitola 4

„Rozdělíme si práci,“ oznámil Kincaid Gemmě, když se zastavili v restauraci ve Fingestu na rychlý oběd. „Zkus ověřit alibi sira Geralda, alespoň budeš moct být den dva s Tobym, a já se vydám do Henley. Chci si prohlédnout Connorův byt a promluvit s tím, jak že se jmenuje?

Trevorem Simonsem. Zajdu za ním do galerie. Rád bych získal víc informací o tom, co Julia tu noc dělala,“ dodal a Gemma na něj vrhla pohled, který neuměl rozluštit.

Pod Tonyho pátravým pohledem dojedli sendviče a Gemma odběhla do pokoje, aby si sbalila věci. Kincaid na ni počkal na štěrkovém parkovišti. Cinkal drobnými v kapsách a špičkou boty kreslil do štěrku čáry. Ashertonovi působili hodnověrně, ale čím víc o jejich výpovědích přemýšlel, tím méně tomu všemu rozuměl. Vypadalo to, že si velice dobře rozuměli se zetěm, kterého jeho manželka sotva tolerovala, a současně se ze všech sil snažili zabránit neshodám s Julií.

Botou napsal do štěrku J a vzápětí to písmeno pečlivě smazal. Co vlastně cítila Julia ke svému manželovi?

Představil si její úzkou tvář a tmavé oči. Nepřipadala mu tak drsná, jak se tvářila.

Přicházela Gemma a nesla tašku. Na okamžik se zastavila, otočila se a zamávala Tonymu na rozloučenou.

Slunce jí zasvítilo do vlasů a krásně je rozzářilo. Kincaidovi teprve teď došlo, že od rána neviděl slunce.

„Jedeme, šéfe?“ zeptala se Gemma, naložila věci do kufru a posadila se za volant svého escorta. Kincaid nechal spekulace spekulacemi a nasedl vedle ní. Gemma byla příjemně nekomplikovaná. Opět jí v duchu poděkoval za její energičnost a profesionalitu.

Zanedlouho jim zůstaly kopce za zády. Pokračovali po široké silnici do Henley. Pod mostem Henley Bridge se jim krátce představila řeka, ale brzy ji opustili, protože je systém jednosměrek navedl do středu města. „Dostaneš se nějak zpátky do hostince?“ zeptala se Gemma, když ho vysazovala na tržišti.

„Poprosím místní policisty, aby mě odvezli.

Samozřejmě bych na ně mohl vytáhnout svoji hodnost a dožadovat se vlastního auta,“ dodal s potutelným úsměvem, „ale zatím se mi nechce řešit parkování.“

Vystoupil z auta a na rozloučenou práskl dveřmi, jako by chtěl poplácat koně po zadku. Gemma sundala nohu z brzdy, ale než se znovu začlenila do rušného provozu, stáhla okýnko a zavolala na něj: „Dávej na sebe pozor!“

Otočil se k ní a bezstarostně zamával. Díval se za jejím vozem, dokud mu v Hart Street nezmizel z dohledu. Její varování, aby na sebe byl opatrný, ho zaskočilo. Vždyť má v úmyslu pouze provést předem neohlášený rozhovor a porozhlédnout se v bytě Connora Swanna. Pokrčil rameny a usmál se, na Gemminu občasnou starostlivost si docela zvykl.

Henleyská policejní stanice byla hned přes ulici, ale po chvilkovém váhání se otočil a vydal se po schodech k radnici. Na kartónové desce na zdi se dočetl, že informace pro turisty najde v přízemí. Vracel se dolů. Cestou narazil na typické rysy veřejných budov, popraskané lino a nepříjemný pach moči. Nechutí nakrabatil nos.

Za padesát pencí si koupil mapu města. Vděčně vyšel zpátky na sluníčko a rozložil mapku. Musel projít Hart Street a pak podél řeky. Složil mapu, strčil ji do kapsy u bundy, ruce také vsunul do kapes a vydal se z kopce.

Hranatá věž kostela působila dojmem, jako by plula v příjemně zbarvených lesích za řekou. Přitahovala ho jako magnet. „Kostel Panny Marie,“ pronesl nahlas, když se ocitl před budovou. Napadlo ho, že na anglikánský kostel má elegantní, téměř až katolický název. Napadlo ho, kde asi chtějí pohřbít Connora Swanna. Byl irský katolík, nebo irský protestant? Bude na tom vůbec záležet? Neměl v té oblasti dostatek znalostí, proto ani neriskoval odpověď.

Přešel rušnou silnici a na okamžik se zastavil na mostě přes Temži. Řeka pod ním tekla mírumilovně a klidně, výrazně se lišila od zpěněného a hřmícího toku řítícího se jezem v Hambledenu. Z Henley se vydávala na sever, před Hambledenem se stáčela na východ, pak se klikatila severovýchodním směrem a nakonec zamířila na jih k Windsoru. Je možné, že se Connor ocitl v řece už v Henley a proud ho donesl k plavební komoře v Hambledenu?

Nepřipadalo mu to pravděpodobné, ale rozhodl se, že tu možnost prověří v Thames Valley.

Naposledy se toužebně zadíval na červenobílé slunečníky s fotkami lahví ginu, které ho vábily na terase restaurace Angel, ale nakonec usoudil, že na něj čekají jiné ryby.

Několik set metrů za restaurací našel hledanou adresu.

Vedle kavárny visel nenápadný štít Galerie Thameside. Ve výloze byl vystavený jediný obraz v pozlaceném rámu.

Kincaid se opřel do dveří. Ozvalo se elektronické vyzvánění.

Opatrně za sebou zavřel. Zvuky ulice zůstaly venku.

Obklopilo ho ticho, jeho kroky tlumil vysoký berberský koberec. Nikde nikdo. V zadní části obchodu zahlédl otevřené dveře. Procházelo se jimi do malé obezděné zahrádky. Povšiml si dalších dveří.

Kincaid si se zájmem prohlížel místnost. Obrazy byly velkoryse rozvěšené na stěnách. Většinou se jednalo o

akvarely s motivem řeky. Jejich stáří odhadl na konec devatenáctého a začátek dvacátého století.

Veprostřed stála na podstavci bronzová socha, elegantní přikrčená kočka. Kincaid přejel rukou po chladném kovu a vzpomněl si na Sida. Dohodl se se sousedem, majorem Keithem, že se o kocoura v jeho nepřítomnosti postará.

Major se sice tvářil, že kočky nenávidí, ale o Sida pečoval s toutéž mrzoutskou něžností, kterou projevoval i bývalé Sidově majitelce. Kincaid si říkal, že Sid představuje pro majora i pro něj živoucí spojení s přítelkyní, o niž oba přišli.

Vedle dveří do zahrady stál stolek. Věci na něm ostře kontrastovaly se střídmou uhlazeností galerie. Kincaid zběžně přelétl nahromaděné papíry a přešel do další, mnohem menší místnosti, do níž se scházelo po jednom schůdku.

Zatajil dech. Obraz na stěně proti němu byl dlouhý úzký obdélník, zhruba metr dlouhý a třicet centimetrů vysoký.

Osvětlovala ho lampička nad ním. Na obrazu byla dívka v tričku a džínách. Ležela na zádech na louce, oči zavřené, kaštanové vlasy schované pod kloboukem a vedle ní stál na trávě košík se zralými jablky. Pár plodů leželo na otevřené knížce.

Jednoduché uspořádání, přesné a podrobné téměř jako fotografie, ale z obrazu vyzařovalo teplo a hloubka, kterou není možné fotoaparátem zachytit. Na tváři ženy otočené ke

slunci bylo téměř patrné, jak příjemně ji hladí hřejivé slunce.

Působila spokojeně a vesele.

Vedle obrazu visela další díla od téhož autora. Byly to portréty a krajiny týchž živých barev a stejné intenzity světla. Kincaid si je fascinovaně prohlížel, malby se ho hluboce dotýkaly, jako by takovou ryzí krásu a dokonalost nikdy neměl na dosah. Ve světě obrazů by se mohl ocitnout pouze jako Alenka: prošel by rámem a vstoupil do umělcova světa.

Sklonil se a luštil nečitelný podpis. Náhle se za ním ozvalo: „Jsou krásné, že?“

Kincaid se lekl. Narovnal se a otočil. U druhých dveří stál muž. Slunce ozařovalo zahradu za ním, on sám byl ve stínu. Vesel do místnosti. Konečně si ho Kincaid mohl lépe prohlédnout, byl vysoký, štíhlý, měl jemné rysy, husté prošedivělé vlasy, obyčejný svetr i kalhoty a také brýle, které mu dodávaly vzhled účetního.

Kincaid chtěl něco říct, ale rozezněl se zvonek u dveří.

Vstoupil mladík. Jeho bílá tvář vůbec neladila s pohřebně černým oblekem, odbarvenými vlasy a velkými, oprýskanými deskami, které nesl pod paží. Kdyby se netvářil tak úpěnlivě, byl by k smíchu. Kincaid kývl na Trevora Simonse, na muže, který přišel ze zahrady, a pobídl ho: „Beze všeho si vyřiďte, co potřebujete. Nikam nespěchám.“

Ke Kincaidovu překvapení si Simons podrobně prohlédl mladíkovu nabídku. Po několika minutách zavrtěl hlavou, vrátil malby do desek a oznámil mladíkovi adresu jiné galerie, kde by mohli mít o jeho tvorbu zájem. „Problém je v tom,“ otočil se Simons ke Kincaidovi, když se za mladíkem se zazvoněním zavřely dveře, „že neumí malovat. Je to hrozná škoda. V šedesátých letech přestali na uměleckých školách vyučovat malování, ale neměli to dělat. Všichni chtějí být malíři, ale nikdo jim neřekne, že nenajdou práci.

Vyjdou ze školy jako tenhle nanicovatý chlápek.“ Kývl hlavou směrem k ulici. „Nosí své výtvory z galerie do galerie jako podomní obchodníci. Viděl jste sám, že je to celkem slušný kýč bez špetky originality. S trochou štěstí bude smažit hranolky v rychlém občerstvení anebo jezdit s dodávkou.“

„Choval jste se k němu pěkně,“ ocenil Kincaid.

„Člověk musí mít trochu soucit, nemyslíte? Nemůžou za to, že se chovají arogantně, a to jak při malování, tak v běžném životě.“ Mávl rukou. „Už jsem toho namluvil dost.

Co byste potřeboval?“

Kincaid ukázal na akvarely ve druhé místnosti. „Ty –“

„Á, to je výjimka,“ skočil mu Simons s úsměvem do řeči. „V mnoha ohledech. Vypracovala se sama, což ji patrně zachránilo, a dokázala to na výbornou. Nemyslím tyhle obrazy,“ dodal rychle, „ačkoli doufám, že i s nimi prorazí. Měl jsem na mysli malby, které nám dodává na

zakázku. Má práci nasmlouvanou na dva roky dopředu. Pro umělce, který je komerčně úspěšný, je velice náročné najít čas na tvořivou práci, takže tahle výstava pro ni znamená strašně moc.“

Kincaid tušil, kdo je ta žena, přesto se Simonse zeptal: „Jak se ta umělkyně jmenuje?“

Trevor Simons se zatvářil zmateně. „Julia Swannová.

Myslel jsem si, že to víte.“

„Ale…“ Kincaid si snažil dát dohromady dokonalé, avšak citově odtažité květinky a ty intenzivně živé obrazy. V

technice i provedení dokázal najít jisté podobnosti, výsledek přesto byl zcela jiný. Připadal si jako hlupák. Moc nevěděl, jak z té šlamastyky ven. „Víte, asi bych měl odejít, znovu vejít a říct vám, proč jsem tady. Jmenuji se Duncan Kincaid,“ oznámil mu a z kapsy vyndal služební průkaz.

„Přišel jsem si s vámi promluvit o Julii Swannové.“

Trevor Simons těkal pohledem ze služebního průkazu na Kincaida a pronesl poněkud nepřítomně: „Vypadá to jako průkazka do knihovny. Vždycky jsem si říkal, jaké ty průkazy asi jsou, zatím jsem je viděl jen v televizi.“

Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Nechápu to. Vím, že Conova smrt byla pro všechny šok, ale předpokládal jsem, že šlo o nehodu. Proč sem přijel Scotland Yard? A proč přicházíte za mnou?“

„Policie v Thames Valley od počátku přistupovala k jeho smrti jako k potenciální vraždě. O naši spolupráci požádala na podnět sira Geralda Ashertona.“

Kincaid mu to sdělil jako fakt, ale Simons tázavě zvedl obočí a pronesl: „Aha.“

„Opravdu,“ potvrdil Kincaid svá předchozí slova. Když se setkali pohledem, prolétlo mu hlavou, že by se za jiných okolností mohli spřátelit.

„Jak s tím souvisím já?“ zeptal se Simons znovu. „Snad si nemyslíte, že Julia má něco společného s Conovou smrtí?“

„Byl jste s ní ve čtvrtek večer?“ zeptal se ho poněkud ostře, i když se mu zdálo, že úžas v Simonsově hlase je nehraný.

Simons se nenechal vyvést z míry. Opřel se zády o stůl a založil paže na prsou. „Víceméně ano. Bylo nás tu docela hodně, každý se bavil s každým.“ Ukázal na dvě místnosti.

„Byli jsme tu namačkaní jako sardinky. Předpokládám, že si Julia odskočila na záchod nebo na cigaretu a já si toho nevšiml, ale byla pryč sotva pár minut.“

„V kolik hodin jste galerii zavřel?“

„Kolem desáté. Hosté vypili a snědli všechno, co bylo na stolech, a nechali tu hromadu odpadků. Poslední horlivé hosty jsme museli zdvořile vyprovodit.“

„My?“

„Julia mi pomáhala s úklidem.“

„A pak?“

Trevor Simons poprvé uhnul pohledem. Váhavě se podíval na Kincaida. „Je mi jasné, že jste s Julií už mluvil.

Řekla vám, že tady strávila noc? Doufám, že nebyla tak hloupá, aby chránila moji čest.“ Simons se odmlčel, ale než mohl Kincaid cokoli říct, pokračoval: „Každopádně je to pravda, byla u mě v bytě a odešla až brzy ráno. Byl to takový malý pokus o takt,“ dodal se smutným úsměvem.

„Předtím nikam neodešla?“

„Toho bych si nejspíš všiml,“ odpověděl opět s úsměvem, tentokrát již pobaveným. Rychle se vzpamatoval a vážně dodal: „Pane Kincaide, takovéhle věci obyčejně nedělám. Jsem ženatý a mám dvě dospívající dcery. Nechci ublížit rodině. Vím,“ dodal spěšně, jako by se bál, aby ho Kincaid nepřerušil, „že jsem měl důsledky zvážit předem, ale na to člověk v takovou chvíli nemá pomyšlení, to určitě znáte.“

„Neznám,“ odtušil Kincaid neutrálním tónem.

Přemýšlel nad tím, jestli zvažování důsledků něčemu pomůže. Vzpomněl si na svou bývalou manželku. Světlé rovné vlasy zakrývaly její zničený výraz. Zvážila Vic důsledky svého počínání?

„Vy tedy bydlíte jinde?“ zeptal se, aby přerušil tok myšlenek. Ukázal na dveře do zahrady.

„Ano, v Sonningu. Je to kousek proti proudu. Byt patřil k nemovitosti, kterou jsem koupil kvůli galerii. Obvykle ho

využívám jako ateliér. Někdy tu přespím, když maluju nebo pořádám vernisáž.“

„Vy malujete?“ zeptal se Kincaid trochu překvapeně.

Simons se hořce pousmál. „Myslíte si, že jsem praktický člověk, pane Kincaide? Nebo podle vás řeším život kompromisem? Řekněte mi, co vám běží hlavou.“ Jeho otázka byla řečnická, protože navázal: „Když jsem dokončil uměleckou školu, pochopil jsem, že nejsem moc dobrý.

Prostě jsem neměl tu jedinečnou kombinaci talentu a štěstí.

A tak jsem vzal nějaké rodinné peníze a koupil galerii.

Přišlo mi ironické, že Juliina vernisáž současně oslavila pětadvacátý rok mého působení v téhle galerii.“

Kincaid neměl v úmyslu dopustit, aby se téma jejich hovoru stočilo jinam, ačkoli vytušil, že jeho zvědavost je spíš osobni než profesionální. „Neodpověděl jste mi na otázku.“

„Ano, maluju a vadí mi, když se o mně říká, že jsem ‚místní malíř‘, protože jsem spíš ‚malíř místních motivů‘.

Malý rozdíl, ale přece,“ dodal uštěpačně. „Chovám se jako hlupák, viďte?“

„Co malujete?“ zeptal se Kincaid a prohlížel si obrazy na stěnách malé místnosti.

Simons následoval jeho pohled. Usmál se. „Někdy tady vystavím i své práce, ale teď tu nic není. Musel jsem udělat místo pro Juliiny obrazy. Upřímně řečeno, mám věci, které se prodávají líp než ty moje. Maluju přírodu kolem Temže.

Používám olejové barvy, protože jsem se ještě tolik nevypracoval, abych se pustil do akvarelů. Jednou to určitě přijde.“

„Proto jsou Juliiny obrazy tak náročné?“ zeptal se Kincaid a zadíval se na Juliin obraz osvícený lampičkou.

Došlo mu, že se mu předtím záměrně vyhýbal. Obraz ho totiž přitahoval. Jednak ho fascinovalo, že zná autorku, jednak to pro něj byla velká neznámá. „Vždycky jsem si říkal, že se člověk prostě rozhodne pro olejové nebo vodové barvy podle nálady.“

„Vodové barvy jsou mnohem náročnější,“ objasnil mu Simons trpělivě. „Při malování olejovými barvami můžete udělat chyb, kolik chcete, protože se snadno zakryjí. Čím víc, tím pestřejší obraz. Vodové barvy vyžadují sebejistotu, možná i jistou dávku drzosti. Prostě se to musí podařit hned na první pokus.“

Kincaid se zadíval na Juliiny obrazy s novou úctou.

„Říkal jste, že se učila sama. Proč se svým talentem neabsolvovala uměleckou školu?“

Simons pokrčil rameny. „Myslím si, že ji rodiče nebrali vážně. Hudebníci bývají jednostranně zaměření. V tomhle ohledu jsou vyhraněnější než zrakově orientovaní umělci.

Pro hudebníky existuje pouze hudba. Jedí, spí i dýchají pro hudbu. Sir Gerald a paní Stoweová jsou podle mě stejní.

Juliino malování považovali za zábavné čmárání.“ Sestoupil do zadní místnosti a přešel k velkému obrazu. Zaujatě se na

něj zadíval. „Ať byl důvod jejího samostudia jakýkoli, umožnilo jí, aby se rozvinula po svém. Nikdo ji netlačil k průměrnosti.“

„Mezi vámi je zvláštní vztah, že?“ prohodil Kincaid a sledoval Simonse. Stál před obrazem, jako by ho chtěl chránit. „Obdivujete ji, platí pro vás, že ji současně nenávidíte?“

Simons odpověděl až za chvíli. Nadále stál ke Kincaidovi zády. „Možná. Copak můžeme nezávidět lidem, kteří byli obdařeni bohem, byť na kratičkou chvíli?“ Otočil se a upřel hnědé oči na Kincaida. „Přesto vedu hezký život.“

„Proč jste ho ohrozil?“ zeptal se Kincaid citlivě.

„Manželku, rodinu… Možná i podnikání?“

„Neměl jsem to v úmyslu. Nikdy.“ Hořce se zasmál.

„Slavná poslední slova, Neměl jsem to v úmyslu. Prostě to bylo… To je Julia.“

„Co dalšího jste neplánoval, Trevore? Jak daleko vás ta ztráta soudnosti dovedla?“

„Vy si myslíte, že jsem zabil Connora? Já?“ užasl Simons. Obočí mu vystřelilo až nad obroučky brýlí. Opět se zasmál. „Na hříchy takového kalibru nemám, pane Kincaide.

Proč by mi měl ten otrapa vadit? Julia si ho vychutnala do posledního kousíčku a dala od něj ruce pryč.“

Kincaid se usmál. „Výstižně řečeno. Udělá totéž s vámi?“

„Nejspíš ano, nikdy jsem si nenamlouval, že by se mnou udělala výjimku.“

Kincaid odstrčil hromádku papírů, posadil se na roh stolu a natáhl nohy. „Znal jste Connora Swanna dobře?“

Simons strčil ruce do kapes a přešlápl, jako by si nebyl jist sám sebou. „Ani ne, párkrát jsme spolu mluvili. Než spolu přestali žít, tak sem s ní občas zašel.“

„Myslíte, že na vás žárlil?“

„Con a žárlit? To je směšné. Dodnes nechápu, proč se s ním zahazovala tak dlouho.“

Před výlohou se zastavila nějaká žena a zadívala se na vystavený obraz. Podobně to udělalo několik dalších lidí po tu dobu, co byl Kincaid v galerii. Stíny se prodlužovaly, čas ubíhal. „Nikdo nejde dovnitř,“ konstatoval Kincaid, když žena poodešla k čajovně a zmizela jim z dohledu.

„Ne, moc často ne.“ Simons ukázal na obrazy na stěnách. „Tady se nakupování na popud okamžiku neprovozuje. Na to jsou ceny příliš vysoké. Většinu zákazníků tvoří sběratelé, kteří sem chodí pravidelně. Někdy se přece jen stane, že kolemjdoucí vejde dovnitř, zamiluje se do obrazu, pak se vrátí domů a šetří třeba na hospodyni nebo na pivech, dokud nemá potřebný obnos, aby si obraz koupil.“ Usmál se. „Takoví zákazníci jsou nejlepší. Myslím ty, kteří o umění nic nevědí a nakupují z lásky. To je ryzí zájem.“

Kincaid se podíval na obraz mladé ženy na louce. Opět si prohlédl přivřené oči, pihatou tvář natočenou ke slunci a přemítal nad svými pocity. „Ano, tomu rozumím.“

Přesunul pozornost na Trevora Simonse. Navzdory svým hříchům na něj působil jako vnímavý a solidní člověk.

„Pane Simonsi, dám vám doporučení, které bych si nejspíš měl nechat pro sebe. Vyšetřování jako tohle obvykle připomíná kola na zčeřené vodě, čím déle trvá, tím je kolo větší. Na vašem místě bych zahájil prevenci důsledků.

Můžete-li, řekněte manželce o Julii. Udělejte to dřív, než se o nevěře dozví od nás.“

Kincaid zašel do čajovny a posadil se co nejblíž k oknu.

Když si naléval čaj z plechové konvičky, vytékala voda všemi možnými otvory. Hrneček se rázem ocitl v louži na ulepené plastové desce. U vedlejšího stolu zahlédl ženu, která si předtím prohlížela obraz ve výloze galerie. Bylo jí kolem padesáti, byla silná, prošedivělé vlasy bezchybně nakadeřené. V čajovně sice bylo vedro k padnutí a na oknech se dokonce tvořily obláčky z výparů, přesto na sobě měla nepromokavý kabát a pod ním silný svetr. Že by se bála, aby v čajovně nezačalo neočekávaně pršet? Zvedla hlavu. Usmál se na ni, ale žena odmítavě odhlédla stranou.

Kincaid se líně zadíval na řeku a nahmatal klíč v kapse kalhot. Gemma mu na policejní stanici v Thames Valley sehnala klíč od Connorova bytu, jeho adresu, popis majetku

i první policejní zprávy. Julia a Connor žili v bytě spolu, dokud se před rokem neodstěhovala. Kincaid si představoval, že se byt nachází nedaleko řady domů u ostrůvků, nad nimiž se sklánějí vrby. Viděl je z okna.

Napadlo ho, že Julia možná chodila do čajovny na ranní nebo odpolední kávu. Snažil si ji před sebou vybavit v černém svetru, se zapálenou cigaretou se zamračeným a soustředěným výrazem. Vstala a vyšla na ulici. Chvíli postávala před galerií, jako by váhala. Zazněl zvonek a vešla dovnitř. Ano, přesně tak ji viděl.

Kincaid zavrtěl hlavou a dopil čaj. Vstal a odnesl účtenku bezduché dívce u pokladny. Poté odešel za Juliinou představou ven na ulici.

Vydal se k řece a střídavě pozoroval řeku po levici a bytové domy po pravici. Překvapilo ho, že domy v atraktivní lokalitě u řeky nejsou luxusnější. Jedna z budov byla postavená v neogeorgiánském stylu, druhá v tudorovském.

Oba domy byly docela ošuntělé, připomínaly mu vdovy po zámožných mužích, které chodí ve špinavých zástěrách.

Zahrady byly zarostlé s neudržovanými stromy, na barvě jim dodávaly pouze tmavě červené uschlé květy rozchodníku a nějaká ta světle modrá astra. Vždyť je listopad, připomněl si.

Zadíval se na klidnou hladinu řeky. Dokonce i stánek nabízející výlety na parníku a pronájem lodí měl zavřené okenice a nikdo v něm nebyl.

Silnice se zužovala. Bytové domy ustoupily nižším budovám a tu a tam i rodinnému domu. Řeka více splývala s okolní krajinou. Došel k vysokému černému plotu z tepaného železa. Podle popisu, který měl v kapse, poznal, že je na místě. Chytil se dvou hrotů a nakoukl skrz plot.

Keramická pamětní deska zasazená do zdi nejbližší budovy ho informovala, že byty byly vystavěné teprve nedávno, takže Julia a Connor možná patřili k prvním obyvatelům.

Bytové domy vypadaly jako doky pro lodě. Zdi tvořily nenápadně červené cihly, okna byla výrazně orámovaná bílou barvou. Zábradlí a štíty byly rovněž bílé, tu a tam ozdobené zlatou. Kincaidovi připadaly poněkud přeplácané, ale docela příjemně, protože zapadaly do prostředí a současně ladily s okolními budovami. Domníval se, podobně jako princ Charles, že moderní architektura má na krajinu zhoubný vliv.

Prokličkoval mezi zaparkovanými loděmi a přívěsy, prošel podél plotu a našel branku. Do bytů se vcházelo udržovanou zahradou. Každá bytová jednotka byla trochu jiná. Connorův byt objevil snadno. Byl třípodlažní a nacházel se v budově stojící na vysokých podpěrách.

Najednou mu připadalo, že se chová jako zloděj vyhlížející kořist. Vylovil z kapsy klíč a zasunul ho do zámku. Nikdo si ho nevšímal.

Předpokládal, že se ocitne v kombinaci černé a bílé.

Byla by to nelogická volba, usoudil, když si vzpomněl na barvy Juliiných obrazů. V bytě převládaly jemné pastelové odstíny, které připomínaly středozemní atmosféru.

Zdi byly světle žluté, podlaha v cihlové barvě. Obývací pokoj byl zařízený běžným nábytkem. Dlážděnou podlahu zdobil marocký koberec s třásněmi. Na dlážděné plošince u stěny stála smaltovaná kamna na dřevo. Na malém malovaném stolku před pohovkou byla rozložená šachovnice. Hrál Connor šachy, nebo je to jen dekorace?

napadlo Kincaida.

Přes opěradlo křesla byla přehozená zmačkaná sportovní bunda. Z pohovky se na zem svezl stoh novin.

Zpod konferenčního stolku vykukovaly lodní boty. Mužské věci v bytě působily podivně, jako by se vetřely do ryze ženského světa. Kincaid přejel prstem po desce stolku. Byla zaprášená. Otřel si prst o nohavici. Connor Swann si na uklízení zjevně nepotrpěl.

Kincaid přešel do kuchyně sousedící s obývákem, z něhož byl výhled na řeku. V kuchyni nebylo okno, ale na rozdíl od obývacího pokoje se pyšnila čistotou: Na poličkách byly vzorně vyrovnané konvičky s olivovým olejem, barevné lahvičky s octem; skříňky vyrobené z dubu, pracovní deska byla žlutá. Na poličce kousek od sporáku byly vyrovnané kuchařky. Julia Childová, četl Kincaid, Umění vaření, Italská kuchyně, La Cucina Fresca. Nabídka kuchařek byla pestrá, některé knihy obsahovaly tak

nádherné barevné fotografie, až z nich dostával hlad. Na další otevřené polici si všiml skleněných nádob s těstovinami.

Otevřel lednici. Obsahovala nepřeberné množství přísad a dochucovadel; sýry, vajíčka a mléko. V mrazáku byly úhledně zabalené a popsané balíčky masa a kuřat, bochník francouzského chleba a několik plastových nádobek s něčím, co Kincaid odhadoval na domácí polévku. Na listu poznámkového bloku pod telefonem byl začátek nákupního seznamů: lilek, rajčatový protlak, červený salát, hrušky.

Popis Connora Swanna v něm nevzbudil dojem, že patřil ke zručným a nadšeným kuchařům. Nakonec usoudil, že by se nejspíš neuchýlil ani k ohřívání mražených jídel v mikrovlnce.

V prvním patře byla ložnice a koupelna v témže odstínu žluté jako obývák. Vešel i do malé místnosti, která sloužila patrně jako kancelář nebo pracovna. Vydal se do druhého patra.

Bylo vyhrazené pro Juliin ateliér. Širokými okny proudilo do místnosti podvečerní světlo. Nad korunami vrb zahlédl klikatící se Temži. Uprostřed místnosti stál prázdný stůl, u zdi stál starší stolek se skicáky a také dřevěná bedýnka s téměř vypotřebovanými tubami barev. Kincaid byl zvědavý a začal se jimi probírat. Netušil, že se profesionální vodové barvy dodávají v tubách. Windsorská červeň. Šarlatový lak. Ultramarínově modrá. Názvy barev

mu zněly jako poezie, ale na prstech po nich zůstával jemný prach. Místnost působila prázdně. Bylo zřejmé, že ji nikdo nevyužívá.

Pomalu se vracel dolů, ještě se zastavil u ložnice. Postel byla ustlaná pouze zběžně, přes židli byly přehozené kalhoty. Pásek visel dolů.

V bytě vládla atmosféra nečekaně přerušeného života.

Connor Swann se chystal na nákup, uvařit večeři, přečíst noviny, vyčistit si zuby a zavrtat se pod modrožlutou přikrývku. Kincaid si uvědomil, že dokud nepochopí, jaký byl Connor Swann, má pramalou naději, že zjistí, kdo ho zavraždil. Došlo mu, že všechny dosavadní informace a dojmy ohledně Swanna získal prostřednictvím Julie, jejích rodičů a tety.

Koneckonců se nacházel dokonce i v Juliině bytě.

Každá místnost nesla její stopy. Kromě kuchyně se Connor do výzdoby a uspořádání nezapojoval. Proč vlastně Julia odešla z vlastního bytu? Mohla přece požívat všech jeho výhod. Kapitán pevnosti by také jen tak neodešel.

Kincaid se vydal do pracovny. Byla vybavená pouze stolem a židlí, z níž bylo vidět z okna, a křeslem s vysokou opěrkou, vedle něhož stála lampa. Posadil se na židli, rozsvítil stolní lampičku se zeleným stínidlem a začal se probírat změtí na stole.

Jako první mu přišel pod ruku diář vázaný v kůži.

Nalistoval leden a pomalu pokračoval dál. Nejdůležitější

záznamy majitele diáře se týkaly závodů koní, Epsom, Cheltenham, Newmarket… Všechny názvy se měsíc co měsíc pravidelně střídaly. U některých byly dopsané časy, za jinými byl pouze vykřičník. Že by úspěšná sázka?

Vrátil se k lednu a pročítal záznamy podrobněji. Mezi závody nacházel další poznámky a lépe z nich poznával životní styl Connora Swanna. Polední schůzky v restauraci, večeře; setkání v barech. Poznámky zpravidla doprovázelo jméno a čas. Často se vyskytoval i název Rudý lev. Do háje, hlesl Kincaid v duchu, ten chlap vedl ale hektický společenský život. A aby to nebylo ani trochu jednoduché, Rudý lev se hojně používal jako název restaurací i hotelů, člověk ho slyšel tak často jako v Yorkshiru slovo ovce.

Usoudil, že z logického hlediska by měl začít v luxusním starším hotelu v Henley, hned vedle kostela.

Často narážel na poznámky o golfových utkáních, stručnou větu Sejít se s J. , po níž následovala pomlčka a různá jména. Některá představovala spíš šifry, například Tyler Trubka, Země koberců. Evidentně se jednalo o obchodní záležitosti. Kincaidovi začínalo docházet, že se nedívá pouze na společenské schůzky, nýbrž i na řadu obchodních setkání, k nimž patřila zábava pro klienty.

Kincaid předtím vyvodil, že Connor žil z peněz Ashertonových, a ani policejní zprávy z Thames Valley ho nedovedly k jinému názoru. Možná to bylo jinak. Zavřel diář a začal se probírat dalšími věcmi. Najednou ho něco

napadlo a znovu otevřel diář. Oběd v J. N. , objevovalo se pravidelně každý čtvrtek.

Hromada pokračovala běžnými účty za provoz domácnosti, účtenkami ze sázkových kanceláří, brožurami o koních, výroční zprávou jedné firmy z Readingu a aukčním katalogem. Kincaid pokrčil rameny. Zatím nic neobjevil.

Pokračoval tedy dál. Našel sponky, nůž na otevírání obálek, hrnek s nápisem Festival umění v Henley, z něhož trčely propagační propisky.

V zásuvce na levé straně stolu zahlédl účetní knihu.

Zběžně přelétl položky. Týkaly se běžných měsíčních plateb a také pravidelné úhrady označené jako Blackwell, Gillock a Frye. Že by to byla právnická firma? napadlo Kincaida.

Začínal se tvořit zajímavý vzorec. Vrátil se na začátek účetní knihy a kontroloval výdaje. První šek, který byl po každém vkladu vypsaný na onu tajemnou firmu, byl adresovaný jakémusi K. Hicksovi. Částka sice nebyla totožná s předchozí platbou, přesto byla vysoká.

Kincaid se natolik ponořil do úvah, až mu chvíli trvalo, než si uvědomil, že dole něco cvaklo. Zvedl hlavu. Mezitím se setmělo. Podíval se z okna. Na pozadí fialové oblohy se rýsovaly temné obrysy vrb.

Zvuk se opakoval. Zaslechl hlasitější cvaknutí než předtím. Pak něco vrzlo. Kincaid vstal a potichu vyšel na chodbu. Chvilku poslouchal a pak opatrně, ale co nejrychleji seběhl ze schodů. Když byl na posledním schodu, v

obývacím pokoji se rozsvítilo. Zastavil se a naslouchal.

Nakoukl za roh.

Stála u vchodových dveří s rukou na vypínači. Ve světle stolních lampiček viděl, že má na sobě těsné džíny, chlupatý růžový svetr pletený tak volným vzorem, až prosvítala podprsenka. Měla boty na nehorázně vysokých podpatcích, světlé vlasy splývaly v oddělených, neupravených pramenech. Jasně viděl, že rychle dýchá. Byla nervózní.

„Dobrý večer,“ pozdravil ji a pokusil se o úsměv.

Zalapala po dechu. „Do háje, co tady děláte?“ vykřikla.

Kapitola 5

Gemma automaticky natáhla paži a přejela rukou po druhé polovině manželské postele. Byla prázdná. Otevřela oči. Matné sedavé světlo osvětlovalo druhou část místnosti.

Probrala se. Nový byt. Bez manžela. Jak jinak, že.

Posadila se a opřela se zády o polštář. Z tváře odhrnula pramen vlasů. Po rozchodu s Robem se jí o něm zdálo celé měsíce, než ty sny přešly. Myslela si, že se jich zbavila nadobro.

Automatické ovládání zapnulo ústřední topení. V

radiátorech se začínala probouzet horká voda. Lekla se, proč nezvonil budík. S úlevou vydechla. Byla neděle. Znovu se zavrtala pod přikrývku a zavřela oči. Užívala si přepych lenošení, které zná každý, kdo se probudí brzy a uvědomí si, že ještě nemusí vstávat.

Spánek se však nenechal znovu přivábit. Vzpomněla si na rozhovor, který si domluvila na dopoledne v divadle Coliseum. Pořád na něj musela myslet. Nakonec se vzdala, vystrčila nohy zpod peřiny, přehoupla je přes okraj postele a

vstala. Opera jí připadala jako první místo, kde by měla začít prověřovat alibi sira Geralda. Začala se na nový den těšit.

Jakmile se prsty dotkla studené podlahy, ucukla leknutím. Oblékla si župan a spěchala pro pantofle. Než se Toby probudí, uvaří kávu a promyslí si, jak zorganizuje den.

Za pár minut se byt začal příjemně ohřívat. Gemma seděla u černého stolu s výhledem na zahradu, v rukou držela hrnek a přemýšlela nad tím, jestli je normální.

Prodala dům v Leytonu, třípokojový, řadový, se zahradou; symbol Robových nerealistických plánů pro jejich manželství, celý z cihel a oblázků. Původně chtěla koupit byt ve Wansteadu, ale nakonec si pronajala… tenhle.

Pobaveně se rozhlédla po jídelně.

Realitní agentka naléhala: „Paní Jamesová, jen se na ten byt pojďte podívat, za to nic nedáte. Vím, že nic podobného nehledáte, ale tenhle byt prostě musíte vidět.“ Gemma tedy šla, prohlédla si byt a podepsala se na tečkovanou řádku.

Stala se z ní překvapená nájemnice bytu, který vznikl přestavbou garáže za viktoriánským domem v klidné ulici v Islingtonu, lemované stromy. Zaskočil ji samotný dům. Stál mezi dvěma nejelegantnějšími georgiánskými budovami, ale své místo si držel se sebejistotou a ladností.

Garáž stála samostatně, byla umístěná o něco níž než zahrada, takže okna pod stropem, která tvořila celou jednu stěnu bytu, se zvenku ocitala na úrovni chodníčků. Majitelé,

oba psychologové, zrekonstruovali garáž ve stylu, který realitní makléřka označila za „japonský minimalismus“.

Gemma se při té vzpomínce málem nahlas rozesmála.

Ona sama by mohla vyprávět o „minimalistickém životě“.

Byt tvořila prakticky jen jedna místnost, zařízená lehkou japonskou matrací a elegantním, moderním nábytkem. Ke stěně naproti posteli byly přistavěné dvě místnůstky: kuchyňka a koupelna. Komoru s oknem přebudovala na Tobyho pokojíček. Nový byt jí sice nedopřával příliš soukromí, ale soukromí matky s malým dítětem beztak byla zanedbatelná položka. Gemma si stejně nedokázala představit, že by se měla v dohledné době začít s někým dělit o postel.

Svůj nábytek a většinu věcí převezla do skladu pekárny, která patřila rodičům v Leytonu a sídlila na hlavní třídě.

Matka zavrtěla rudými kudrnami a povzdychla si: „Gemmo, Gemmo, na co jsi přitom myslela?“

Na tichou ulici se stromy a parkem na konci. Na udržovanou zahradu obklopenou zdmi se zajímavými úkryty a prolézačkami pro syna. Na klidné místo s nečekanými možnostmi. Gemma odpověděla jen: „Líbí se mi tam? Mám odtamtud i blíž do práce.“ Stejně tušila, že ji matka nepochopí.

Připadala si jako znovuzrozená. Přestěhovala pouze základní věci a užívala si klidu v černošedé jednoduchosti.

Tedy až do dnešního rána. Zamračila se a přemítala nad tím,

proč je taková neklidná. Před vnitřním zrakem se znovu objevil dvanáctiletý Matthew Asherton.

Vstala, do topinkovače na stole vložila dva plátky chleba a šla dát Tobymu pusu, aby ho probudila.

Odvezla Tobyho k matce a vydala se metrem na Charing Cross. Vítr vyprovokovaný odjíždějícím vlakem jí zamotal sukni kolem lýtek. Přitiskla si klopy kabátku k tělu.

Ze stanice metra zamířila do prodejní pasáže za kostelem svatého Martina. Obešla kostelní budovu a ocitla se v ulici St. Martin’s Lane. Venku nebylo o nic lépe než pod zemí.

Foukal severák, rozmetával prach i papírky a zanechával za sebou prašné víry.

Klouby prstů si promnula oči a několikrát zamrkala, aby lépe zaostřila. Rozhlédla se. Přímo před ní byla na rohu restaurace Chandos Pub a za ním se tyčila svislá upoutávka, černá písmena na bílém podkladu: London Coliseum. Štít zdobily modrobílé proužky s trojicí písmen ENO. Zaklonila hlavu. Na modrém nebi zářila bílá zdobená kupole. U

vrcholu budovy nemohla přehlédnout bílý, byť poměrně nenápadný nápis English National Opera, Anglická národní opera. Předpokládala, že v noci bývá osvětlený.

Paměť si na něco vzpomněla a Gemma si vybavila, že na tom místě už byla. Kdysi se s Robem vydali do nedalekého divadla Albury a pak se zastavili na skleničku v Chandosu. Byla teplá noc, a tak si sedli na zahrádku, aby

unikli zakouřené restauraci. Gemma popíjela gin a pozorovala návštěvníky opery, jak odcházejí domů. Živě gestikulovali rukama, povídali si, sdíleli své zážitky. „Mohlo by to být fajn,“ pronesla zamyšleně.

Usmál se tím svým typicky přezíravým způsobem a začal si ji dobírat: „Mám poslouchat stádo krav v praštěných kostýmech, jak si div nevykřičí plíce? Nebuď hloupá, Gem.“

Gemma se tomu usmála. Připomněla se jí fotografie Caroline Stoweové. Kdyby se s ní Rob setkal tváří v tvář, byl by z toho paf. Kráva, prohlásil by. Nemá nejmenší tušení, o co se připravil.

Vešla do foyer. Připadalo jí, jako by vstupovala do velkolepého světa pohádek. Zamrazilo ji očekáváním. Přešla k recepčnímu pultu a statné prošedivělé ženě oznámila: „Jdu za Alison Douglasovou, asistentkou ředitele orchestru. Mám s ní domluvenou schůzku.“

„Musíte to vzít zadem, slečno,“ oznámila jí recepční příkře, ale ne protivně. Prstem obkroužila kolečko.

„Obejděte budovu. Jsou to dveře hned za skladem.“

Gemma si připadala hloupě. Vyšla z elegantního prozlaceného a prohřátého foyer a vydala se daným směrem.

Ocitla se v úzké uličce, která sloužila jako příjezdová cesta pro zásobovatele restaurací, hostinců a také opery. Vchod do Colisea poznala jen podle loga ENO kousek ode dveří. Do budovy se vcházelo po betonových schodech, z nichž se

loupala barva. Gemma vyšla nahoru, otevřela dveře a se zájmem se rozhlédla po vstupním prostoru. Překvapilo ji, že na podlaze je jen linoleum.

Nalevo od ní seděl vrátný ve skleněné kukani. Před sebou zahlédla další dveře. Předpokládala, že se jimi vchází do operní svatyně. Představila se vrátnému. S úsměvem jí podal desky, na nichž byl připevněný papír s kolonkami.

Gemma se podepsala. Vrátný byl mladý, měl pihatou tvář a hnědé vlasy, které jí připomínaly indiánský účes zvaný mohawk. Gemma si mladíka zvědavě prohlédla. Měl propíchnuté uši, ale bez náušnic. Vyvodila si, že se kvůli práci snaží.

„Hned slečně Alison zavolám,“ oznámil jí a podal jí visačku. Zvedl sluchátko a něco do něj nesrozumitelně zamumlal. „Za chvíli pro vás přijde,“ sdělil Gemmě.

Gemmu napadlo, že by se ho mohla zeptat, jestli měl ve čtvrtek službu. Jeho přátelský úsměv přímo vyzýval k přátelskému popovídání, ale nakonec se rozhodla, že s vyptáváním počká, až bude mít víc času.

Nedaleko od nich se ozvaly kostelní zvony. „To je Svatý Martin?“ zeptala se.

Přikývl a podíval se na nástěnné hodiny za sebou.

„Jedenáct na vteřinu přesně. Klidně byste si mohla podle nich řídit hodinky.“

Zajímalo by ji, jestli je v jedenáct hodin mše, nebo zda kostel zvoní pouze pro turisty.

Překvapilo ji, že Alison Douglasová v pátek bez váhání souhlasila s nedělní schůzkou. Dohodly se na dopoledni.

„Tady jsou obchodní schůzky běžné i v neděli?“ zeptala se vrátného.

Usmál se. „V neděli pořádáme matiné. Je to jedno z našich největších lákadel, hlavně když je na programu něco tak známého jako Traviata.“

Gemma zmateně vylovila z kabelky poznámkový blok a zběžně jím zalistovala. „ Pelleas a Melisanda. Myslela jsem, že teď je na programu Pelleas a Melisanda.“

„Ve čtvrtek a v sobotu ano. Představení –“

Otevřely se dveře a přicházela k nim mladá žena.

Zamířila rovnou ke Gemmě. „Uvidíte sama,“ zašeptal vrátný. „Alison vám všechno poví.“

„Dobrý den, jsem Alison Douglasová,“ představila se žena a pevně stiskla Gemmě pravici. „Dannyho neberte vážně. Co pro vás mohu udělat?“

Gemma si letmo prohlédla její krátké světle hnědé vlasy, černý svetr a sukni, boty s vysokou podrážkou a.

podpatky. Alison byla o něco menší než Gemma, ale chybějící výšku bohatě kompenzovala aura důležitosti, která přišla s ní.

„Můžeme si promluvit? Třeba u vás v kanceláři?“

Alison zaváhala, otevřela dveře, jimiž přišla, a trhnutím hlavy dala Gemmě najevo, aby šla za ní. „Tak dobře, pojďte,“ povzdychla si. „Podívejte,“ navázala, „ani ne za tři

hodiny začíná představení a já mám plné ruce práce. Když vám nebude vadit, že budeme mluvit už cestou, klidně povídejte.“

„Dobře,“ pronesla Gemma. Vyvodila si, že lepší nabídku nedostane. Vešly do podzemního bludiště tmavozelených chodeb. Gemma neměla tušení, kde se nachází, proto dávala pozor, aby jí Alison nezmizela z dohledu. Chvíli šly nahoru, chvíli dolů, na každém druhém rohu zatočily. Gemma se čas od času zadívala na tmavě zelený koberec a říkala si, jestli by na něm rozpoznala skvrnu, kdyby musela. Zorientovala by se podle nich jako Jeníček a Mařenka podle drobků chleba? Ucítila vlhko a dezinfekční prostředek. Chtělo se jí kýchnout.

Alison se k ní otočila a chtěla něco říct. Náhle se zastavila a usmála se. Gemma nepochybovala o tom, že se jí na tváři zračí zděšení. Usoudila, že bude vděčná za každičký Alisonin projev emocí.

„Tady se nacházíme v části nepřístupné veřejnosti,“

objasnila jí a konečně se vzdala odměřeného tónu. „Tak říkáme prostorám, které nejsou na pohled nijak záživné. Pro člověka, který nikdy nebyl v zákulisí, je to docela šok, že?

Právě tahle místa jsou srdcem divadla. Bez toho –“ ukázala kolem sebe, „, by se na jevišti nic neodehrálo.“

„Kdo neví, netuší?“

„Přesně tak.“

Gemma vydedukovala, že by k Alison mohla proniknout skrz její práci. „Slečno Douglasová, mohla byste mi objasnit, co je náplní vaší práce?“

Alison se vydala dál. „Můj nadřízený, Michael Blake, a já zodpovídáme za všechny administrativní detaily provozu orchestru. My –“ Podívala se na Gemmu a zaváhala, jako by hledala jednodušší objasnění složitého problému. „Prostě musíme zařídit, aby všechno a všichni byli tam, kde mají být, a tehdy, kdy tam mají být. Někdy je to pořádně náročné. Michael teď na pár dnů odjel, takže všechno leží na mně.“

„Jednáte i s dirigenty?“ zeptala se Gemma. Využila příležitosti a začala se zjišťováním informací. Chodba se však znovu stáčela a Alison odstrčila vybledlý plyšový závěs, který jim zahrazoval cestu. Ustoupila a nechala Gemmu projít první.

Gemma se zastavila a užasle se kolem sebe rozhlédla.

Samým údivem otevřela pusu.

Alison vedle ní tlumeně podotkla: „Úžasné, viďte?

Považuju to za samozřejmost, ale jakmile se podívám na operu očima někoho jiného, připomenu si, co je to za nádheru. Coliseum je největší divadlo ve West Endu a kromě toho má největší zázemí ze všech londýnských divadel. Právě díky tomu můžeme mít na programu několik představení najednou.“

Jeskynní prostory překypovaly aktivitou. Na chodbě byly vyrovnané kulisy hned k několika představením. „Jé,“

vydechla Gemma, když zpozorovala, jak dva muži v overalech s nebývalou snadností přepravují imitaci kamenné zdi. „Aha, tak tohle měl Danny na mysli. Sir Gerald tedy ve čtvrtek a v sobotu diriguje Pellea a Melisandu a v pátek a v neděli je na programu něco jiného… Co to Danny říkal?“

„ La Traviata. Podívejte,“ pobídla ji Alison a ukázala před sebe. „Tamhle je Violettin taneční sál. S Alfredem tam zpívají svůj první duet. A tady –“ ukázala na kamennou zeď opřenou o stěnu, „je část zámku krále Arkela z Pellea.“

Mrkla na Gemmu, pak na hodinky, znovu na Gemmu a pronesla: „Není zbytí, musím něco zařídit. Co kdybyste se tu porozhlédla, já si zařídím, co potřebuju, a snad vyšetřím alespoň čtvrthodinku času. Mohly bychom skočit do kantýny.“ Na odpověď nečekala, ani nedomluvila a už spěchala pryč. Její bytelné podpatky hlučně klapaly na dřevěné podlaze.

Gemma došla k okraji jeviště a nakoukla za závěs. Před ní se rýsovalo hlediště na šikmé rovině. Bylo laděné do barokního stylu. Na kráse mu dodával modrý samet zdobený zlatem. Lustry zavěšené na vysoké klenbě kupole připomínaly zledovatělé měsíce. Představila si, jaké by to bylo, kdyby všechna místa v hledišti byla obsazená, oči diváků se upíraly jen na ni a všichni by čekali, až začne zpívat. Po zádech jí přeběhl mráz. Zachvěla se. Caroline

Stoweová vypadala sice křehce, ale když dokázala stát na jevišti a sama čelit záplavě návštěvníků opery, musela mít vnitřní sílu, která Gemmě chyběla.

Nakoukla dolů do orchestřiště a usmála se. Alespoň že sir Gerald měl kolem sebe ochranný val a mohl se k publiku otočit i zády.

Odněkud k ní dolinula hudba a melodický, táhlý ženský zpěv. Gemma se otočila a vydala se k zadní části jeviště, k zákulisí. Natahovala uši, seč mohla, ale bušení a rány kolem ní jí neumožňovaly ani určit, odkud zpěv vychází. Vůbec si nevšimla, že se Alison Douglasová vrátila, dokud ji sama neoslovila: „Viděla jste orchestřiště? Vejde se tam sto devatenáct hudebníků. Dokážete si to představit? Jeden sedí vedle druhého –“

Gemma jí položila ruku na předloktí. „Co je to za hudbu?“

„Cože?“ Alison se zaposlouchala. Nejprve se tvářila zmateně, ale pak se usmála: „Aha, tohle. To je z Lakmé.

Jasmínový duet Maliky s Lakmé v zahradě velekněze. Jedna z dívek z Traviaty bude příští měsíc zpívat Maliku v Covent Garden. Nejspíš poslouchá nahrávku a učí se roli.“ Opět se podívala na hodinky a vybídla Gemmu: „Jestli chcete, můžeme si dát v kantýně čaj.“

Hudba dozněla. Gemma následovala Alison do spleti chodeb. Bylo jí prapodivně smutno, jako by ji pohladilo

něco krásného, ale prchavého. „Ta opera,“ oslovila Alisonina záda, „má šťastný konec?“

Alison mrkla přes rameno a pobaveně se usmála.

„Jistěže ne. Lakmé se nakonec obětuje, aby zachránila svého milence.“

Kantýna byla načichlá hranolky. Gemma se posadila naproti Alison. Dostala tak silný čaj, až se bála, aby ji neskolil vysoký tlak. Snažila se na židli z ohýbaného plastu najít pohodlnou pozici. Prohlížela si lidi kolem sebe. Pili čaj, jedli sendviče, byli oblečení úplně normálně, ale když zachytila útržky jejich rozhovorů, nacházela v nich tolik hudebních a technických pojmů, že by klidně mohli mluvit cizím jazykem. Z kabelky vyndala poznámkový blok a pak se napila. Hořká pachuť taninu jí zkřivila rty. „Slečno Douglasová,“ zaměřila se na Alison, když si všimla, že se prsty dotýká ciferníku hodinek, „moc si vážím, že mi věnujete svůj čas. Nezdržím vás déle, než bude nezbytně nutné.“

„Stejně nechápu, jak bych vám mohla být užitečná.

Vím, co se stalo zeťovi sira Geralda. Příšerné, viďte?“

Zamračila se a nakrabatilo se jí čelo. Náhle vypadala neobyčejně mladě a také nejisté. Připomínala malé dítě, které se poprvé setkalo s životní pohromou. „Nechápu, co to má společného se mnou.“

Gemma nalistovala volnou stránku, sundala uzávěr z propisky a oba předměty položila vedle hrnku. „Nakolik úzce spolupracujete se sirem Geraldem?“

„O nic intenzivněji než s kterýmkoli jiným dirigentem.“

Alison se odmlčela a usmála se. „S tím rozdílem, že s ním se pracuje mnohem líp. Je to takové moje zlatíčko. Na rozdíl od některých dirigentů nikdy nezmatkuje.“

Gemma nevěděla, jestli má přiznat, že neví, jak to v opeře funguje. Rozhodla se, že bude hrát o čas. „Diriguje často?“

„Víc než všichni ostatní, kromě vedoucího orchestru.“

Alison se naklonila ke Gemmě a pokračovala šeptem: „Víte, že mu nabízeli, aby vedl orchestr, ale on odmítl? Stalo se to před mnoha lety, tehdy jsem tu samozřejmě ještě nebyla.

Namítl, že chce mít prostor pro práci s dalšími orchestry, ale podle mě v tom byly nějaké rodinné záležitosti. On i paní Stoweová začali v opeře působit ještě v době, kdy se společnost jmenovala Sadler’s Wells Opera Company. Je tedy pochopitelné, že první volba padla na sira Geralda.“

„Paní Stoweová tady stále zpívá? Myslela jsem si…

Víte, má dospělou dceru…“

Alison se zasmála. „Chtěla jste říct, že má nejlepší roky za sebou, že?“ Znovu se předklonila a důrazně, jako by učila dítě mluvit, artikulovala: „Většina sopránů se dostává na vrchol kariéry až po třicítce. Na hlasu pracují celé roky, ale když zpívají moc často nebo začnou příliš brzy, mohou o něj

přijít. Většina se pohybuje na vrcholu kariéry skoro do šedesáti a pár výjimek pokračuje i po šedesátce. Ale málo platné, když dostanou roli nějaké naivní slečinky, vypadají na jevišti směšně.“ Usmála se na Gemmu a pokračovala vážnějším tónem: „Rozhodně si nemyslím, že by se totéž mohlo stát Caroline Stoweové. Nedokážu si představit, že by ona vypadala v jakémkoli věku směšně.“

„Jak to myslíte, že ‚by se‘ totéž nemohlo stát Caroline Stoweové? Nechápu –“

„Odešla do důchodu. Před dvaceti lety, po smrti svého syna. Od té doby nezpívala pro veřejnost.“ Alison téměř šeptala. Její výraz sice byl starostlivý, ale vyprávěla jí to se skrývaným nadšením, s nímž lidé líčí neštěstí druhých.

„Přitom byla skvělá. Mohla se stát jednou z nejlepších sopranistek téhle éry.“ Alison smutně zavrtěla hlavou.

Tentokrát se zdálo, že to myslí vážně.

Gemma se naposledy napila a odstrčila hrnek. Přemítala nad Alisoninými slovy. „Proč tedy pořád používá titul, když se zpěvem přestala?“

„Patří k nejlepším učitelům zpěvu u nás, ne-li na světě.

Učila a pořád učí většinu slibných zpěváků a zpěvaček v oboru. Navíc udělala obrovský kus práce pro operu jako takovou.“ Pousmála se a dodala: „Je to velice vlivná žena.“

„To věřím,“ podotkla Gemma. Musela mít velký vliv, protože právě ona a sir Gerald přesvědčili policii, aby k vyšetřování Connorovy smrti povolala Yard. Gemma

postřehla, že se Alison nervózně napřímila, proto se pohotově zeptala: „Máte představu, v kolik hodin odešel sir Gerald ve čtvrtek z divadla?“

Alison se zamyslela, opět nakrabatila čelo. „Přesně nevím. Hned po představení jsem s ním mluvila v šatně, to bylo kolem jedenácté. Zdržela jsem se nanejvýš pět minut.

Měla jsem něco domluveného,“ dodala a sklopila oči.

„Zeptejte se Dannyho. Měl ten večer službu.“

„Nepřipadal vám sir Gerald nervózní? Nestalo se cokoli neobvyklého?“

„Ne, nic mě nenapadá –“ Alison se zarazila s rukou nad hrnkem. „Moment, něco přece. Byl tu Tommy. Znají se snad odjakživa,“ dodala na vysvětlenou, „ale po představení se tady Tommy nezdržuje, rozhodně ne v dirigentově šatně.“

Gemma cítila, že jí podstata rozhovoru nějak uniká.

„Jakou práci zastává Tommy?“ zeptala se výrazným a co nejvěcnějším tónem.

Alison se usmála. „Promiňte, nedošlo mi, že ho neznáte.

Tommy je Tommy Godwin, hlavní garderobiér. Nejde o to, že by jeho návštěva u dirigenta byla něco jako požehnání shůry, jak to bývá u některých kostýmních výtvarníků, které bych mohla jmenovat.“ Odmlčela se a protočila panenky.

„Kdykoli je v divadle, mívá plné ruce práce s kostýmy a nikam nechodí.“

„Je tady i dneska?“

„Podle mě ne. Určitě ho zastihnete zítra v LB House.“

Záhy poznala, že Gemma opět netuší, o čem mluví, protože pokračovala dřív, než se Gemma stačila na cokoli zeptat: „To je Dům Lilian Baylisové ve West Hampsteadu. Tam vyrábějí kostýmy, víte?“ Natáhla se pro Gemmin poznámkový blok. „Napíšu vám adresu a telefon.“

Gemma ji pozorovala, jak div ne školáckým rukopisem píše potřebné údaje, a něco ji napadlo. „Znala jste zetě sira Geralda, Connora Swanna?“

Alison Douglasová se zarděla. „Viděli jsme se jednou dvakrát. Občas se objevil na společenských akcích pořádaných ENO.“ Vrátila blok i propisku na místo a přejela si prsty po lemu svetru u krku.

Gemma naklonila hlavu a se zájmem si ji prohlížela.

Alison byla krásná, asi v jejím věku a byla svobodná, pokud prsteníček na levé ruce, neozdobený prstýnkem, nelhal.

„Mám tomu rozumět tak, že si k vám něco dovolil?“

„Ne, nic tím nemyslel,“ ozvala se Alison poněkud omluvně. „Znáte to, prostě klasika.“

„Plná pusa řečí a skutek utek?“

Alison pokrčila rameny. „Podle mě měl slabost pro ženy… a zároveň vám uměl namluvit, že jste výjimečná.“

Podívala se na ni. Gemma si poprvé všimla, že Alison má velké hnědé oči. „Všichni jsme to o něm věděli a propírali ho. Určitě víte, jak to chodí s drby. Tentokrát se mi ale stalo

poprvé, že jsem si myslela…“ Polkla a pomalu dodala: „Byl okouzlující. Moc mě mrzí, že zemřel.“

Zaměstnanci opery začínali odcházet. Alison se na ni podívala a ušklíbla se. Záhy se opět ponořily do tmavých zelených tunelů. Alison se omluvila a svěřila Gemmu do péče vrátného.

„Zdravím, slečno,“ pozdravil ji bodře. „Máte, co jste potřebovala?“

„Ne tak úplně.“ Gemma se na něj usmála. „Ale možná byste mi mohl pomoct vy.“ Z kabelky vytáhla služební průkaz a ukázala mu ho.

„No těpic,“ lekl se a přejel ji užaslým pohledem od hlavy k patě. „Nevypadáte jako polda.“

„Nebuďte na mě drzý, mladíku,“ napomenula ho s úsměvem. Opřela se lokty o pult u otevřeného okýnka a zvážněla. „Danny, pamatujete si, v kolik hodin odcházel sir Gerald minulý čtvrtek večer?“

„Aha, jde vám o alibi, co?“ Danny se celý rozzářil. Bylo vidět, že ho rozhovor s policistkou baví, navíc bude mít co vyprávět kamarádům.

„Nejde o rutinní postup,“ odpověděla mu a ze všech sil zachovávala vážnou tvář. „Potřebujeme zjistit, kde se v den úmrtí Connora Swanna vyskytovali všichni lidé, kteří se s ním mohli setkat.“

Danny vzal vrchní sešit z hromádky, otevřel ho úplně vzadu a otočil několik stránek zpátky. „Tady.“ Ukázal jí konkrétní místo v sešitu a natočil ho tak, aby Gemma dobře viděla. „Přesně o půlnoci. Pamatuju si to, ale myslel jsem si, že vám jde o, jak se to říká? O prokázání alibi?“

Gemma usoudila, že podpis sira Geralda je pravý, vyznačoval se volným, ale silným tahem ruky. „Danny, zůstává sir Gerald po představení vždycky tak dlouho v divadle?“

„Někdy jo.“ Znovu se podíval do sešitu. „Ten večer odešel jako poslední. Pamatuju si to, protože jsem chtěl zamknout a kvůli němu jsem musel čekat. Zdržoval mě.“

Mrkl na Gemmu. „Znáte to.“ Náhle zvážněl a zamyslel se.

„Ten večer se přece jen stalo něco divného,“ dodal váhavě.

„Sir Gerald byl… no, jak bych to řekl… Měl trošku upito.“

Gemma se neubránila překvapenému výrazu. „Cože?

Sir Gerald byl opilý?“

Danny protáhl obličej. „Já vám nic neřekl, slečno. Sir Gerald se ke každému chová hezky, není jako ostatní.“

„Už se to někdy předtím stalo?“

Danny zavrtěl hlavou. „Nepamatuju si. A to jsem tady víc než rok.“

Gemma si zběžně poznamenala Dannyho postřeh, pak blok zaklapla a zasunula do kabelky. „Děkuju vám, Danny, moc jste mi pomohl.“

Podal jí desky, aby se podepsala. Úsměv mu zmizel z tváře.

„Mějte se,“ usmála se a vydala se ke dveřím.

Danny na ni zavolal. „Ještě něco, slečno. Znáte jeho zeťáka, jak umřel?“ Ukázal prstem do sešitu, kde předtím hledal dobu odchodu sira Geralda. „Taky tu ve čtvrtek byl.“

Kapitola 6

Vajíčka, slanina, salám, rajčata, houby, co je tohle, snad ne ledvinky? Kincaid vidličkou odsunul podezřelé pochutiny na stranu. Kdyby si dal k večeři zapečené ledvinky, tak by je v jídle samozřejmě čekal, ale k snídani na něj byly trochu moc. Jinak se ale ve Vývěsním štítu vyznamenali. Prohlédl si snídani servírovanou na stole s bílým ubrusem, nechyběla porcelánová konvice a váza s růžovými a žlutými hledíky. Možná by měl být vděčný za vliv sira Geralda, napadlo ho. Kdykoli musel kvůli vyšetřování mimo město, jen zřídkakdy měl tak luxusní ubytování.

Vzhledem k tomu, že si dat se vstáváním načas, měla ranní ptáčata větší možnost výběru, ale Kincaid měl tu výhodu, že mohl jíst v jídelně sám. Za oknem pozoroval mokré a větrné ráno a užíval si nebývalý luxus klidné a bohaté snídaně. Po ulici poletovaly a točily se listy, jejich zlatavá a červenohnědá barva kontrastovala se zeleným trávníkem před kostelem. Lidé se začínali scházet na ranní

mši. Netrvalo dlouho a chodníky ke kostelu lemovala zaparkovaná auta.

Líně ho napadlo, jak je možné, že kostel v tak malé vesničce jako Fingest přitahuje tolik lidí. Co kdyby se šel taky podívat? napadlo ho. Dojedl toast s marmeládou a s plnou pusou vyběhl do patra, popadl kravatu a cestou dolů si ji narychlo uvázal.

Vešel do kostela. Sotva se postavil do poslední řady, začaly vyzvánět zvony. Cedulky ve vestibulu mu zodpověděly předchozí otázku, byl to farní kostel, mše se konaly nejen pro občany Fingestu. Mělo mu to dojít. Nejspíš žije ve městě příliš dlouho, aby myslel i na takové věci. K

téže farnosti pravděpodobně patřili Ashertonovi. Rád by se dozvěděl, kdo je zná. Možná tam někdo přišel z pouhé zvědavosti, aby spatřil členy rodiny, kterou postihlo takové neštěstí.

Ashertonovi ovšem nedorazili. Klidný průběh mše ho nakazil pohodou. V myšlenkách se vrátil k odhalení z předchozího večera.

Trvalo mu několik minut, než ženu uklidnil natolik, aby mu řekla své jméno, Sharon Doyleová. Vzala si od něj služební průkaz a důkladně ho prohlížela, jako by jí čtení dělalo velké potíže.

„Přišla jsem si pro své věci,“ oznámila mu a podala mu průkaz prudkým pohybem, jako by se bála, že ji spálí.

„Mám na ně právo. Je mi jedno, co si myslí ostatní.“

Kincaid poodstoupil až k pohovce. Posadil se na kraj.

„Někdo vám říkal, že na své věci nemáte nárok?“ zeptal se konverzačním tónem.

Sharon Doyleová založila paže na prsou. Ňadra se jí pod svetrem podstatně zvýraznila. „Ona.“

„Ona?“ opakoval po ní Kincaid. Usoudil, že bude nezbytné podstoupit test trpělivosti.

„Vždyť víte. Ona. Ta manželka. Julia“ pronesla s úšklebkem. Nenávist zjevně převládala nad strachem.

Popošla k němu, ale neposadila se. Stála s mírně rozkročenýma nohama, aby měla větší stabilitu.

„Máte klíč,“ konstatoval.

„Dal mi ho Con.“

Kincaid si prohlédl její kulatou tvář. Usoudil, že se pod nánosem líčidel a za předstíranou rázností skrývá mladá žena. „Jak jste zjistila, že Connor zemřel?“ zeptal se jí citlivě.

Upřela na něj pátravý pohled. Pevně sevřela rty a po chvíli spustila paže podél těla, povolila držení těla jako hadrová panenka, z níž se vysypala výplň. „V hospodě,“

odpověděla tak tiše, že její odpověď musel spíš vyčíst ze rtů.

„Radši se posaďte, slečno Doyleová.“

Zničeně se sesula do křesla naproti němu, jako by ona poslouchala své tělo, a ne ono ji. „Včera večer. Zašla jsem za Georgem, protože mi měl Con zavolat, ale když se neozýval, rozhodla jsem se, že půjdu ven sama. Nechtělo se mi trčet doma a čekat. Nějaký chlápek mi koupil panáka a pak jsme si povídali. Udělala jsem to Conovi naschvál.“ Při posledních slovech se jí zachvěl hlas. Polkla a navlhčila si rty špičkou jazyka. „Stálí zákazníci o tom mluvili pořád dokola. Nejprve jsem si myslela, že si ze mě dělají legraci.“

Zmlkla a sklopila zrak.

„Nakonec vás přesvědčili, že je to pravda?“

Sharon přikývla. „Přišel nějaký místní chlápek od policie. Řekli mi, abych se zeptala Jimmyho, teda jeho.“

„Udělala jste to?“ pobídl ji Kincaid k pokračování, když mlčela už docela dlouho. Netušil, co ji k tomu vedlo.

Choulila se v křesle, opět si založila paže na prsou. Kincaid ji pozorně sledoval. Postřehl, že se jí kolem úst utvořil namodralý obrys. Vzpomněl si na servírovací stolek u kamen. Vstal a přešel k němu. Vybral dvě skleničky a nalil do nich sherry z láhve ve spodní přihrádce.

Zadíval se na kamna a uvědomil si, že je v nich dříví a stačí škrtnout sirkou. Vzal krabičku zápalek ze zídky obložené kachlíčky, zapálil dříví v kamnech a počkal, dokud se oheň nerozhořel. „Hned tu bude tepleji,“ prohodil, když se vrátil k Sharon a podal jí skleničku. Bezvýrazně se na něj podívala a otupěle zvedla ruku. Sklenička se jí však

sesmekla a trochu sherry se vylilo. Vzal Sharon za ruku a narovnal jí prsty kolem nožičky sklenky. Měla je ledové. Na jeho dotyk nijak nereagovala. „Vždyť jste promrzlá na kost,“ lekl se. „Vezměte si moji bundu,“ pobídl ji, svlékl si tvídovou sportovní bundu, přehodil ji Sharon přes ramena a obešel místnost, aby našel termostat ústředního topení.

Barevné ladění místnosti, které navozovalo přímořskou atmosféru, sice působilo teple a příjemně, ale k anglickému podnebí se moc nehodilo.

„Už to bude lepší,“ prohodil, posadil se a znovu se napil. Sharon také upila. Kincaid měl pocit, že jí tváře trošku zrůžověly. „Vidíte. Na zdraví,“ řekl a pozdvihl skleničku.

„Od včerejška jste si asi užila, viďte? Je to kruté. Zeptala jste se toho policisty na Connora?“

Znovu se napila a hřbetem ruky si otřela rty. „Chtěl vědět, proč mě to zajímá. Podíval se na mě takovým pohledem, že jsem hned věděla, kolik uhodilo. Byla to pravda.“

„Odpověděla jste mu, proč to chcete vědět?“

Zavrtěla hlavou, až jí světlé kudrny poskočily ze strany na stranu. „Řekla jsem mu, že jsem ho znala, nic víc. Pak se začali dohadovat, kdo je na řadě, aby koupil pití ostatním, a já utekla zadním vchodem u záchodů.“

Její instinkty přežití fungovaly dobře i ve velkém stresu, napadlo ho. Považoval to za informaci o tom, že je zvyklá

starat se sama o sebe. „Co jste dělala pak?“ zeptal se. „Šla jste sem?“

Po dlouhé odmlce přikývla. „Celé hodiny jsem stála před domem. Příšerně jsem promrzla. Pořád jsem si myslela, že třeba… Vždyť víte.“ Přitiskla si prsty obou rukou na ústa.

Viděl, že se jí rty chvějí.

„Máte klíč,“ připomněl jí jemně. „Proč jste nešla dovnitř a nepočkala tady?“

„Nemohla jsem vědět, kdo přijde, ne? Třeba by mi někdo řekl, že na to nemám právo.“

„Dneska jste si dodala odvahy?“

„No jo, potřebuju svoje věci.“ Zahleděla se stranou a Kincaid pochopil, že jde o něco víc.

„Proč jste ještě přišla, Sharon?“

„Tomu byste nerozuměl.“

„Zkuste to.“

Pohlédla mu do očí. Zdálo se, že v nich našla důvěru, kterou potřebovala, a pokračovala: „Teď jsem nicka, chápete? Myslela jsem si, že už nebudu mít šanci být tady, prostě jen tak… S Conem jsme tu prožili hezké časy. Chtěla jsem si zavzpomínat.“

„Doufala jste, že vám Con nechá byt?“

Podívala se do skleničky a dopila několik zbývajících kapek. „To by nešlo,“ odpověděla tak tiše, až se k ní musel naklonit, aby jí rozuměl.

„Proč ne?“

„Není jeho.“

Sherry jí nerozvázalo jazyk tak, jak Kincaid doufal.

Musel z ní všechno páčit. „Čí je?“

„Její.“

„Connor bydlel v Juliině bytě?“ Připadalo mu to divné.

Proč ho odsud nevyhodila a nežila v něm sama? Proč se vrátila k rodičům? Na manžele, kteří se rozešli, to bylo podezřele přátelské chování.

Podíval se na dívku proti sobě. Možná jí Connor neřekl pravdu. Co když potřeboval pádnou výmluvu? „Proto Connor nechtěl, abyste se k němu nastěhovala?“

Pokrčila rameny. Kincaidova bunda se jí z jednoho ramena svezla. Opět se mu před očima objevil růžový svetr s nápadně vystupujícími prsy. „Tvrdil, že by to nebylo správné, když sám bydlí v cizím bytě.“

Kincaid si nedokázal spojit Connora Swanna s člověkem, který by příliš dbal na morálku, ale koneckonců byl plný překvapení, tak proč ne. Ukázal na kuchyňský kout.

„Umíte vařit?“

Podívala se na něj, jako by se zbláznil. „Pochopitelně že umím vařit, za koho mě máte?“

„Nemyslel jsem to zle, zajímalo mě, jestli jste vařila vy, nebo Connor.“

Povysunula spodní ret. „Nedovolil mi, abych na cokoli sahala, jako by tu všechno bylo posvátné nebo co. Nesnášel smažená jídla a v kuchyni odmítal vařit všechno kromě

vajec a těstovin.“ Nepřítomně si pohrávala se skleničkou.

Vstala a přešla k jídelnímu stolu. Přejela prstem po povrchu.

„Vařil pro nás oba. To pro mě žádný chlap ještě neudělal.

Odjakživa mi vařila buď máma, nebo babička, když nad tím tak přemýšlím.“ Zvedla hlavu a zadívala se na Kincaida, jako by ho viděla poprvé. „Jste ženatý?“

Zavrtěl hlavou. „Byl jsem, ale je to dávno.“

„Co se stalo?“

„Odešla. Našla si jiného.“ Pronesl ta slova s lehkostí jako naučenou odpověď. Vždyť měl léta praxe. Přesto ho zaskočilo, že i dvě krátké věty mohou obsahovat tolik zrady.

Sharon nad tím přemýšlela a pak přikývla. „Con mi připravoval večeře, vyvaroval mi jako princezně. Zapálil svíčky a tak. Vždycky chtěl, abych si sedla, a nosil mi na ochutnání. ‚Zkus tohle, Shar; zkus tamto,‘ a tak. Docela se při vaření vyřádil.“ Usmála se. „Někdy jsem si připadala jako malá holka, která si hraje na dospělou. Udělal byste tohle pro svoji přítelkyni?“

„Dělával jsem různé věci, ale obávám se, že v tomhle ohledu na Cona nemám. Moje umění vařit se omezuje na omelety a toasty se sýrem.“ Nedodal, že tvořivostí nikdy neoplýval.

Sharonin úsměv záhy vyprchal. Vrátila se ke křeslu.

Prázdná sklenička jí málem vypadla z ruky. Odložila ji na stolek. Potichu pronesla: „Nic takového už neprožiju.“

„Nepřehánějte,“ napomenul ji falešně bodrým tónem.

„Nikdy to nebude jako s Conem,“ trvala si na svém.

Pohlédla mu do očí a pokračovala: „Vím, že nejsem ženská, o kterou by se mužští rvali. Od začátku jsem si říkala, že je to moc krásné, aby to byla pravda. Připadala jsem si jako v pohádce.“ Prsty si protřela líce, jako by ji čelisti bolely z nevyplakaných slz. „V novinách se nic neobjevilo. Víte o dalších… krocích?“

„On vám nikdo z rodiny nezavolal?“

„Mně?“ užasla a do tváře se jí vrátil agresivní výraz.

„Zatraceně, kdo by mi podle vás měl volat?“ vyštěkla a pokračovala výčtem jmen: „Julia? Paní Stoweová?“

Kincaid její poznámku důkladně zvážil. Julia byla odhodlaná ignorovat fakt, že její manžel vůbec existuje, jeho smrt s ní patrně nic neudělala. A Caroline? Dokázal si představit, že by se toho úkolu zhostila, byť s velkou nechutí. „Nejspíš paní Stoweová. Ale museli by o vás vědět.

Tuším správně, že jim Connor o vás neřekl?“

Sklopila zrak a zatrpkle dodala: „Jak mám vědět, jestli jim Con o mně řekl? Vím jen, co mi pověděl.“ Odhrnula si z tváře pramen vlasů. Kincaid postřehl, že má na ukazováčku ulomený celý nehet. Při dalších slovech se vzdorovitost z jejího hlasu vytratila. „Tvrdil, že se o nás postará, o malou Hayley a mě.“

„Hayley?“ opakoval po ní Kincaid nechápavě.

„To je moje dcerka. Jsou jí čtyři, minulý týden měla narozeniny.“ Sharon se poprvé usmála.

Takový zvrat událostí nečekal. „Je Conova dcera?“

Horečně zavrtěla hlavou. „Její otec vzal nohy na ramena, jakmile jsem mu řekla, že jsem těhotná, hajzl jeden.

Od té doby jsem o něm neslyšela.“

„Ale Con o ní věděl, že?“

„Jasně, za koho mě máte, za krkavčí matku?“

„Jistěže ne,“ dodal Kincaid chlácholivě. Zjistil, že dopila, a došel pro láhev. „Jak Con vycházel s Hayley?“

zeptal se a rozdělil zbytek sherry do obou skleniček.

Když neodpovídala, nejdřív ho napadlo, že jí třeba nalil moc, ale Sharon vzápětí pokračovala: „Někdy jsem si říkala… jestli nechtěl spíš ji než mě. Koukněte.“ Zalovila v kabelce a vytáhla opotřebovanou koženou peněženku. „To je Hayley. Krásná, viďte?“

Byla to levná fotografie z fotoateliéru, ale umělý postoj ani ozdobná cinkrlátka nedokázaly zkazit dojem z nádherné holčičky. Byla přírodní blondýnka, patrně jako její matka v dětství, ve tvářích se jí dělaly dolíčky, měla andělskou tvářičku ve tvaru srdce. „Je také tak hodná jako krásná?“

zeptal se Kincaid a zdvihl obočí.

Sharon se zasmála. „To sice ne, ale podle tvářičky byste to do ní neřekl, že? Con jí říkal, že je jeho andílek. Dováděl s ní a dělali spolu hlouposti. Učil ji irská slova, to ji bavilo.“

Oči se jí zalily slzami. Popotáhla a hřbetem ruky si otřela nos. „Julia nechtěla děti, proto se s ní chtěl rozvést. Ona ale nedopustila ani rozvod.“

„Cože? Julia se odmítala rozvést?“ zeptal se užasle Kincaid. Nikdo to sice neřekl, ale automaticky předpokládal, že iniciátorem byla Julia.

„Chtěl počkat dva roky po rozchodu a pak by se rozvedl i bez jejího souhlasu. Když se s vámi ten druhý nechce rozvést, musíte totiž žít dva roky odděleně, pak jeho souhlas nepotřebujete,“ vysvětlila mu velice pečlivě. Kincaid vytušil, že se formulaci naučila zpaměti, možná opakovala Connorova slova a utěšovala se jimi.

„Vy jste na něj byla ochotná počkat? Jednalo by se o další rok, že?“

„Proč bych na něj neměla počkat?“ podivila se. „Con mi nikdy nedal příčinu k tomu, abych mu nevěřila.“

Ano, proč, hlesl Kincaid v duchu. Beztak neměla lepší vyhlídky. Podíval se na ni. Konečně se trochu uvolnila a opřela se v křesle. Spodní ret však měla útočně předsunutý a skleničku svírala v obou dlaních. Milovala Swanna, nebo ho považovala za lacinou jízdenku do lepšího života? Jak se vlastně ti dva dali dohromady? Pochyboval, že by se pohybovali v týchž společenských kruzích. „Sharon,“

oslovil ji mile, ale důrazně, „jak jste se s Connorem seznámili?“

„V parku,“ odpověděla a kývla bradou směrem k řece.

„V Meadows, je tam vidět ze silnice. Bylo to na jaře.

Houpala jsem Hayley na houpačce, ona spadla a odřela si koleno. Con k nám přišel a začal si s ní povídat. Než jsem se

nadála, smála se a na bolavé koleno zapomněla.“ Při té vzpomínce se usmála. „Byl moc hodný, pozval nás sem do bytu a zalepil jí koleno.“ Postřehla, že Kincaid tázavě pozdvihl obočí. „Vím, co si myslíte. Nejdřív jsem se bála, že je třeba… no, víte, takový zvláštní. Ale myslel to doopravdy.“

Místnost se ohřála. Sharon vypadala uvolněně. Natáhla nohy obuté v komických botách a skleničku držela v klíně.

„Jak vám ve vztahu s ním bylo?“

Opět s odpovědí nechvátala. Zadívala se do skleničky.

Tmavé dlouhé řasy jí pod vrstvou maskary vrhaly na tvář dlouhé stíny. „Nevím. Vzhledem k jeho práci jsem měla dojem, že zná každého. Pořád chodil někam na obědy a večeře, byl samý bar a golf s obchodními partnery. Měl hodně práce a zastával důležité místo.“ Pohlédla na Kincaida. „Podle mě byl osamělý. Mezi všemi těmi akcemi bylo v jeho životě prázdno.“

Kincaid si vzpomněl na diář u Connora v pracovně.

Ano, bylo v něm poznamenáno plno schůzek. „Sharon, co vlastně Con dělal?“

„Pracoval v reklamě.“ Zachmuřila obočí a pokračovala: „U firmy Blackwell, Gillock a… ještě něco, už nevím. Jezdil do Readingu.“

Tím by se objasňovaly mnohé záznamy v diáři. Vybavil si záhadné položky v účetní knize a doplnil Sharon: „Blackwell, Gillock a Frye.“

„To je ono.“ Potěšilo ji, že to věděl. Rozzářeně se na něj usmála.

Kincaid v mysli projel položky v účetní knize. Pokud Connor vypomáhal Sharon finančně, musel jí peníze vyplácet v hotovosti, protože na její jméno nevypisoval žádné šeky. Nebo jí peníze předával přes prostředníka.

Konverzačním tónem se zeptal: „Neznáte nějakého Hickse?“

„Jo, toho pitomce Kennetha!“ vyhrkla rozezleně. Prudce se napřímila, až vylila obsah skleničky. „Když jsem sem dneska přišla a zaslechla vás, nejdřív jsem si myslela, že je to on. Tušila jsem, že bude chtít odnést, co půjde, hyena jedna.“

Proto se tak vyděsila? „Kdo to je? Co ho spojovalo s Connorem?“

Pokračovala poněkud omluvným tónem: „Con měl rád koně, víte? Kenneth pracoval pro bookmakera a vyřizoval za Cona sázky. Pořád se tu ochomýtal a ke mně se choval, jako bych byla páté kolo u vozu.“

Kincaid z toho vyvodil, že Connor nesázel na koně drobné částky, šlo o vysokou hru. „Víte, pro jakého bookmakera Kenneth Hicks pracoval?“

Pokrčila rameny. „Pro někoho tady ve městě, protože tu byl prakticky pořád.“

Kincaid si vzpomněl na opakující se setkání u Rudého lva. Že by se tam pravidelně scházeli? „Chodíval často do hotelu Rudý lev? Víte, jak je vedle kos –“

Nestačil domluvit a Sharon vrtěla hlavou. „Ten je hlavně pro turisty, Con mu říkal luxusní chatrč. Nechtěl tam chodit, protože jejich pivo za nic nestojí.“

Sharon byla přirozená herečka a navíc si dobře pamatovala, co kdo řekl. Kdykoli citovala Cona, dokázal si živě představit, jakým tónem se vyjadřoval.

„Ne,“ navázala. „Jezdil k Rudému lvu do Wargrave. Je to pořádná restaurace. Dobře tam vaří a mají rozumné ceny.“ Usmála se a ve tvářích se jí objevily dolíčky jako její dcerce. „Pro Cona bylo jídlo hlavní, nechodil nikam, kde mu nechutnalo.“ Dopila zbytek sherry. „Párkrát mě tam vzal, ale nejradši byl doma.“

Kincaid nad těmi rozpory zavrtěl hlavou. Connor Swann beze všech pochyb prožíval akční, sázkařský život, ale dával přednost času strávenému doma s přítelkyní a její dcerkou. Z

diáře se dozvěděl, že Connor během posledního roku chodil každý čtvrtek na oběd k manželčiným rodičům.

Zamyslel se nad důsledky svého manželství. K odchodu se rozhodla Vic, přesto se jejím rodičům podařilo udělat z něj viníka a narušitele míru. Od té doby s ním nemluvili, jen mu posílali přání k Vánocům a narozeninám. „Sharon, víte, co Con dělával ve čtvrtek?“ zeptal se.

„Proč bych to měla vědět? To co každý den, pokud vím,“ odpověděla zamračeně.

Takže o pravidelných obědech s Juliinými rodiči nevěděla. Co dalšího jí Connor neřekl, aby si ušetřil

vysvětlování? „Co víte o tomhle čtvrtku, kdy zemřel? Viděli jste se?“

„Ne. Odjel do Londýna, ale neřekla bych, že to měl v plánu. Uvařila jsem Hayley večeři, přišla sem a za chvíli dorazil i on. Byl hrozně nervózní, nevydržel chvíli v klidu.“

„Řekl vám, kde byl?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Jen mi oznámil, že musí ještě odejít. ‚Jdu si s kamarádem zaběhat,‘ řekl mi. Ale on dělával takové vtípky, to byl prostě Connor.“

„On vám tedy neřekl, kam se chystal?“

„Ne. Varoval mě, abych se moc neoblékala, že bude hned zpátky.“ Sundala si boty, pokrčila nohy a přitáhla chodidla k sobě. Soustředěně si začala mnout prsty. Zvedla hlavu. Oči měla plné slz. „Nemohla jsem na něj čekat, protože babička chodí ve čtvrtek hrát bridž a já se musela postarat o Hayley. Nemohla jsem…“ Objala se kolem lýtek a položila čelo na kolena. „Neudělala…“ zašeptala něco do džín. „… Ani jsem mu nedala pusu, než odešel.“

Aha, takže se urazila, protože nechtěla, aby šel pryč, domyslel si Kincaid. Malinká chybička, typická situace nastávající mezi milenci, které se později zasmějí, když jsou spolu v posteli. Jenže tentokrát se nedalo nic napravit ani nahradit. Z takových drobností se leckdy rodí doživotní pocit viny. Potřebovala, aby ji té viny zbavil. Udělá, co bude moct, aby z ní to těžké břemeno sejmul. „Sharon,“ oslovil ji.

„Podívejte se na mě.“ Poposedl na kraj pohovky, natáhl se a

něžněji poplácal po spojených rukou. „Nemohla jste to vědět. Nikdo z nás není dokonalý, aby dokázal žít každou minutu tak, jako by měla být poslední. Con vás miloval a věděl, že i vy milujete jeho. Na tom záleží ze všeho nejvíc.“

Rozplakala se. Ramena se jí otřásala vzlyky. Kincaid počkal, až se trochu uklidní. Začala se sotva znatelně kývat vpřed a vzad. „Con vám ani v náznaku neřekl, kam jde nebo s kým se má setkat?“ navázal.

Zavrtěla hlavou, ale nezvedla ji. „Hodně jsem nad tím přemýšlela. Probírala jsem každé slovo, které řekl on i které jsem řekla já. Na nic jsem nepřišla.“

„Ten večer jste ho už neviděla?“

„Řekla jsem vám, že ne!“ houkla na něj a pohlédla mu do tváře. Na světlé pleti jí po pláči naskákaly skvrny.

Popotáhla a automaticky si klouby prstů přejela pod očima.

„K čemu tohle všechno potřebujete vědět?“

Potřebovala se vypovídat, aby ze sebe dostala smutek, ale znovu se vracela její ostražitost. „Víte něco o tom, jestli Con pil?“ zeptal se.

Sharon se opřela. Zatvářila se zaskočeně. „Neřekla bych, že pil, alespoň mi to tak nepřipadalo, ale někdy se to prostě nepozná.“

„Myslíte tím, že vydržel hodně?“

Pokrčila rameny. „Con si rád dal pivo, ale znal svoji míru. Na rozdíl od jiných.“

„Sharon, co se podle vás stalo Conovi?“

„Podle mě se šel projít k plavební komoře, spadl do vody a utopil se. Co myslíte tím ‚co se stalo‘? Zatraceně, jak bych to podle vás měla vědět?“ Div nekřičela, jak se zlobila.

Na tvářích jí naskákaly výrazné skvrny.

Kincaid pochopil, že se propracoval k pravé příčině jejího vzteku. Zlobila se na Connora za to, že umřel a opustil ji. „Dospělý muž jen tak nespadne do vody, možná kdyby dostal infarkt nebo byl opilý. Tyto možnosti budeme moct vyloučit až po pitvě, ale podle mě zjistíme, že Connor byl zdravý a víceméně střízlivý.“ Sharon na něj vytřeštila oči a schoulila se do křesla, jako by tak mohla před Kincaidovými slovy uniknout. Odhodlaně pokračoval: „Měl modřiny na krku, takže si myslím, že ho někdo dusil, dokud neztratil vědomí, a pak ho pohodlně hodil do řeky. Kdo by mu něco takového mohl udělat, co myslíte?“

„Ta mrcha,“ sykla. I přes make-up bylo vidět, jak zbledla.

„Cože –“

Vjel do ní vztek. Vstala. Zavrávorala. Nohy ji zradily a klesla před Kincaidem na kolena. „Mrcha jedna zatracená!“

Slyšel, jak si odfrkla. Z jejího dechu cítil sherry. „Kdo, Sharon?“

„Udělala všechno na světě, aby ho zničila, a nakonec ho zabila.“

„Kdo? Koho máte na mysli, Sharon? O kom mluvíte?“

„O kom asi? O Julii.“

Žena vedle něj do něj šťouchla. Lidé vstávali a otevírali zpěvníky. Ze mše si odnášel pouze útržky, vnímal jemný, učený hlas plešatějícího faráře. Pohotově vstal, natáhl se pro zpěvník a nakoukl sousedce přes rameno, aby věděl, jakou stránku má nalistovat.

Zpíval duchem nepřítomně, v mysli si stále přehrával rozhovor s Connorovou milenkou. Navzdory Sharonině obvinění se nedomníval, že by Julia měla dostatečně velkou sílu, aby uškrtila manžela a hodila ho do řeky. Ani by na to neměla čas, tedy pokud nebyl Trevor Simons ochotný lhát, aby ji ochránil. Nedávalo to smysl. Napadlo ho, jak si asi vede Gemma v Londýně. Zjistila při návštěvě opery něco zajímavého?

Mše se chýlila k závěru. Lidé se při odchodu zdravili a povídali si, ale Kincaid nezaslechl žádnou zmínku o Ashertonových. Dívali se na něj zvědavě a možná i trochu stydlivě, ovšem nikdo ho neoslovil. Vyšel s ostatními před kostel. Rozhodl se, že se ještě nevrátí do hotelu. Vyhrnul si límec, vrazil ruce do kapes a prošel mezi náhrobními kameny na hřbitově za kostelem. Za sebou slyšel, jak se zabuchují dveře od aut a řidiči startují, ale zvuky doléhající k němu zahaloval vítr, který v husté trávě šustil jako myšky.

Za věží kostela pod rozložitým dubem konečně našel, co hledal.

„Tu rodinu,“ ozvalo se za ním, „provází víc požehnání i prokletí než běžné lidi.“

Kincaid se polekaně otočil. Za ním stál farář se spojenýma rukama a mírně rozkročenýma nohama. Stejně jako on se díval na náhrobní kámen. Vítr se opíral do jeho dlouhého roucha a rozfoukával mu řídnoucí šedé vlasy.

Na náhrobním kameni byl stručný nápis: „Matthew Asherton, milovaný syn Geralda a Caroline, bratr Julie.“

„Znal jste ho?“ zeptal se Kincaid.

Farář přitakal. „V mnoha ohledech obyčejný chlapec, ale jakmile otevřel ústa, překročil sám sebe.“ Podíval se na Kincaida. Měl zajímavé oči jemně šedého odstínu. „Jistěže jsem ho znal, zpíval v mém sboru. Učil jsem ho katechismus.“

„A co Julia? Tu jste také znal?“

Farář se na něj pátravě zadíval a teprve pak odpověděl: „Všiml jsem si vás už při mši, nová tvář mi neunikne. Není obvyklé, aby se cizí člověk procházel mezi náhrobními kameny, ale na druhou stranu mi nepřipadalo, že byste se honil za senzacemi. Jste rodinný přítel?“

Kincaid místo odpovědi vytáhl z kapsy služební průkaz a ukázal ho vikáři. „Jmenuji se Duncan Kincaid a vyšetřuji smrt Connora Swanna,“ oznámil mu a současně si v duchu říkal, jestli je to pravda a nic než pravda.

Farář na zlomek vteřiny zavřel oči, jako by něco řešil sám se sebou, poté je otevřel a zamrkal. Zadíval se na

Kincaida pronikavým pohledem. „Chcete zajít na čaj? Mohli bychom si popovídat a nenechat se bičovat tím studeným větrem.“

„Jedinečnost je velké břímě pro dospělého, natož pro dítě. Netuším, jakým směrem by se Matthew Asherton vydal, kdyby naplnil svůj potenciál.“

Seděli ve farářově pracovně a pili čaj, každý z hrnku s jiným motivem. Farář se mu představil jako William Mead.

Zapnul varnou konvici, na podnos připravil hrnky a cukr.

Vyprávěl mu, že jeho manželka před rokem zemřela. „Na rakovinu,“ dodal, zvedl podnos a naznačil Kincaidovi, aby ho následoval. „Myslela si, že se o sebe nepostarám, ale člověk se prostě musí nějak prokousat životem.“ Otevřel dveře do pracovny. „Na druhou stranu musím připustit, že domácí práce nikdy nebyly moje silná stránka.“

Pracovna mu dávala za pravdu, ale nepořádek působil sympatickým dojmem. Hrozilo, že knihy každou chvíli spadnou z polic, navíc se rozprostíraly na všech rovných površích jako vše pronikající armáda. Kousíčky stěn, na nichž nebyly police s knihami, zaplňovaly mapy.

Kincaid odložil hrnek na miniaturní prostor, z něhož farář odstranil knihy, a zaměřil se na exemplář pečlivě uložený za sklem. Měl dojem, že je to starožitnost.

„To je Saxtonova mapa Chilterns z roku 1574. Patří k jedněm z mála, které zobrazují celé městečko.“ Farář si

odkašlal a dodal, podle Kincaida z dlouholetého zvyku být upřímný: „Pochopitelně je to pouze kopie, ale zakládám si na ní. Historie krajiny v oblasti Chilterns je má velká záliba.“

Pak pokračoval provinilým tónem: „Mám dojem, že mi zabírá víc času, než by měla, ale když týden co týden připravujete mši už celé půlstoletí, novota se z vaší práce nevyhnutelně vytrácí. Teď se, dokonce i ve farnostech, jako je ta naše, nejvíc věnujeme zachraňování těl, nikoli duší.

Nevzpomněl bych si, kdy za mnou naposledy někdo přišel s otázkou ohledně víry.“ Upil čaj a smutně se usmál na Kincaida.

Kincaid netušil, jestli vypadá jako člověk, který potřebuje spasit. Opětoval úsměv. „V tom případě se v okolí výborně vyznáte, že?“

„Znám každičkou stezku a víceméně i každé pole.“

Mead si natáhl nohy. Zpod dlouhého roucha vykoukly tenisky, které si obul po příchodu do bytu. „Mám tolik zcestovalé nohy jako Pavel na cestě do Damašku. Naše krajina má dlouhou historii, nebyla cíleně plánovaná a dosud respektuje přírodu. Místní kopce jsou sice součástí vápencového hřbetu, který protíná velkou část jižní Anglie, ale jsou hojněji zalesněné než většina křídových pahorkatin.

Stromy a vrstva jílu obsahující křemen zachránily oblast před zásahem zemědělců.“

Kincaid schoval hrnek do dlaní a posunul nohy blíž k elektrickým kamínkům. Byl připravený vyslechnout cokoli, co mu farář sdělí či zdlouhavě přednese. „Aha, proto je tolik domů z křemene,“ pronesl. Vzpomněl si, že mu hladké vápencové zdi v Jezevčí noře, zářící při západu slunce, připadaly divné. „Pochopitelně jsem si toho hned všiml, ale nijak jsem nad tím nebádal.“

„Chápu. Bezesporu jste postřehl, že se tu opakuje vzorec polí a živých plotů v údolích, že? Řada z nich pochází až z předřímského období. Vlastně je to taková ‚Immanuelova země‘ z Cesty poutníků z města zkázy na horu Sión od Johna Bunyana. Pro mě je to nejkrásnější pahorkatina s lesy, vinicemi a ovocem všeho druhu.

Víte, pane Kincaide,“ pokračoval a mrkl na něj, „musím podotknout, pokud vás již neunavuji, že naše krajina je přenádherná a představuje opravdový ráj, ale současně je to místo, kde změny probíhají pomalu a na staré věci se jen tak nezapomíná. Tam, kde je Jezevčí nora, stál dům už od středověku. Současná fasáda je viktoriánská, i když byste to na první pohled asi neřekl, ale některé části domu mají mnohem delší historii.“

„Co rodina Ashertonů?“ zeptal se Kincaid se zájmem.

„Ashertonovi tu žijí po generace. Jejich život je úzce propojený s údolím a jeho strukturou. Nikdo z místních nezapomene na ten osudný listopad, kdy se utopil Matthew Asherton. Dá se říct, že je to součást obecní historie. A teď

tohle.“ Zavrtěl hlavou. V jeho výrazu se zračil nehraný soucit. Neměl skryté potěšení z utrpení druhých.

„Vyprávějte mi, co si o tom listopadu pamatujete.“

„Déšť.“ Farář se napil čaje, z náprsní kapsy vytáhl zmačkaný bílý kapesník a jemně si jím poklepal na rty.

„Tehdy jsem začínal zvažovat, že do mše začlením příběh o Noemovi, chtěl jsem o něm vyprávět na mši, ale hladina řeky stoupala a já se bál, že bych farníky příliš nepotěšil. Vy asi nejste obeznámený s geografií okolní krajiny, že, pane Kincaide?“

Kincaid považoval otázku za rétorickou, protože farář vstal, přešel k psacímu stolu a začal procházet nějaké materiály. Přesto odpověděl: „Ne, pane faráři, nevím o ní prakticky nic.“

Farář hledal prastarou topografickou mapu. S

vítězoslavným úsměvem ji vylovil zpod hromady dalších papírů. Pečlivěji rozložil před Kincaida. „Pohoří Chiltern je odkazem poslední doby ledové. Táhne se vodorovně přes krajinu, konkrétně ze severovýchodu k jihozápadu, vidíte?“

Přejel prstem po tmavě zelené oblasti na mapě. „Severní strana je strmá, jižní se mírně svažuje. Podél ní vede řada údolí. Některými z nich protékají řeky, Lea, Bulbourne, Chess, Wye a další. Všechny tvoří přítoky Temže. V jiných údolích jsou jen prameny a počínající říčky patrné pouze tehdy, dosáhne-li stav podzemní vody určité hladiny, hlavně v zimě a v obdobích, kdy vydatně prší.“ Povzdychl si a

ukazováčkem zlehka zaťukal na mapu. Pak ji složil. „Proto se jim říká sezónní prameny nebo řeky. Ten název by mohl být výstižnější, ale budiž. V období, kdy hodně prší, bývají zrádné. Přesně to se stalo, když se utopil chudák Matthew.“

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Kincaid. „Zatím jsem ten příběh slyšel jen z druhé ruky.“

„Jediný člověk, který ví, co se přesně stalo, je Julia, protože byla s ním,“ odpověděl farář s přesností policisty.

„Zkusím vám vypovědět, co vím. Děti se vracely ze školy a vydaly se důvěrně známou zkratkou lesem. Déšť nám poprvé po několika dnech dopřál krátkou přestávku.

Matthew si začal u řeky hrát, ale spadl do vody a strhl ho proud. Julia se ho snažila zachránit, odhodlaně šla pro něj do řeky, i když to pro ni bylo nebezpečné, ale nepovedlo se jí to. Běžela domů pro pomoc. Bohužel bylo pozdě, to si umíte představit. Osobně se domnívám, že chlapec nedýchal již ve chvíli, kdy se ho Julia snažila zachránit.“

„Julia vám ten příběh vyprávěla?“

Mead přitakal, napil se a odložil hrnek na stůl. „V

útržcích. Její líčení nebylo příliš souvislé, musel jsem si dát kousky skládanky dohromady. Tu tragédii odstonala, prožila hrozný šok a nastydla. Několik hodin si jí nikdo nevšímal, ačkoli byla promočená na kůži. Nebýt paní Plumleyové, možná by si jí nikdo nevšiml ani pak, protože rodiče byli bez sebe a na ni si ani nevzpomněli.

Dostala zápal plic. Bylo to vážné.“ Zavrtěl hlavou a natáhl ruce k elektrickým kamínkům, jako by mu bylo kvůli vzpomínkám zima. „Chodil jsem za ní každý den. V těch nejhorších chvílích jsme se u ní střídali s paní Plumleyovou.“

„Co dělali její rodiče?“ zeptal se Kincaid. Vřel v něm vztek.

Farář se zachmuřil. „Celý dům zahalil hluboký smutek.

V jejich srdcích ani myslích nebylo místo pro nic a nikoho jiného než pro Matthewa,“

„Ani pro dceru?“

Mead pokračoval téměř šeptem, jako by mluvil spíš pro sebe: „Podle mě se na ni nemohli ani podívat, protože ona žila, zato Matthew ne.“ Podíval se na Kincaida a bryskně dodal: „Vidíte, řekl jsem víc, než jsem měl. Naposled jsem na to myslel už dávno. Connorova smrt vyvolala plno starých vzpomínek.“

„Spíš je víc věcí, které jste mi neřekl,“ odtušil Kincaid.

Poposedl na židli. Nehodlal se nechat odbýt.

„Pane Kincaide, mým úkolem není soudit druhé. Bylo to těžké pro všechny.“

Kincaid si to vysvětlil jako narážku na to, že se Ashertonovi zachovali neodpustitelně, ale nedovolil si vyslovit tak přímý názor. „Sir Gerald a paní Stoweová se nyní o svou dceru starají nadmíru ochotně.

Opravdu je to dávno, pane Kincaide. Moc mě mrzí, že Julia musí znovu prožívat tak těžkou ztrátu.“

Kincaid postřehl za oknem nějaký pohyb. Vítr popadl hromadu listí za domem a vynesl je do výše. Chvíli je roznášel, kde mohl, a pak je nechal být. Několik listů narazilo do okna. „Říkal jste, že jste znal Matthewa.

Předpokládám, že Julii jste poznal ještě důkladněji.“

Farář zamíchal usazeninu na dně hrnku. „Obávám se, že Julii nikdo nezná důkladně, jak říkáte. Odjakživa byla tichá.

Ráda pozorovala dění kolem sebe, naopak Matthew se do všeho vrhal po hlavě a s nadšením. Pokud se ozvala, byla to docela událost. Když se začala o něco zajímat, dělala to z ryzího zájmu, nejen z pomíjivého nadšení.“

„Co bylo pak?“

„Samozřejmě jsme si hodně povídali, když byla nemocná, ale nebylo to nic vážného, spíš jen výplod horeček a dětské fantazie. Když se uzdravila, stáhla se do sebe.

Jediný okamžik, kdy jsem v ní rozpoznal to dítě, přišel na její svatbě. Zářila jako většina nevěst, ten den byla velice milá.“ Mluvil o ní s láskou a porozuměním.

„Skoro si ji dokážu představit,“ navázal Kincaid a vzpomněl si, jak mile se Julia usmívala, když mu otevřela dveře s předpokladem, že přichází paní Plumleyová. „Vy jste je oddával? Myslel jsem si, že –“

„Ano, Connor byl katolík, ale nepraktikující. Julia se chtěla vdát tady v St. Barts.“ Kývl bradou ke kostelu. Jeho

typická dvojitá věž byla hned za silnicí. „Před svatbou ke mně přišli ke zpovědi. Musím připustit, že už tehdy jsem o jejich svazku pochyboval“

„Můžete mi prozradit proč?“ zeptal se Kincaid.

Farářovy postřehy považoval za velmi cenné.

„Jakýmsi zvláštním způsobem mi připomínal Matthewa, možná spíš představu, jaký by byl. Ani nevím, jestli vám to dokážu vysvětlit… Na můj vkus byl poněkud vemlouvavý.

Byl jednoznačně okouzlující, uměl si podmanit lidi. U

takových lidí nikdy nevíte, co se skrývá pod povrchem.

Každopádně se k sobě nehodili.“

„Vypadá to tak,“ prohodil Kincaid suše. „Jen mi není jasné, kdo se nechtěl rozvést. Z Juliina chování je zřejmé, že Connora nesnášela.“ Odmlčel se a zvažoval, co řekne. „Pane faráři, domníváte se, že ho mohla zabít? Byla by toho schopná?“

„Pane Kincaide, v každém z nás je sémě násilí.

Odjakživa mě fascinovala vyváženost této rovnice. Kdo ví, co jednoho člověka vede k tomu, aby překročil pomyslnou mez, a jiného k ní nikdy nedovede.“ Ve farářových slovech se odrážela letitá zkušenost s kladnými i zápornými stránkami lidských povah. Kincaida. poněkolikáté napadlo, že jejich povolání má mnoho společného. Farář zamrkal a pokračoval: „Ale abych odpověděl na vaši otázku. Ne, nemyslím si, že by Julia byla schopná zabít kohokoli, bez ohledu na okolnosti.“

„Proč jste řekl ‚kohokoli‘, pane faráři?“ podivil se Kincaid.

„Protože se po Matthewově smrti objevily prapodivné řeči. Určitě se s nimi dřív či později setkáte. Přímé obvinění nebylo podložené důkazy, což však neznamená, že si lidé nešeptali kdeco.“

„Co se říká?“ zeptal se, i když tušil, co farář řekne.

Mead si povzdychl. „Bezesporu znáte podstatu lidské povahy, pane Kincaide, takže tušíte, co odpovím. Julia žárlila na bratra, to věděl každý. Lidé si proto mysleli, že se ho ani nesnažila zachránit… možná že ho dokonce do té vody strčila.“

„Aha, takže Julia na bratra žárlila?“

Farář poposedl a pokračoval popudlivým tónem, k němuž se předtím neuchýlil: „Jistěže na něj žárlila! Za daných okolností by žárlilo každé normální dítě.“ Upřeně se podíval na Kincaida. „Ale současně ho milovala a nedopustila by, aby se mu cokoli stalo. Udělala všechno, co bylo v silách vyděšeného třináctiletého dítěte, aby ho zachránila, možná i víc.“ Vstal a postavil hrnek na podnos.

„Nejsem obdařený takovou smělostí, abych tak velkou tragédii nazýval božím počinem. Mnohé náhody a nehody bývají bohužel nerozhřešitelné.“

Kincaid také odložil hrnek na podnos. „Děkuju vám, pane faráři. Moc jste mi pomohl“

Mead vzal podnos a zadíval se z okna. „Netvrdím, že rozumím počinům osudu. Při mé práci je někdy lepší nevědět,“ dodal rozechvěle. „Od té doby mi vrtá hlavou, proč šly děti toho dne pěšky. Vždycky jezdily autobusem, ale tehdy se zpozdily, proto se vydaly pěšky. Nemohu se neptat, co je zdrželo.“

Kapitola 7

Kincaid srovnal desky na stole a prsty si několikrát pročísl vlasy, až mu stály jako kohoutí hřebínek. Nedělní podvečer bývala na Yardu ideální doba na dohánění administrativních záležitostí. Bohužel se nemohl soustředit.

Protáhl se a mrkl na hodinky, připozdívalo se, odpoledne nic nejedl a prázdný žaludek se začal ozývat. Aha, vždyť ani neobědval. Napsané zprávy odložil do přihrádky vyřízených záležitostí, vstal a z věšáku sundal bundu.

Půjde domů, postará se o Sida, sbalí si věci a nejspíš se cestou staví v čínské restauraci a vezme si jídlo domů.

Obvykle by mu taková vyhlídka bohatě stačila, ale ten den byl nějaký neklidný. Od rozhovoru s farářem mu něco nedalo spát. V tom zvláštním rozpoložení nasedl na vlak a vrátil se do Londýna. Před vnitřním zrakem mu opakovaně vystupovala Julia. Byla mladší, měla jemnější tvář; pleť byla v kontrastu s tmavými vlasy bledá. Neklidně se převracela v posteli.

Docela by ho zajímalo, jak silný politický vliv mají Ashertonovi. Jak opatrně bude muset při vyšetřování našlapovat?

Vyjel z garáží Yardu, zamířil do Caxton Street a konečně si znovu vzpomněl, že by měl zavolat Gemmě.

Zkoušel ji dostihnout celé odpoledne, bohužel na ni neměl štěstí. Předpokládal však, že v opeře už dávno skončila.

Podíval se na mobilní telefon, ale nechal ho ležet. Objel St.

James Park a zjistil, že se samovolně vydal k Islingtonu, ne do Hampsteadu, kam měl původně namířeno. Gemma se před několika týdny přestěhovala do nového bytu. Mluvila o něm s velkým nadšením, které se před ním snažila omezovat. Byl na její nové bydlení zvědavý. Zastaví se u ní a třeba ji zastihne doma.

Vzpomněl si, že když bydlela v Leytonu, zatvrzele ho odmítala pozvat k sobě. Radši tu myšlenku zaplašil.

Zastavil před domem, který souhlasil s Gemminou adresou. Pátravě se na něj zadíval. Byla to viktoriánská budova z kamene v medové barvě. Mezi dvěma georgiánskými domy působil křiklavě, nemístně. Do obou obloukovitých oken svítilo večerní slunce a pečlivě udržovanou zahradu ohraničoval železný plot. Od vchodových dveří ho pátravě pozorovali dva velcí černí psi neurčité rasy. Bylo vidět, že kdyby vstoupil na jejich panství, vzbouřili by se. Připomněl si, jak mu Gemma

popisovala své bydlení, zaparkoval na nejbližším volném místě a obešel zahradu. Hledal garáž.

Garážové dveře byly natřené bodrou kadmiovou žlutí, stejně tak i boční dveře. Nad nimi byla nenápadná dvojka.

Vida, našel správné dveře. Zaklepal, ale nikdo neotevřel.

Posadil se na schody do zahrady, opřel se o pruty úzké brány a byl připravený čekat.

Její auto nejdřív slyšel, teprve pak uviděl. „Za parkování na zakázaném místě dostaneš pokutu,“ varoval ji, sotva otevřela dveře.

„Ani náhodou, blokuju vjezd do vlastní garáže. Ahoj, šéfe, co tu děláš?“

Rozepnula Tobymu bezpečnostní pás. Chlapec přelezl přes ni a pokřikoval nadšením.

„Člověka potěší, kdy ho někdo rád vidí,“ usmál se Kincaid a plácl si s Tobym. Zvedl ho do náruče a rozdrbal mu světlé rovné vlasy. „Ten tvůj stroj začíná vyluzovat prapodivné zvuky,“ upozornil Gemmu, když zamykala escorta.

Ušklíbla se. „Ani mi to nepřipomínej, snad ještě vydrží.“ Rozhostilo se mezi nimi nervózní mlčení. Gemma k hrudi tiskla kytici růžových růží. Ticho se prodlužovalo.

Kincaid nejisté přešlápl.

Jak ho mohlo napadnout, že jen tak proboří její pečlivě udržované hranice a vyvázne bez následků? Jeho neohlášená návštěva stála mezi nimi jako plot. „Omlouvám se,“

promluvil jako první. „Neboj, nepůjdu dál. Nemohl jsem se ti dovolat a říkal jsem si, že by bylo fajn probrat, co kdo zjistil.“ Dostal nápad: „Co kdybych tebe a Tobyho pozval na večeři?“

„Neblázni.“ Zalovila v kabelce a vytáhla klíče.

„Samozřejmě pojď dál.“ Usmála se na něj, odemkla a poodstoupila, aby mohl vejít. Toby vyrazil jako první. „Tak, to je naše království,“ rozpřáhla Gemma paže, když vešla do bytu za Kincaidem.

Vedle dveří stál jakýsi šatník na kolečkách. Zahlédl na něm Gemmino oblečení, jak jinak. Šel dál. Nechtěně zavadil o jedny šaty. Ovála ho vůně Gemmina květinového parfému.

Nikam nespěchal, nadšeně se rozhlížel a přemýšlel nad tím, co vidí. Překvapila ho jednoduchost zařízení i vybavení, i když ji vlastně čekal. „Ten byt se k tobě hodí,“ pronesl. „Je hezký.“

Gemma přešla do kuchyňského koutu, vzala vázu a nalila do ní vodu. „Mně se taky líbí a Toby je na tom asi stejně,“ prohodila a podívala se na syna, který se mezitím zaměstnal vytahováním šuplíků ze skříňky u stěny. „Dneska odpoledne jsem si od matky vyslechla příšerné kázání. Podle ní není tohle místo vhodné pro dítě.“

„Právě naopak,“ ohradil se Kincaid a prohlížel si byt ze všech stran. „Z určitého pohledu je jako hračka pro děti.

Připomíná mi kajutu na lodi, kde má každá věc pevně dané místo.“

Gemma se zasmála. „Tvrdila jsem jí, že by se dědovi moc líbil. Byl námořník.“ Vložila růže do vázy a odnesla ji na konferenční stolek. Růžová příjemně rozehřála černošedou kombinaci nábytku.

„Každý druhý by automaticky sáhl po červené,“ podotkl s úsměvem.

„Kdeže, červená je nudná.“ Na sušáku zavěšeném na radiátoru se sušily dvoje bavlněné kalhotky. Byly trochu vybledlé a lemy roztřepené. Gemma se zarděla a rychle je sundala. Uložila je do zásuvky komody vedle postele.

Rozsvítila lampy a zatáhla žaluzie. „Převléknu se, ano?“

„Opravdu bych vás rád pozval na večeři,“ zopakoval svou nabídku. Pocit provinilosti ho neopouštěl. „Tedy pokud nemáte jiné plány,“ dodal, aby jí nabídl možnost úniku.

„Anebo rychle probereme, co je nového, a já padám.“

Zarazila se s bundou v jedné ruce a ramínkem ve druhé.

Zrakem přelétla místnost, jako by zvažovala nabízené možností. „Ne, to je v pohodě. Hned za rohem je večerka.

Skočíme tam pro pár věcí a já udělám večeři.“ Rozhodným pohybem pověsila bundu na ramínko a z police vytáhla džíny a svetr.

„Tady?“ zeptal se pochybovačně.

„Zbabělce. Chce to trošku cviku. Uvidíš.“

„No, ta kuchyně skutečně má své hranice,“ připustila Gemma, když se posadili ke stolu ve tvaru půlměsíce. „Ale člověk se přizpůsobí. Beztak nemám čas na vyvarování“

Vrhla na Kincaida uštěpačný pohled a nalila mu víno.

„Policajtský život není žádná sranda, ale ode mě soucit nečekej“ prohodil s úsměvem, i když v duchu obdivoval její odhodlání. Pracovala dlouho, neměla stálou pracovní dobu, zastávala post s nemalou odpovědností. Práce na kriminálce byla pro rozvedenou matku s dítětem otročina, ale Gemma ji zvládala pozoruhodně dobře. Věděl, že s ní nesmí jednat v rukavičkách. Nepotrpěla si na jemnocitné výhody ani na speciální zacházení.

„Na zdraví,“ pronesl a pozdvihl skleničku. „Na tvou přizpůsobivost. Na tu připiju rád kdykoli.“ Na jednoplotýnkovém plynovém vařiči uvařili těstoviny a podávali je s koupenou omáčkou, salátem a čerstvým francouzským chlebem. Neopomněli ani červené víno.

Takový kuchařský výsledek z miniaturní kuchyňky byl obdivuhodný.

„Jo, okamžik. Málem bych zapomněla.“ Gemma vstala a zalovila v kabelce. Vytáhla z ní kazetu. Vsunula ji do přehrávače na polici nad postelí a přenesla ho na stůl. „Je to nahrávka Caroline Stoweové, jak zpívá Violettu v La Traviatě. Je to její poslední vystoupení“

Kincaid se zaposlouchal do melodického, téměř až melancholického zpěvu. Při nakupování vylíčil Gemmě

průběh setkání se Sharon Doyleovou, rozhovor s Trevorem Simonsem a farářem. Gemma mu na oplátku popsala, co zjistila v Coliseu. Jako obvykle věnovala pozornost detailům, ale tentokrát do její práce pronikl i osobní zájem.

Přesahoval hranice běžného policejního vyšetřování. Bylo vidět, že se jí v opeře líbilo.

„Tohle je pijácká píseň,“ řekla mu po zaznění zase jiných tónů. „Alfréd zpívá o svém bezstarostném životě před setkáním s Violettou.“ Toby začal horlivě bušit hrníčkem do stolu, nejspíš do rytmu hudby. „Poslouchej,“ vybídla Gemma kolegu šeptem. „Tohle je Violetta.“

Carolinin hlas byl sytější a hlubší, než čekal, po pár tónech poznal, že její zpěv je nabitý emocemi a skutečně prožívaný. Pohlédl na zahloubanou Gemmu. „Tobě se hodně líbí, viď?“

Gemma se napila vína a pomalu odpověděla: „Ano, líbí, i když bych to nečekala. Je v tom něco…“ Pohlédla stranou a začala Toby mu krájet těstoviny na malé kousky.

„Tedy, Gemmo, nepamatuju si, že by ti někdy došla slova,“ prohodil Kincaid pobaveně. „Nikdy nemusíš pro slovo daleko. Co se stalo?“

Podívala se na něj a odhrnula z tváře pramen vlasů.

„Nevím, neumím to vysvětlit,“ opáčila a sklonila hlavu, Nemusela nic dodávat, pochopil.

„Tu nahrávku jsi koupila dneska?“ zeptal se a poklepal na obal kazety, na němž byla fotografie mladé Caroline Stoweové v kostýmu z devatenáctého století.

„Jo, v budově opery je obchůdek.“

Usmál se. „Ty ses chytila na udičku, viď? Opera dneska získala nového stoupence. Víš co? Zítra vyslechneš Caroline Stoweovou. Beztak potřebujeme zjistit, co dělala ve čtvrtek večer. Ukojíš svoji zvědavost“

„Máš výsledky pitvy?“ zeptala se ho a utřela Tobymu ruce do utěrky. „Myslela jsem si, že pojedeme spolu.“

Sundala Tobyho ze židle, něžně ho poplácala po zadečku a zašeptala: „Jde se do hajan, mladíku.“

Kincaid ji pozoroval. „Ne, tentokrát to zvládnu sám.

Klidně zůstaň ve městě, sežeň Tommyho Godwina, pak se vydej do Jezevčí nory a zaměř se na paní Stoweovou, ano?“

Otevřela ústa a chtěla něco namítnout, ale zase je zavřela a na vidličku nabrala salát. Kincaid věděl, že na pitvy chodí ráda, protože získá důležité informace z první ruky, proto ho zaskočilo, že se nevzpouzí.

„Požádal jsem policii v Thames Valley, aby našla Kennetha Hickse,“ navázal a dolil si víno.

„Toho bookmakerova poskoka? Proč by se chtěl zbavovat zdroje svých příjmů? Teď mu je Connor Swann k ničemu.“

Kincaid pokrčil rameny. „Možná ho chtěli použít jako názorný příklad, rozjet drby o tom, co se stává velkým hráčům, když neplatí.“

Gemma dojedla a odsunula talíř. Natáhla se pro další krajíček chleba a nepřítomně ho začala mazat máslem.

„Vždyť Connor platil pravidelně, naopak bych řekla, že byl snem všech bookmakerů.“

„Třeba se nepohodli kvůli nějaké platbě. Co když Connor zjistil, že si Kenneth nechává vyšší provizi, než by měl, a vyhrožoval mu, že to oznámí jeho šéfovi?“

„Zatím ani nevíme, kdo to je.“ Gemma vstala a začala odnášet nádobí. „Kolem a kolem toho pořád moc nevíme.“

Odložila talíře zpátky na stůl a začala odpočítávat na prstech: „Potřebujeme zjistit, co dělal Connor ve čtvrtek.

Víme, že byl na obědě v Jezevčí noře a že se večer s někým setkal, jenže netušíme s kým. Proč odjel do Londýna? S kým se viděl v Coliseu? Kam šel večer po návratu z Londýna? Za kým šel?“

Kincaid se usmál. „Vidíš, máme alespoň výchozí body.“

Byl rád, že se Gemma vrátila ke svému odhodlání.

Gemma uložila Tobyho. Kincaid jí chtěl pomoct s nádobím, jenže do kuchyňky se vešel jen jeden. „Budeme si hrát na sardinky?“ nadhodil Kincaid a vmáčkl se za ní, aby uklidil chleba. Temeno její hlavy se mu schovalo přesně pod bradu. Znenadání naprosto jasně cítil křivky jejího těla. Bylo

by tak snadné položit jí ruce na ramena a obejmout ji.

Gemminy vlasy ho zašimraly do nosu. Ucouvl a kýchl.

Gemma se otočila a vrhla na něj pohled, který neuměl rozkódovat. „Posaď se do křesla a já to dodělám, jo?“

prohodila vesele.

Kincaid se pochybovačně zadíval na ohýbanou chromovou kostru, která byla potažená černou kůží. „Určitě je to křeslo? Není to spíš nějaký mučicí nástroj? Nebo socha?“ Jakmile se odhodlal a složil se do něj, užasl, jak je pohodlné.

Jeho výraz ho určitě prozradil, protože se Gemma zasmála a připomněla mu: „A tys mi nevěřil.“

Zběžně umyla nádobí, pak si k němu přisunula jídelní židli, povídali si, pili víno. Bylo mu krásně, prvotní napětí se samovolně rozplynulo. Vůbec se mu nechtělo odcházet.

Jakmile však postřehl, že potlačila zívnutí, podotkl: „Ráno musíme brzy vstávat. Padám domů.“ Nebránila se.

Teprve cestou domů si uvědomil, že Gemmě neřekl o podezření Sharon Doyleové. Domnívala se, že Connora zabila Julia. Byla to chvilková hysterie, nic víc. Nemá smysl dělat z toho vědu.

Naléhavý hlásek mu připomněl, že Gemmě neřekl ani o tom, že Julia byla po bratrově smrti vážně nemocná. Jedinou výmluvou byl neurčitý pocit, že by zradil farářovu důvěru.

Veřejnosti nepřístupné prostory v Coliseu měly Gemmu připravit na Lilian Baylis House, ale Alisonin popis neodpovídal tomu, co Gemma spatřila. „Je to velký, starý dům, špatně se hledá. Kdysi sloužil jako nahrávací studio firmy Decca Records.“ Gemma si představovala viktoriánský dům ve velké zahradě, v níž se kdysi procházely pěvecké hvězdy.

Poznámka „špatně se hledá“ bylo hodně skromné vyjádření. Dokonce ani podrobný průvodce Londýnem nezabránil tomu, aby na schůzku s Tommym Godwinem dorazila s půlhodinovým zpožděním. Byla nervózní, vlasy se jí uvolnily ze spony a po úprku kolem tří bloků funěla jako lokomotiva. U LB House nenašla ani jedno volné parkovací místo. Nové boty se jí zarývaly do paty. Cítila, že se jí dělá puchýř.

Tmavě modrý štít s bílým nápisem ENO byl vidět na dálku, stačilo najít správnou ulici. Dům ani v nejmenším neodpovídal jejím představám. Byla to krychlová, těžkopádně vyhlížející budova z červených cihel, které během let ztmavly pod nánosem sazí. Byla vmáčknutá mezi chemickou čistírnu a obchod s autodíly v rušné ulici kousek od Finchley Road.

Potlačila výčitku, že by ten dům našla mnohem snáz, kdyby se soustředila na řízení, a ustavičně v mysli neomílala Kincaidovu návštěvu z předchozího večera. Zastrčila uvolněný pramen vlasů za ucho a otevřela dveře.

V kóji vyhrazené recepci byl nějaký muž, stál mezi dveřmi a opíral se o zárubně. Povídal si s mladou ženou v džínách. „A,“ usmál se na Gemmu, narovnal se a podal jí pravici. „Jak tak vidím, nakonec nebudeme muset vysílat vaše kolegy, aby vás vypátrali. Jste seržantka Jamesová, že?“ Pozorně si ji prohlédl, snad aby se přesvědčil, že se nespletl. „Podle vašeho výrazu soudím, že jste nás hledala s určitými obtížemi.“ Mladá žena podala Gemmě podobné desky jako Danny v Coliseu. Muž se na ni podíval a zavrtěl hlavou. „Sheilo, měla jste ji varovat. V divočině severně od Finchley Road se obvykle neorientují ani ti nejzběhlejší Londýňané.“

„Bylo to příšerné,“ hlesla Gemma vyčerpaně. „Věděla jsem, kde vás mám hledat, ale nemohla jsem se odtamtud propracovat tím správným směrem. Doteď nevím, jak se mi to podařilo.“

„Asi byste se ráda trochu upravila, než se do mě pustíte, že?“ prohodil. „Tommy Godwin jméno mé.“

„To mi došlo,“ opáčila Gemma a vděčně odběhla na toaletu. V bezpečí uzavřeného prostoru se na sebe podívala do zrcadla posetého mouchami. Docela se lekla. Její námořnický oblek sice pocházel z luxusní řady obchodního domu Marks and Sparks, ale vedle Godwinovy líné elegance vypadal jako z výprodeje. Na první pohled bylo patrné, že všechno, co má na sobě, od nové hedvábné sportovní bundy až po naleštěné kožené boty, vypovídá o vytříbeném

vkusu a vysokých investicích. Jeho elegantní vzhled podporovala vysoká, štíhlá postava a světlé, mírně prošedivělé vlasy, na nichž byl patrný zásah drahého kadeřníka. Trocha rtěnky a hřeben posloužily Gemmě jako jediná, byť slabá obrana, ale víc toho k dispozici neměla.

Narovnala záda a se vztyčenou bradou šla čelit výzvám setkání.

Stál ve stejné pozici jako předtím. „Tak co, seržantko, cítíte se lépe?“

„Mnohem lépe, děkuju. Mohli bychom si promluvit někde v klidu?“

„Můžeme si ukrást pět nerušených minutek v mé kanceláři. Musíme nahoru po schodech, pokud vám to nebude vadit.“ Zlehka jí položil ruku na záda. Gemma pochopila, že se od něj nechala znovu zmanipulovat. „Moje doména hlavního garderobiéra se oficiálně nazývá nákupní kancelář,“ vtipkoval a na patře ji nasměroval ke konkrétním dveřím. „Každopádně ji používáme všichni, jak jste si asi domyslela.“

Každičké dostupné místo v miniaturní místnosti bylo pokryté papíry a návrhy kostýmů. Papíry visely i ze stolu a v rozích se tyčily role látek. Povážlivě se nakláněly jako vzájemně se podpírající opilci. Na policích na stěnách se kupily černé knihy.

„Bible,“ prohodil Godwin, když postřehl, kam se Gemma dívá. Zírala asi hodně překvapeně, protože se usmál

a dodal: „Opravdu se jim tak říká. Podívejte.“ Přejel prstem po vazbě, jednu knihu vytáhl a položil ji na stůl. „Kurt Weill, Street Scene. Každé divadelní představení má svoji bibli. Dokud se představení hraje, je třeba pečlivě dbát na každičký detail.“

Gemma fascinovaně sledovala, jak pomalu obrací stránky. V knize byly podrobné popisy scén a kostýmů, doprovázené barevnými fotografiemi. Každý kostým byl doplněný barevně sladěnými vzorky látek. Dotkla se červeného saténu přilepeného vedle šatů s dlouhou sukní.

„Víte, myslela jsem si… no, prostě jsem čekala, že každé operní představení je jiné, nové.“

„Ale kde, to se pletete. Představení někdy zůstávají na programu i deset patnáct let, navíc se pronajímají i jiným společnostem. Například tohle představení –,“ poklepal na stránku, „jsme měli na programu před několika lety, ale kdyby se příští rok hrálo v Miláně nebo Santa Fe, jejich kostymérna by zodpovídala za zajištění přesně těchto materiálů a látek. Je třeba sehnat tentýž odstín látky, pokud to jde.“ Opatrně jí podal knihu, posadil se na kraj vysoké židle a překřížil dlouhé nohy. Gemma nemohla nepostřehnout, že má dokonale nažehlené puky. „Někteří režiséři trvají na tom, že představení, které vzniklo pod jejich vedením, se nikde nesmí realizovat bez jejich asistence, ať se hraje kdekoli. Většinou jsou to pěkní nafoukanci.“

Gemma násilím odtrhla zrak od barevných stránek a pomalu zavřela knihu. „Pane Godwine, mám správnou informaci, že jste ve čtvrtek byl na večerním představení v Coliseu?“

„Aha, hurá do práce, že, seržantko?“ Zklamaně zachmuřil obočí. „No, když to jinak nejde… Ano, na chvíli jsem tam zaskočil. Je to nové představení a rád si ohlídám detaily. Herci někdy potřebují doladit kostýmy, takže jsem jim chtěl být k ruce.“

„Vždycky chodíváte po představení za sirem Geraldem Ashertonem?“

„Vida, vida, vy jste se ale činila, seržantko.“ Godwin se na ni usmál a tvářil se potěšené, jako by byl původcem její bystrosti on sám. „Geraldovi to představení mimořádně sedlo, chtěl jsem mu pogratulovat k bezvadnému výkonu.“

Gemmu začínaly jeho přehnaně familiární způsoby vadit. „Pane Godwine, jsem tu kvůli vyšetřování smrti zetě sira Geralda, což jistě víte. Bylo mi sděleno, že jeho rodinu znáte řadu let. Za daných okolností je váš postoj poněkud přezíravý, nemyslíte?“

Sekl po ní přísným pohledem, ale záhy se mu na tváři opět rozlil úsměv. „Chápu, musíte mi vyčinit, že neprojevuji patřičný smutek,“ prohodil. „Máte pravdu, se sirem Geraldem i paní Stoweovou se znám od našeho nejútlejšího dětství, vlastně od plenek.“ Odmlčel se a vychutnával si Gemmin užaslý pohled. „No, přinejmenším v Juliině případě

je to doslovné. Tehdy jsem zastával to nejposlednější místo z posledních, pracoval jsem jako asistent střihače dámských kostýmů. Dneska musíte mít na tuhle práci tři roky návrhářství, ale tehdy jsme do toho prostě spadli.

Moje matka byla totiž dámská krejčová, šicí stroj jsem už v deseti letech znal jako své boty, nemohlo mě na něm nic překvapit.“

Za takových okolností se musel hodně snažit, aby se na společenském žebříčku posunul o několik stupínků výš, ocenila ho v duchu. Její překvapení se znovu prozradilo.

Godwin se usmál a pokračoval: „Měl jsem talent i na obkreslování předloh a dobře jsem ho využil.

Asistenti střihačů nepracují na kostýmech pro hlavní představitele, ale mohou se postarat o méně zářivé hvězdy, konkrétně o ty, které pomalu zacházejí, nebo naopak nově vycházejí. Caro tehdy začínala. Byla příliš mladá na to, aby dokázala zkrotit svůj vynikající talent, ale bylo vidět, že se v ní skrývá obrovský potenciál. Gerald si ji vyhlédl ve sboru a od té doby se stala jeho chráněnkou. Je o třináct let starší než ona, věděla jste to, seržantko?“ zeptal se Godwin, vyzývavě naklonil hlavu a pátravě si ji prohlédl, jako by se potřeboval ujistit, že ho pozorně poslouchá. „Sice musel dbát na svoji pověst, ale to mu nezabránilo v tom, aby se s ní neoženil. Měla byste slyšet ty řeči.“

„Já si myslela –“

„Na to si dneska nikdo nevzpomene, je to dávno. Tehdy se jim o titulech ani nesnilo.“

Obezřetnost jeho tónu v ní probudila zvědavost. „Takže vy jste se s Caroline seznámil při práci, když jste jí šil kostým?“

„Jste velice bystrá, seržantko. V té době byla Caro provdaná za Geralda a měli Julii. Někdy ji brávala na zkoušky, protože se jí líbilo, když se kolem ní každý vznášel a obdivoval ji, ale už tehdy bylo jasné, že je nedotčená.“

„Nedotčená čím, pane Godwine? Nejsem si jistá, jestli jsem vám správně rozuměla.“

„Hudbou a vším kolem, prostě naším nabubřelým světem opery.“ Sklouzl ze židle, přešel k oknu a s rukama v kapsách se zadíval na ulici. „Je to jako virus. Někdo ho chytí, jiný ne. Možná je to dané geneticky.“ Otočil se a zadíval se na ni. „Seržantko, co si o tom myslíte?“

Gemma se právě probírala návrhy kostýmů a vybavila si, jak jí při posledních tónech Traviaty běhal mráz po zádech, když je slyšela poprvé. „Ta… predispozice nemá nic společného s výchovou?“

„V mém případě nikoli. Matka sice během války horovala pro taneční skupiny, ale mě se její nadšení nedotklo.“ S rukama v kapsách provedl několik ladných tanečních kroků a úkosem mrkl na Gemmu. „Odjakživa jsem si říkal, že mě rodiče počali po noci protancované na rytmy Glena Millera nebo Bennyho Goodmana,“ prohodil s

pobaveným úsměvem. „Myslím si, že Caroline ani Geralda ani ve snu nenapadlo, že by se Julia nevydala jejich cestou.“

„Co Matthew?“

„No jo, Matty, to byl úplně jiný příběh.“ Odvrátil se a mlčky se díval z okna.

Gemma nechápala, proč při každé zmínce o Matthewovi naráží na stěnu mlčení. Vzpomněla si na prohlášení Vivian Plumleyové: „Nemluvíme o tom.“ Očekávala, že dvacet let zmírní trápení, ale zjevně se mýlila.

„Poté, co Caro odešla z divadla, nebylo nic jako dřív“

pronesl Godwin tiše. Opět se otočil ke Gemmě. „Přece se říká, že nejkrásnější období života si člověk uvědomí až zpětně, že?“

„Takové rčení neznám, pane Godwine. Mně připadá cynické.“

„Ale, ale, seržantko, teď si odporujete. Vy vždycky máte názor,“ opáčil.

„Pane Godwine,“ oslovila ho Gemma přísně, „můj názor teď neřešíme. O čem jste se sirem Geraldem mluvili ve čtvrtek večer?“

„O běžných záležitostech. Upřímně řečeno si to nepamatuju. Byl jsem u něj pět, nanejvýš deset minut.“

Vrátil se k vysoké židli a opřel se o ni bokem. „Radši si sedněte, seržantko, nebo se vrátíte na oddělení a obviníte mě z nevychovanosti.“

Gemma se zády opírala o stůl. Ani se nepohnula.

Rozhovor by pro ni byl těžký i bez toho ustavičného rýpání.

„Postojím, děkuju. Byl sir Gerald rozrušený? Choval se jinak než obvykle?“

Godwin se uchýlil k mírnému sarkasmu: „Myslíte, jestli třeba tancoval se stínítkem z lampy na hlavě? Nic takového, seržantko, připadal mi stejný jako jindy. Bylo vidět, že ho představení nabilo energií, ale to je běžné.“

„Pil něco?“

„Jo, dali jsme si skleničku. Gerald mívá v šatně sladovou whisky pro návštěvy, ale nikdy jsem ho neviděl opilého. Ve čtvrtek se v tomhle ohledu také nekonalo nic výjimečného.“

„Takže jste si se sirem Geraldem připil a pak jste odešel?“

„Hned ne, ještě jsem zašel za kolegyní do šatny, kde máme kostýmy.“ Přesunul váhu na druhou nohu. V kapse mu zacinkaly drobné.

„Jak dlouho jste se u ní zdržel, pane Godwine? Pět minut? Deset? Pamatujete si, v kolik hodin jste se odepisoval v docházkovém sešitu u Dannyho?“

„Ne, nepamatuju, seržantko.“ Koketně naklonil hlavu a vrhl na ni pohled nepoddajného studenta. „Neodepisoval jsem se, protože jsem se při příchodu nezapisoval. Vím, že se to nemá, ale mě to moc nebere.“

„Vy jste se při příchodu nezapsal? Domnívala jsem se, že to je povinnost každého.“

„Teoreticky ano, ale na druhou stranu nepracujeme ve vězení s ostrahou. Připouštím, že jsem ve čtvrtek večer neměl zrovna přátelskou náladu. Když jsem přišel, bylo představení v plném proudu, takže jsem pouze pozdravil uvaděčku a stoupl si dozadu.“ Usmál se na Gemmu.

„Obávám se, že trávím příliš velkou část svého pracovního života na nohou, proto nikde nevydržím dlouho postávat.“

Narovnal se a popošel ke Gemmě, jako by jí tím chtěl dokázat, že to neříkal jen tak. Ze stolu sebral ústřižek saténu s kostkovaným vzorem, prohlédl si jej a přejel prsty po látce.

„Tohle by mohlo být pro Lucii to pravé ořechové –“

„Pane Godwine. Tommy,“ přešla k oslovení křestním jménem, aby se na ni víc soustředil. Poprvé postřehla, že se jeho zdánlivě neproniknutelná fasáda zachvěla. „Co jste dělal po představení?“

„Říkal jsem vám, že jsem šel rovnou za Geraldem a –“

zarazil se, protože viděl, že Gemma zavrtěla hlavou. „Aha, chápu. Chcete vědět, kudy jsem šel ke Geraldovi? Když se v tom bludišti vyznáte, je to hračka, seržantko. Z hlediště vedou dveře na jeviště, ale pochopitelně nejsou označené.

Pochybuju, že si jich někdy někdo v hledišti všiml.“

„Odešel jste také těmi dveřmi? Myslím po rozhovoru se sirem Geraldem a –“ Gemma se odmlčela a zalistovala v poznámkovém bloku. „A tou dívkou v šatně.“

„Přesně tak.“

„Překvapuje mě, že v době, kdy jste odcházel, nebylo ještě zamčeno.“

„Vždycky se někdo zdrží a uvaděčky beztak musejí uklidit.“

„Předpokládám správně, že nevíte, v kolik hodin jste odcházel, nebo zda vás někdo viděl?“ prohodila s náznakem sarkasmu.

Tommy Godwin odpověděl nečekaně kajícně: „Bohužel ne, seržantko. Člověk při odchodu z divadla nemyslí na to, aby měl svědky, že?“

Gemma byla odhodlaná probořit jeho zeď falešné nevinnosti, proto zaútočila o něco agresivněji: „Tommy, co jste dělal po odchodu z divadla?“

Bokem se opřel o stůl a založil paže na prsou. „Jel jsem rovnou domů. Bydlím v Highgate. Co bych měl podle vás dělat jiného?“

„Jel jste sám?“

„Ano, žiju sám. Teda ještě s kočkou, ale pochybuju o tom, že by mi potvrdila alibi. Jmenuje se Salome a musím říct, že –“

„V kolik hodin jste dorazil domů? Pamatujete si alespoň tohle?“

„Budete se divit, ale pamatuju.“ Odmlčel se a věnoval jí další úsměv, jako by od ní očekával pochvalu. „Mám doma skříňové pendlovky a pamatuju si, že nedlouho po mém

příchodu začaly odbíjet, takže jsem se vrátil krátce před půlnocí.“

Gemma se ocitla ve slepé uličce. Tommy nemohl svá tvrzení prokázat, jenže bez důkazů, jimiž by vyvrátila jeho prohlášení, nemohla nic namítat. Upřeně si ho prohlížela a přemítala, co se skrývá pod zdánlivě hodnověrným zevnějškem. „Pane Godwine, budu od vás potřebovat adresu bydliště a také jméno té ženy, s níž jste mluvil po odchodu ze šatny sira Geralda.“ Vytrhla list z poznámkového bloku a podala mu ho. Psal levou rukou. Pozorovala ho, jak úhledným písmem uvádí na papír požadované informace. V

mysli projela dosavadní rozhovor. Konečně si uvědomila, co jí celou dobu leželo v žaludku a od čeho on tak elegantně odbočil.

„Pane Godwine, jak dobře jste se znal s Connorem Swannem? O tom jsme ještě nemluvili.“

Pečlivě nasadil uzávěr na propisku a vrátil ji Gemmě.

Poté začal popsaný papír skládat do úhledných, stále menších čtyřúhelníků. „Za ty roky jsme se pochopitelně párkrát viděli. Netvrdím, že jsem z něj byl na větvi. Nešlo mi do hlavy, proč s ním Gerald i Caro udržovali kontakt, když ho Julia hodila přes palubu. Je možné, že o něm věděli něco, o čem nemám potuchy.“ Zdvihl obočí a pousmál se.

„Dojmy z ostatních lidí však bývají často klamné, že?“

Kapitola 8

Objížďka přes High Wycombe připomněla Kincaidovi hračku z dětství. Byla to ozubená kola z plastu. Stačilo postrčit jedno kolečko uprostřed a roztočila se i všechna ostatní. Jenže v jeho případě pět malých objížděk vedlo kolem jedné velké. Většina lidí se otáčela, všichni byli otrávení, prostě pondělní ráno jako vyšité. Postřehl skulinku mezi projíždějícími auty a rychle se zařadil do řady vozidel v protisměru. Od jednoho netrpělivého řidiče dodávky si vysloužil výmluvné gesto prostředníkem. „Nápodobně,“

zavrčel. Byl rád, že má tu objížďkovou šílenost za sebou.

Zdržení na silnici M40 ho obralo o spoustu cenných minut, takže do pitevny ve všeobecné nemocnici v High Wycombe dorazil půl hodiny po začátku pitvy. Zaklepal na dveře do pitevny, pootevřel je a nakoukl dovnitř. U stolu z nerezavějící oceli stál menší muž v zeleném chirurgickém obleku, zády ke Kincaidovi. „Dobrý den, doktor Winstead?“

oslovil ho Kincaid. „Omlouvám se, přijel jsem pozdě.“

Vešel do místnosti a pustil lítací dveře. Několikrát se zhouply.

Winstead nohou stiskl tlačítko a vypnul nahrávání.

Otočil se ke Kincaidovi. „Vy jste superintendant Kincaid?“

zeptal se a hřbetem ruky odstrčil mikrofon na stranu.

„Nezlobte se, že vám nepotřesu rukou,“ dodal a ukázal ruce v rukavicích. „Obávám se, že jste se připravil o to nejzajímavější. Stejně jsem začal dřív, chtěl jsem nahnat nějaký čas. Máme toho moc. Měl jsem toho vašeho chlápka udělat v sobotu, nanejvýš včera, bohužel v jednom bytovém domě vypukl požár. Celý víkend jsem identifikoval ostatky.“

Winstead byl muž s pivním bříškem, kudrnatými prošedivělými vlasy a očima černýma jako uhel. Plně odpovídal přezdívce Winnie. Kincaid si představil medvídka Pú se skalpelem a dospěl k závěru, že nemá k Winsteadovi daleko. Podobně jako většina soudních patologů, s nimiž se Kincaid setkal, působil nezdolně veselým dojmem. „Zjistil jste něco podstatného?“ dotázal se. Byl rád, že mu patologovo tělo zahrazuje výhled na stůl. Na široce otevřený řez ve tvaru ypsilon a odpreparovanou kůži na temeni hlavy si sice zvykl, přesto z toho pohledu nebýval nadšený.

„Nic, co by stálo za řeč,“ odpověděl patolog. Opět se pustil do práce. „Potřebuju dodělat pár věcí, pak se přesuneme ke mně do kanceláře, když budete chtít.“

Kincaid ho mlčky pozoroval. Chladný vzduch z větráků mu ovíval krk. Oddychl si, že alespoň nemusí bojovat se zápachem. Lednice a studená voda udělaly své, pozdržely

přirozený proces rozkladu. Dokázal shlédnout prakticky cokoli, i když musel bojovat s dávivým reflexem, který vyvolával pach rozkládajícího se těla.

Vešla mladá žena v zeleném obleku. „Winnie, můžu to dokončit?“

„Šití přenechám asistentce,“ oznámil patolog přes rameno. „Má ty lahůdky ráda, viď, Heather?“ dodal a usmál se na ni. „Těší ji pocit z dobře odvedené práce.“ Svlékl si rukavice, hodil je do odpadkového koše a umyl si ruce.

Heather dotčeně protočila panenky. „Žárlí na mě,“

zašeptala Kincaidovi, „protože umím zašívat líp než on.“

Navlékla si rukavice a pustila se do práce. „Až toho mladíka budu mít hotového, vsadím se, že by na něj byla jeho matka hrdá, viď, Winnie?“

Kincaid si pomyslel, jak je dobře, že Connorova matka bude té radosti z Heatheřiny práce ušetřena. Docela by ho zajímalo, jestli se Julia provokativně vzepře a odmítne uspořádat pohřeb.

Winstead ho pobídl, aby vyšel na chodbu. „Obávám se, že má pravdu,“ prohodil na Heatheřinu adresu. „Sice si své udělám, ale ona je perfekcionistka a navíc má šikovnější ruce.“ Provedl Kincaida spletí chodeb. Zastavil se u nápojového automatu a koupil dvě kávy. „Bez cukru?“

zeptal se, ale na odpověď nečekal. Zručně namačkal oblíbenou volbu.

Kincaid si od něj vzal plastový hrnek. Káva byla stejně ohavná jako její dvojnice na Yardu. Šel za Winsteadem do jeho kanceláře. Zastavil se až u jeho stolu a se zájmem si prohlížel lidskou lebku. K obličejové části byly připínáčky připevněné gumové válečky o různé výšce. Na každém z nich bylo černě napsáno číslo. „To je vúdú nebo umění, pane doktore?“

„Technika rekonstrukce obličeje. Půjčil mi ji jeden antropolog. Odhad pohlaví a původu vychází z výsledků měření proměnných lebky, pak se podle údajů ve statistických tabulkách rozmístí značky, které uvádějí hloubku pokožky. Na vyznačená místa se nanese potřebná vrstva hlíny a hurá, zase máte lidskou tvář. Je to šikovná věcička, i když tenhle model vypadá spíš jako kulisa z Noční můry v Elm Street. Heather se totiž zajímá o forenzní rekonstrukci. S těmi svými obratnými prstíky to dotáhne daleko.“

Kincaida napadlo, že by ho měl včas zarazit, než se ponoří do Heatheřiných povahových rysů. „Pane doktore,“

oslovil ho, sotva se usadili do stařičkých kožených křesílek, „zjistil jste, že se Connor Swann utopil?“

Winstead svraštil obočí. Dělával to často, ale působil přitom komicky. Přeladil se zpátky na pitvu Connora Swanna. „No, to je oříšek, superintendante, jak určitě víte.

Pitva neprokáže utonutí, je třeba postupovat vylučovací metodou.“

„Určitě jste zjistil, jestli měl vodu v plicích –“

„Okamžik, superintendante, nechte mě domluvit. Voda v plicích sama o sobě nic nedokazuje. Netvrdil jsem, že vám nic nepovím, konstatoval jsem pouze fakt, že některé věci nelze prokázat.“ Winstead se odmlčel a napil se. Protah]

obličej. „Myslím, že jsem věčný optimista, vždycky čekám, že kafe bude lepší, než nakonec je. Ale nic. Kde jsem skončil?“ Vlídně se usmál a znovu se napil.

Kincaid usoudil, že ho Winstead schválně napíná, takže čím míň bude do jeho proslovu zasahovat, tím dřív zjistí, co potřebuje vědět. „Chtěl jste popsat, co nelze prokázat.“

„Zranění způsobená střelnou zbraní, bodné rány, tupé trauma, to jsou naprosto jednoznačné okolnosti a příčina smrti se pozná snadno. Případ tohoto mladíka je velká hádanka. Ale já mám hádanky rád.“ Patolog to pronesl s takovým elánem, až Kincaid očekával, že si nadšeně zamne rukama. „V plicích jsem nenašel žádná cizí tělesa, písek ani takové ty roztomilé mazlavé rostlinky ze dna řeky. Pokud topící se člověk vdechne velké množství vody, zpravidla s ní spolkne i pár nepěkných věciček.“ Ohnul jeden prst a ukázal Kincaidovi zbývající čtyři. „Za druhé byl rigor mortis dost opožděný. Za to částečně odpovídá teplota vody, ale při klasickém uškrcení někde na zahradě v jezírku se člověk brání, takže ze svalů zmizí zásoby ATP, což výrazně urychlí posmrtnou ztuhlost.“

„Co když se s někým pral na břehu? Na krku měl modřiny. Třeba ho někdo hodil do vody, když byl v bezvědomí, případně mrtvý?“

„Zjistil jsem řadu příznaků, že zemřel několik hodin předtím, než ho našli,“ připustil Winstead. „Obsah žaludku byl strávený jen částečně, takže pokud pan Swann nevečeřel až někdy k ránu, předpokládám, že zemřel kolem půlnoci.

Poslal jsem obsah žaludku na analýzu. Až mi z laboratoře pošlou výsledky, zjistíte, co jedl naposledy.“

„A ty modřiny –“

Winstead zvedl ruku s rozevřenou dlaní jako strážník zastavující dopravu na křižovatce. „Nabízí se ještě jedna varianta. Je možné, že se pan Swann dostal do vody živý.

Říká se tomu utopení nasucho. Znamená to, že se krk při prvním kontaktu s vodou stáhne, tudíž dojde k zúžení dýchacích cest a do plic se nedostane voda. Po smrti opadne křeč svěračů hrtanu, takže se utopení nedá prokázat. Na druhou stranu se tím vysvětluje absence cizích látek v plicích.“

„Jak k takovému utopení nasucho dojde?“ zeptal se Kincaid. Snažil se být trpělivý a dopřát patologovi vytoužené potěšení.

„To je jedna z mnoha záhad přírody. Obecně zastřešujícím vysvětlením by byl šok, kdybyste nutně potřeboval příčinu.“ Winstead se opět napil. Zatvářil se překvapeně, jako by ho zaskočilo, že se káva v mezidobí

neproměnila v chutnější nápoj. „Tak, abych nezapomněl na ten krk, po kterém tolik prahnete. Obávám se, že ani v tomto případě vám nemohu říct nic definitivního. Na krku byly skutečně patrné zhmožděniny, vy jste asi navštívil márnici, že?“ Kincaid přikývl a patolog pokračoval: „Takže jste to viděl, ovšem nenašel jsem odpovídající příznaky vnitřního poškození. Nedošlo ke zlomení jazylky, nenašli jsme známky ani mechanického závěru obličeje či okluze krku.“

„Neměl skvrny v očích?“

Winstead na něj vrhl rozzářený úsměv. „Přesně tak, nezjistili jsme petechie. Samozřejmě je možné, že někdo buď omylem, nebo záměrně stlačil panu Swannovi krkavice, aby upadl do bezvědomí, a pak ho hodil do řeky.“

„Dokázala by potřebný tlak vyvinout i žena?“

„Jistě, tohle by žena z fyzického hlediska dokázala. V

takovém případě bych však očekával víc než modřiny, například stopy po nehtech a oděrky. Nic takového jsme nenašli. Byl bez poskvrnky. Současně velmi pochybuji o tom, že by se nějaké ženě podařilo navodit mu bezvědomí, aniž by odcházela s pošramocenýma rukama.“

Kincaid nad jeho závěry přemýšlel. „Znamená to, že –“

spojil špičky ukazováčků, „, nevíte, jak Connor Swann zemřel. Neznáte-li příčinu smrti, znamená to, že mi nepovíte, jak zemřel.“

„K utopení většinou dochází náhodou a téměř vždy je ve hře alkohol. Potenciální hladinu alkoholu v krvi se

dozvíme až ze zprávy z laboratoře, ale podle mě bude docela vysoká. Každopádně, “ opět zdvihl ruku jako dopravní policista, protože postřehl, že Kincaid chce něco říct, „, pokud máte zájem o moji neoficiální domněnku…“

Winstead se odmlčel a napil se. Kincaid tu hrůzu dávno zavrhl a pro plastový hrnek našel nerovné místečko na stole se vším možným. „Náhodná utopení mívají jasnou příčinu, například si kamarádi vyrazí na ryby a zlískají se, jak zákon káže, pak jeden z nich spadne do vody a ostatní z toho mají nanejvýš srandu, protože jsou nalití až hrůza. Všechno je jasné, získáte výpovědi svědků a je to. Jenže, v tomhle případě,“ pokračoval patolog a upřel na Kincaida zamyšlené oči, „se objevilo podezřele moc nezodpověditelných otázek.

Není možné, že spáchal sebevraždu?“

Kincaid zavrtěl hlavou. „Ne.“

„V tom případě si myslím, že mu do té řeky někdo pomohl. A vy budete mít zatraceně těžký úkol zjistit a dokázat, jak to bylo.“ Winstead se na něj usmál, jako by právě pronesl slavnostní oznámení.

„Co mi můžete říct k době smrti?“

„Mezi dobou, kdy ho někdo viděl naposled a kdy ho našli.“ Winstead se svému vtipu pobaveně zasmál. „Ale vážně, superintendante. Odhaduju, že k úmrtí došlo mezi devátou a půlnocí, nanejvýš jednou ráno.“

„Tak vám děkuju,“ pronesl Kincaid a vstal. „Byl jste…

moc ochotný.“

„Rád jsem pomohl.“ Potřásli si pravicí a patolog se usmál. Podobnost s medvídkem Pú byla v tom okamžiku dokonalá. „Jakmile přijdou výsledky z laboratoře, pošleme vám kompletní zprávu. Cestu ven najdete? Prima, takže na shledanou.“

Kincaid se při odchodu z kanceláře ohlédl. Lebka se tyčila na hromadě dalších věcí. Winstead mu zamával a bodře se usmál. Kincaid by přísahal, že se zakřenila i ta lebka.

Kincaid vyšel z nemocnice s pocitem, že nic nezjistil.

Sice si byl o něco jistější, že Connor Swann nezemřel náhodnou smrtí, přesto mu nadále chyběl důkaz, že ho někdo zavraždil. Neměl motiv, natož podezřelé.

Došel k autu a zaváhal. Podíval se na hodinky. Pokud se Gemma propracovala k Tommymu Godwinovi, bude na cestě za paní Stoweovou. Chce-li důkladněji proniknout k podstatě vztahů v rodině Ashertonových, měl by se držet Connora. On je klíč k celé záležitosti. Opět konstatoval, že dokud nepozná Connora víc, nemůže začít skládat dílky skládanky, protože žádné nezíská.

Byl nejvyšší čas prozkoumat tu část Connorova života, která patrně nesouvisela s Ashertonovými. Zavolal na informace a požádal o adresu firmy Blackwell, Gillock a Frye. Nasedl do auta a vydal se na jih směrem k Maidenheadu a Readingu.

Do Readingu nikdy nepřijížděl bez vzpomínky na Vic.

Narodila se tam a chodila tam i do školy. Do města přijel ze severu. Zběžně projel ulicí, kde bydleli její rodiče.

Předměstí Readingu se pyšnilo pohodlnými dvojdomky, udržovanými zahradami a tu a tam i zahradními trpaslíky vykukujícími zpoza plotu. Během manželství s Vic považoval tu čtvrť za příšernou. Zjistil, že čas na jeho hodnocení pranic nezměnil.

Zastavil, nechal běžet motor a prohlížel si dům. Vypadal nedotčeně, stejně jako kdysi. Měl pocit, jako by čas plynul kolem domu, ale jeho samotného se nedotýkal, zato on, Kincaid, stárl a měnil se. Dům vypadal jako v den, kdy ho Vic poprvé pozvala k rodičům, aby se seznámili. Dokonce i mosazná schránka byla naleštěná jako tehdy. Vicini rodiče si ho přeměřili nesouhlasným pohledem. Nemohli pochopit, proč si jejich krásná a vzdělaná dcera zvolila za partnera policistu. Vzpomněl si, že se tehdy za svou nekonvenční rodinu trochu styděl. Bylo mu hloupě. Jeho rodiče se odjakživa zajímali víc o knížky a názory než o to, aby měli všechny výdobytky střední třídy. Dětství ve zmatečně fungujícím domě v Cheshiru bylo vzorně uklizenému domu, jemuž vládl řád, na hony vzdálené.

Zařadil jedničku a jel dál. Poslouchal známé vrčení svého midgetu. Snad si Vic vybrala do druhého manželství někoho příhodnějšího. Ještěže z toho vztahu vyvázl jen s pár

šrámy, mohl dopadnout hůř. Usmál se, protože mu došlo, že je doopravdy rád, že manželství s Vic skončilo.

Intenzita readingské dopravy od jeho poslední návštěvy nepoklesla. Zařadil se do fronty na parkoviště v centru města, pomalinku popojížděl a bubnoval prsty do volantu.

Nikdy se mu tam nelíbilo. Město totiž slučovalo nejhorší výkvět moderní architektury a neúspěšného plánování.

Výsledkem bylo něco, co mu vždycky zvýšilo krevní tlak.

Konečně zaparkoval a vydal se na zjištěnou adresu.

Moderní kancelářskou čtvrť našel snadno. V jedné z budov měla sídlo i reklamní agentura. Vyjel do třetího patra.

Přivítala ho milá recepční. „Dobrý den, co potřebujete, prosím?“ zeptala se ho s neskrývaným náznakem zvědavosti.

Věděl, že se ho snaží zaškatulkovat, nebyl stálý klient ani dodavatel, neměl kufřík ani nenesl vzorníky, takže ho nemohla považovat za obchodníka. Napadlo ho, že by ji mohl trošku poškádlit. Vlasy zastřižené k bradě a srdčitý obličej byly ztělesněním nevinnosti. „Máte hezkou kancelář,“ prohodil uznale a zrakem pomalu přejel prostory recepce. Byly zařízené standardním nábytkem, mnoha světly, pečlivě zarámovanými reklamními tisky ve stylu art deco. Výzdoba za výhodnou cenu, prolétlo mu myslí.

„Ano, mám. Sjednal jste si s někým schůzku?“ zeptala se o poznání přísněji. Úsměv se vytratil.

Vytáhl služební průkaz a rozevřel ho. „Jsem superintendant Duncan Kincaid ze Scotland Yardu.

Potřeboval bych si s někým promluvit o Connoru Swannovi.“

„Aha.“ Několikrát přelétla pohledem z průkazu na Kincaida a obráceně. Oči se jí nečekaně zalily slzami. „Je to hrozné, viďte? Dozvěděli jsme se to dneska ráno.“

„Opravdu? Kdo vám tu informaci sdělil?“ zeptal se a vrátil průkaz do kapsy.

Popotáhla. „Jeho tchán, sir Gerald Asherton. Zavolal Johnovi, tedy panu Fryeovi –“

V chodbě za recepčním stolem se otevřely dveře. Vyšel muž ve sportovní bundě. „Melisso, běžím na –“ Ztuhl s rukou na uzlu kravaty. Zaraženě se podíval na Kincaida.

„To je pan Frye,“ oznámila recepční Kincaidovi a svému nadřízenému sdělila: „Johne, to je pán ze Scotland Yardu, přišel kvůli Connorovi.“

„Ze Scotland Yardu kvůli Connorovi?“ opakoval po ní.

Byl vyvedený z míry. Kincaid využil okamžiku překvapení k tomu, aby si ho prohlédl. Odhadoval, že je stejně starý jako on, jen trochu menší. Začínala se na něm tvořit přebytečná vrstva tuku, která bývá důsledkem mnoha hodin prosezených v kanceláři.

Kincaid se mu představil. Frye se vzpamatoval natolik, aby si s ním potřásl rukou. „Co pro vás mohu udělat,

superintendante? Víte, podle toho, co říkal sir Gerald, jsem nepředpokládal…“

Kincaid na něj vrhl mírumilovný pohled. „Chtěl bych vám položit několik rutinních otázek ohledně pana Swanna a jeho práce.“

Fryeovi se viditelně ulevilo. „Právě jsem si chtěl skočit do restaurace na oběd, pak mám domluvenou schůzku s klientem. Mohli bychom si popovídat a současně se najíst?“

„Proč ne.“ Kincaid měl hrozný hlad, což býval vcelku pravidelný projev po návštěvě pitevny, ovšem představa kulinářského umění readingské restaurace ho nenaplňovala radostí.

Vyšli na chodník a zamířili k restauraci. Kincaid po očku mrkl na Frye. Měl na sobě černý třídílný oblek šitý na míru, ale knoflíky kolem pasu měly co dělat, aby se neodtrhly. Na bradě mu začínaly rašit vousy, vlasy měl sčesané dozadu, jak nařizovala poslední móda úspěšných manažerů. Kincaid se přizpůsobil kroku menšího muže.

Ovála ho pižmová vůně vody po holení. Tušil, že Connor věnoval svému vzhledu také tolik pozornosti. Svět reklamy přece stojí především na vzhledu.

Cestou si nezávazně povídali. Vešli do restaurace Bílé srdce. Kincaid se s úlevou pousmál. Byla jednoduše zařízená, čistá a navíc nabízela pestré polední menu. Kolem nich sedělo plno podobných lidí, i oni si odběhli z práce na oběd. Jedli a povídali si. Došli k objednacímu pultu. Vybral

si platýse s hranolky a salátem. Zakručelo mu v břiše.

Podíval se na Frye a zeptal se: „Co si dáváte k pití?“

„Limonádu,“ odpověděl Frye a omluvně se pousmál.

„Snažím se zhubnout. Mám rád pivo, ale drží se mi na břiše.“ Poplácal se po kulatícím se bříšku.

Kincaid mu objednal limonádu a sobě pivo. Vůbec mu nevadilo, že bude Frye pokoušet. S pitím odešli k malému stolku u okna a posadili se. „Vyprávějte mi o Connoru Swannovi,“ pobídl ho Kincaid. „Jak dlouho u vás pracoval?“

„Něco málo přes rok. Gordon a já jsme potřebovali někoho do oddělení prodeje, protože to ani jednomu z nás moc nejde. Získali jsme dost klientů na to, abychom si mohli dovolit dalšího –“

„Gordon je váš partner?“ skočil mu Kincaid do řeči.

„Myslel jsem, že jste ve firmě tři.“ Napil se a olízl si ze rtů pěnu.

„Promiňte, radši začnu od začátku.“ Toužebně se zadíval na Kincaidovo pivo, povzdychl si a pokračoval: „Já jsem Frye, Gordon je Gillock a Blackwell není žádný. Když jsme před třemi roky začali podnikat sami na sebe, připadalo nám, že Gillock a Frye zní jako název obchodu s rybami.“

Usmál se, jako by jejich rozhodnutí bylo dětinské.

„Blackwell nám měl dodat trochu šmrncu. Každopádně já tu funguj u jako kreativní ředitel a Gordon se stará o nákup prostoru v médiích a dohlíží na produkci. Sám vidíte, že nás moc není. Přes kamaráda jsme se dozvěděli, že by Connora

mohla bavit správa klientských účtů. Doufali jsme, že přesně to potřebujeme.“

Servírka přinesla jejich objednávku. Byla to vysoká, světlovlasá Valkýra v džínách a svetru. Položila před ně talíře, svůdně se na ně usmála a prokličkovala mezi stoly zpátky. „To je Marian,“ podotkl Frye. „Říkáme jí Ledová panna. Každý je do ní po uši zamilovaný a ona si to náležitě užívá.“

„Ten přívlastek poukazuje na její vzhled, nebo vlastnosti?“ zeptal se Kincaid a podíval se na Fryeův talíř. K

obědu ho čekal salát. Kincaid se s chutí pustil do ryby a hranolků.

„Nemůžu ani smažené,“ povzdychl Frye a žádostivě se zadíval na Kincaidovu porci. „Marian je milá, ale svou přízní neplýtvá. Vylámal si na ní zuby i Connor.“

„Snažil se ji sbalit?“

„Vychází slunce každé ráno?“ prohodil Frye sarkasticky a strčil si do úst výhonek řeřichy. „Pochopitelněji chtěl sbalit. Takové chování pro něj bylo přirozené jako dýchání, “ Zarazil se. Zatvářil se vyděšeně. „Panebože, to bylo nemístné. Omlouvám se. Ještě jsem to nevstřebal.“

Kincaid nakapal citron na rybu a zeptal se: „Byl vám sympatický? Myslím osobně.“

Frye se zamyslel. „No, řekl bych že jo, ale nebylo to tak jednoznačné. Nejdřív jsme z něj byli na větvi. Sice nám bylo divné, proč kvůli nám odešel z jedné z nejlepších

londýnských firem, ale tvrdil, že má rodinné problémy a chce pracovat blíž k domovu, vypadnout ze šíleného londýnského tempa a tak.“ Začal žvýkat další sousto.

Kincaida by zajímalo, jestli Fryeův zkroušený výraz zapříčinil salát nebo pocity ohledně Connora. „A dál?“

pobídl ho k pokračování.

„Byli jsme naivní, neměli jsme mu věřit. Jenže Con dokázal obalamutit každého. Uměl si kolem prstu omotat nejen ženy, nýbrž i muže. I proto byl úspěšný obchodník.“

„Dělal svoji práci dobře?“

„Ano, výborně. Když chtěl. V tom byl ten problém.

Zpočátku byl plný elánu, na všechno měl plány, hýřil novými nápady. Obávám se, že jsme se s Gordonem nechali strhnout.“ Odmlčel se. „Když se ohlédnu zpátky, choval se jako posedlý, bohužel jsme si to tehdy neuvědomovali.“

„Okamžik,“ zasáhl Kincaid. Ruka s dalším soustem zůstala vězet na půl cesty k ústům. „Říkal jste, že bylo naivní věřit jeho důvodům, proč přešel k vám. Vy jste zjistili, že to bylo jinak?“

„Řekněme, že plno věcí z vysvětlení vynechal,“ hlesl Frye. „Po pár měsících se nám začalo donášet, jak to bylo doopravdy.“ Zamračil se. „Jeho manželka vám nic neřekla?

Mluvil jste s ní?“

„Co mi měla říct?“ zeptal se Kincaid, aby se vyhnul odpovědi na otázku, jestli mluvil s Connorovou manželkou.

Nechtěl si Julii vybavovat, chtěl zůstat neutrální.

Frye vidličkou nakupil nakrájenou šunku a mrkve na hromádku doprostřed talíře. „Conova firma v Londýně spravovala účet ENO. Díky tomu se seznámili. Potkali se na nějaké recepci. Myslím, že tam byla s rodiči. Když od něj odešla a on…“ Frye se zatvářil nejisté a nervózně začal přesunovat jídlo po talíři. „Prostě se nervově zhroutil. Začal se chovat divně, například se rozbrečel před klienty a tak.

Firma se to snažila tutlat, nepřála si, aby jeho nevhodné chování proniklo na veřejnost. Nejspíš nechtěla uškodit Ashertonovým.“

Kincaid si pomyslel, že se podobně chovají všichni.

Copak je možné, aby se ve všech probudil soucit? „Dostal od té firmy doporučení, než přešel k vám?“

„Jinak bychom ho nepřijali,“ odpověděl Frye věcně.

„Kdy se začaly objevovat problémy?“

Nervozitu nahradilo provinění. „Netvrdím, že Con selhal na celé čáře, nechci, aby to vyznělo, že za nic nestál.“

„Nebral jsem to tak,“ ujistil ho Kincaid. Mohl jen doufat, že se Frye nezačne řídit rčením „o mrtvých jen dobře“.

„Problémy se vynořovaly postupně. Nejdřív nepřišel na několik schůzek s klienty. Upozorňuji vás, že vždycky měl pádnou výmluvu, ovšem po několika průšvizích začaly i ony působit nevěrohodně. Sliboval klientům věci, které jsme nemohli splnit –“ Zavrtěl hlavou. „To je noční můra

každého kreativního ředitele. Měl v plánu získat plno nových klientů, tvrdil nám, že má bezvadné konexe…“

„Nic z toho se nenaplnilo?“

Frye smutně zavrtěl hlavou. „Ani omylem.“

Kincaid odsunul prázdný talíř. „Proč jste ho tedy ve firmě drželi, pane Frye? Zdá se, že pro vás byl jako koule na noze.“

„Klidně mi říkejte křestním jménem“ navrhl Frye.

Naklonil se a důvěrně zašeptal: „Před pár měsíci jsme se s Gordonem dohodli, že mu dáme výpověď, ale pak se všechno začalo zlepšovat. Nenastalo nic ohromujícího, ale dalo se na něj trochu víc spolehnout a měl víc zájmu.“

„Máte tušení, co tu změnu způsobilo?“ zeptal se Kincaid. Vzpomněl si na Sharon a Hayley.

Frye pokrčil rameny. „Vůbec ne.“

„Měl přítelkyni?“

„Chtěl jste říct přítelkyně,“ opravil ho Frye významně.

„Párkrát se viděl s mojí manželkou a to pro mě byla lekce jako hrom. Ani kdybych s ním denně chodil na pivo, nedozvěděl bych se tolik věcí. Varovala mě, že mě Connor strhne s sebou.“ Usmál se. „Nevím, jestli bohužel nebo naštěstí, to záleží na úhlu pohledu, ale nikdy jsem nebyl na ženské jako on.“

Hustota návštěvníků restaurace řídla. Marian nemusela pořád něco vyřizovat na baru a přišla pro prázdné talíře.

„Tak co, pánové, dáte si ještě něco? Nějakou dobrůtku?

Máme vynikající zákusky –“

„Netýrejte mě, prosím vás,“ zaúpěl Frye a zakryl si tvář dlaněmi.

Marian se natáhla pro Kincaidův talíř a mile se na policistu usmála. Málem se rozesmál. Fryeova žena se skutečně nemusela bát, že by na něj Connor měl špatný vliv.

Fryeovy slabé stránky byly někde úplně jinde. Úvahy ho dovedly ke slabosti, o níž ještě nemluvili. „Věděl jste, že Connor má dluhy ze sázení?“

„Dluhy?“ podivil se Frye a dopil poslední kapičku limonády. „Vím, že sázel na koně, ale netušil jsem, že to bylo tak vážné.“

„Slyšel jste někdy jméno Kenneth Hicks?“

Frye se při přemýšlení zamračil. Zavrtěl hlavou.

„Neřekl bych.“

Kincaid odstrčil židli a vstal. Náhle ho napadla další otázka. „Johne, setkal jste se někdy s Connorovou manželkou Julií?“

Fryeova reakce ho zaskočila. Frye několikrát nejisté odkašlal a posléze pohlédl Kincaidovi do očí. „No, netvrdil bych, že jsem se s ní přímo setkal.“

Kincaid tázavě zdvihl obočí. „Jak se stane, že se s někým přímo nesetkáte?“

„Viděl jsem ji. Jel jsem se na ni podívat a viděl jsem ji.“

Postřehl Kincaidovu ještě zaraženější reakci. Zrudl. „Ach jo,

připadám si jako pitomec. Byl jsem zvědavý a po všem, co jsem o ní slyšel, jsem ji prostě chtěl vidět. Když jsem v novinách zahlédl inzerát, že má vernisáž v Henley…“

„Byl jste tam?“

„Manželka odjela ke své matce a měla se vrátit až další den, takže jsem si řekl, že se tam vydám. Nebylo na tom nic špatného.“

„Proč by mělo být?“ podivil se Kincaid.

„Chci se naučit malovat,“ odpověděl Frye prostě. „Proto jsem studoval umění. Manželka si myslí, že je to pošetilé.

Máme dvě děti, a tak…“

„Umělci mají podle ní špatný vliv na ostatní?“

napověděl mu Kincaid.

„Tak nějak.“ Smutně se usmál. „Někdy se nechá trochu unést. Bojí se, že kdyby mi někdo zamával štětcem před očima, vezmu nohy na ramena a nechám ji napospas hladu.“

„Co se stalo na té vernisáži? Setkal jste se s Julií?“

Frye se zádumčivě zadíval kamsi za Kincaidovo rameno. „Je krásná, viďte? A její obrazy… No, kdybych uměl malovat jako ona, netrávil bych život grafickými návrhy pro instalatérskou firmu.“ Ušklíbl se sám sobě.

„Jenže já malovat neumím.“ Podíval se na Kincaida a pokračoval: „Neviděl jsem ji, ale rozhodně ne proto, že bych se nesnažil. Vypil jsem to levné šampaňské, samozřejmě jsem se přitom polil, protože do mě nějaký otrapa

bezohledně strčil loktem, a málem jsem se k ní propracoval, jenže mi těsně před nosem utekla ven.“

„Šel jste za ní?“

„No, sice jsem se prodral ke dveřím, protože jsem jí chtěl alespoň složit poklonu…“

„Ale?“ pobídl ho Kincaid netrpělivě.

„Nikde nebyla.“

Kapitola 9

Vysoké stromy se skláněly nad jejich hlavami, větve se proplétaly jako prsty milenců, kteří se drží za ruce. Gemma odfoukla pramínek vlasů z tváře a pronesla: „Huso hloupá.“

Slova jako by vyskočila ze tmy na světlo. V autě se poté znovu rozhostil klid, jen tu a tam se ozvalo zaskřípání, jak větvičky nebo přečnívající kořeny zavadily o okna aula.

Měla pocit, jako by někdo přejížděl nehtem po školní tabuli.

Londýn i uhlazenou zdvořilost Tommyho Godwina nechala za sebou. Docela ji mrzelo, že netrvala na tom, že půjde s Kincaidem na pitvu. V práci jí nechal vzkaz. Prý nic moc nezjistil.

Cesta stoupala zase o něco výš. Zařadila dvojku. Když tudy jela poprvé, byl s ní Kincaid. Jeho přítomnost jí pomáhala bojovat proti klaustrofobii. Neměla by to přehánět, napomenula se. Je to jen úzká cesta, nic víc. Část nejistoty v ní vyvolává městský duch a jeho nedůvěra ve venkovské prostředí.

Přesto si s úlevou oddychla, jakmile se před ní vynořila zatáčka a za ní Jezevčí nora. Zanedlouho zastavila na

mýtince před domem. Vystoupila a několik vteřin stála a rozhlížela se. Dokonce i v chladu ucítila vlhký pach plesnivějících listů.

V tichu zaslechla tentýž zvídavý, vysoký, hučivý zvuk, jehož si předtím všimli s Kincaidem. Zvedla hlavu a zapátrala po sloupech s elektrickými kabely, ale zahlédla pouze listy a linii sedavé oblohy. Možná je to nějaký generátor nebo výměník anebo, usmála se, UFO.

Vyzkouší to na šéfovi, napadlo ji poťouchle.

S doznívajícím úsměvem zazvonila. Otevřela jí paní Plumleyová. 1 tentokrát se usmála. „Dobrý den, seržantko, pojďte dál.“

„Dobrý den, paní Plumleyová, potřebovala bych mluvit s paní Stoweovou,“ oznámila jí Gemma a vešla do dlážděné haly. „Je doma?“

„Ano, ale právě vyučuje.“

Gemma zaslechla piano. Doprovázel ho soprán pokoušející se o rychlou, rytmickou melodii. Do zpěvu někdo vstupoval, ale slovům nerozuměla. Poté tutéž melodii zazpíval jiný hlas. Byl sytější a mnohem barevnější než první. Jeho jedinečnost nebylo možno přeslechnout. Gemma ho poznala i přes zavřené dveře. „To je paní Stoweová, že?“

Vivian Plumleyová se na ni pátravě podívala. „Máte dobrý sluch. Kde jste ji slyšela zpívat?“

„Na kazetě,“ odpověděla Gemma stručně. Nechtěla se přiznávat ke svému nově objevenému poblouznění.

Vivian pohlédla na hodinky. „Pojďte, dáme si spolu čaj.

Hodina zanedlouho skončí.“

„Co to zpívají?“ zeptala se Gemma, když šla za paní Plumleyovou do kuchyně.

„Rossiniho. Je to árie z Lazebníka sevillského. Naštěstí zpívají italsky.“ Ohlédla se přes rameno a usmála se na Gemmu. Otevřela dveře do kuchyně. „V téhle domácnosti by se takové věci říkat neměly.“

„Myslíte kvůli politice ENO?“

„Přesně tak. Sir Gerald souhlasí s postojem společnosti a důsledně ho dodržuje. Caro podle mě odjakživa dávala přednost zpívání opery v originálním jazyce, ale svůj názor neprosazuje.“ Vivian se mile usmála. Neshody ohledně zpěvu zřejmě patřily k dlouholeté rodinné tradici.

„Tady něco krásně voní,“ zalibovala si Gemma a dlouze se nadechla. Po předchozí návštěvě jí kuchyně připadala příjemná a útulná jako domov. Z červených kamen vyzařovalo teplo a na odstavné desce se chladily dva hnědé bochníky chleba.

„Právě jsem dopekla chleba,“ vysvětlila jí Vivian. Na podnos přichystala dva hrnky a kameninovou konvici. Na kamnech stála měděná konvice. Jemně se z ní kouřilo.

„Vy nepoužíváte elektrickou?“ zeptala se Gemma zvědavě.

„Asi jsem dinosaurus, ale nepoužívám. Ty moderní vymoženosti mě neoslovují.“ Podívala se na Gemmu. „Dáte si čerstvý chleba, viďte? Beztak je čas na svačinu.“

„Před odjezdem z Londýna jsem se stihla najíst“

zaváhala Gemma. Vybavila si studený a mastný závitek s párkem, který koupila v kantýně po rozhovoru s Tommym Godwinem. „Dám si moc ráda, děkuju.“ Popošla za Vivian.

Paní Plumleyová nalila vodu do konvice a začala krájet chleba. „Je celozrnný?“

„Ano, chutná vám?“ zeptala se Vivian potěšené. „Je to moje vášeň a také léčba. Dvakrát hnětu těsto, třikrát ho nechávám kynout a pak ve troubě nabude jako sen.“

Pobaveně mrkla na Gemmu. „Po takové dřině nemůžete být naštvaná, dostanete ze sebe vztek jako nic.“

Posadily se ke stařičkému dubovému stolu. Gemma přiznala: „Vyrůstala jsem v pekárně svých rodičů. Mají i pekařství v Leytonu. Téměř všechno dělají stroje, ale obvykle se nám podařilo mamku přesvědčit, aby nám dovolila zadělat těsto.“

„To je dobrá výchova,“ ocenila paní Plumleyová a nalila Gemmě čaj.

Gemma pro změnu ucítila květinovou vůni. „Earl Grey?“

„Doufám, že ho máte ráda, měla jsem se vás zeptat předem. Je to zvyk, míváme ho každé odpoledne.“

„Ano, děkuju,“ odpověděla Gemma zdrženlivě. Má-li si zvyknout na pravidelné odpolední čaje v domě, jako je Jezevčí nora, musí si je oblíbit, napadlo ji.

Pustila se do chleba s máslem. Prstem vybrala drobky z talíře. „Paní Plumleyová –“

„Každý mi říká Plummy,“ vybídla ji Vivian mile.

„Začaly s tím děti a uchytilo se to. Zvykla jsem si.“

„Dobře, tak tedy Plummy.“ Přezdívka jí slušela. Sice měla na sobě pestrobarevnou sportovní soupravu a barevně ladící rolák, přesto z ní vyzařovala aura staromódního stylu.

Gemma si všimla, že paní Plumleyová stále nosí na prsteníčku svatební prsten. Instinktivně se dotkla svého prázdného levého ukazováčku.

Mlčky pily čaj. Gemma zjistila, že v uvolněné, málem až ospalé atmosféře ji napadá jedna otázka za druhou, jako by si povídala s kamarádkou. „Nepřipadalo vám divné, že se Connor často stýkal s Ashertonovými i po rozchodu s Julií?

Zvlášť když neměli děti…“

„Jenže on nejdřív znal Caru a Geralda, poznal je prostřednictvím své práce a vztahy s nimi pečlivě udržoval.

Jednu dobu jsem si říkala, že je do Caro celý blázen, ale pak mi došlo, že Caro sbírá obdivovatele podobně, jako někdo sbírá motýly.“

Plummy to pronesla spontánně, Gemma se přesto neubránila představě, jak někdo připichuje motýla na desku.

„Uf,“ odfrkla si a nakrčila nos. „To bych nemohla dělat.“

„Prosím?“ podivila se Plummy. „Aha, myslíte motýly.

Nevybrala jsem nejvhodnější přirovnání, ovšem muži kolem ní poletují stejně bezbranně jako motýli. Myslí si, že Caro potřebuje, aby se o ni starali, i když skutečnost je taková, že se Caro postará o sebe sama. Osobně si to neumím představit.“ Usmála se na Gemmu. „Takové touhy jsem nikdy v nikom nevyvolávala.“

Gemma se zamyslela nad Robovým automatickým předpokladem, že ona nasytí každičkou jeho potřebu, tělesnou i duševní. Nikdy ho nenapadlo, že i ona by mohla mít nějaké potřeby. „Nedívala jsem se na to z takového úhlu pohledu, ale kvůli mně také nikdo netřepotá křídly.“ Napila se a navázala: „Říkala jste, že jste s paní Stoweovou chodila do školy. Chtěla odjakživa zpívat?“

Plummy se zasmála. „Caro zpívala snad od narození. Ve škole měla hlavní roli na všech besídkách a vystoupeních.

Většina dívek jí opovrhovala, ale neřekla bych, že si toho Caro všímala. Působila dojmem, jako by nosila klapky na očích, věděla, co chce, a ostatní věci neřešila.“

„Na zpěvačku zahájila kariéru brzy, že?“ zeptala se Gemma. Vzpomněla si totiž na poznámku Alison Douglasové.

„Trochu jí pomohl Gerald. Vytáhl ji ze sboru a dal jí samostatnou roli. Caro měla motivaci i možnost pokořit výzvu.“ Z druhého chleba odlomila patku a zkusmo do ní kousla. „Jen malý testík,“ usmála se na Gemmu. „Kontrola kvality musí být.“ Napila se čaje a pokračovala: „Mějte na paměti, že se to odehrálo před více než třiceti lety, jen málo lidí si pamatuje Geralda i Caro z dob, kdy nebyli hvězdami.“

Gemma se nad tou poznámkou zamyslela. Nechala se inspirovat Plummy a natáhla se pro další krajíc. „Vadí jim, když jim někdo připomene, že kdysi patřili k běžným lidem?“

„Podle mě je to pro ně dokonce útěcha.“

Gemma se zamyslela nad tím, jaké to pro Julii asi bylo, když vyrůstala ve stínu rodičů. I za běžných okolností je těžké oprostit se od jejich vlivu a stát se samostatnou bytostí. Ukousla chleba, napila se a položila Plummy další otázku: „Julia se seznámila s Connorem jejich prostřednictvím?“

Plummy přemýšlela. „Myslím, že to bylo na nějaké recepci ENO, jejíž výtěžek šel na dobročinné účely. Tehdy se Julia příležitostně účastnila hudebních akcí. Začínala se prosazovat jako výtvarnice, ale ještě nebyla úplně samostatná.“ Zavrtěla hlavou. „Od začátku mě její volba překvapovala. Vždycky volila intelektuální a umělecké typy, ale Con jim byl na hony vzdálený. Chtěla jsem s ní o tom mluvit, ale nechtěla nic slyšet.“

„Opravdu se k sobě nehodili?“

„Bylo to ještě horší,“ odpověděla Plummy s povzdechem a dopila čaj.

Plummy nepokračovala, proto se Gemma zeptala: „Víte o tom, že Connor měl přítelkyni?“

Udiveně vzhlédla. „Myslíte teď někdy? Přítelkyni?“

„Ano, mladou ženu s dcerkou.“

„Ne, to jsem nevěděla.“ Plummy dodala se soucitem, na nějž si Gemma začínala zvykat: „Chudák malá, jeho smrt ji asi hodně zasáhne.“

Mezi nimi visel výraz na rozdíl od Julie. „Nastěhovala se zpátky,“ pokračovala Plummy. „Myslím Julii. Vrátila se do jejich bytu. Říkala jsem jí, že to nebude dělat dobrý dojem, ale prý je to její byt, takže s ním může dělat, co uzná za vhodné.“

Gemmě se při představě, že ateliér v posledním patře je prázdný, nezatížený přítomností Julie Swannové, citelně ulevilo. „Kdy se odstěhovala?“

„Dneska brzy ráno. Chyběl jí ateliér. Pořád nechápu, proč Conovi dovolila, aby v tom bytě žil. Jenže s Julií není řeč. Jakmile se rozhodne, je nezlomná.“

Starostlivý tón připomněl Gemmě její maminku. I ona si na svou rudovlasou dceru stěžovala, že je od narození tvrdohlavá. „Julia byla vždycky tak zarputilá?“

Plummy se dlouze zamyslela. „Ne, vždycky ne.“

Podívala se na hodinky. „Dopila jste? Caro asi skončila, ale

odpoledne má přijít další student, takže vás radši vmáčkneme mezi ně.“

„Caro, přišla seržantka Jamesová,“ oznámila Plummy Caře, když vešly do obývacího pokoje. Okamžitě odešla.

Zavřela za sebou dveře. Gemma ucítila, že kolem ní provál studený vzduch.

Caroline Stoweová stála zády ke krbu stejně jako její manžel, když za ním před dvěma dny přišli s Kincaidem.

Popošla ke Gemmě a napřáhla ruku. „Ráda vás poznávám, seržantko. Co pro vás mohu udělat?“

Měla malou a studenou ruku, hebkou jako dítě. Gemma se podívala na fotografii na pianu. Spatřila na ní krásnou ženu, která ještě nezačala do života investovat svoji vitalitu.

„Potřebuji od vás rutinní prohlášení navazující na zprávu, kterou s vámi sepsali kolegové z Thames Valley,“ oznámila jí Gemma poměrně ostře, jak sama cítila.

„Posaďte se, prosím.“ Caroline popošla k pohovce a vlídně poklepala na sedák. Paní domu měla bílé vlněné kalhoty a dlouhý svetr granátové barvy, doplněný kapuci.

Sytě červená ladila s tmavými vlasy a tvořila kontrast k bledé pleti.

Gemma se cestou z Lilian Baylis House zastavila doma a pečlivě se převlékla. Oblíbená hedvábná olivová sukně a halenka jí najednou připadaly jako nepodařený kostým.

Necítila se ve své kůži. Pro jistotu rychle navázala: „Paní

Stoweová, ze zprávy místní policie jsem vyrozuměla, že jste byla ve čtvrtek večer doma. Mohla byste mi říct, co jste dělala?“

„Jistě, seržantko, pokud je to nezbytné,“ odpověděla paní Stoweová s taktním nádechem rezignace. „Povečeřela jsem s Plummy, to je Vivian Plumleyová, pak jsme se dívaly na televizi, ale nevím, co dávali. Vadí to?“

„Co jste dělala pak?“

„Plummy nám někdy kolem desáté uvařila kakao. Zase jsme si povídaly a pak šly spát.“ Omluvně dodala: „Byl to úplně obyčejný večer.“

„Vzpomněla byste si, v kolik hodin se vrátil váš manžel?“

„Bohužel ne. Spím tvrdě a každý máme svoji ložnici, takže mě nočním příchodem vzbudí jen málokdy.“

„Dcera vás také nevzbudila, když se nad ránem vracela domů?“ zeptala se Gemma. Chtěla alespoň trochu narušit uhlazenou samolibost paní Stoweové.

„Ne. Dcera je dospělá, odchází a přichází podle libosti.

Nemám ve zvyku informovat se, co, kdy a kde dělá.“

Trefa, zaradovala se Gemma v duchu. Zasáhla citlivé místo. „Od paní Plumleyové jsem se dozvěděla, že se dcera odstěhovala do bytu, v němž předtím bydlela s Connorem.

Souhlasíte s tím, aby za daných okolností tak brzy změnila místo pobytu?“

Zdálo se, že paní Stoweová polkla odpověď.

Povzdychla si. „Podle mě to není dobré řešení, ovšem můj názor mívá na Juliino počínání pramalý vliv. Po zprávě o Connorově úmrtí se celkově chová nevhodně.“ Prsty si promnula líce. Vypadala unaveně.

„V jakých ohledech?“ zeptala se Gemma, i když už sama viděla, že Julia má k obrazu dokonalé truchlící vdovy daleko.

Caroline pokrčila rameny. „Je třeba zařídit plno věcí a lidé mívají určitá očekávání… Julia prostě nesplnila své povinnosti.“

Gemma si říkala, jestli by se Julia postarala o vše potřebné, kdyby věděla, že se jí rodiče nebudou do ničeho plést. Na Julii bylo vidět, že jí zasahování rodičů vadí. Jak je lidská povaha pokřivená, prolétlo Gemmě myslí. A co když je jejich vztah pokřivený ještě víc, než si myslela? Otočila stránku v poznámkovém bloku. V duchu probrala otázky.

„Byl tu Connor ve čtvrtek na obědě?“ Caroline přikývla a Gemma pokračovala: „Všimla jste si na jeho chování čehokoli neobvyklého?“

Caroline s úsměvem podotkla: „Con byl zábavný, ale na tom nebylo nic neobvyklého.“

„Vzpomenete si, o čem jste si povídali?“ vyptávala se Gemma dál. Paní Stoweová se zamyslela. Gemma ještě nikdy neviděla ženu, která by se hezky mračila.

„O ničem důležitém ani zapamatování hodném. Místní řeči, Geraldovo představení předešlého večera –“

„Connor věděl, že váš manžel bude v Londýně?“

Caroline se zatvářila zmateně. „Jistěže to věděl.“

„Máte tušení, proč byl Con ve čtvrtek odpoledne v Coliseu?“

„To nevím. O cestě do Londýna nic neříkal, určitě byl v divadle?“

„Podle docházkového listu ve vrátnici ano, ale nikdo ho neviděl.“

„To je divné,“ pronesla paní Stoweová pomalu. Poprvé se odchýlila od nacvičeného způsobu jednání. „Napadá mě, že odcházel docela ve spěchu, protože –“

„Stalo se něco?“ zeptala se Gemma nedočkavě.

„Předtím jste říkala, že se nedělo nic zvláštního.“

„Netvrdím, že nastal opak, Con totiž nevydržel dlouho sedět. Při kávě se omluvil a odběhl. Gerald a já jsme zůstali.

Chtěl Plummy pomoct v kuchyni. Pak jsme ho neviděli, pouze jsme zaslechli, že odjíždí.“

„Myslela jste si, že ho něco vyvedlo z míry?“

„No, v každém případě nám připadalo zvláštní, že se nerozloučil.“

Gemma pozorně zalistovala v poznámkovém bloku.

Podívala se na Caroline. „Paní Plumleyová prý umývala nádobí. Sama. Po odchodu z obývacího pokoje Connora neviděla. Mohl jít nahoru za Julií? Pohádali se?“

Caroline složila ruce do klína. Zhluboka se nadechla.

Svetr se přitom pohnul a totéž udělaly stíny na něm.

„Nevím, seržantko. Kdyby se něco stalo, Julia by nám to řekla.“

Gemma její názor nesdílela. „Paní Stoweová, věděla jste, že Connor měl přítelkyni? Oficiálně bychom ji měli nazývat milenka, protože byl stále ženatý s Julií.“

„Con měl přítelkyni?“ zašeptala Caroline užasle.

Zadívala se do ohně. „Nic neříkal.“

Gemma si vzpomněla, co jí pověděl Kincaid, a dodala: „Jmenuje se Sharon Doyleová a má čtyřletou dcerku. Podle všeho se jednalo o vážný vztah a Connor… Connor ji často zval do bytu.“

„Dítě?“ užasla Caroline ještě víc. Tmavé zorničky se jí údivem rozšířily. V jejich lesklém povrchu se odrážely plameny.

Odpoledne se postupně přehouplo v podvečer. Oheň i lampy v tiché místnosti vrhaly výrazné stíny. Gemma si dokázala představit, jak v obývacím pokoji tráví dlouhé hodiny povídáním a poslechem hudby nebo čtením knížky na postarší barevné pohovce. Domácnost na ni působila neobyčejně klidně, jako by tu nikdo neuměl zvýšit hlas. „Co když Julia zjistila, že Connor chodí se Sharon? Možná se kvůli tomu pohádali. Myslíte si, že by Julia snesla, aby si její manžel bral do jejího bytu cizí ženu?“

Caroline pronesla po dlouhém přemýšlení: „Víte, Julia se nenechává svazovat konvencemi, řídí se podle vlastních pravidel. Nemám nejmenší tušení, jak by na takové oznámení zareagovala. Proč na tom vlastně záleží?“ zeptala se obezřetně. „Snad si nemyslíte, že Julia má něco společného s Conovou smrtí?“

„Snažíme se objasnit Connorovo chování odpoledne a večer toho dne, když zemřel. Znenadání se vydal do divadla, po návratu do Henley se večer s někým setkal, ale prozatím nevíme, kdo to byl.“

„Co vlastně víte?“ zeptala se Caroline a napřímila se.

Přísně se zadívala na Gemmu.

„Výsledky pitvy nám moc neřekly, stále čekáme na několik forenzních zpráv, takže prozatím zjišťujeme další informace.“

„Seržantko, mám takový dojem, že mi něco záměrně tajíte,“ rýpla si paní Stoweová.

Gemma se odmítala nechat zatáhnout do vysvětlování, proto se chytila první věci, která jí přišla na mysl. Zadívala se na obrazy, o nichž mluvil Kincaid s Julií. Jakže se ten malíř jmenoval? Flynn? Ne, Flint. Ano, Flint. Růžové ženy s odhalenými ňadry byly smyslné, působily zároveň nevinně i trochu dekadentně. Lesklé hedvábné šaty připomněly Gemmě schůzku v Lilian Baylis House. „Dnes jsem poznala vašeho starého přítele, paní Stoweová. Tommyho Godwina.“

„Tommyho? Panebože, čím by vám on mohl být užitečný?“

„Je hodně chytrý, viďte?“ prohodila Gemma, poposedla na pohovce, aby se jí sedělo pohodlněji, a zasunula poznámkový blok do kabely. „Vyprávěl mi, jak jste začínala u opery. Muselo to být období plné velkých zážitků.“

Carolinin výraz zjihl. Zadívala se do plamenů a po chvilce řekla: „Bylo to nádherné, ale tehdy jsem si bohužel neuvědomovala, jak překrásné období prožívám, protože jsem je neměla s čím porovnat. Domnívala jsem se, že život může být jedině lepší a že se všechno, nač sáhnu, promění ve zlato.“ Znovu se podívala na Gemmu. „Jenže takhle život nefunguje, viďte, seržantko? Každý nakonec pochopí, že úspěch jednou skončí.“

V jejích slovech se ozýval tak hluboký smutek, až Gemmu píchlo u srdce. Přitahovaly ji fotografie na pianu, ale ovládla se a udržela pohled z očí do očí. Beztak se na fotky nemusela dívat znovu, protože usměvavá tvář Matthewa Ashertona se jí navždy vryla do paměti. Zhluboka se nadechla a s odvahou, v níž se odrážel její vlastní strach, se zeptala: „Jak jste dokázala žít dál?“

„Musíte chránit to, co už máte,“ zašeptala naléhavě.

Náhle se zasmála. Narušila tím kouzlo okamžiku. „Tommy tehdy nebýval elegantní jako dnes, ale kdo ho nezná, nevěřil by. Svlékl ze sebe svůj původ stejně, jako se had svléká z

kůže. Bohužel ten proces nedokončil. Má před sebou dlouhou cestu.“

„To si neumím představit,“ podivila se Gemma. Obě ženy se zasmály.

„Tommy byl odjakživa bavič, dokonce i ve chvílích, kdy nestál nohama pevně na zemi. Užili jsme si krásné chvíle… Měli jsme obrovské plány. Gerald, Tommy a já jsme chtěli změnit tvář opery.“ Smutně se usmála.

Jak jste mohla takový sen vzdát? podivila se Gemma.

„Dozvěděla jsem se, že jste zpívala. Koupila jsem si vaši nahrávku Traviaty. Je úžasná,“ dodala nadšeně.

Caroline si založila ruce pod prsy a natáhla elegantní nohy ke krbu. „Hotový skvost, viďte? Verdiho jsem odjakživa zpívala ráda. Jeho hrdinky dosahují duchovních kvalit, které nenajdete ani u Pucciniho, a nabízejí vám víc prostoru pro interpretaci. Pucciniho musíte zpívat přesně podle předlohy, jinak působí zpěv neotesaně. U Verdiho musíte pro změnu odhalit srdce hrdinky.“

„Přesně to jsem si říkala, když jsem poslouchala Violettu,“ podotkla Gemma potěšené. Caroline dokázala výstižně pojmenovat to, co sama cítila.

„Znáte historii Traviaty?“ Gemma zavrtěla hlavou a paní Stoweová pokračovala: „V Paříži žila ve čtyřicátých letech devatenáctého století mladinká kurtizána Marie Duplessis. Zemřela druhého února 1846, devatenáct dní po svých dvaadvacátých narozeninách. K jejím četným

milencům posledního roku života patřil i Franz Liszt nebo Alexandre Dumas mladší. Dumas napsal román vycházející z jejího života a nazval ji Dáma s kaméliemi neboli Camille –“

„A Verdi ten román zadaptoval jako Traviatu“

„Vy jste to nastudovala,“ zlobila se Caroline naoko.

„Ale kde, pouze jsem si přečetla informace na obalu kazety. Netušila jsem, že inspirací pro Violettu byla skutečná postava.“

„Marie je pohřbená na hřbitově na Montmartru, pod kostelem Sacre Coeur, Svatého srdce. Její hrob může navštívit každý.“

Gemma se chtěla zeptat Caroline, jestli podnikla takovou dalekou pouť, ale nedokázala tu otázku vyslovit.

Přiblížila by se až příliš k zakázanému tématu, jímž bylo úmrtí jejího syna. Taková ztráta! Marie Duplessis se musela života držet se stejnou vehemencí, jakou Verdi vtiskl do Violettiných slov.

Na chodbě se rozezněl zvonek. Někdo přicházel. Aha, vždyť Plummy říkala, že paní Stoweová čeká dalšího studenta. „Nezlobte se, paní Stoweová, že jsem vás zdržela tak dlouho.“ Gemma si přehodila řemínek kabelky přes rameno a vstala. „Děkuju vám za čas, měla jste se mnou velkou trpělivost.“

Caroline také vstala a podala Gemmě pravici. „Na shledanou, seržantko.“

Když byla Gemma kousek ode dveří, vešla Plummy a oznámila: „Caroline, přišla Cecily.“

Gemma prošla kolem dívky v hale, letmo postřehla snědou pleť, tmavé oči a prchavý úsměv. Plummy ji vyprovodila do blížící se tmy. Zavřely se za ní dveře.

Gemma vdechovala chladný, vlhký vzduch. Zavrtěla hlavou, aby se probrala, ale nepomohlo to.

Nechala se omámit.

Vešel do Vývěsního štítu. „Pane Kincaide, máte vzkaz,“

zavolal na něj Tony od baru bodrým tónem. „A máte připravený pokoj.“ Tony dělal v hotelu snad všechno a do všeho se vrhal s neutuchajícím nadšením. Z přihrádky pod barem vylovil papírek a podal ho Kincaidovi.

„Aha, on volal Jack Makepeace?“

„Minuli jste se o pár minut. Jestli chcete, zavolejte si z haly.“ Tony ukázal k souboru křesílek proti baru.

Kincaid vytočil číslo na kriminálku v High Wycombe a záhy se propracoval k Makepeaceovi. „Dopátrali jsme se souvislosti s tím Kennethem Hicksem, superintendante.

Podle informací ze zákulisí dostihů chodí na pivo do hostince U Lišky a ohaře v Henley, Je to na druhém konci města, stačí sjet z hlavní silnice na Reading.“

Kincaid odtamtud právě přijel, musel by tutéž cestu absolvovat znovu. Zaklel, ale nevynadal Makepeaceovi, že mu nezavolal na mobil ani mu nenechal vzkaz

prostřednictvím beeperu. Nechtěl se připravit o jeho ochotu.

„Co o něm víte?“

„Záznamy nic moc, jen pár přestupků v dospívání.

Podle toho, co jsme zjistili, není velká ryba, netipoval bych nic zásadního. Vždycky se k něčemu přidá.“

„Jak vypadá?“

„Měří metr sedmdesát tři až metr sedmdesát pět, váží necelých šedesát kilogramů, má světlé vlasy a modré oči.

Jeho adresu jsme zatím nevypátrali. Nejspíš ho najdete v tom hostinci.“

Kincaid si zoufale povzdychl. To byly vyhlídky!

„Děkuju vám, seržante.“

Hostinec U Lišky a ohaře byl na rozdíl od restaurace v Readingu stejně hrozný, jak se Kincaid obával. Nepříliš intenzivní podvečerní aktivita se soustředila kolem kulečníkového stolu v zadní části hostince. Kincaid se rozhodl pro bar. Posadil se ke špinavému bílému plastovému stolu a zády se opřel o zeď. Ve srovnání s ostatními zákazníky vypadal podezřele dobře. Měl čisté džíny a teplý pletený svetr. Popíjel pivo a odhodlaně čekal.

Když co nejpomalejším tempem vypil asi polovinu piva, vešel muž, který odpovídal popisu Kennetha Hickse. Opřel se o pult, naklonil se dopředu a prohodil pár slov s barmanem. Objednal si pivo. Měl na sobě luxusní oblečení, které však na hubené postavě nesedělo, a jeho vyzáblý

vzhled vypovídal o podvyživeném dětství. Kincaid nenápadně sledoval, jak se muž nervózně rozhlíží po baru.

Prozřetelně se posadil kousek ode dveří.

I kdyby ho neprozradil vzhled, jeho paranoidní pozorování okolí mluví samo za sebe, pomyslel si Kincaid.

Spokojeně se usmál. Napil se, vstal, vzal sklenici a uvolněným krokem přešel k jeho stolu. „Nebude vám vadit, když si přisednu?“ zeptal se, přisunul židli a posadil se.

„Co když bude?“ opáčil muž, stáhl se a přitiskl si sklenici na hruď jako štít.

Kincaid postřehl, že se mu ve vlasech mísí lupy s tmavým tvarovacím gelem. „Pokud jste Kenneth Hicks, tak vám právě došlo štěstí, protože si s vámi chci promluvit.“

„Co když jsem? A proč bych se měl s vámi bavit?“

Pohledem těkal z jedné strany na druhou, ale Kincaid se takticky posadil mezi něj a dveře. Sedavé světlo prostupující okny osvětlovalo nedokonalosti Hicksovy tváře, na bradě mu chyběl proužek rašících vousů, nejspíš se při holení řízl.

„Protože jsem vás o to hezky požádal,“ vysvětlil Kincaid a vytáhl z kapsy služební průkaz. Rozevřel ho a nastavil ho Hicksovi přímo před obličej. „Buďte tak hodný a ukažte mi nějaký průkaz totožnosti.“

Hicksovi vyrazil nad horním rtem pot. „Nemusím vám nic ukazovat, tohle je obtěžování.“

„Podle mě to není obtěžování,“ namítl Kincaid mírně.

„Ale pokud chcete, zavolám místní policii a můžeme si popovídat v henleyské výslechové místnosti.“

Docela čekal, že se Hicks pokusí o útěk, proto se posadil tak, aby co nejrychleji vystartoval za ním. Hicks s prásknutím postavil sklenici na stůl a beze slova podal Kincaidovi řidičský průkaz.

„Vy máte trvalé bydliště v Claphamu?“ zeptal se Kincaid po několikavteřinovém pročítání údajů.

„Tam bydlí matka,“ odpověděl Hicks nevrle.

„Vy tedy žijete v Henley?“ prohodil Kincaid a zavrtěl hlavou. „Měl byste mít aktualizované údaje, protože potřebujeme vědět, kde vás najdeme, když vás budeme potřebovat.“ Z kapsy vytáhl poznámkový bloček a propisku.

Položil je na stůl. „Buďte tak hodný a napište mi vaši adresu, než na to zapomeneme. Dejte pozor, abyste ji tentokrát uvedl správně, ano?“ dodal, když viděl, jak neochotně se Hicks chopil propisky.

„Na co to potřebujete?“ procedil Hicks mezi zuby, načmáral na papír pár řádek a postrčil bloček ke Kincaidovi.

Kincaid natáhl ruku pro propisku. „No, potřeboval bych s vámi zůstat nějakou dobu v kontaktu. Vyšetřuju smrt Connora Swanna a domnívám se, že toho o něm hodně víte.

Bylo by divné, kdyby to tak nebylo, protože vám každý měsíc vyplácel vysoké sumy, že?“ Kincaid se znovu napil a

vrhl úsměv na Hickse, jehož bledá pleť při zaznění Connorova jména zesinala.

„Nevím, o čem mluvíte,“ vykvikl. Kincaid vycítil, že se bojí.

„Ale víte. Povídá se, že jste od něj neoficiálně inkasoval peníze pro svého bookmakera tady v Henley a že v tom Connor pořádně lítal –“

„Kdo vám to řekl? Jestli to byla ta jeho děvka, ukazují, “

„Na Sharon Doyleovou se neopovažujte sáhnout.“

Kincaid se k němu naklonil a přestal se tvářit kamarádsky.

„Můžete jedině doufat, že nemá tendence k nehodám, protože vás poženu k zodpovědnosti i za její zlomený nehet.

Je vám to jasné, vážený pane Hicksi?“ Počkal, až Hicks přikývne, a pokračoval: „Fajn. Věděl jsem, že jste chytrý kluk. Connor bohužel neprobíral své finanční těžkosti se Sharon, takže mi v tomhle případě budete muset pomoct vy.

Vysvětlete mi, proč platil vám, když dlužil peníze vašemu šéfovi?“

Hicks se zhluboka napil a zašmátral v kapse bundy.

Vyndal zmačkaný balíček cigaret. Zapálil si zápalkou z krabičky, na níž byla reklama hostince. Zdálo se, že mu kouření dodalo trochu odvahy. „Netuším, o čem mluvíte, takže nemůžu –“

„Connor se o některé oblasti svého života možná nestaral nejlépe, ale v jiných byl velmi důsledný. Zapisoval

každý vypsaný šek. Věděl jste to, Kennethe? Nebude vám vadit, když vás budu oslovovat křestním jménem, že ne?“

dodal. Opět se vrátil ke zdvořilému tónu. Hicks neodpověděl, a tak pokračoval: „Pravidelně vám vyplácel vysoké částky. Zajímalo by mě, nakolik odpovídaly částkám, které dlužil vašemu šéfovi –“

„Toho vy nechte!“ Hicks málem zařval a praštil sklenicí o stůl. Rozhlédl se, jestli si toho někdo všiml, naklonil se ke Kincaidovi a zasyčel: „Doporučuju vám, abyste ho z toho –“

„O co vám šlo, Kennethe? Ulíval jste si bokem?

Půjčoval jste Conovi na úrok? Nevím proč, ale říkám si, že by se vašemu šéfovi moc nelíbilo, kdyby se dozvěděl, že okrádáte klienty.“

„S Conem jsem měl soukromou dohodu. Když měl potíže, pomohl jsem mu a platilo to i obráceně, tak se to mezi kamarády přece dělá.“

„Mezi kamarády, jo? No, tím se situace zásadně mění.

V tom případě Connorovi určitě nevadilo, že jste na jeho dluzích vydělával i vy.“ Také Kincaid se naklonil, opřel se rukama o hranu stolu a bojoval s touhou popadnout Hickse za klopy kožené bundy a zatřást s ním, až by mu v hlavě chrastilo. „Jste pijavice, Kennethe. S takovými kamarády, jako jste vy, člověk nepotřebuje nepřátele. Chci vědět, kdy jste viděl Connora naposled, a koukejte mi říct, o čem jste se bavili, protože si začínám myslet, že Connor měl dost nikdy nekončícího placení. Možná vám vyhrožoval, že

půjde za vaším šéfem. Bylo to tak, Kennethe? Pak jste se začali prát a vy jste ho strčil do řeky. Co si o tom myslíte, vy hvězdo? Bylo to tak?“ zahřměl.

Bar se začínal zaplňovat a Hicks musel přidat na hlase, aby překřičel stoupající hladinu hluku. „Ne, takhle to nebylo!“

„Tak jak?“ zeptal se Kincaid klidně. „Povídejte, poslouchám.“

„Con měl jednou při sázení zatraceně velkou smůlu, dokonce několikrát za sebou, ale neměl hotovost. Já měl peněz dost, tak jsem to zamáznul sám. Od té doby se to tak nějak stalo zvykem.“

„Příšerný zvyk, něco jako gamblerství. Nepochybuju o tom, že to Cona brzy přestalo bavit. Několik týdnů před smrtí vám nevypsal jediný šek. Že by se vám začal vzpouzet? Měl toho po krk?“

Hicks si hřbetem ruky otřel pot na horním rtu. „V

žádném případě, poslední týdny mu koně naopak vydělávali.

Uhradil dluhy a byli jsme si kvit, přísahám.“

„To je přísaha jako vyšitá, srdce se mi nad ní rozplývá.

Určitě jste si pak padli do náruče, co?“ Kincaid se napil a navázal konverzačním tónem: „Místní pivo je dobré, že?“

Než Hicks stačil zareagovat, naklonil se k němu Kincaid tak blízko, že je dělilo sotva pár centimetrů. „I kdybych vám věřil, což je nesmysl, myslím si, že byste si našel jinou cestu, jak ho ždímat. Zdá se, že víte dost o jeho soukromém

životě, i když jste byli pouze obchodní partneři. Hledal jste další záchytný bod, co? Zjistil jste o něm něco, co se nikdo neměl dozvědět, Kennethe?“

Hicks se stáhl. „Nechápu, o čem to mluvíte,“ opáčil a setřel si slinu ze spodního rtu. „Proč se nezeptáte té jeho děvky? Třeba vám něco poví. Možná zjistila, že by radši zmrzl, než by si ji vzal.“ Usmál se. Ukázal přitom zuby zažloutlé od nikotinu. Kincaidovi byl pořád stejně nesympatický. „Co když ho do té řeky šoupla ona? Napadla vás tahle varianta, pane Chytrý?“

„Co vás vede k názoru, že by si Connor nevzal Sharon?“

„Proč by měl? Ještě aby se zahazoval s takovou hloupou nánou a navíc s dítětem. Ani omylem.“ Hicks se uchechtl a vyklepal z balíčku další cigaretu. Zapálil ji od předchozí.

„Ta ženská má hubu jako samopal.“

„Vy jste ale lichotník, Kennethe,“ protáhl Kincaid mile.

„Jak víte, že si Sharon myslela, že si ji Con vezme? Řekla vám to?“

„Jasně. ‚Pak se na tebe vykašle, o to se postarám,‘

dodala. Husa –“

„Víte, Kennethe, kdybychom našli ve vodě vás, tuším, že bychom pro motiv nemuseli chodit daleko.“

„Vy mi vyhrožujete? To nemůžete, to je –“

„Obtěžování, já vím. Ne, Kennethe, nevyhrožuju vám, pouze konstatuju, co si myslím.“ Usmál se. „Nepochybuji o tom, že jste měl na srdci Connorovy nejlepší zájmy.“

„Když měl v sobě pár piv, byl sdílný, napovídal toho dost.“ Hicks spiklenecky ztišil hlas: „Manželka ho přimáčkla ke zdi. Kdykoli na něj kývla, přiběhl jako poslušný pejsek. Ten den se s ní příšerně pohádal, s mrchou –“

„Který den?“ zeptal se Kincaid výrazně, ale potichu.

Ruka s cigaretou ztuhla na půli cesty ke rtům. Hicks zíral na Kincaida jako krysa zaskočená tretkou. „Nevím.

Nemůžete nic dokázat.“

„Aha, takže v den jeho smrti, ano? Toho dne jste se spolu viděli. Kde?“

Hicks měl přivřené oči. Podíval se stranou a zhluboka potáhl z cigarety.

„No tak, Kennethe, ven s tím. Stejně to zjistíme. Jestli chcete, začnu se vyptávat tady těch lidí,“ prohodil Kincaid a kývl bradou k barovému pultu. „Dobrý nápad, že?“

„Dobře, tak jsem si s ním možná dal pár piv, no a co?

Jak jsem měl vědět, že to není den jako kterýkoli jiný?“

„Kdy a kde?“

„Tady, jako vždycky. Čas si nepamatuju,“ odpověděl Hicks vyhýbavě. Když však postřehl, jak se Kincaid tváří, dodal: „Asi kolem druhé.“

Po obědě, dovtípil se Kincaid. Con jel do hospody rovnou z Jezevčí nory. „Takže vám řekl, že se pohádal s Julií. Kvůli čemu?“

„Nevím! Se mnou to nemělo nic společného.“ Hicks sevřel rty a Kincaid pochopil, že musí změnit taktiku.

„O čem jste mluvili dál?“

„O ničem, prostě jsme si dali pivo. Popíjení s kamarádem snad není protizákonné, ne?“ Hicks houkl na Kincaida tak hlasitě, až se policista bál, aby nezačal hystericky řvát.

„Pak jste se ještě někde viděli?“

„Ne, už ne. Odešel a od té doby jsem ho neviděl.“

Naposledy potáhl z cigarety a hodil nedopalek do popelníku.

„Kennethe, kde jste ten večer byl? Asi tak od dvacáté hodiny dál?“

Hicks zavrtěl hlavou a odpověděl: „Do toho vám nic není. Mám toho buzerování dost. Nic jsem neudělal, nemáte právo pronásledovat mě.“ Odstrčil prázdnou skleničku a odsunul se na židli od stolu. Upřeně pozoroval Kincaida.

Kincaid zvažoval, zda by mělo smysl přitlačit ho ke zdi ještě víc. Nechá ho být. „Dobře, Kennethe, ať je po vašem.

Každopádně nikam neodjíždějte, ať vás v případě potřeby najdu. Je možné, že se za vámi budu muset ještě zastavit.“

Hicksova židle zaskřípala o podlahu. Vstal. Když procházel kolem stolu, Kincaid mu zaryl prsty do kožené bundy.

„Jestli vás třeba jen napadne, že byste mohl zmizet, pošlu za

vámi kolegy takovým fofrem, až nebudete vědět, jak se jmenujete. Rozumíme si, kamaráde?“

Hicks po dlouhém mlčení přikývl. Kincaid se usmál a pustil ho. „Hodný kluk. Mějte se.“

Kincaid se otočil a pozoroval Hickse, jak prchá na ulici.

Pak si pečlivě otřel ruce o nohavice džin.

Kapitola 10

Kincaid nerad plýtval dobrým pivem, proto to své v klidu dopil. Dokonce zvažoval, že by si objednal další, ale atmosféra u baru nebyla lákavá.

Vyšel z hostince a zvědavě začichal. Toho pachu si všiml hned po příjezdu do města, ale náhle nějak zintenzivněl.

Byl

mu

povědomý,

avšak

těžko

definovatelný… Že by vařená rajčata? Jeho auto bylo ušetřeno zásahu sprejerů a mělo i všechny čtyři poklice na kolech. Zázrak. Kincaid se zastavil a zavřel oči. Chmel.

Jistěže to je chmel. Vždyť je pondělí, takže pivovar jede na plné obrátky. Od jeho příchodu do hostince se změnil směr větru, proto cítil tu vůni silněji. Pivovar bude brzy končit provoz, ostatně stejně jako většina obchodů, uvědomil si.

Podíval se na hodinky. V Henley začínala odpolední dopravní špička.

Prokličkoval se na silnici vedoucí do Readingu. Chtěl si výsledky celodenního zjišťování porovnat s Gemmou, až se sejdou ve Vývěsním štítu. Zaujal ho ukazatel, navádějící vozidla na parkoviště u nádraží. Bezmyšlenkovitě se tam

vydal a zanedlouho zaparkoval. Z nádraží stačilo projít po Station Road a bude u řeky. Po pravici měl výhled na obytné domy připomínající doky. Za železným plotem se v šeru tvářily nadmíru vážně.

Něco mu nedopřávalo klid. Nemohl si totiž vzpomenout, kdy Connor vypsal Kennethovi poslední šek.

Nedokončil prohledávání Connorova stolu, potřeboval by se k tomu vrátit. Použil klíč, který si pro jistotu nechal. Chtěl znovu projít účetní knihu.

Za dveřmi se zastavil. Snažil se definovat, proč má pocit, že byt vypadá jinak. Jednak v něm nebyla zima, protože topení bylo zapnuté, jednak zmizely některé věci, například Connorovy boty zpod pohovky, hromada novin z kraje stolu a podobně. Něco, na co neuměl ukázat, vypovídalo o tom, že v bytě opět vládla lidská ruka.

Začichal.

Opět se snažil rozpoznat pach vznášející se ve vzduchu.

Něco mu připomínal, ale nemohl na to přijít. Zarazil se.

Shora se ozvaly zvuky.

Zatajil dech a naslouchal. Potichu přešel ke schodišti.

Po zaškrábání následovalo žuchnutí. Že by někdo přestavoval nábytek? Vždyť odešel pár minut po Kennethovi. Bylo možné, že by se ten darebák přetrhl, jen aby zahladil stopy? Anebo se přece jen vrátila Sharon?

Oboje dveře v prvním patře byly zavřené, ale než zjistil něco víc, ozval se ten zvuk znovu. Z druhého patra.

Obezřetně a co nejtišeji vyběhl do posledního patra. Snažil se našlapovat jen na okraje schodů. Dveře do ateliéru byly pootevřené, ale škvíra nebyla dostatečně široká, aby viděl do místnosti. Zhluboka se nadechl a praštil pěstí do dveří, až se zprudka otevřely. Vtrhl do místnosti a dveře za ním hlučně narazily do stěny.

Julia Swannová úlekem upustila plátna, která přenášela v náručí.

„Panebože, Julie, vy jste mě vyděsila! Zatraceně, co tady děláte?“ Prudce oddychoval, tělem mu proudil adrenalin jako zběsilý.

„Já vyděsila vás?“ opakovala po něm s vytřeštěnýma očima. Přitiskla si ruku sevřenou v pěst na hruď.

„Superintendante, právě jste mě připravil přinejmenším o deset let života, o škodě na majetku nemluvě.“ Shýbla se a posbírala plátna. „Mohla bych vám položit tutéž otázku, co děláte v mém bytě?“

„Je to v naší soudní pravomoci. Omlouvám se, že jsem vás vyděsil. Netušil jsem, že jste tady.“ Ve snaze působit alespoň zdáním autority dodal: „Měla jste informovat policii.“

„Proč bych měla policii sdělovat, že se vracím do vlastního bytu?“ Posadila se na opěrku křesla, o niž opírala obrazy, a vyzývavě se na něj podívala.

„Paní Swannová, smrt vašeho manžela se stále vyšetřuje. On v tomto bytě bydlel, pokud jste nezapomněla.“

Popošel k ní a posadil se na jediné volné místo, její pracovní stůl. Nohy se mu komíhaly několik centimetrů nad zemí.

Překřížil je v kotnících, aby nepůsobil komicky.

„Předtím jste mě oslovoval křestním jménem.“

„Opravdu?“ Nepamatoval si. Udělal to ze zvyku. Nyní použil její jméno záměrně: „Dobře, Julie,“ pronesl s důrazem na každé slabice. „Co tady děláte?“

„Myslím, že je to jasné.“ Rozmáchla se kolem sebe.

Kincaid se rozhlédl po ateliéru. Obrazy, jak drobné květiny, tak velké portréty, byly opřené o zeď, některé dokonce visely na zdi. Z nábytku zmizel prach. Na stole zahlédl několik maleb a skic, které znal z Jezevčí nory. Přestěhovala i velkou květinu ve váze a umístila ji vedle modrého sametového křesla. Zátiší společně s vybledlým perským kobercem a pestrobarevnými knihami na policích za křeslem tvořily scenerii připomínající mu několik obrazů v galerii.

Místnost konečně ožila. Kincaid dokonce dokázal pojmenovat vůni, nad níž předtím přemýšlel. Byl to Juliin parfém.

Svezla se do křesla, natáhla nohy a zapálila si cigaretu.

Podíval se na ni. Oči měla obestřené únavou. „Julie, proč jste se toho všeho vzdala? Nedává to smysl.“

I ona jemu věnovala pátravý pohled. „Vypadáte nějak lidsky, ne jako policista. Sluší vám to a dokonce mi připomínáte člověka. Chtěla bych vás namalovat.“ Nečekaně vstala a začala mu prsty přejíždět po křivce čelisti. Natočila

mu hlavu do strany. „Muže obvykle nekreslím, ale vy máte zajímavou tvář, zajímavě tvarované kosti, které pěkně chytají světlo.“ Vmžiku se znovu zabořila do křesla a pozorovala ho zpovzdálí.

Na tváři cítil dozvuky jejích doteků. Potlačil nutkání dotknout se tváře a připomněl jí: „Neodpověděla jste mi.“

Povzdychla si a típla napůl vykouřenou cigaretu v popelníku. „Nevím, jestli to můžu říct.“

„Zkuste to.“

„Musel byste vědět, jak to mezi námi bylo. Myslím těsně před rozchodem.“ Začala bezmyšlenkovitě přejíždět dlaní proti srsti látky na opěrce. Kincaid ji pozoroval. Čekal.

Vzhlédla a podívala se mu do očí. „Nedokázal mě zkrotit.

Čím víc se snažil, tím byl šílenější. Nakonec si začal vymýšlet nesmysly.“

Kincaid se rozhodl, že se bude prozatím držet první části. „Co myslíte tím, že vás nedokázal zkrotit?“

„Měl pocit, že tu pro něj nikdy nejsem, rozhodně ne tak, jak by si přál a kdy si přál…“ Překřížila paže a dlaněmi si začala třít nadloktí, jako by jí byla zima. „Žil jste někdy s někým, kdo vás vysával, superintendante?“ Než stačil odpovědět, navázala: „Nemůžu vám donekonečna říkat superintendante. Jmenujete se Duncan, že?“

„Julie, jaké věci si Connor vymýšlel?“

Stáhla koutky úst do smutného výrazu a pokrčila rameny. „Ale, znáte to. Milence, tajné schůzky a podobně.“

„Opravdu to byly smyšlenky?“

„Tehdy ano.“ Zvedla obočí a trochu svůdně se na něj usmála, jako by naznačovala výzvu.

„Snažíte se mi povědět, že na vás Connor žárlil?“

Julia se zasmála. Úsměv jí proměnil tvář. Kincaid nedokázal popsat, proč na něj má její úsměv takový vliv, ale cítil ho. „Je to ironie sama, že? Absurdita. Connor Swann, oblíbenec všech smrtelníků a donchuán číslo jedna, se bál, že by mu manželka mohla zahýbat.“ Kincaidův údiv byl patrný na první pohled, protože se opět usmála a prohodila: „Myslel jste si, že jsem nevěděla, co se o něm říká? To bych musela být hluchá, slepá a pitomá.“ Úsměv se jí vytratil z tváře. Již vážněji se svěřila: „Čím víc jsem mu unikala, tím větším počtem žen se ověšoval. Možná mě trestal, možná jen hledal to, co jsem mu nedávala.“ Zadívala se z okna.

Kincaid si uvědomil, že se venku stmívá.

„Stále jste mi neodpověděla,“ zopakoval, tentokrát citlivěji.

„Cože?“ zeptala se tónem, jako by se právě vrátila z daleké cesty. „Aha, ten byt. Byla jsem na dně. Utekla jsem.

Bylo to snazší.“ Chvíli se na sebe mlčky dívali. „To určitě chápete, viďte, Duncane?“

Slovo „utekla“ mu dlouho doznívalo v mysli. Vzpomněl si na sebe, jak balil jen ty nejdůležitější věci a utekl z bytu, který s Vic tak pečlivě vybírali. Bylo snazší začínat znovu

bez věcí, které by mu připomínaly selhání nebo manželku.

„Co váš ateliér?“ zeptal se a zaplašil vzpomínky.

„Chyběl mi, ale dokážu malovat kdekoli, není-li zbytí.“

Opřela se a bezostyšně ho pozorovala.

Kincaid si v duchu promítl jejich předchozí rozhovory.

Snažil se pojmenovat změnu, kterou beze všech pochyb vycítil. Pořád měla nabroušený jazyk a jednala pohotově, i její inteligence byla patrná na první pohled, ale opustila ji jiskřící nervozita. „Jak jste zvládala návrat do Jezevčí nory?

Předpokládám, že to pro vás nebylo snadné.“ Upřeně na něj hleděla. Měla mírně pootevřené rty. Kincaidovi přeběhl po zádech mráz. Měla na něj zvláštní vliv.

„Jste velmi vnímavý, Duncane.“

„Co Trevor Simons? Chodili jste spolu v té době?“

„Už jsme o tom mluvili. Ne. Nechodila jsem s nikým.“

„Co teď? Milujete ho?“ Je to nevyhnutelná otázka, namlouval si, i když vyzněla hluše.

„Cože, Duncane? Chcete mluvit o lásce?“ zasmála se.

„Chcete trousit filozofické žvásty o podstatě lásky a přátelství?“ Pokračovala ve vážnějším tónu: „Trev a já jsme sice přátelé, ale pokud se mě doopravdy ptáte, jestli ho miluju, tak odpověď zní ne. Záleží na tom?“

„Nevím,“ odpověděl Kincaid po pravdě. „Lhal by kvůli vám? Vy jste ten večer, kdy se konala vernisáž, přece jen odešla z galerie. Získal jsem nezávislého svědka, který vás viděl odcházet.“

„Opravdu?“ Odvrátila pohled a zalovila pod židlí, kam jí spadla krabička cigaret. „Asi jo, na chvíli jsem si odskočila, protože v galerii bylo hrozně lidí. Nerada to přiznávám, ale horda lidí na malém prostoru ve mně občas probouzí klaustrofobické pocity.“

„Hodně kouříte,“ konstatoval, když konečně našla cigarety a hned si jednu zapálila.

„Kolik je příliš? Zase filozofujete.“ V jejím úsměvu se skrývala poťouchlost.

„Kam jste z té galerie šla?“

Julia vstala a přešla k oknu. Otočil se a pozoroval ji, jak stahuje rolety před večerním nebem. Zády ke Kincaidovi pronesla: „Nemám ráda odhalená okna, když je tma. Vím, že je to pošetilé, ale vždycky mám strach, že by mě mohl někdo pozorovat.“ Obrátila se k němu. „Šla jsem k řece.

Chtěla jsem se nadýchat čerstvého vzduchu, nic víc.“

„Viděla jste se s Connorem?“

„Ne, neviděla,“ odpověděla. Vrátila se k židli. Posadila se a přitáhla si kolena k tělu. „Byla jsem pryč pět, nanejvýš deset minut.“

„V tom případě jste s Connorem mluvila předtím, viďte? V Jezevčí noře po obědě. Pohádali jste se.“

Postřehl, že se jí rychle zdvihla hruď, jako by se prudce nadechla, aby jeho slova popřela. Nakonec ho chvilku tiše pozorovala a teprve pak odpověděla: „Byla to hloupost, spíš jen poznámka na konec. Bylo mi to trapné.

Po obědě přišel za mnou, vtrhl do ateliéru jako rozpustilé štěně. Vystartovala jsem na něj. Dopoledne jsem totiž dostala dopis od stavební společnosti, že Connor za poslední dva měsíce nezaplatil splátku. Tak zněla dohoda,“

objasnila Kincaidovi. „Mohl zůstat v bytě, jak dlouho chtěl, ale musel pokrýt platby. Určitě si umíte představit, jak hádka probíhala. Řekla jsem mu, ať to okamžitě doplatí.“

Odmlčela se a natáhla se pro cigaretu, kterou předtím odložila na popelník. Potáhla z ní. „Zdůraznila jsem, že musí zvážit řadu změnu. Měla jsem starosti o splátky bytu a taky… doma to nebylo snadné.“

„On vaše návrhy nepřijal?“ zeptal se. Julia zavrtěla hlavou. „Dala jste mu ultimátum?“

„To sice ne, ale určitě pochopil, že to takhle nepůjde donekonečna.“

Kincaid jí položil otázku, která ho trápila od samého začátku: „Julie, proč jste se s ním nerozvedla? Měla byste to za sebou a mohla jít dál s čistým štítem. Vy jste se přece nerozešli na zkoušku, sama jste věděla, že není cesta zpátky.“

Pobaveně se usmála. „Duncane, právě vy byste měl znát zákony nazpaměť. Rozvodem jste si prošel sám, ne?“

Překvapila ho. „To je už dávno. Jsou moje jizvy tolik viditelné?“

Julia pokrčila rameny. „Náhodou jsem se trefila.

Podávala návrh na rozvod vaše žena?“

Přitakal. Julia pokračovala: „Souhlasil jste s ním?“

„Jistěže ano, nemělo smysl manželství protahovat.“

„Víte, co by se stalo, kdybyste nesouhlasil?“

Zavrtěl hlavou. „Nad tím jsem nikdy nepřemýšlel.“

„Musela by na rozvod čekat dva roky. Teprve pak může být sporný rozvod potvrzený.“

„Chcete mi tvrdit, že se Connor odmítal rozvést?“

„Přesně tak, vážený superintendante.“ Sledovala ho, jak přemýšlí. „Byla krásná?“ zeptala se pak.

„Kdo?“

„Přece vaše žena.“

Kincaid v duchu porovnal představu Viciny křehké, jemné krásy se ženou sedící naproti němu. Tmavovlasá Julia působila v černém roláku osobitě, světlo lampy zvýrazňovalo tvář poznamenanou utrápenými vráskami.

„Nejspíš by se dalo říct, že byla krásná. Už nevím, je to dávno.“

Uvědomil si, že má od sezení na tvrdé hraně stolu otlačené hýždě. Rukama se odstrčil, protáhl se a posadil se na perský koberec. Přitáhl kolena k tělu, objal je rukama a podíval se nahoru na Julii. Překvapilo ho, že změna úhlu pohledu pozoruhodně změnila stíny na její tváři. „Věděla jste o tom, že Connor je gambler, když jste si ho brala?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, pouze jsem pochopila, že má rád dostihy. Bylo to pro mě velké lákadlo. Nikdy jsem nebyla –“

Podívala se na něj, a když viděla, jak se tváří, neubránila se

smíchu. „Opravdu. Určitě si myslíte, že jsem vzorně vychovaná dívka, že? Uvědomte si, že moji rodiče nedělají nic, co nesouvisí s hudbou.“ Povzdychla si. „Mě odjakživa fascinovaly barvy a pohyb, ladnost koní a jejich dokonalý tvar,“ dodala, zahloubaná ve vzpomínkách. „Docela mi trvalo, než jsem pochopila, že Con nepovažuje dostihy pouze za zábavu, rozhodně ne v mém pojetí. Při dostizích se samou nervozitou potil, někdy se mu třásly ruce. Netrvalo dlouho a začal mi lhát o tom, kolik sází.“ Pokrčila rameny.

„Po nějaké době jsem s ním přestala na dostihy chodit.“

„Con ale sázel dál.“

„To si pište, že jsme se hádali. Dostihům říkával ‚nevinná zábava‘. Prý si to po tlaku v práci zaslouží. Jenže sázky se pořád stupňovaly. Ke konci z nich šel strach.“

„Platila jste za něj dluhy?“

Julia odvrátila zrak. Opřela si hlavu o hřbet ruky. „Ano, docela dlouho. Vždyť šlo i o moji pověst.“

„Takže ta hádka ve čtvrtek se v určitém slova smyslu týkala starých záležitostí?“

Zmohla se na sotva patrný úsměv. „Když to řeknete takhle, tak jo. Ano, bylo to tak. Ničilo mě, když jsem musela tytéž věci opakovat stále dokola. Sice víte, že se nikam nedostanete, ale nedokážete přestat.“

„Řekl vám ve čtvrtek něco jiného než jindy? Byla vaše hádka v čemkoli jiná než ty předchozí?“

„Ne, nic takového si nevybavuju.“

Přesto šel rovnou za Kennethem. Chtěl si od něj půjčit peníze na splátku hypotéky? „Řekl vám, že odpoledne pojede do Londýna, konkrétně do Colisea?“

Julia zvedla hlavu a vytřeštila na něj oči. „Do Londýna?

Ne. Tam určitě nejel. Co by dělal v Coliseu? Vždyť byl u rodičů na obědě, viděl se s nimi.“

V tom okamžiku působila velice zranitelně. „Doufal jsem, že byste mi to mohla objasnit,“ prohodil Kincaid mírně. „Zmiňoval se Connor před vámi o jakémsi Hicksovi?

O Kennethu Hicksovi?“ Bedlivěji pozoroval, ale Julia zavrtěla hlavou. Tvářila se zmateně.

„Ne, proč? To byl nějaký kamarád?“

„Pracuje pro jednoho místního bookmakera, mimo jiné slouží jako jeho výběrčí dluhů. Je to pěkný darebák, Connor mu pravidelně předával hodně vysoké finanční obnosy.

Proto jsem dneska přišel. Chtěl jsem se ještě podívat do Connorovy účetní knihy.“

„Vidíte, vůbec mě nenapadlo, že bych se mohla podívat do jeho věcí,“ odpověděla tiše. „Ani jsem nebyla v jeho pracovně.“ Zabořila hlavu do dlaní a hlesla: „Jen jsem oddalovala nevyhnutelné.“ Za chvíli zvedla hlavu a znovu se na něj podívala. Tvářila se napůl zkroušeně, napůl jako hrdinka. „V ložnici a koupelně jsem našla věci nějaké ženy.

Naházela jsem je do krabice. Nevěděla jsem co s nimi.“

Aha, takže Sharon si pro ně ještě nepřišla. „Klidně mi je dejte, vrátím je jejich právoplatné majitelce.“ V jejím výrazu

sice četl otázku, ale neodpověděl na ni. Mlčky si hleděli do očí. Seděli kousek od sebe, stačilo by, aby zvedl ruku a mohl by jí prsty přejet po tvářích.

Ovládl se a jemně řekl: „Sama víte, že měl přítelkyni.

Podle toho, co jsem se dozvěděl, to vypadalo vážně. Ta žena má čtyřletou dcerku a Con slíbil přítelkyni, že si ji vezme a bude se o obě starat. Čekal na to, až mu povolíte rozvod.“

Julia na něj užasle zírala. Přidušeně se usmála.

„Chudáček Con,“ prohodila. „Bídák jeden.“

Kincaid poprvé viděl Julii na pokraji pláče.

Gemma dojedla druhý balíček buráků a olízla sůl z konečků prstů. Podívala se na Tonyho. Se zájmem ji pozoroval a pobaveně se usmíval. „Mám hlad jako vlk,“

pronesla na svoji omluvu.

„Počkejte, poprosím kuchařku, aby vám něco udělala,“

nabídl se. Gemma z něj měla pocit, že si ji vzal dobrovolně na starost. Byl ještě starostlivější než obvykle. „Dneska večer jsme měli vynikající vepřové plátky a vegetariánské lazaně.“

Gemma se pokradmu podívala na hodinky, schované pod deskou barového pultu. „Dobře, Tony, děkuju. Ještě počkám.“ Z Jezevčí nory jela do hostince a odnesla tašku do svého pokoje. Znenadání ji zaplavilo vyčerpání. Lehla si na ustlanou postel a okamžitě usnula. Hodinku se prospala, nevěděla o světě. Probudila se zimou, byla celá ztuhlá, ale

odpočinutá. Osprchovala se a učesala, vzala si oblíbené džíny a svetr a sešla dolů, aby počkala na Kincaida.

Tony leštil skleničky na druhém konci baru, ale pozorně kontroloval množství piva v její sklenici. Málem se rozhodla, že ho požádá o další, ale Tony se právě v tu chvíli podíval ke dveřím a oznámil: „Paní policistko, právě přišel váš šéf.“

Kincaid se svezl na židli vedle ní. „Koukám, že se tě Tony snažil opít,“ prohodil. Na její reakci nečekal. „To je dobře, protože já se tě budu snažit vykrmit. Sharon Doyleová mi řekla, že Connor jezdil rád do restaurace Rudý lev ve Wargrave. Jedině tam prý vařili podle jeho představ.

Měli bychom to vyzkoušet na vlastní chuťové buňky.“

„Pane Kincaide, dáte si pivíčko, než vyrazíte na cestu?“

zeptal se Tony.

Kincaid se zadíval na Gemmu. „Máš velký hlad?“

„Příšerný.“

„V tom případě se hned vydáme na cestu, Tony.“ Tony jim zamával utěrkou. „Mějte se. Ale nemyslete si,“ dodal trochu uraženě, „že jejich jídlo je lepší než naše.“

Oba se snažili ujistit Tonyho, že jim stejně nejde o jídlo, pak nastoupili do auta a mlčky se vydali do Wargrave.

Teprve poté, co se usadili u stolu, obklopeni veselou atmosférou u Rudého lva, se Gemma ozvala: „Tony říkal,

žes měl vzkaz od seržanta Makepeace. Co potřeboval? Kdes vlastně byl?“

Kincaid pozorně pročítal menu. Zběžně odpověděl: „Nejdřív si objednáme, jo? Pak ti to povím. Zaujalo tě něco?

Co třeba gratinovaná treska a uzený losos? Anebo garnáty s česnekovou zálivkou? Kuřecí prsíčka s červenými a zelenými paprikami?“ Usmál se a mrkl na ni. Gemmě připadalo, že má nezvykle dobrou náladu. „Con měl pravdu, žádná sekaná s bramborami, kaše ani míchanice.“

„Jsi si jistý, že nám na to budou stačit peníze z rozpočtu?“ zeptala se Gemma.

„Nedělej si starosti, seržantko,“ pronesl s přehnaným důrazem na svou autoritu, „já se o to postarám.“

Gemmu nepřesvědčil. Sekla po něm pochybovačným pohledem, ale řekla jen: „V tom případě si objednám kuře a jako předkrm rajskou polévku s bazalkou.“

„Vezmeš to od začátku do konce?“

„Když mi zbude místo, dám si pudink,“ dodala.

Zaklapla jídelní lístek a opřela si bradu o spojené ruce.

Seděla zády k praskajícímu ohni. Teplo si začínalo razit cestičku pod svetr. „Dneska si zasloužím i dezert.“

Přicházel číšník s připraveným bločkem. Za páskem měl zastrčenou utěrku. Gemmu na něm upoutaly tmavé kudrnaté vlasy stažené do culíku a příjemný úsměv. „Dobrý den, co si dáte?“

Kincaid si objednal gratinovanou tresku a k ní láhev amerického bílého vína s příchutí ovoce a bylinek. Číšník si zapsal objednávku a řekl: „Dobře, hned to odnesu do kuchyně.“ Když se vrátil za bar, dodal: „Jmenuju se David, kdybyste něco potřebovali. Stačí zavolat.“

Gemma a Kincaid si vyměnili pohled. Oba pozdvihli obočí. „Myslíš si, že je tady obsluha vždycky tak skvělá, nebo je to dané tím, že mají dneska málo hostů?“ zeptala se Gemma. Rozhlédla se po místnosti. Obsazený byl jen jeden stůl, v rohu seděl pár, držel se za ruce a důvěrně se k sobě nakláněl.

„Vsadím se, že má dobrou paměť na zákazníky. Po jídle ho vyzkoušíme.“

David se zanedlouho vrátil a nalil jim vychlazené víno.

Po jeho odchodu Kincaid vybídl Gemmu: „Povídej.“

Gemma mu vylíčila rozhovor s Tommym Godwinem. O

svém nevítězoslavném nástupu na scénu se takticky nezmínila. „Moc mu nevěřím, že vešel do divadla hlavním vchodem a stoupl si až někam dozadu. Nějak mi to k němu nesedí.“

Číšník přinesl předkrm. Kincaid se s chutí pustil do paštiky a po chvilce prohodil: „A co paní Stoweová? Uspěla jsi u ní?“

„Zdá se, že ten jejich oběd neproběhl tak hladce, jak zpočátku tvrdili. Connor se omluvil, údajně měl jít pomoct paní Plumleyové s mytím nádobí, ale podle ní do kuchyně

vůbec nepřišel. Zmizel bez rozloučení.“ Vyškrábala polévku z hlubokého talíře. „Myslím, že šel nahoru za Julií.“

„Ano, a pěkně se rafli.“

Gemma úžasem otevřela pusu. Polekaněji zavřela a zeptala se: „Jak tohle víš?“

„Nejdřív mi to řekl Kenneth Hicks, pak i Julia.“

„Ach jo,“ povzdychla si Gemma. „Tenhle pohled, který vypadá, jako bys vyhrál první cenu, už znám. Ven s tím.“

Pustil se do popisu svého dne. Záhy dorazilo jídlo. Oba jedli mlčky. Přemýšleli. „Stejně nechápu,“ prohodil Kincaid, když se napil vína, „jak se takovému tichošlápkovi jako Kenneth Hicks podařilo chytit na udičku právě Connora.“

„Peníze dokážou hodně.“ Gemma se rozhodovala mezi dušeným pórkem a pečenými bramborami. Nakonec snědla všechno. „Proč Julia lhala ohledně hádky s Connorem?

Nezdá se, že by o něco šlo.“

Kincaid se zamyslel. Pokrčil rameny. „Možná si nemyslela, že je to důležité. Rozhodně nešlo o nic nezvyklého.“

Gemma se zarazila s vidličkou na půli cesty k ústům.

„Jenže tady nejde o to, že by zamlčela věc, která je, nebo není důležitá,“ pronesla zamyšleně. „Ona lhala záměrně, ostatně jako s tím odchodem z galerie.“ Odložila vidličku na talíř a naklonila se ke Kincaidovi. „Nezachovala se správně, měla se postarat o Connorův pohřeb. Odmítla to. Co by

udělala, kdyby se neangažovali její rodiče? Dopustila by, aby pohřeb zařídila obec?“

„O tom pochybuju.“ Kincaid odsunul talíř stranou a pohodlně se opřel.

Sice promluvil mírně, ale Gemma cítila, že s ní v něčem nesouhlasí. Cítila, jak jí do tváří stoupá červeň. Uchopila vidličku, ale záhy ji odložila, protože ji přešla chuť k jídlu.

Kincaid ji pozoroval. „Dojedla jsi?“ zeptal se. „Dáš si ten pudink?“

„Obávám se, že další přídavek nezvládnu.“

„Tak se alespoň napij,“ pobídl ji a dolil jí víno. „Pak vyzpovídáme Davida.“

Gemmu tím strýčkovským chováním pěkně naštval, ale než stačila cokoli říct, Kincaid kývl na číšníka.

„Připraveni na dezert?“ zeptal se, když došel k jejich stolu. „Máme přímo božskou čokoládovou roládu –“ Zarazil se, protože oba začali vrtět hlavou, ale okamžitě navázal další nabídkou: „Sladké ne, takže něco slaného? Třeba sýr?

Máme bohatou nabídku.“

„Spíš bychom vám potřebovali položit pár otázek,“

odpověděl Kincaid. Nejprve mu předložil služební průkaz, poté mu ukázal Connorovu fotografii, kterou získal od Julie.

„Dozvěděli jsme se, že patřil k vašim pravidelným hostům.

Poznáváte ho?“

„Jistěže ano,“ odpověděl David zmateně. „To je pan Swann. Jak to myslíte, že ‚patřil‘ k pravidelným hostům?“

„Pan Swann totiž zemřel,“ oznámil Kincaid neutrálním tónem. „Prošetřujeme okolnosti jeho smrti.“

„Pan Swann, je mrtvý?“ Číšník zbledl. Kincaid pohotově přisunul židli od vedlejšího stolu.

„Posaďte se,“ pobídl ho. „U baru máte volno, snad to nebude vadit.“

„Cože?“ zeptal se číšník mátožně. Byl vyvedený z míry.

„Aha, posadit se. Ano.“ Pokusil se o úsměv. „Je to šok.

Nechápu to. Býval tady často, sršela z něj energie, byl neobyčejně vitální. A najednou… prostě není.“ Natáhl ruku a váhavě přejel prsty po fotografii.

„Vybavíte si, kdy jste ho viděl naposled?“ zeptal se Kincaid tiše, ale Gemma cítila, že je napnutý k prasknutí.

David se zamyšleně zachmuřil, ale docela rychle odpověděl: „Moje přítelkyně Kelly byla do noci v Tescu, pracuje tam jako pokladní. Končila kolem půl desáté večer, nebo tak nějak. Myslím ve čtvrtek. Určitě to byl čtvrtek.“

Podíval se na ně a čekal, že potvrdí jeho úvahu.

Kincaid se podíval na Gemmu. Postřehla jeho vítězoslavný úsměv. Navázal běžným tónem: „Skvělé, díky.

Pamatujete si, kdy sem ve čtvrtek přišel?“

„Pozdě, někdy po osmé,“ pokračoval David trochu směleji. „Někdy tu sedával sám, ale většinou přicházel ještě s někým, nejspíš s klienty. Ne že bych poslouchal,“ dodal spěšně a zatvářil se rozpačitě. „Ale když obsluhujete, někdy

se neubráníte tomu, abyste nevyslechli, o čem mluví.

Připadalo mi, že se baví o obchodních záležitostech.“

„Co ten večer?“ pobídla ho Gemma k pokračování.

„Pamatuju si na něj, protože to bylo jiné než jindy. Přišel sám a vypadal jinak než obvykle. Zarazilo mě, že se ke mně choval odměřeně. Říkal jsem si, že má asi z něčeho zamotanou palici,“ dodal. Náhle si uvědomil, že s nimi u stolu sedí Gemma. Podíval se na ni. „Omlouvám se za ten výraz.“

Gemma se na něj usmála. „Nic se neděje.“

„Pan Swann si uměl poradit s každým a taky se uměl chovat, ne jako někteří zákazníci.“ Protáhl obličej a Gemma s pochopením přitakala. David si tím nejspíš připomněl ostatní zákazníky, protože se ohlédl ke druhému stolu, ale oba hosté byli natolik ponoření do rozhovoru, že si okolí nevšímali. „Pak přišel ten druhý chlápek, přesunuli se ke stolu a objednali si večeři.“

„Znali se?“ zeptal se Kincaid.

„O čem se –“ spustila Gemma, ale Kincaid pohotově zdvihl ruku, aby ji umlčel.

„Určitě, o tom nepochybuju. Jakmile ten muž vešel, pan Swann vstal. Hned se přemístili ke stolu, takže jsem neslyšel, o čem se bavili, kromě toho jsme měli plno a měl jsem pořád co dělat. Nejdřív se bavili v přátelském tónu.“

„A potom?“ pobídl ho Kincaid.

David se podíval na Kincaida a pak na Gemmu.

Znejistěl. „No, dalo by se říct, že o něčem rozohněné diskutovali. Ne že by na sebe křičeli, vlastně ani nezvýšili hlas, ale bylo vidět, že se dohadují. Panu Swannovi u nás vždycky chutnalo, často nechával vzkazy kuchaři, že jídlo bylo výborné a tak.“ Odmlčel se, jako by chtěl zjistit, zda policisté opravdu chápou význam toho, co jim chce říct.

„Ten večer ani nedojedl.“

„Pamatujete si, co si objednal?“ zeptal se Kincaid.

Gemma věděla, že myslí na stále chybějící zprávu z laboratoře, která měla objasnit obsah Connorova žaludku.

„Steak. Důkladně ho zapíjel burgundským.“

Kincaid chvíli přemýšlel a potom se zeptal: „Co se dělo pak?“

David poposedl a poškrábal se na nose. „Zaplatili, každý za sebe, a odešli.“

„Oni odešli spolu?“ ujišťovala se Gemma.

David přikývl a dodal: „I cestou ven se hádali, pokud jsem dobře slyšel.“ Začínal být nervózní, poposedával a každou chvíli se ohlížel k baru.

Gemma se podívala na Kincaida. Téměř neznatelně přikývl. „Ještě jedna věc, Davide. Jak vypadal ten muž, který přišel s Connorem?“

David se rozzářil. „Byl velice elegantní, luxusně oblečený, znáte to. Byl vysoký, štíhlý, měl světlé vlasy…“

Několik vteřin přemýšlel se zachmuřeným obočím. „Bylo mu kolem padesáti, ale bylo vidět, že o sebe pečuje.“

„Platil kartou?“ zeptal se Kincaid s nadějí v hlase.

David zavrtěl hlavou a zatvářil se upřímně lítostivě.

„Bohužel ne, v hotovosti.“

Gemma se snažila udržet nadšené rozčilení pod kontrolou a poděkovala mu: „Máte neuvěřitelný pozorovací talent, Davide. Jen zřídkakdy získáme tak výstižný popis.“

„To je mou prací,“ prohodil s úsměvem. „Zvyknete si.

Kdykoli můžu, spojuju si tváře se jmény. Lidi mají rádi, když si je pamatujete.“ Odsunul židli a pátravě se zadíval na oba policisty. „Můžu už jít?“

Kincaid přitakal a podal mu vizitku. „Kdyby vás něco napadlo, buďte tak hodný a zavolejte mi.“

David vstal a narovnal prázdné talíře na předloktí.

Náhle se zarazil. Bylo vidět, že váhá. „Co se vlastně stalo panu Swannovi? O tom jste nic neříkali.“

„Víte, abychom byli upřímní, tak sami zatím nevíme, každopádně prošetřujeme jeho úmrtí jako podezřelé,“

odpověděla Gemma. „Jeho tělo se našlo v Temži.“

Talíře zacinkaly. David je zajistil druhou rukou. „Snad ne někde tady?“

„Ne, v plavební komoře Hambleden.“ Gemma měla pocit, že Davidovi přelétla po tváři úleva. Připisovala ji běžné lidské potřebě držet se co nejdál od problémů.

David se natáhl pro další talíř a zručně ho zasadil mezi ostatní. „Kdy? Kdy se to stalo?“

„Jeho tělo se našlo v pátek brzy ráno,“ oznámil Kincaid a prohlížel si Davida s příjemným výrazem, který si Gemma naučila spojovat s jeho nerozdělenou pozorností.

„V pátek ráno?“ lekl se David. Gemma si v neostrém světle od krbu nemohla být jistá, ale měla dojem, že zbledl.

„Takže se to stalo ve čtvrtek v noci…“

Otevřely se dveře a vešla bujará skupinka, tváře zčervenalé zimou. David se podíval na nově příchozí, pak na dvojici v rohu. Bylo vidět, že by potřebovala usměrnit.

„Promiňte, musím jít.“ Omluvně se usmál a spěchal k baru.

Doprovázelo ho cinkání nádobí.

Kincaid ho několik vteřin sledoval, poté pokrčil rameny a usmál se na Gemmu. „Prima chlapík. Byl by z něj šikovný policista, má dobrou paměť.“

„Poslouchej,“ oslovila ho Gemma naléhavě a naklonila se k němu.

K vedlejšímu stolu se posadili dva lidé z nově příchozí skupinky. Objednali si u baru a čekali na pití. Kamarádsky se usmáli na Gemmu a Kincaida a začali se bavit mezi sebou. „Víš co?“ navrhl Kincaid. „David nám to už spočítal, tak zaplatíme a půjdeme.“

Sotva se ocitli před restaurací, Gemma se neudržela a oznámila mu: „Byl to Tommy Godwin.“ Pochopila, že Kincaid neví, o kom mluví. „Ten muž, se kterým se tady

Connor sešel. Určitě to byl on. Tohle jsem se ti celou dobu snažila říct.“

Zastavili se. Přitiskli si kabáty co nejtěsněji k tělu, aby se ochránili před mlhou blížící se od řeky. „Jak si můžeš být tak jistá?“

„Prostě mi věř, byl to on,“ opakovala zvýšeným hlasem.

„Sám jsi říkal, že David má pozorovací talent. Jeho popis byl příliš přesný, aby to byl kdokoli jiný než Tommy. Je to sázka na jistotu.“

„Dobře, dobře,“ pospíšil si s odpovědí a zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Ale co to divadlo? Budeš muset znovu prověřit –“

Dveře od restaurace se rozletěly a zevnitř vyběhl David.

Málem do nich narazil. „Promiňte, omlouvám se. Doufal jsem, že vás ještě zastihnu. Víte –“ Zarazil se, jako by mu v tom okamžiku došla energie. Vyšel ven pouze v krátkých rukávech. Objal se pažemi, aby k němu nemohla zima.

Přešlápl. „Víte, mně do toho nic nebylo, neměl jsem právo poslouchat ani nic slyšet. Myslel jsem si, že se prostě poštěkali. Nechci se do ničeho míchat…“

„Davide, řekněte nám, co se stalo,“ pobídl ho Kincaid.

„Máme se vrátit dovnitř?“

David se podíval na dveře. „Ne, chvíli tam vydrží beze mě.“ Podíval se na ně, polkl a pokračoval: „Pár minut po jejich odchodu jsem vyšel ven na čerstvý vzduch. Kelly se za mnou obvykle staví cestou z práce, dá si něco k pití,

prohodíme pár vět. Obvykle na ni čekám, nelíbí se mi, když v noci chodí sama. Není to tak bezpečné jako dřív.“ Odmlčel se, jako by si uvědomil, že dává přednášku nesprávným lidem. Gemma viděla, že je čím dál nervóznější. „No nic.

Stál jsem asi tady, kouřil jsem a najednou jsem od řeky zaslechl hluk.“ Ukázal směrem ke svažující se ulici. „Bylo jasno, ne samé mraky jako dneska. Řeka je odtud kousek, nanejvýš sto metrů.“ Opět zmlkl, možná čekal, až ho pobídnou k pokračování.

„Viděl jste něco?“ zeptal se Kincaid.

„Ve světle pouliční lampy jsem nejspíš viděl muže se světlými vlasy a o něco menší, tmavou postavu. Podle mě to byl pan Swann a ten druhý chlápek, ale přísahat bych nemohl.“

„Prali se?“ Gemma nedokázala v hlasu potlačit úžas.

Neuměla si představit, že by se Tom my Godwin pustil do tělesné konfrontace.

„Spíš do sebe strkali jako kluci na hřišti.“

Kincaid se podíval na Gemmu. Udiveně zdvihl obočí.

„Co se stalo pak?“

„Slyšel jsem přijíždět Kellyino auto. Má uvolněný tlumič,“ dodal na vysvětlenou. „Dělá hrozný rámus. Šel jsem jí naproti, a když jsme se vrátili, byli ti dva pryč.“

Úzkostně si je přeměřil pohledem. „Snad si nemyslíte…

Nevěděl jsem…“

„Davide,“ oslovil ho Kincaid, „vzpomněl byste si, kolik bylo hodin?“

Přikývl. „Tři čtvrtě na deset nebo krátce před desátou.“

„Poznal byste toho druhého muže, kdybyste ho znovu potkal?“ zeptala se Gemma.

Postřehla, že mu od zimy naskákala na pažích husí kůže. David přemýšlel. „Asi jo. Myslím, že bych ho poznal.

Snad si nemyslíte, že on by –“

„Možná vás časem požádáme o identifikaci, Aleje to rutinní záležitost,“ dodala spěšně. „Najdeme vás tady?

Buďte tak hodný a dejte nám pro jistotu i svoji adresu a telefonní číslo.“ Podala mu svůj blok a David pod nažloutlým světlem lampy napsal požadované údaje.

„Děkujeme vám, klidně se vraťte k zákazníkům,“ usmála se na něj. „Kdybychom něco potřebovali, ozveme se.“

Po jeho odchodu se podívala na Kincaida. „Vím, co si myslíš, ale to prostě není možné! Přece víme, že byl krátce po jedenácté v Londýně –“

Kincaid jí položil ruku na rameno a jemně ji natočil.

„Pojď, koukneme se k řece.“ U řeky je zahalila mlha.

Pronikala jim až na kůži, lepila se jim na tvář, až se jim obličeje ve světle blýskaly jako naleštěné. Chodník skončil.

Šli dál. Podrážky bot jim křupaly na štěrku. Zaslechli šplouchání vlnek u břehu. „Jsme blízko,“ prohodil Kincaid.

„Cítíš vodu?“

Teplota se u vody snížila. Gemma se zachvěla a přitiskla si kabát těsněji k tělu. Tma před nimi byla hustší, neproniknutelnější. Zastavili se a zadívali se do její černě.

„Co je tady?“

Kincaid namířil baterku na štěrkovou cestu před nimi.

„Vidíš? Otisky kol, parkovala tu auta. Kluci ze soudního budou nadšení.“

Gemma se k němu otočila. Měla co dělat, aby jí zuby nejektaly zimou. „Jak by to Tommy udělal? I kdyby uškrtil Connora a nacpal ho do kufru svého auta, musei by jet jako šílenec, aby se do Londýna vrátil na jedenáctou. Rozhodně by nestihl zajet k Hambledenu a donést Connorovo tělo až k plavební komoře.“

„No jo,“ navázal Kincaid zamyšleně, „ale co když nechal tělo v kufru auta, dojel do Londýna, aby měl alibi, a hodil tělo do vody až pak?“

„To nedává smysl. Proč by chodil do divadla, když právě ono ho nejvíc spojuje s Ashertonovými a jejich prostřednictvím s Connorem? Kdyby chtěl mít alibi, logicky by se napsal do docházkové knihy. Alison Douglasová ho viděla v šatně sira Geralda pouze náhodou. Gerald o tom vůbec nemluvil.“ V zápalu přemýšlení zapomněla na zimu.

Nadechla se a pronesla poslední poznámku: „I kdyby ten zbytek byla pravda, jak by sám donesl Connorovo tělo z parkoviště v Hambledenu až k plavební komoře?“

Kincaid na ni vrhl okouzlující úsměv. Pochopila, že ho svým usilovným přemýšlením pobavila. „Myslím si, že bychom se ho na to mohli zeptat, ne?“

Kapitola 11

Gemma brzy ráno zavolala Alison Douglasové a požádala ji o pomoc. „Seržantko, přece nemůžu po uvaděčích chtít, aby se vrátili do práce, když tu byli do noci.

Řada z nich má navíc další práci nebo chodí do školy.“

„Udělejte, co bude ve vašich silách. Druhá možnost je, že je pozveme na Yard. Pochybuju, že by se tam hrnuli s nadšením.“ Gemma se snažila potlačit podrážděný tón.

Neklidná noc a návrat do Londýna v dopravní špičce jí daly co proto, ale neopravňovaly ji k tomu, aby si vylévala vztek na Alison. Beztak po ní nechtěla málo. „Dorazím k vám co nejdřív,“ oznámila ženě z divadla a rozloučila se.

Zavěsila sluchátko a s nechutí se zadívala na kupící se stohy papírů na Kincaidově stole. Výjimečně neměla radost z toho, že má jeho kancelář jen pro sebe. Prožívala stejný neklid, který jí nedovolil v noci spát. Předchozí večer se Kincaid choval nějak divně. Nepoznávala ho. Jak se tak celou noc převalovala, uvědomila si, že se změnilo i jeho chování k ní. Anebo se jí zdálo, že se k ní ten večer v Londýně choval nezvykle přátelsky? Sám od sebe za ní

zašel domů. Je možné, že by jeho zájem o byt a evidentní potěšení z její přítomnosti způsobily, že nechala padnout své bariéry a zašla příliš daleko?

Pokrčila rameny a promnula si oči. Snažila se ze sebe setřást únavu, ale nepodařilo se jí zbavit se pocitu, že Kincaidova změna chování má něco společného s návštěvou u Julie Swannové.

Alison se nakonec podařilo povolat tři uvaděče a jednu uvaděčku. Seděli na skládacích židličkách v její kanceláři, jeden těsně vedle druhého. Tvářili se nabručeně, ale bylo vidět, že jsou i zvědaví.

Gemma se představila a navázala: „Nezdržím vás déle, než bude nezbytně nutné. Znáte hlavního garderobiéra Tommyho Godwina? Je vysoký, štíhlý, má světlé vlasy a chodí velmi elegantně oblékaný.“ Při pohledu na uvaděče se dovtípila, že zmínka o eleganci oblečení nebyla nutná. Tři mladí muži byli oblečení prostě, ale upraveně. Mladá žena se zjevně oblékala v bazarech, ale dařilo se jí vypadat slušivě. „Potřebovala bych zjistit, jestli ho někdo z vás viděl ve čtvrtek večer.“ Muži si vyměnili nechápavé pohledy. Za nimi stála Alison, paže překřížené na prsou. Zlehka se opírala o zeď. Gemma postřehla, že po její otázce údivem pootevřela pusu.

Gemma na ni varovně zavrtěla hlavou. Čekala. Ticho se nepříjemně prodlužovalo.

Nakonec se ozvala mladá uvaděčka. „Já ho viděla, slečno.“

Gemma s úlevou vydechla. Předtím si neuvědomila, že napjatě zadržuje dech. „Opravdu? Jste si jistá, že to bylo ve čtvrtek večer? Hrála se opera Pelleas a Melisanda, že?“

Vlastně nepředpokládala, že by Tommyho někdo viděl, proto ji odpověď zaskočila.

„Ano.“ Uvaděčka se usmála, jako by ji Gemminy pochyby pobavily. „Sleduju všechna představení, vím, které je které.“

„Prima, jsem ráda, že to alespoň někdo z nás dokáže,“

usmála se Gemma a v duchu si vynadala za svůj nadřazený postoj. „Jak se jmenujete?“

„Patricia. Studuju design. Zajímají mě kostýmy, proto někdy vypomáhám, s garderobou. Právě tak jsem poznala pana Godwina.“

„Řekla byste mi víc o čtvrtečním večeru?“

Dívka se otočila k Alison, jako by vyžadovala svolení od své nadřízené. „Klidně to seržantce řekněte, Patricie,“

pobídla ji Alison. „Nemáte se čeho bát.“

„Pan Godwin vešel do foyer hlavním vchodem.

Obvykle stojím v hledišti a poslouchám představení, ale právě jsem vycházela z toalety a přecházela halu, proto jsem ho viděla. Zavolala jsem na něj, ale neslyšel mě.“

Gemma nedokázala posoudit, jestli prožívá úlevu, nebo zklamání. Pokud jí Tommy řekl pravdu a skutečně sledoval

představení, nemohl být s Connorem ve Wargrave. „Viděla jste, co dělal pak?“

„Zašel do vedlejší řady. Do Rolandovy,“ dodala a po očku se podívala na nejpohlednějšího uvaděče.

„Zahlédl jste ho?“ zeptala se ho Gemma.

Usmál se na ni. Její pozornost ho těšila. „Jistě to nevím, protože ho neznám, ale člověka toho popisu jsem neviděl.“

Gemma mu poděkovala úsměvem a znovu se soustředila na Patricii. „Zahlédla jste ho i po návratu do hlediště?“

Dívka zavrtěla hlavou. „Krátce poté se davy hrnuly ven, měla jsem plno práce.“

„Přestávka začala tak brzy?“ podivila se Gemma. Byla zmatená.

„Ne.“ Patricia zavrtěla hlavou rázněji než předtím. „Byl konec. Ještěže jsem si stihla odskočit včas.“

„Konec?“ opakovala po ní Gemma zamyšleně. „Myslela jsem si, že přišel krátce po začátku představení.“

„Kdepak, přišel nejvýš pět minut před koncem, krátce před jedenáctou.“

Gemma se zhluboka nadechla. Takže Tommy přece jen mohl stihnout hádku v Rudém lvu. „Patricie, viděla jste ho později, když jste uklízela?“

„Ne, pak už ne.“ Bylo slyšet, jak ji mrzí, že nemůže policistce poskytnout další informace.

„Děkuju vám, Patricie. Moc jste mi pomohla.“ Gemma se podívala na mladíky. „Chcete k tomu ještě něco dodat?“

Podle očekávání zavrtěli hlavou. „Dobře, můžete jít,“

oznámila Gemma. Patricia odcházela poslední. Trochu stydlivě se ohlédla. „Chytrá holka,“ pronesla Gemma, když se za dívkou zavřely dveře.

„Co má tohle společného s Tommym, seržantko?“

zeptala se Alison. Posadila se na roh svého stolu.

Nepřítomně uhladila záhyby hnědého vlněného kostýmu.

Měl stejný barevný odstín jako její vlasy a oči. Gemmu napadlo, že Alison v něm vypadá jako malá holka.

„Alison, jste si stoprocentně jistá, že jste ten den poprvé zahlédla Tommyho až v šatně?“

„Samozřejmě, proč?“

„Řekl mi, že byl v divadle během celého představení, ale Patricia to právě vyvrátila, a podle všeho je její svědectví spolehlivé.“

„Snad si nemyslíte, že Tommy má něco společného s Connorovou smrtí? To je absurdní. Tommy je… Každý ho má rád, je oblíbený. A nejen kvůli tomu, že je s ním zábava a má smysl pro humor.“ Alison to řekla tónem, jako by to nadhodila Gemma. „O to nejde. Je vstřícný, i když takový nemusí být. Jeho chování tak nepůsobí, ale zajímá se o lidi.

Třeba i o Patricii, nemusel jí nabízet, aby mu občas vypomohla. Když jsem tady začínala, chodila jsem div ne po

špičkách, bála jsem se, abych neudělala chybu, a on pro mě pokaždé měl vlídné slovo.“

„O tom vůbec nepochybuju,“ odpověděla Gemma a doufala, že tím alespoň částečně zmírní Alisoninu nevraživost. „Bohužel se objevily zásadní nesrovnalosti a musím je objasnit.“

Alison si povzdychla. Vypadala unaveně. „Já vím.

Můžu vám nějak pomoct?“

„Vybavte si těch pár minut v šatně sira Geralda. Všimla jste si něčeho neobvyklého?“

„Podle čeho to mám poznat?“ zeptala se Alison a znovu se celá načepýřila. „Jak mám vědět, že do mých vzpomínek nezasahuje to, co jste mi řekla? Nechci dělat z komára velblouda.“ Gemma nereagovala. Alison pokračovala klidněji: „Přemýšlela jsem o tom. Když jsem vešla, zmlkli.

Měla jsem pocit, jako bych je při něčem vyrušila, znáte to.“

Podívala se na Gemmu. „Po vteřině trapného ticha se začali chovat až přehnaně srdečně. Vtipkovali jako o život. Nejspíš právě proto jsem se dlouho nezdržela, pouze jsem siru Geraldovi poblahopřála k vynikajícímu výkonu. Předtím mě nenapadlo, že bych se za jiných okolností zdržela déle.“

„Ještě něco?“ zeptala se Gemma, ale neočekávala, že by se něco dozvěděla.

„Bohužel ne, promiňte.“

„Nic se neděje.“ Usmála se na Alison. Měla co dělat, aby překonala otupělost, která jí pronikala až do nohou a

rukou. „Budu si s ním muset promluvit ještě jednou. Je těžké zastihnout ho. Ráno jsem byla u něj doma, pak jsem zašla do Lilian Baylis House a sem, ale nikde nebyl. Nemáte tušení, kde bych ho mohla najít?“

Alison zavrtěla hlavou. „Ne, měl být tady.“

Gemma postřehla, že si Alison začíná dělat o kolegu starosti, proto dodala: „Snad se pan Godwin co nevidět najde.“

Policisté na stanici v High Wycombe byli nuceni uvolnit Kincaidovi

místnost.

Měl

dispozici

pracovnu

nepřítomného detektiva inspektora. Celé ráno procházel zprávy, ale nic nového nezjistil. Protáhl se a zapřemýšlel, jestli by si měl dát další plastový šálek té hrozné kávy, nebo se vzdát a dojít si na oběd.

Sotva se rozhodl pro práci a kávu, nakoukl do pracovny John Makepeace. „Máš něco?“

Kincaid protáhl obličej. „Do háje s tím. Ty zprávy jsi také četl, není tam nic. Nemáš něco od týmu, který byl ve Wargrave?“

Makepeace se uštěpačně zakřenil. „Dvě zmačkané plechovky od piva, obaly od žvýkaček, ostatky mrtvého ptáka a nějaký ten použitý kondom.“

„Oblíbené parkoviště, co?“

„Hned za ním začíná stezka, která vede podél řeky a poté se stáčí ke kostelu. Sice se tam nesmí parkovat, ale

lidem je to jedno. Řekl bych, že se tam odehraje i nejeden noční románek.“ Makepeace si zamyšleně mnul knírek.

„Kluci ze soudního tvrdí, že štěrk je příliš měkký a rozhrabaný, aby mohli získat víc informací o pneumatikách.“

„Přesně to jsem čekal.“ Kincaid se na něj pátravě zadíval. „Jacku, kdyby tělo hodili do vody ve Wargrave, stačilo by do rána doplout k plavební komoře v Hambledenu?“ Makepeace zavrtěl hlavou ještě dřív, než Kincaid domluvil. „V žádném případě. Za prvé je řeka příliš pomalá, za druhé je hned za Henley plavební komora Marsh Lock.“

Kincaid si vzpomněl, že Julia na chvíli odešla z galerie.

„Platilo by totéž, kdyby někdo hodil tělo do řeky v Henley, konkrétně z River Terrace?“

Makepeace se rukou zapřel o zárubeň, o niž se opíral, a narovnal se. Přešel k mapě visící na zdi. Silným prstem ukázal na klikatící se modrou čáru zobrazující řeku Temži.

„Podívej se na ty zatáčky. Tělo se mohlo zachytit v každé z nich.“ Otočil se zpátky ke Kincaidovi a dodal: „Podle mě někdo hodil tělo nanejvýš několik stovek metrů od místa, kde se našlo.“

Kincaid se zhoupl na rozvrzané židli. Natáhl nohy a spojil ruce v týlu. „Obávám se, že máš pravdu. Jen se chytám každého stébla. Co domy podél řeky, myslím ty nad komorou? Máme něco z výslechu jejich obyvatel?“

„Buď všichni kolem desáté spali jako nemluvňata,“

spustil Makepeace sarkasticky a opřel si tvář o hřbet ruky, „nebo rozhovor s námi považují za příležitost k tomu, aby nám předvedli nejrůznější fobie. Pamatuješ si na ten bytový dům hned na začátku cesty, která vede ke komoře? Jedna ženská tvrdí, že po skončení nočních zpráv slyšela nějaké hlasy. Když se podívala z okna, na stezce zahlédla muže a kluka. Označila je za teplouše a ‚buzeranty, kteří hřeší proti našemu Pánovi‘. Prý to byli motorkáři.“ Makepeace se pobaveně usmál. „Ten kluk měl mít dlouhé vlasy a koženou bundu, což stačilo na to, aby se v jejích očích kvalifikoval na darebáka. Kolegy se ptala, jestli ho zachránil Ježíš.“

Kincaid si odfrkl. „To abych se měl na pozoru. Co jste zjistili o přístupu k řece z jižní strany přes louku?“

„Potřeboval by landrovera nebo prostě terénní vůz s pohonem na všechny čtyři kola. Po dešti se tam půda chová jako lepidlo.“ Makepeace si prohlížel Kincaidovu tvář.

Soucitně podotkl: „Smůla, co? Jo –“ poklepal na spis, který měl zastrčený pod levou paží. „Přece jen bych tě mohl něčím potěšit. Mám závěrečnou zprávu z patologie.“ Podal ji Kincaidovi. „Nepůjdeme na oběd?“

„Dej mi deset minut“ požádal Kincaid, zamával mu a pustil se do čtení.

Zběžně přelétl zprávu, zvedl telefon a po několika pokusech zastihl doktora Winsteada v jeho pracovně. „Pane doktore,“ oslovil ho, když se představil, „konečně víme, kdy

Connor jedí. Nejspíš v devět nebo těsně po deváté. Jste si jistý, že nemohl umřít krátce poté?“

„Maso a brambory, že jo?“

„Konkrétně steak,“ doplnil Kincaid.

„Dobu úmrtí bych viděl až někdy před půlnocí, ledaže by ten chlapík měl žaludeční kyseliny, které by dokázaly rozložit i barvu.“

„Děkuju, pane doktore.“ Kincaid zavěsil. Přemýšlel nad zprávami, rozesetými po stole. Zanedlouho je vyrovnal na hromádku, utáhl si uzel na kravatě a vydal se za příjemnějšími vyhlídkami.

Gemma po návratu na Yard našla na stole vzkaz. Volal Tom Godwin. Hotel Brown, 15 hod, stálo na lístku.

Šla hledat seržanta ve službě. „Berte, to je všechno? Nic víc?“

Zatvářil se dotčeně. „Gemmo, pamatuješ si snad, že bych ti někdy předal špatný vzkaz?“

„Ne, jistěže ne.“ Kamarádsky ho poplácala po rameni.

„Jen je to nějaké divné, ten vzkaz mi nejde do hlavy.“

„Napsal jsem ti doslova, co ten chlap říkal,“ zdůraznil Bert. Bylo vidět, že si ho Gemma alespoň trochu udobřila.

„Jo, abych nezapomněl, chce s tebou mluvit šéf.“

„Hm, skvělé,“ zavrčela. Bert ji podpořil soucitným pohledem.

„Od oběda nikoho nepozřel.“

„Alespoň tak. Díky, Berte,“ usmála se Gemma. „Hned se mi k němu půjde líp.“

Přesto se na setkání s nadřízeným netěšila. Vrchní superintendant Denis Childs byl známý férovým chováním, ale jeho příjemné a zdvořilé jednání ji vždycky málem přimělo, aby se přiznala i k tomu, co neudělala. Jeho dveře byly vždy otevřené, ostatně stejně jako jeho přístup k práci.

Gemma zlehka zaklepala a vešla. „Dobrý den, chtěl jste se mnou mluvit?“

Childs vzhlédl od čtení spisu. Nedávno začal nosit brýle, které vypadaly, jako by mu je půjčila babička. Na jeho kulaté tváři působily prapodivným dojmem. Gemma pevně sevřela rty, aby se ubránila úsměvu. Naštěstí si je sundal, chytil je palcem a ukazovákem a pohupoval s nimi.

„Posaďte se, seržantko. Co se s vámi a Kincaidem děje poslední dny? Máte snad blechy, že chvíli neposedíte na místě? Náměstek komisaře měl rýpavý dotaz, proč ještě nemáme výsledky, odpovídající naší skvělé práci. Sir Gerald Asherton si zjevně stěžoval.“

„Vždyť uběhly teprve čtyři dny,“ ozvala se Gemma dotčeně. „Patolog provedl pitvu včera.“ Dřív, než se Childs mohl začít ohánět obávanou průpovídkou výsledky, ne výmluvy, dodala: „Kromě toho máme podezřelého. Dneska odpoledne ho budu znovu vyslýchat.“

„Máte objektivní důkazy?“

„Zatím ne.“

Childs si založil ruce na prsou. Gemma se opět nemohla ubránit otázce, jak je možné, že člověk tak obézní postavy může být tak přitažlivý. Věděla o něm, že je šťastně ženatý a svůj šarm využívá nanejvýš k tomu, aby asistentky měly všechny záznamy v pořádku.

„Všechny týmy jsou v terénu, zase přišla tradiční vlna vražd. Sice bych vás oba potřeboval jako sůl, ale na druhou stranu nemůžeme zklamat náměstka komisaře, že, seržantko? Ty mocnější bychom pokud možno měli udržovat v dobré náladě.“ Usmál se na ni. „Budete tak hodná a vyřídíte to superintendantu Kincaidovi, až s ním budete mluvit?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Gemma. Pochopila, že byla propuštěna, proto se bez váhání dala na ústup.

Gemma se vrátila do Kincaidovy kanceláře zalité sluncem. Sluneční paprsky vypadaly zhmotněle, jako by stačilo natáhnout ruku a dotknout se jich. Gemma rozhrnula žaluzie a vykoukla ven. Nebe skutečně bylo bez jediného mráčku a tak modré, jak mu městský smog umožňoval.

Ohlédla se ke stolu. Hromada papírů na ni stále čekala.

Světlo dopadající na desku odhalovalo nános prachu a několik otisků prstů. Gemma se usmála a setřela je papírovým kapesníkem. První pravidlo vždycky zní zbavit se důkazů. Sundala z věšáku kabelu a rychle zamířila k výtahu, aby ji někdo nestačil zaúkolovat něčím dalším.

Prošla parkem St. James. Chvátala. Zhluboka vdechovala chladný vzduch. Angličané mají instinkt na sluníčko, i když sotva vysvitne, napadlo ji. Jakmile se objeví, všichni okamžitě vyrazí ven. V parku bylo rušno, zamířily do něj davy lidí. Někteří spěchali jako ona, patrně také na cestě odněkud někam, jiní se procházeli volným krokem nebo seděli na lavičkách. Většinou měli na sobě kostýmky nebo obleky a v parku vypadali nemístně. Stromy jako by několikadenní déšť vyčerpal, ale ve slunečním svitu se zmohly na záblesky červené a zlatavé barvy. Na záhoncích se pyšnily macešky a pozdní chryzantémy.

Vyšla v prodejní zóně, a než prošla St. James Street na Piccadily, bilo jí srdce jako o závod a tvář měla znachovělou. Stačí projít kolem pár bloků na Albemarle Street a bude na místě. Poprvé po několika dnech měla pocit, že si konečně pročistila hlavu.

Přestože si příchod načasovala tak, aby přišla o několik minut dřív, Tommy Godwin už byl na místě. Zamával na ni.

V měkkém křesle v hotelové hale se choval jako doma v obýváku. Vydala se k němu. Teprve v tu chvíli si uvědomila, že má vlasy načechrané větrem, růžové tváře a nemoderní boty na nízkém podpatku.

„Dobrý den, jen se posaďte. Vypadáte, jako byste se nepřiměřeně přepínala. Objednal jsem vám, snad se nebudete zlobit. Sice je tu dusno a zařízení není právě

moderní,“ podotkl a ukázal na zdi obložené dřevem a oheň praskající v krbu, „ale čaj tu mají dobrý.“

„Pane Godwine, tohle není společenská akce,“

připomněla mu co nejpřísnějším tónem a obezřetně se posadila. „Kde jste byl? Snažím se vás zastihnout už od rána.“

„Ráno jsem jel na návštěvu k sestře do Claphamu. Je to nepříjemná, ale nutná povinnost, ale každý máme nějakou rodinu, tedy kromě dětí ze zkumavky, ovšem ani to se neobejde bez následků.“

Gemma se snažila přemoci měkkou opěrku a narovnat si záda. „Pane Godwine, prosím vás, nechoďme kolem horké kaše. Potřebuj u od vás několik informací.“

„Nemohli bychom si nejdřív vypít čaj?“ zeptal se prosebně. „A buďte tak hodná a říkejte mi křestním jménem, ano?“ Důvěrně se k ní naklonil a pokračoval: „Tenhle hotel se stal předlohou pro detektivku V hotelu Bertram od Agathy Christie, věděla jste to, seržantko? Neřekl bych, že se od jejích dob příliš změnil.“

Gemma neodolala, i když měla v úmyslu zásadově se držet svého záměru. Rozhlédla se po foyer. Některé starší dámy posedávající v křesílcích vypadaly jako nakloňované slečny Marplové. Vybledlé vzory jejich šatů (zakryté vlněnými svetry) ladily s jejich vybledlými modrými a fialkovými přelivy. A ty boty, bytelné střevíce… Gemma vedle nich vypadala jako královna módy.

Podivila se, že Tommy Godwin vybral právě tento hotel. Potají ho pozorovala. Měl na sobě námořnicky modré, nejspíš kašmírové sako, košile byla světle šedá, popelínová a samozřejmě bez poskvrnky. Kalhoty se pyšnily uhlově černou barvou a hedvábná vázanka kombinovala diskrétní námořnickou modř s červeným esovitým vzorkem.

„Nějak nemohu odolat předválečnému období“ pronesl, jako by jí četl myšlenky. „Byl to zlatý věk slušného chování Britů. Bohužel je dávno za námi, k naší velké škodě. Narodil jsem se v době bleskové války. Tehdy se ještě daly najít alespoň zbytky britské noblesy. Vida, už nám nesou čaj,“

oznámil, když číšník odložil podnos na jejich stolek.

„Objednal jsem ásámský, tedy indický čaj, aby se hodil k sendvičům. Doufám, že vám to vyhovuje. K zákusku nám přinesou čínský čaj Keemun.“

V Gemmině rodině se pil čaj kupovaný v běžných obchodech, nedělaly se s ním žádné cavyky. Nehodlala přiznat, že nezná ani jeden z těch čajů, proto navázala na jeho předchozí poznámku. „Zpravidla si myslíme, že předchozí éra byla dokonalá, protože jsme v ní nežili.

Představuju si, že meziválečná generace vnímala Anglii za vlády Edvarda za zlatý věk, a lidé žijící za edvardovské doby měli tentýž názor na viktoriánské období.“

„Asi máte pravdu,“ přitakal vážně a nalil jí do šálku čaj.

„Jenže pak nastal zásadní zlom, protože přišla první světová válka. Lidé tehdy poznali ďábla a také zjistili, jak je naše

civilizace křehká a zranitelná.“ Znovu přišel číšník a přinesl třípatrový podnos. Na spodní přihrádce byly vyrovnané sendviče z rozkrájených plátků chleba, na prostřední čajové koláčky a na nejvyšší zákusky. „Dejte si sendvič,“ pobídl ji Tommy. „Velmi chutný je losos s tmavým chlebem.“

Popíjel čaj a pokračoval v přednášce. Mezitím se natáhl pro sendvič s okurkou. „V současné době je módní ohrnovat nos nad detektivními romány zlatého věku, protože jsou považovány za naivní a nerealistické, ale takto k nim nesmíme přistupovat. Tehdejší doba se jimi bránila proti zmatku. Problémy byly spíš osobní než globální. Prim měl právní systém, pořádek a odplata. Věděla jste, že Británie přišla v letech 1914 až 1918 téměř o třetinu mladých mužů?

Přesto nás tato válka fyzicky neohrozila jako ta následující, zůstala na evropském kontinentu.“

Odmlčel se, strčil si celý okurkový sendvič do úst a žvýkal. Poté smutně dodal: „Taková tragédie, zlatý hřeb britského mužství byl nenávratně ztracený. Odměnou jim byly pouze novinové titulky a proslovy politiků.“ Usmál se.

„Pokud jste četla Christie, Allinghamovou nebo Sayersovou, víte, že detektiv vždy našel pachatele. V jejich knihách je zjevné, že detektiv se pohyboval vždy za hranicemi systému, detektivky se staly konejšivou útěchou, že jednání jednotlivce má váhu.“

„Ale vraždy tehdy byly popisovány jako takzvaně čisté a netekla při nich krev,“ podotkla Gemma poněkud

netrpělivě, mezi dvěma sousty sendviče. Na oběd byla příliš unavená a nervózní, ale při dlouhé cestě pěšky jí přece jen vyhládlo.

„Některé byly naopak velmi hrubé. Christie si libovala v otravách. Osobně nenacházím méně civilizovaný způsob vraždy než otravu.“

„Chcete mi naznačit, že existují i civilizované způsoby vraždy?“ Například utopení oběti v nedaleké řece, prolétlo jí hlavou. Zaskočilo ji, jak bizarním směrem se začíná jejich rozhovor ubírat.

„Jistěže ne, paní seržantko, chtěl jsem pouze říct, že otrávení oběti považuju za krajně odpudivé. Představa, že jeden člověk způsobí druhému hrůzné utrpení a pohanu, mě ničí.“

Gemma se napila čaje. Chvíli jej převalovala na jazyku.

Ta sytá, sladová chuť byla nečekaně příjemná. „Vy tedy upřednostňujete rychlé a čisté vraždy, je to tak, Tommy?“

„Já neupřednostňuju žádné vraždy, vážená seržantko,“

pronesl důrazně, podíval se jí do očí a dolil jí čaj. Podle pobaveného pohledu poznala, že si s ní hraje, dobírá si ji.

Dobře, přišel čas na drsnější realitu, pomyslela si.

Olízla z konečků prstů vajíčkovou pomazánku a pronesla: „Odjakživa jsem považovala utopení za hroznou věc.

Člověk musí kapitulovat před zoufalou potřebou nabrat do plic kyslík, pak se začne dusit a bojuje, dokud ho nevysvobodí bezvědomí.“

Tommy Godwin ji nehnuté pozoroval, ruce měl volně položené na desce stolku. Má krásné ruce, prolétlo Gemmě myslí. Měl dlouhé a štíhlé prsty, dokonale udržované nehty.

Nedokázala si představit, že by se s někým pral, že by těma rukama někoho udusil nebo držel pod vodou.

„Máte pravdu,“ pronesl mírně. „Bylo ode mě nevybíravé, že jsem zabrousil právě na toto téma, ovšem detektivní romány jsou můj koníček, víte?“ Vybral si sendvič s vodním melounem, prohlédl ho a vrátil na podnos.

Vrhl na ni hluboký, bezelstný pohled. Uvědomila si, že Tommy má sytě modré oči. „Myslíte si, že chudák Connor trpěl?“

„Nevíme. Patolog nezjistil důkazy, které by potvrzovaly, že v řece vdechl vodu, ovšem to neznamená, že by tato varianta nenastala.“ Oba se odmlčeli. Gemma nespěchala s pokračováním. „Doufala jsem, že byste mi leccos mohl objasnit vy,“ dodala po chvíli.

Oči se mu rozšířily. „Ale no tak, paní seržantko. Přece si nemyslíte –“

„Lhal jste mi o čase, který jste ve čtvrtek večer strávil v opeře. Jedna uvaděčka vás viděla přicházet sotva pár minut před koncem představení. Kromě toho mám svědka, který vás viděl v restauraci ve Wargrave. Absolvoval jste tam nepříliš přátelskou večeři s Connorem,“ dokončila tónem, jemuž se snažila dodat co největší autoritu.

Poprvé mu chyběla slova. Pátravě se zadívala na jeho ztuhlý výraz. Postřehla, že jeho přitažlivost se neschovává v rysech obličeje, nýbrž v projevu. Prezentoval se jako pohotový, vtipný, zvídavý člověk, to hrálo největší roli.

Nakonec povzdychl a odsunul prázdný talířek. „Mělo mě napadnout, že to nemá smysl. Neuměl jsem lhát ani jako dítě. Chtěl jsem jít na to představení, přinejmenším to byla pravda. Nepředpokládal jsem, že na mě bude na záznamníku čekat naléhavá zpráva od Connora. Tvrdil, že se se mnou musí nutně se jít. Když byl odpoledne v divadle, nejspíš hledal mě.“

„Vy jste si s ním domluvil schůzku u Rudého lva?“

Tommy přikývl. Číšník jim přinášel druhou konvici čaje.

„Napijte se, paní seržantko. Co si dáte k čaji?“

Gemma zavrtěla hlavou, ale Tommy naléhal: „Prosím vás, vezměte si něco. Chtěl jsem vám udělat radost. Říkal jsem si, že u policie nemáte asi moc času na klidný odpolední čaj.“

Připomněla si Alisonina slova. Musela souhlasit s tím, že bez ohledu na to, co Tommy možná provedl, byl vnímavý a lidský. „V tom případě si dám vdolek, děkuji.“

Oběma nalil čaj a také si vzal koláček. „Ochutnejte čaj.

Pokud chcete, nalijte si do něj mléko, ale doporučuji vám pít ho samotný.“

Gemma se zařídila podle jeho rady. Užasle se na něj podívala. „Je sladký.“

Zatvářil se potěšené. „Chutná vám? Je ze severní Číny, říká se mu cchungou. Podle mého názoru je to nejlepší černý čínský čaj.“

„Vyprávějte mi o Connorovi,“ pobídla ho a potřela vdolek hustou smetanou a jahodovým džemem.

„Vlastně není co. Setkali jsme se u Rudého lva a od samého začátku se choval divně. Nikdy jsem ho neviděl tak nervózního, ačkoli jsem zaslechl, co prováděl první týdny po rozchodu s Julií. Sice něco vypil, ale rozhodně ne tolik, aby byl opilý. Byl… nevím, jak to říct… skoro hysterický.“

„Proč chtěl s vámi mluvit?“

Tommy se napil čaje. „Na to jsem přišel hned. Oznámil mi, že se chce vrátit do bývalé práce. Nechtěl se zabývat účetnictvím nějaké malé firmy, potřeboval zpátky do velké hry. Požádal mě, abych se za něj přimluvil.“

„Bylo to ve vašich silách?“ zeptala se Gemma s jistou dávkou překvapení.

„Ano, vcelku bylo. S majitelem firmy se znám dlouhá léta. Vlastně jsem ho kdysi dovedl na myšlenku, aby si vzal účetnictví ENO na starost.“ Podíval se na ni přes okraj šálku, který držel v obou dlaních. „Je smutné, že nemůžeme předvídat důsledky svého počínání. Kdybych to neudělal, Connor by se neseznámil s Čarou ani Geraldem, a nepoznal by tudíž ani Julii.“

„Předpokládám, že jste jeho žádost odmítl.“

„Nejprve jsem byl zdvořilý, vysvětlil jsem mu, že by moje pověst visela na jeho výkonech a vzhledem k jeho předchozímu jednání se nedomnívám, že bych mohl tolik riskovat.“ Odložil hrnek a zadíval se stranou. „Pravá podstata je,“ pokračoval, „že jsem ho nikdy neměl rád. Asi bych to neměl říkat ve chvíli, kdy jsem podezřelý z nekalého činu, že, paní seržantko?“ Usmál se a zadumaně pokračoval: „Na jejich svatbu si vzpomínám, jako by se odehrála včera.

Byl červen, svatba se konala na zahradě Jezevčí nory.

Nejspíš jste ji neviděla, ale tou roční dobou je krásná. Je to výsledek Plummyiny dřiny, jak jinak, i když jí Julia docela pomáhala, když měla čas.

Všichni se rozplývali, jak jim to sluší. Uznávám, že byli pěkný pár, ale při druhém pohledu jsem neviděl nic než katastrofu. Vůbec se k sobě nehodili, byli úplně jiní.“

„Tommy, prosím vás, neodbíhejte od tématu,“ pobídla ho Gemma. Napomenula se, že by neměla mluvit s plnou pusou, jinak ji nebude Tommy brát vážně.

Povzdychl si. „Pohádali jsme se. Začal mi nadávat a nakonec jsem mu řekl, že toho mám dost. Odešel jsem. Tím to skončilo.“

Gemma odstrčila talíř stranou a naklonila se k němu.

„Neskončilo, Tommy. Číšník shodou okolností vyšel ven krátce po vás a viděl vás, jak se perete u řeky.“

Před minutou by přísahala, že člověk Tommyho vyrovnanosti a zkušeností se ani neumí červenat, ale mýlila se. Pocit trapnosti mu zbarvil tvář dorůžova.

Oba mlčeli. Tommy se jí nedokázal podívat do očí.

Pokračoval až po dlouhé odmlce: „Něco takového jsem naposled udělal ve škole a už tehdy jsem tělesné násilí považoval za nedůstojné a neslušné, i když ho společnost přijímá jako způsob prosazení se. Pár ranami můžete od druhého získat, co chcete, ale s tím jsem nikdy nesouhlasil.

Rozhodl jsem se, že budu žít podle jiných pravidel. Sice jsem si tím vysloužil přezdívky teplouš a buzerant,“ navázal se svým typicky okouzlujícím úsměvem, „ale s tím se dá žít.

Nikdy bych však nemohl odvrhnout své zásady.

Když jsem si uvědomil, co to dělám, prostě jsem to ukončil a odešel jsem.“

„On vás nechal jen tak odejít?“

Tommy přikývl. „Podle mě mu beztak došla pára.“

„Zaparkoval jste auto na štěrkové ploše u řeky?“

„Ne, u chodníku, blok dva od restaurace. Možná to auto někdo viděl,“ dodal s nadějí v hlase. „Mám červeného jaguára, je nápadný.“

„Takže jste se vrátil k autu a pak?“

„Odjel jsem do Londýna. Setkáním, kterému jsem beztak nedával šanci, jsem si zkazil celý večer. Navíc jsem měl pocit, že jsem ze sebe udělal hlupáka. Snažil jsem se zachránit co nejvíc z původních plánů.“

„Stály vám i za pět minut strávených v hledišti?“

zeptala se Gemma skepticky.

Usmál se. „Udělal jsem, co jsem uměl.“

„Nešel jste náhodou za sirem Geraldem, abyste si zajistil alibi?“

„Chtěl jsem mu poblahopřát, jak jsem říkal předtím,“

oznámil jí trpělivě.

„Vždyť jste viděl zlomek představení.“

„Podle reakce diváků jsem okamžitě poznal, že jeho výkon byl mimořádný.“

Pátravě se na něj podívala. Přijal pohled z očí do očí.

Neucukl. „Máte pravdu, Tommy,“ podotkla. „Jste špatný lhář. Z divadla jste šel rovnou domů?“

„Ano, šel.“

„Může vám to někdo dokázat?“

„Bohužel ne. Zaparkoval jsem za domem a nahoru jsem jel služebním výtahem, takže jsem nikoho nepotkal, nezlobte se,“ dodal, jako by ho mrzelo, že ji musí zklamat.

„Mně je to taky líto, Tommy.“ Povzdychla si. Zahltila ji únava. „Víte, nemůže mě nenapadnout, že jste uložil Connorovo tělo do kufru auta, po představení se vrátil do Hambledenu a hodil tělo do řeky.“

„Opravdu? To je vskutku tvořivá představa,“ opáčil pobaveně.

Gemma unaveně hlesla: „Určitě si uvědomujete, že budete muset předat auto forenznímu týmu, aby ho

prohledal. Také budeme muset prohledat váš byt kvůli případným důkazům. V neposlední řadě budete muset přijít na Yard a sepsat se mnou oficiální prohlášení.“

Zvedl porcelánovou konvici a s úsměvem jí oznámil: „V

tom případě dopijte ten čaj, paní seržantko.“

Kapitola 12

Oběd s Johnem Makepeacem výrazně zlepšil Kincaidovi náladu. Pochutnal si na sýru, nakládaných okurkách a samozřejmě na pivu. Když z temného interiéru restaurace nedaleko policejní stanice v High Wycombe vyšli na ulici, udeřilo je do očí jasné světlo. Oba zamrkali. „To je ale překvapení,“ podivil se Makepeace a natočil tvář ke slunci. „Pochybuju, že to vydrží dlouho, předpověď zase straší deštěm.“

Dokonalá protilátka proti nemilému dopolednímu počasí. Kincaid se ochotně zadíval do slunce a nechal si od něj hřát tváře. Cestou míjeli vlakové nádraží. „Pro jistotu toho využiju a protáhnu si nohy,“ napadlo ho. „Kdybys něco potřeboval, víš, kde mě najdeš.“

„Někdo má víc štěstí, než si zaslouží,“ odpověděl Makepeace dobrosrdečně. „Já na štěstí rozhodně netrpím, vždycky stojím ve špatné frontě. Musím zpátky na stanici.“

Kincaid dojel několik málo kilometrů z High Wycombe do Fingestu. Ve vesnici zaváhal, ale pak zaparkoval před hostincem. Fara sice působila vstřícně, na zahradě za

kostelem bylo krásně a farář byl pro farníky velkou autoritou, Kincaid přesto neměl náladu trávit zbytek odpoledne na dobře míněné farářově přednášce v jeho pracovně.

Tony se nakonec osvědčil i jako průvodce po místních stezkách. „Mám přesně to, co potřebujete,“ oznámil mu a zalovil v tajuplných prostorách pod barem. Vytáhl nějakou knížku. „Jsou v ní mapy stezek od jedné místní hospody k další. Je na vás zhruba šest kilometrů moc?“ zeptal se Kincaida pátravě.

„Ne, tohle ještě zvládnu,“ odpověděl Kincaid s úsměvem.

„Fingest, Skirmett, Turville a zpátky do Fingestu. Každá vesnice se nachází ve vlastním údolí, ale tahle trasa vás nebude nutit šplhat do těch nejvyšších kopců. Pro jistotu počítejte s tím, že se ušpiníte.“

„Děkuju, Tony. Slibuju, že vám po návratu nepošlapu koberce. Jen se převléknu a mizím.“

„Půjčím vám kompas,“ zavolal za ním Tony, otevřel dlaň jako čaroděj a podal Kincaidovi kompas. „Bude se nám hodit.“

Na vrcholek prvního dlouhého stoupání umístil nějaký uvědomělý občan lavičku, na niž mohl usednout unavený turista a kochat se výhledem na okolí. Kincaid se nechal na několik minut zlákat, ale brzy pokračoval. Šel lesem a přes

louky. Do mysli se mu vkrádalo farářovo stručné líčení místní historie, Představoval si, jak Keltové, Římané, Sašové a Normané osidlují místní kopce a vtiskávají do historie nesmazatelné stopy své civilizace.

Postupně se spíš poddával kouzlu čerstvého vzduchu, fyzické námahy a ticha. Myšlenky mu samovolně zabloudily ke smrti

Connora Swanna. Probíral se dosud nashromážděnými fakty a dojmy. Možnost, že Tommy Godwin zabil Connora hned po odchodu z Rudého lva ve Wargrave, byla podle patologovy zprávy vysoce nepravděpodobná. Pochopitelně mohl Connora omráčit a zabít ho až za několik hodin, po návratu z Londýna, ale Kincaid si podobně jako Gemma myslel, že nebylo reálné, aby Tommy Godwin sám vyndal tělo z kufru auta a odnesl ho ke komoře.

Ze zprávy doktora Winsteada dále vyplývalo, že by ani Julia nestihla zabít Connora během krátké doby po odchodu z galerie. Davidovo svědectví o tom, že se Connor zdržel ve Wargrave přinejmenším do deseti hodin, znamenalo, že Julia nemohla Connora potkat na River Terrace a domluvit si s ním setkání v noci. Kincaid se sám před sebou styděl, že ho vzápětí zaplavila úleva. Přiměl se ke zvažování další možnosti: Co když Julia potkala Connora později a Trevor Simons lhal, aby ji ochránil?

Zahloubal se do úvah tak intenzivně, až přehlédl kravinec. Uvědomil si to, teprve když ho ucítil na botě.

Zaklel a snažil se botu co nejlépe otřít o trávu. Pokračoval pozorněji, ale intenzivně přemítal dál. Věděl, že motiv leckdy dlouho uniká a objeví se, až když do něj člověk narazí. Snažil se, seč mohl, ale nenapadalo ho, proč by si Julia měla přát manželovu smrt. Rovněž se nedomníval, že by polední hádka vyústila v dohodu, že se v noci setkají a pohádají se znovu.

Co když jejich hádka způsobila Connorovo prapodivné chování, které ho pronásledovalo celé odpoledne? Nejvíc se však změnilo až po schůzce s Kennethem. Kincaid se vrátil ke Kennethovi. Kde byl ve čtvrtek večer? Proč ho dotazy, co dělal, vyděsily, hned se stáhl do sebe a radikálně odmítal cokoli říct? Představil si Kennetha, jak se choulí v kožené bundě, jako by to bylo jeho brnění. Vzpomněl si, že Makepeace mluvil o svědkyni. „Kluk v kožené bundě,“

řekla… Kenneth měl drobnou postavu a Makepeace mluvil o muži, který byl vysoký metr sedmdesát dva, nanejvýš metr sedmdesát pět. Vedle Connora si ho kdokoli mohl snadno splést s klukem. Měl by tu možnost prozkoumat pozorněji.

Vyšel ze Skirmettu a znovu vkročil do lesa. Procházel potemnělým, ztichlým světem. Jeho kroky pohlcovala měkká půda zasypaná listy. Ticho nenarušoval ani zpěv ptáků. Zastavil se a zadíval se na bílý předmět daleko před sebou. Možná to byla srnka dávající se na útěk. Slyšel, jak mu v uších hučí krev.

Pokračoval dál, nechal se vést další nitkou úvah. Pokud Connor odjel po hádce s Tommym pryč, kam zamířil?

Napadla ho Sharon Doyleová. I ona, ostatně podobně jako Kenneth, při jeho neúnavném dotazování, co dělala ve čtvrtek večer, přešla nakonec do protiútoku.

Došel do Turville a zadíval se severozápadním směrem k Northendu, kde se pod tmavým bukovým baldachýnem schovávala Jezevčí nora. Proč se Julia vrátila k rodičům?

Proč se znovu nechala připoutat pomyslnou pupeční šňůrou?

Zastavil se na křižovatce, z níž vedla odbočka do Northendu. Zamračil se. Případem se táhla spojitá nit, která mu zatím unikala. Kdykoli se k ní přiblížil, proklouzla mu mezi prsty. Připomínala mu tajemné vodní zvíře, které pohotově odplavalo pokaždé, když se ocitl u jeho teritoria.

Zanedlouho procházel mezi domky v Turville. Nápis nad vchodem do hostince Býk a řezník sice lákal, ale Kincaid se rozhodl, že nepodlehne, a zamířil k loukám.

Záhy se ocitl na silnici k Fingestu. Slunce se už schovalo za vrcholky stromů, světlo sklouzávalo po kmenech stromů, osvětlovalo prachové částice vznášející se ve vzduchu a odráželo se mu na oblečení jako rozbitá filmová promítačka.

V okamžiku, kdy se před ním vynořily dvě věžičky již známého kostela ve Fingestu, si uvědomil, že dospěl ke dvěma rozhodnutím. Zaprvé požádá kolegy v Thames Valley, aby přivezli k výslechu Kennetha Hickse. Uvidí, jak

dlouho mu vydrží hrdinská póza ve výslechové místnosti na policii.

Zadruhé se co nejdřív vydá na další návštěvu k Sharon Doyleové.

Kincaid se vrátil do Vývěsního štítu celý od bláta, přesně jak Tony předpokládal. Byl však příjemně unavený. Gemma se mu prozatím neozvala, takže nevěděl, jak pokročila při jednání s Tommym Godwinem. Zavolal na Yard a seržantovi ve službě nadiktoval vzkaz. Až Gemma v Londýně skončí, má přijet za ním. Chtěl vyslechnout Hickse s její asistencí. Napadlo ho totiž, že vzhledem k Hicksově zjevné antipatii vůči ženám by měla ten výslech vést ona.

Kincaid dojel do Henley a zaparkoval kousek od policejní stanice. Prošel Hart Street a se zájmem si prohlédl kostel Panny Marie.

Věž byla hranatá a mohutná. Působila dojmem jistící kotvy, kolem níž vzniklo město. Ve stínu věže vedla Church Avenue, natočená ke hřbitovu za kostelem, jako by představoval její soukromou zahradu. Deska zasazená v opracovaném kameni ho informovala, že výstavbu domků, které spravovala farnost, financoval v roce 1547 John Longland, biskup z Lincolnu. Rekonstrukce proběhla v roce 1830.

Domky nečekaně lahodily oku. Měly světlounce zelenou štukovou omítku, jasně modré dveře a v každém okně visely krajkové záclony. Kincaid zaklepal na číslo dveří, které uvedla Sharon Doyleová jako svou adresu.

Zevnitř k němu doléhala televize a vysoký dětský hlásek.

Zvedl ruku, aby znovu zaklepal, a v tu chvíli Sharon otevřela dveře. Nebýt jejích typických zlatavých kudrn, nepoznal by ji. Nebyla namalovaná, dokonce neměla ani nalíčené rty. Vypadala mladě a křehce. Zdánlivě elegantní šaty a vysoké podpatky byly ty tam. Nahradilo je vybledlé triko, džíny a špinavé tenisky. Měl pocit, že za těch několik málo dní, kdy se neviděli, zhubla. Překvapila ho, protože se chovala, jako by měla z jeho návštěvy až přehnaně velkou radost.

„Superintendante, co tady děláte?“ Vedle ní se objevilo rozdrbané dítě z obrázku, který Sharon nosila v peněžence.

Holčička objala matku kolem nohy.

„Ahoj, Hayley,“ pozdravil ji Kincaid a podřepí, aby se mu mohla dívat do očí. Zvedl zrak k Sharon a odpověděl: „Přišel jsem se zeptat, jak se vám daří.“

„Pojďte dál,“ pronesla omluvně, jako by ji na okamžik opustilo dobré vychování. Poodstoupila ode dveří. Holčička za ní hopsala, ale nepustila se. „Hayley právě svačí, viď, zlatíčko? Byla v kuchyni s babičkou.“ Bylo na ní vidět, že si s Kincaidem v obýváku neví rady. Dívala se na něj a hladila dcerku po vlasech.

Kincaid se se zájmem rozhlédl po malé místnosti.

Zahlédl několik ozdobných deček, prohlédl si tmavý nábytek, lampy se stínítky, zdobenými třásněmi; ucítil vůni levandule. Byt byl uklizený a čistý, jako by bydlely v muzeu. Zvuk televize byl jen o málo hlasitější, než ho vnímal za dveřmi. Vyvodil si, že vnitřní příčky domku jsou ze silnějšího sádrokartonu.

„Babička má ráda televizi v kuchyni,“ pronesla Sharon do ticha. „Kuchyň je pro ni útulnější, chce sedět u sporáku.“

Obývací pokoj připomínal Kincaidovi výjev ze starého filmu. Dokázal si živě představit, jak se v něm natáčí scéna s mladými milenci, kteří nepřirozeně sedí v křeslech.

Uvědomil si, že takové domky se původně stavěly pro důchodce a s mladým párem v domku se moc nepočítalo.

Zajímalo by ho, jestli byl Connor u Sharon někdy na návštěvě.

„Kdyby Hayley chtěla dojíst svačinu s babičkou, mohli bychom jít ven a chvíli si popovídat,“ navrhl Kincaid diplomaticky.

Sharon na něj vrhla vděčný pohled a sklonila se k dcerce. „Slyšela jsi, co říkal pan superintendant? Potřebuje si se mnou promluvit. Běž za babičkou a dojez svačinku, ano? Když sníš všechny fazolky a toast, můžeš si vzít sušenku,“ dodala lákavě.

Hayley si prohlédla matku, jako by přemýšlela nad tím, jestli to myslí vážně.

„Slibuju,“ pronesla Sharon. Natočila dcerku ke kuchyni a poplácala ji po zadečku. „Tak utíkej. Řekni babičce, že se hned vrátím.“ Pozorovala holčičku, jak přechází místnost a mizí v kuchyni. Podívala se na Kincaida. „Okamžik, vezmu si svetr.“

Ze svetru se vyklubal pánský hnědý vlněný svetr, tu a tam nahlodaný moly. Kincaidovi připadalo ironické, že mu připomíná svetr, v němž poprvé spatřil sira Geralda. Sharon si všimla jeho pohledu. „Patřil dědečkovi. Babička si ho nechala a nosíme ho obě.“ Následovala Kincaida před domek. Cestou pokračovala: „Vlastně je to moje prababička, jenže babičku jsem nikdy nepoznala. Zemřela, když byla matka malá.“

Slunce během jeho návštěvy v domku zašlo, ale hřbitov vypadal v šeru blížící se noci ještě příjemněji než za denního světla. Po stezce směřující od domků došli k lavičce.

Posadili se a Kincaid se zeptal: „Je Hayley vždycky tak stydlivá?“

„Odmalička mluvila o sto šest. Sotva se naučila mluvit, byla k nezastavení a bavila se i s cizími lidmi.“ Sharon složila ruce do klína, dlaněmi nahoru. Vypadaly, jako by k jejímu tělu ani nepatřily. Všiml si, že původně upravené růžové nehty má okousané na maso. „Stydlivě se začala chovat ode dne, kdy jsem jí řekla, co se stalo Conovi.“ Vrhla na něj naléhavý pohled. „Musela jsem jí to říct, viďte, pane Kincaide? Nemohla jsem dopustit, aby ji napadlo, že od nás

jen tak odešel. Nechtěla jsem, aby si myslela, že mu na nás přestalo záležet.“

Kincaid se nad odpovědí důkladně zamyslel. „Podle mě jste se zachovala správně, Sharon. Sice je to pro ni velmi těžké, ale z dlouhodobého hlediska je lepší, když bude znát pravdu. Děti beztak vycítí, když jim lžete. Pak se musejí vyrovnávat nejen se ztrátou blízkého člověka, ale i se zradou.“

Sharon ho pozorně poslouchala. Přikývla. Zadívala se na své ruce. „Chce vědět, proč ho nemůžeme vidět. Loni zemřela teta Pearl a babička vzala malou na poslední rozloučení.“

„Co jste jí řekla?“

Sharon pokrčila rameny. „Snažila jsem se jí vysvětlit, že různí lidé dělají věci různě. Co jsem jí měla říct jiného?“

„Podle mě potřebuje konkrétní důkaz, že Con zemřel.

Po pohřbu ji můžete vzít k jeho hrobu,“ navrhl a ukázal na vzorně vyrovnané náhrobní desky. „To by jí mělo jako důkaz docela stačit.“

Podívala se na něj. Dlaně zatnula v pěst. „Nemám si o tom s kým promluvit. Babička nechce slyšet jediné slovo, odjakživa ho neměla ráda –“

„Proč ne?“ podivil se Kincaid. Zaskočilo ho, že se babička ohrazovala proti vidině lepšího života pro pravnučku a její dcerku.

„V očích našeho Pána je manželství jednoznačně dané,“

odpověděla Sharon tónem, podle něhož poznal, že cituje babičku. Kincaid si ji konečně dokázal představit konkrétněji. „Babička je ve svých přesvědčeních nezdolně zásadová. Nezáleželo jí na tom, že Con s manželkou nežije.

Podle ní jsem na něj neměla žádné právo, tedy až do jeho rozvodu. Ukázalo se, že moc dobře věděla, o čem mluví, že?“

„Přece musíte mít kamarádky, kterým byste se mohla svěřit,“ nadhodil Kincaid. Na poslední otázku neuměl vhodně odpovědět, proto se jí vyhnul další otázkou.

„Taky nechtějí nic slyšet. Mám pocit, jako bych měla lepru nebo co. Všechny se chovají, jako by jim mohla moje přítomnost zkazit život.“ Sharon popotáhla a dodala o poznání něžněji: „Beztak s nimi nechci mluvit o Conovi. To, co jsme prožívali, bylo jen mezi námi, a nechci to propírat s ostatními.“

„Tomu rozumím.“

Několik minut mlčeli. V oknech domků se začínala objevovat světla. Za síťovanými záclonami se pohybovaly obrysy postav, tu a tam se otevřely dveře a postarší člověk odnesl noviny nebo připravil prázdnou láhev mléka pro mlékaře. Kincaid si vzpomněl na důmyslné německé hodiny, které se vyznačovaly neobyčejnou přesností.

Jakmile zazněly údery celé hodiny, malé postavičky začaly vycházet ze záhadných prostor a zase se do nich vracely.

Podíval se na Sharon. Měla sklopenou hlavu. „Dohlédnu na to, abyste získala své věci zpátky. Přeje si –“ Ne, to nesmí dělat, lekl se. „Paní Swannová si přeje, aby se vrátily k vám,“ opravil se.

Její reakce ho nemálo překvapila. „Víte, to, co jsem vám tehdy večer napovídala… No, přemýšlela jsem o tom.“

Postřehl, že se na něj krátce podívala a hned sklopila zrak.

„Nebylo to správné, neměla jsem to říkat. Ty věci o ní…“

„Máte na mysli, jak jste říkala, že Julia zabila Connora?“

Přitakala. Začala si pohrávat se zacuchanou vlnou na přední straně svetru. „Nevím, co mě to popadlo. Asi jsem si potřebovala vylít vztek.“ Po krátké odmlce pokračovala tónem, podle něhož poznal, že hodně přemýšlela: „Asi jsem se chtěla utvrdit v tom, že byla opravdu tak hrozná, jak Con říkal. Cítila jsem se líp. Víc v bezpečí.“

„A teď?“ zeptal se Kincaid. Neodpověděla, proto navázal sám: „Podle vás jste neměla důvod vyslovit takové obvinění? Con vám nikdy neřekl nic, z čeho byste vyvodila, že mu Julia vyhrožovala?“

Zavrtěla hlavou a navázala tak tichým hlasem, až se k ní Kincaid musel naklonit, protože by ji jinak neslyšel: „Ne.“

Voněla silně aromatickým mýdlem. Její běžná, čistá všednost ho dojala.

Tma byla stále temnější. V některých oknech se zamihotalo modravé světlo televize. Kincaid si představil, že

si ženy důchodkyně připravily brzkou večeři, aby se mohly usadit před televizí a bez vyrušování a v klidné samotě sledovat své oblíbené pořady. Zachvěl se. Projela jím vlna melancholie. Netušil, co ho to popadlo. Proč se poslední dny tolik utápí v myšlenkách, které nesouvise jí s případem?

Sharon poposedla a přitiskla si svetr těsněji k tělu.

Kincaid si protřel dlaně o sebe, aby je zahřál, a bodře nadhodil: „Sharon, potřeboval bych od vás poslední věc, pak vás už nechám, abyste kvůli mně nenastydla. Máme svědka, který si je jistý, že ten večer, kdy od vás Connor odešel, měl schůzku v restauraci Rudý lev ve Wargrave. Setkal se tam s člověkem, jehož popis odpovídá Tommymu Godwinovi. Je to starý přítel rodiny Ashertonových. Znáte ho? Mluvil o něm Connor?“

Vycítil, že Sharon nepředstírané přemýšlí. Věděl, že kdyby se na ni podíval, spatřil by zachmuřenou ženu, snažící se přijít na správnou odpověď. „Ne,“ hlesla. „Nikdy jsem o něm neslyšela.“ Otočila se k němu a jedno koleno si přitáhla k tělu. „Oni měli… Pohádali se?“

„Podle toho svědka mělo jejich setkání daleko k přátelskému tónu. Proč se ptáte?“

Začala si okusovat ukazováček. Okusování nehtů považoval za sebetrýznění, v němž nikdy nenašel útěchu.

Nechápal, proč si lidi tolik ubližují, vždyť okousané nehty bolí. Propletl si prsty, aby odolal nutkání odtáhnout jí ruku od úst.

„Myslela jsem si, že se zlobil na mě,“ odpověděla spěšně. „Vrátil se. Nelíbilo se mu, že jsem byla u něj. Ptal se mě, proč jsem nešla domů, když jsem mu to předtím řekla.“

Dotkla se Kincaidova rukávu. „Proto jsem vám předtím nic nepověděla. Připadala jsem si jako hlupák.“

Kincaid jí přejel dlaní po hřbetu ruky. „Proč jste vlastně nešla domů?“

„Šla, ale babička ten večer skončila s hraním bridže dřív než obvykle, protože jedné paní nebylo dobře, takže jsem se vrátila. Mrzelo mě, že jsem předtím odešla tak narychlo.

Doufala jsem, že mě uvidí rád a že bychom mohli –“

Nedořekla, pouze polkla. Kincaid i beze slov pochopil, co mu chtěla říct.

„Byl opilý?“

„Měl v sobě pár piv, ale vyloženě opilý nebyl.“

„Neřekl vám, kde byl ani co se stalo?“

Sharon zavrtěla hlavou. „Hned mezi dveřmi na mě vyhrkl: ‚Co tady děláš?‘ a prošel kolem mě, jako bych byla kus nábytku.“

„Co se dělo pak? Zkuste mi to popsat co nejpodrobněji.

Povězte mi všechno, co si pamatujete.“

Zavřela oči a vzpomínala. Ochotně se pustila do líčení: „Sel do kuchyně a nalil si pití.“

„On nepřešel k vozíku s nápoji?“ podivil se Kincaid.

„Ne, ten sloužil jako dekorace pro návštěvy. Con měl rád whisky a vždycky měl láhev na kuchyňské lince,“

odpověděla a opět se vrátila ke svému pomalému tempu vyprávění: „Vrátil se do obýváku. Postřehla jsem, že si mne krk. ‚Jsi v pořádku?‘ zeptala jsem se. ‚Nebolí tě v krku?‘

Neodpověděl. Sel nahoru do pracovny a zavřel dveře.“

„Šla jste za ním?“ pobídl ji Kincaid k pokračování, když delší dobu mlčela.

„Nevěděla jsem, co dělat. Vydala jsem se nahoru, ale zaslechla jsem, že se s někým baví, s někým telefonoval.“

Podívala se na Kincaida. Poznal na ní, že je nervózní. „Smál se. Právě tomu jsem vůbec nerozuměla. Proč se smál, když na mě téměř nepromluvil?

Zanedlouho sešel dolů. ‚Musím odejít, Shar,‘ oznámil mi. ‚Až půjdeš domů, zamkni.‘ Měla jsem toho plné zuby.

Houkla jsem na něj, ať si ty své zatracené dveře zamkne sám. Nehodlala jsem tolerovat, aby se mnou jednal jako s courou. Křikla jsem, ať mi zavolá, když se se mnou bude chtít vidět, a já si pak hodně dobře rozmyslím, jestli s ním někam půjdu.“

„Co na to řekl?“

„Civěl a mlčel, jako by neslyšel jediné slovo.“

Kincaid už věděl, co Sharon dokáže, když má vztek, takže mu bylo jasné, že Connor musel mít něčeho plnou hlavu, když nevnímal ani její křik. „Odešla jste?“

„Jistěže jsem odešla, co jsem měla dělat jiného?“

„Připravila jste si scénu na velkolepý odchod,“ usmál se Kincaid.

Sharon váhavě opětovala úsměv. „Práskla jsem dveřmi tak prudce, až jsem si ulomila nehet. Pekelně to bolelo.“

„Aha, takže vy jste ho neviděla, když znovu odcházel?“

„Ne. Chvíli jsem postávala před domem. Asi jsem doufala, že za mnou přijde a omluví se. Jsem hloupá,“

vynadala si.

„Vůbec nejste hloupá, Sharon. Podle čeho jste měla poznat, co se mu honí hlavou? Choval se divně. Na vašem místě bych jednal stejně.“

Několik vteřin přemýšlela o jeho reakci a pak navázala: „Pane Kincaide, vy víte, co se stalo a proč se Con choval divně?“

Kincaid by jí moc rád nabídl útěchu, ale mohl pouze zavrtět

hlavou.

„Každopádně

to

zjistím,“

dodal

sebevědoměji, než se cítil. „Pojďte, vrátím vás dcerce a babičce, než po vás vyhlásí pátrání.“

Usmála se stejně chabě, jako vyzněl jeho pokus o vtip.

Kincaid beztak tušil, že mu chtěla udělat radost. Před dveřmi se zeptal: „Sharon, v kolik hodin jste odcházela od Cona?

Vzpomenete si?“

Kývla bradou k masivní kostelní věži. „Když jsem šla kolem Anděla, odbíjely jedenáct.“

Kincaidovi připadalo naprosto samozřejmé, že se od Sharon vydá dolů z kopce, rovnou k Julii. Vyzvedne

Sharoniny věci a při té příležitosti se Julie znovu zeptá, co dělala ve čtvrtek večer po vernisáži.

Přesně to mu probíhalo racionální, logickou částí mozku. Druhá část preferovala roli pozorovatele, který zpovzdálí sleduje, co se děje, ale s iniciativou nespěchá.

Proč si rovnou nepřizná, že se těší na její přítomnost, rád s ní posedí, popovídá a bude si přitom prohlížet její zajímavou tvář? Také by si měl přiznat, že se mu líbí, když Julia pobaveně pozdvihne koutky úst. V neposlední řadě rád vzpomínal, jak mu přejela prsty po tváři.

„Dost!“ okřikl se nahlas. Julia musí stranou, v první řadě se musí soustředit na objasňování smrti Connora Swanna. S Juliinou pomocí musí vyjasnit pár záležitostí a zájem o ni má být ryze profesionální, připomněl si.

Vítr, který předtím rozháněl mraky, usnul s tmou. Na takřka nehybné hladině řeky se odrážela světla pouličních lamp.

Prošel kolem Anděla a pokračoval podél řeky. Cítil, že se nad hladinou drží chladný vzduch. Vypadal jako oblak.

Blížil se ke galerii. Trevor Simons právě vycházel.

Kincaid rychle přešel silnici. Simonsovi nešly zamknout dveře. Dotkl se jeho paže. „Dobrý večer, pane Simonsi.

Máte problémy se zámkem?“

Simons se příšerně lekl. Trhl sebou, až mu svazek klíčů vypadl z ruky. „Panebože, superintendante, málem mě

trefilo.“ Shýbl se, zdvihl klíče a dodal: „Občas se zasekává, ale už je to.“

„Jdete domů?“ prohodil Kincaid konverzačním tónem.

Nejradši by se ho zeptal, jestli se chtěl zastavit u Julie. Po jejím návratu do Henley se nemuseli schovávat v jeho provizorním bytě za galerií.

Simons přešlápl. V jedné ruce držel klíče, ve druhé desky. „Ano, jdu. Potřeboval jste se mnou mluvit?“

„Jedná se jen o pár drobností,“ prohodil Kincaid. Něco ho napadlo. „Co kdybychom zašli do baru tamhle přes ulici a dali si skleničku?“

„Zvládneme to za půl hodiny?“ zeptal se Simons a podíval se na hodinky. „Večer jdu s manželkou na večeři.

Děti jsou u přátel, takže musím dorazit domů včas.“

Kincaid ho pohotově ujistil: „Jistě, zaskočíme k Andělovi na pár slov a za chvíli jste doma, slibuju.“

V baru bylo plno, ale všichni se bavili tlumeně. Kincaid soudil, že se tam pravidelně zastaví lidé na cestě z práce.

„Hezké místo,“ ocenil, když se usadili u stolku, od něhož byl příjemný výhled na řeku.

„Ano. Na zdraví,“ prohodil Simons a zvedl sklenici.

„Pro místní pivo Brakspeaťs Speciál mám slabost, málo platné,“ usmál se Kincaid, napil se a zvědavě pozoroval svého společníka. Simons mluvil o domluvené večeři s ostychem, ale Kincaid usoudil, že nelže. „Zdá se, že se s

manželkou chystáte na romantický večer,“ pronesl.

Nenápadně zjišťoval, co je u Simonse nového.

Simons odvrátil zrak. Znervózněl ještě víc než předtím.

Prsty si pročísl sedavé vlasy, v nichž se odráželo světlo od stropních svítidel. „Superintendante, sám nejlíp víte, jak je to se ženskými. Kdybych nadšeně nesouhlasil, mrzelo by ji to.“

Pod mostem Henley Bridge projel motorový člun.

Světla vpředu a na pravoboku jasně zářila. Kincaid chvíli prstem postrkoval pivní tácek sem a tam, pak se podíval na Simonse. „Víte o tom, že se Julia nastěhovala zpátky do svého bytu?“

„Ano, vím. Včera mi volala.“ Než mohl Kincaid cokoli říct, Simons naléhavě pokračoval: „Superintendante, vzpomínáte, jak jste mi tuhle poradil, co bych měl udělat?

Zařídil jsem se podle vás. Řekl jsem manželce o… tom, co se stalo s Julií.“ Unaveně sklopil hlavu. Roztřesenou rukou zvedl skleničku s whisky se sodou a napil se.

„Jak to dopadlo?“ pobídl ho Kincaid, když zarytě mlčel.

„Byla v šoku. Samozřejmě jí to bylo moc líto, to si umíte představit,“ dodal tiše. „Bál jsem se, že to nepůjde napravit. Měli jsme pěkné manželství, možná i lepší než většina ostatních. Neměl jsem se chovat tak bezohledně.“

„Vyznívá to, jako byste neměl v úmyslu s Julií pokračovat.“ Kincaid pochopitelně věděl, že mu do toho nic

není a že vyšetřování je chabou výmluvou pro překračování hranic zdvořilého chování.

Simons zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Jestli chci dát do pořádku manželství, musím to skončit. Julii jsem to řekl.“

„Jak to přijala?“

„Zvládne to.“ Simons se smutně pousmál, ostatně jako několikrát předtím. „Beztak mě brala jako zajímavé rozptýlení, nic víc. Nejspíš jsem jí ušetřil povinnost oznámit mi, že si užila a nemá o víc zájem.“

Kincaida napadlo, že Simons podobně jako Sharon těžil z vlastní nezávislosti. Chtěl z té hypotézy vyzískat víc.

„Miloval jste ji?“ zeptal se.

„Nevím, jestli ‚láska‘ a ‚Julia‘ spadají do téhož významového slovníku. Jsem ženatý bezmála dvacet let. Pro mě je láska spojená s ponožkami a otázkou ‚Miláčku, kdo má tenhle týden vynášet odpadky?‘.“ Usmál se a napil se whisky. „Není to extra vzrušující, ale člověk přinejmenším ví, na čem je –“ Náhle vystřízlivěl. „Každopádně by to měl vědět, ale já udělal pořádnou botu.

Julia mě okouzlila, připadal jsem si jako omámený, ale stejně nevěřím, že by se k ní někdo dokázal dostat tak blízko, aby ji mohl milovat.“

Kincaidovi se sice vůbec nechtělo, ale musel zasáhnout, navíc poměrně ostře: „Poblouznila vás tak moc, že byste byl schopný pro ni lhát? Jste si naprosto jistý, že Julia neodešla

po vernisáži pryč? Neřekla vám, že se potřebuje s někým se jít a že se za hodinku dvě vrátí?“

Trevor Simons zvážněl. Dopil whisky a důrazně odložil sklenici na stůl.

„Ne, neodešla. Pane Kincaide, jsem nevěrník, ale v žádném případě nejsem lhář. Pokud si myslíte, že Julia má něco společného s Connorovou smrtí, tak se šeredně mýlíte.

Byli jsme spolu od konce vernisáže až do rána. Vzhledem k tomu, že jsem se přiznal manželce, čímž jsem snad spálil všechny mosty, vám tohle odpřísáhnu klidně i před soudem, bude-li to nutné.“

Kapitola 13

Kincaid zazvonil a čekal. Zazvonil znovu, přešlápl a začal si potichu pískat. Z bytu nevycházel žádný zvuk.

Odvrátil se ode dveří. Byl zklamaný.

Náhle zaslechl, že se dveře přece jen otevírají. Užasle se otočil. Julia stála mezi dveřmi a pozorovala ho s neutrálním výrazem. Nevyčetl z něj radost ani nevoli. „Dobrý večer, superintendante. Jdete na společenskou návštěvu? Pokud si chcete hrát na drsňáka, musím vám oznámit, že dneska nemám náladu.“

„No teda,“ užasl při pohledu na červený svetr a černé leginy. „Vy jste se nějak vybarvila. Má to nějaký význam?“

„Když nevyperete, občas musíte přehodnotit priority,“

odpověděla a pořád ho upřeně pozorovala. „Tak pojďte dál, abyste si o mých způsobech nemusel myslet nic špatného.

Ledaže,“ nadhodila a ustoupila stranou, aby mohl projít, „ledaže byste usoudil, že se topím ve smutku.“

„Cože? Chcete změnit výpověď?“ zeptal se, když šel za ní do kuchyně.

„Něco na ten způsob. Donesu vám skleničku, víno mám nahoře.“ Otevřela horní skříňku, stoupla si na špičky a natáhla se, aby dosáhla na poličku. Kincaid postřehl, že má boty, ale nevzala si ponožky. Zdálo se mu, že má nezvykle malé nohy. „Con tu všechno přeuspořádal, aby mu to vyhovovalo,“ vysvětlila Kincaidovi. „Kdykoli něco hledám, musím se natáhnout hodně vysoko.“

Kincaid měl dojem, jako by se ocitl na večírku, který je v plném proudu. „Nečekala jste někoho jiného? Nechci vás rušit, chtěl jsem s vámi prohodit pár slov a zároveň mě napadlo, že bych mohl vyzvednout věci Sharon Doyleové.“

Julia se otočila a opřela se zády o pracovní desku.

Přitiskla skleničky na hruď a zadívala se na něj. „Nečekala jsem vůbec nikoho, superintendante,“ usmála se. „No tak, přece vám nebudu pořád říkat superintendante, ne?“

prohodila cestou do obýváku přes rameno.

Kincaid pochopil, že v sobě nějaké to víno má, ale nebyla opilá, prostě v náladě, usoudil, když šel za ní do prvního patra. Rovnováhu udržela, pohybovala se koordinovaně, i když opatrněji než jindy. V mezipatře nenápadně nakoukl do ložnice. Julia měla neustlanou postel, ovšem dveře do pracovny byly i nadále neprodyšně zavřené.

Vystoupali do posledního patra. Ve studiu byly rozsvícené lampy, žaluzie zatažené. Kincaid užasl. Místnost získala od jeho poslední návštěvy před čtyřiadvaceti hodinami další rozměr, odrážela se v ní Juliina osobnost.

Zjevně ten den pracovala, protože k desce na stole byla připevněna téměř dokončená malba. Kincaid tu květinu poznal, potkával ji na toulkách po cheshirské krajině. Byl to rozrazil. Enciánově modré kvítky rostly podél cesty.

Říkávalo se o nich, že svou barvou rozrážejí cestu, aby se člověk neztratil. Tehdy ho nemálo překvapilo, že květiny dlouho nevydrží. Když je utrhl, za pár minut povadly a záhy uschly.

Na stole byly rozložené botanické slovníky, poházené zmačkané papíry a také několik použitých sklenic. Místnost byla cítit cigaretovým kouřem a sotva znatelně i Juliiným parfémem.

Přešla po koberci a sedla si na zem před křeslo. Opřela se o ně. Vedle křesla stál popelník, přetékající nedopalky, a nádoba s ledem, v níž se chladila láhev bílého vína. Nalila Kincaidovi. „Panebože, Duncane, tak si přece sedněte.

Postáváte tu jako na pohřbu.“

Kincaid se svezl na podlahu a vzal si od ní skleničku.

„To tady právě děláme?“

„Proč ne, hlavně když je k tomu láhev pořádného vína.

Con by byl jedině rád, že pijeme na jeho počest, jako Ir si potrpěl na tradice.“ Ochutnala víno ve své sklenici. Ušklíbla se. „Je teplé.“ Dolila skleničku a zapálila si cigaretu.

„Slibuju, že to omezím,“ prohodila s úsměvem v očekávání Kincaidova protestu, aby tolik nekouřila.

„Co tady vlastně děláte, Julie? Proč jste se zabarikádovala tady nahoře? Ostatní části domu působí neobydlené.“ Pátravě se na ni zadíval. Vsadil by se, že kruhy pod očima byly výraznější než den předtím. „Jedla jste?“

Pokrčila rameny a odpověděla ledabyle: „V lednici něco zůstalo, samozřejmě po Conovi. Mně by stačil chleba s džemem. Zjevně mi nedošlo,“ odmlčela se, aby mohla potáhnout z cigarety, „že se z bytu stane jeho domov. Včera jsem skoro celý den uklízela, ale nic moc se nezměnilo. Je všude.“ Zakroužila hlavou, aby Kincaid pochopil, že má na mysli ateliér. „Kromě téhle místnosti. Pokud tady byl, podařilo se mu nezanechat jedinou stopu.“

„Proč ho chcete ze světa beze zbytku vymazat?“

„Říkala jsem vám to, ne?“ Zachmuřila se a dívala se na něj přes okraj sklenice s výrazem, jako by si nepamatovala, co mu tehdy napovídala. „Con byl prvotřídní darebák,“

pronesla beze stopy nenávisti. „Pil, hrál hazardní hry, sázel na koně, běhal za ženskými. Měl charisma, kterým si chtěl získat všechno, po čem toužil. Proč bych na něj měla pořád vzpomínat?“

Kincaid tázavě zdvihl obočí a napil se. „Můžeme i za tohle poděkovat Conovi?“ zeptal se a vychutnával dobré víno.

„Měl dobrý vkus a taky měl neuvěřitelný talent na usmlouvání dobré ceny,“ připustila. „Považuju to za odkaz jeho výchovy.“

Kincaida by zajímalo, jestli ho Sharon Doyleová přitahovala také na základě jeho výchovy, rozmazlený synek bezmezné milující matky mohl snadno považovat oddanost vůči své osobě za povinnost. Snad Con vnímal i Sharoninu osobnost.

Julia jako by mu četla myšlenky. „Jak že se jmenovala ta jeho milenka?“ zeptala se. „Sharon Doyleová.“

Přikývla, jako by jméno odpovídalo její představě.

„Trošku baculatější blondýnka, mladá a nepříliš vzdělaná?“

„Vy jste se s ní setkala?“ podivil se Kincaid překvapeně.

„Nebylo třeba,“ usmála se smutně. „Pouze jsem si vybavila svůj protiklad,“ dodala. Souhlásky jí začínaly činit obtíže.

„Stačí se na mě podívat.“

Kincaid to udělal rád. Obličej jí rámovaly tmavé vlasy; z tváře vyčetl smysl pro humor a inteligenci. „Máte na mysli, že jste stará a vyčerpaná životem?“ poškádlil ji.

„To zase ne,“ opáčila a konečně se nefalšovaně usmála.

Kincaid žasl, jak je možné, že se úsměv sira Geralda tak výrazně promítá do úzkého obličeje jeho dcery. „Jistě chápete, co jsem tím myslela.“

„Proč by si Connor záměrně hledal milenku, která byla vaším protikladem?“

Chvíli váhala, pak zavrtěla hlavou, jako by chtěla něco zaplašit. „Jak to ta holka, Sharon, snáší?“

„Nějak to zvládá.“

„Myslíte si, že by jí pomohlo, kdybych s ní promluvila?“ zeptala se. Típla cigaretu a pokračovala lehkým tónem: „Já totiž nevím, co v takových chvílích nařizuje protokol společenského chování.“

Kincaid vycítil, že by se Sharon cítila v Juliině přítomnosti velice zranitelně, přesto neměla nikoho jiného, s kým by se mohla podělit o svůj zármutek. „Nevím, Julie.

Usuzuju, že by ráda šla na Connorův pohřeb. Jestli chcete, řeknu jí, že může beze všeho přijít. Rozhodně si od toho neslibujte příliš.“

„Je mi jasné, že jí Connor o mně vyprávěl krvežíznivé historky,“ povzdychla si. „To je vlastně normální.“

Kincaid si ji tázavě prohlédl a podotkl: „Dneska večer jste neobyčejně velkorysá. Nevisí něco ve vzduchu? Před chvílí jsem mluvil s Trevorem Simonsem. Choval se podobně jako vy.“ Odmlčel se, znovu se napil, a když Julia mlčela, pokračoval: „Prý je ochotný pod přísahou vypovědět, že jste strávili celou noc spolu, i kdyby taková výpověď měla ohrozit jeho manželství.“

Povzdychla si. „Trev je slušňák. Manželství mu snad vydrží, co myslíte?“ Objala pažemi lýtka a položila bradu na kolena. Zadívala se na Kincaida. „Vy si opravdu myslíte, že

jsem Cona zabila já?“ Kincaid mlčel. Julia zvedla hlavu a opakovala otázku: „Duncane, nemyslíte si to, že ne?“

Kincaid zběžně v duchu přelétl důkazy. Connor zemřel mezi koncem vernisáže a ránem. Na tu dobu jí Trevor Simons poskytl neprůstřelné alibi. Ano, Simons je slušňák a Kincaid mu velice nerad komplikoval život ustavičným vyptáváním. Z jeho počínání získal dojem, že by kvůli Julii nelhal.

Fakta však jen málo souvisela s jeho pocity. Znal to.

Podíval se na ni. Dokázal by někdo vyčíst z jejího výrazu provinění nebo důležitou informaci? Často se mu stávalo, že intuitivně nacházel odpovědi na řadu otázek. Vysoudil, že se nevědomě nechává vést podprahovými vodítky, řečí těla, pachem, odstíny hlasu. Rovněž věděl, že součástí intuice je schopnost, která přesahuje racionální usuzování. Říkal jí šestý smysl či prostě pocit. Na tom beztak nezáleželo.

Hlavní byla hluboká a mnohdy nevysvětlitelná znalost druhého člověka. Julii poznal velmi důkladně, o tom nepochyboval. Její nevinností si byl jistý stejně jako svou vlastní.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Ne, nedomnívám se, že jste zabila Connora. Někdo to ale udělat musel a mě teď zlobí, že jsme od začátku příliš nepokročili.“ Začínala ho bolet záda. Protáhl se a překřížil si nohy obráceně. „Netušíte, proč se Connor sešel ten večer, kdy zemřel, s Tommym Godwinem?“

Julia se napřímila a vytřeštila na něj oči. „S Tommym?

Naším Tommym? Znám ho od doby, kdy jsem byla takhle malá.“ Naznačila výšku batolete. „Nedokážu si představit nic nepravděpodobnějšího než je dva na společné večeři.

Tommy neměl Cona v lásce a mám pocit, že mu to dal jasně najevo. Pochopitelně se vší zdvořilostí,“ dodala. „Kdyby se Con chtěl setkat s Tommym, určitě by mi to řekl.“

„Godwin tvrdí, že Connor chtěl zpátky svoji práci a myslel si, že by mu mohl pomoct“

Julia zavrtěla hlavou. „Nesmysl. Con se předtím nervově zhroutil. Firma by o jeho návratu vůbec neuvažovala“ pronesla upřímně. Z modrých očí nevyčetl nic podezřelého.

Kincaid zavřel oči. Doufal, že když se na Julii nebude dívat, snáz si uspořádá myšlenky. Když je znovu otevřel, přistihl ji, že si ho prohlíží. „Julie, co vám Connor ve čtvrtek řekl? Vypadá to, že se jeho chování po setkání s vámi hodně změnilo. Vím, že jste se po obědě pohádali. Obávám se, že jste mi neřekla všechno.“

Odvrátila pohled. Zalovila v krabičce cigaret, ale nakonec ji odsunula stranou a vstala, ladně jako tanečnice.

Přešla ke stolu a odšroubovala víčko z tuby. Na paletu vymáčkla trochu modré. Vybrala si malý štětec a na nedokončený obrázek přidala náznaky nové barvy. „Pořád to nemůžu udělat tak, jak bych potřebovala. Už mě ani nebaví dívat se na to. Možná bych –“

„Julie.“

Zarazila se. Ruka se štětcem zůstala ve vzduchu.

Dlouho nic neříkala ani neudělala. Pak umyla štětec, opatrně ho odložila vedle obrázku a otočila se k němu. „Začalo to jako jindy, to jsem vám říkala. Pohádali jsme se kvůli penězům za byt.“ Vrátila se ke křeslu.

„Co se stalo pak?“ zeptal se Kincaid, popošel k ní a lehce se jí dotkl na předloktí, aby ji pobídl k pokračování.

Julia mu sevřela dlaň oběma rukama. Konečky prstů mu mnula hřbet ruky. „Prosil mě,“ zašeptala tak tiše, až jí téměř nerozuměl. „Klekl si přede mnou a prosil mě. Naléhal, abych ho vzala zpátky a měla ho ráda. Nevím, co to do něj vjelo. Domnívala jsem se, že se se vším vyrovnal docela dobře.“

„Co jste mu řekla?“

„Že to nemá smysl a hodlám se s ním rozvést ihned po uplynutí dvouleté lhůty, když bude pořád proti.“ Podívala se Kincaidovi do očí. „Chovala jsem se k němu hrozně, ale on za to nemohl. Nemohl za nic.“

„O čem to mluvíte?“ lekl se. Na okamžik dokonce zapomněl vnímat doteky jejích prstů.

„Byla to jen a jen moje vina, od samého začátku.

Neměli jsme se brát. Věděla jsem, že to není fér, ale vidina, že budu vdaná, byla silnější. Nejspíš jsem si namlouvala, že to prostě nějak uděláme.“ Zasmála se a pustila ho. „Čím víc mě miloval a potřeboval, tím míň jsem mu byla ochotná

nabídnout. Nakonec nezůstalo nic.“ Zasmušile dodala: „Kromě lítosti.“

„Julie,“ oslovil ji přísně, „vy jste přece nebyla odpovědná za Connorovy úlety. Někteří lidé vás budou vysávat donekonečna, ať jim nabízíte, co chcete. Nemohla jste –“

„Vy to nechápete.“ Vstala a poodešla k pracovnímu stolu. Otočila se ke Kincaidovi, „V době, kdy jsme se měli brát, jsem moc dobře věděla, že ho nedokážu milovat.

Nemůžu milovat jeho, nikoho, dokonce ani Treva, a to nechtěl moc, pouze upřímnost a cit. Prostě to nedokážu, chápete? Neumím to.“

„To je absurdní,“ namítl Kincaid a také vstal. „Jistěže můžete –“

„Ne.“ Kincaid se zastavil. „Nemůžu. Kvůli Mattymu.“

Zoufalství v jejím hlase umlčelo jeho rostoucí vztek.

Došel k ní a přitulil ji do náruče. Položila mu hlavu na rameno. Hladil ji po vlasech, hebkých jako hedvábí.

Překvapilo ho, že Julia voní po šeříku. Zhluboka se nadechl, aby se vzpamatoval. Snažil se myslet pouze na fakta a práci.

„Julie, co s tím má společného Matty?“

„Všechno. Milovala jsem ho, ale to nikdy nikoho ani nenapadlo… jen Plummy, řekla bych. Ona to věděla. Byla jsem nemocná… po tom, co se to stalo. Tehdy jsem hodně přemýšlela. Nakonec jsem se rozhodla, že nikdy nebudu nikoho milovat, abych nebyla zase nešťastná.“ Odtáhla se od

něj a podívala se mu do očí. „Nestojí to za to. Nic za to nestojí.“

„Určitě existuje jiné řešení, citová izolace musí být příšerná.“

Vrátila se do jeho náruče a položila bradu do jamky pod ramenem. „Dá se to vydržet,“ zamumlala do jeho košile.

Ucítil její horký dech. „Snažila jsem se to Conovi ten den vysvětlit, proč mu nemůžu dát to, co by potřeboval…

rodinu, děti. Neměla jsem se od čeho odrazit, nevěděla jsem, jak funguje běžná rodina. S dítětem bych nikdy neriskovala.

Už chápete?“

Až nepříjemně jasně si vzpomněl na sebe, jak se po manželčině odchodu choulil na gauči. Vic rozbila jeho představu o bezpečném a příjemném světě. Před rizikem se chránil stejně jako Julia. Ona byla k sobě přinejmenším upřímná, zatímco on se ponořil do práce a jejím prostřednictvím se vyhýbal citovým závazkům. „Ano, chápu,“ odpověděl citlivě. „Jenže s tím nesouhlasím.“

Začal jí masírovat ztuhlá záda. Lopatky mu připadaly nápadně vystouplé. „Pochopil to i Connor?“

„Ne, naštval se ještě víc. Ve mně se něco zlomilo a začala jsem být zlá. Řekla jsem mu –“ Zarazila se a zavrtěla hlavou. Její vlasy ho zašimraly pod nosem. „Hrozné věci, opravdu hrozné. Moc se za to stydím.“ Příkře dodala: „Za jeho smrt jsem zodpovědná já. Sice nevím, co dělal, když

odjel z Jezevčí nory, ale kdybych ho tak drsně neodkopla –“

Rozplakala se.

Kincaid jí vzal tvář do dlaní a palci setřel slzy. „Julie, Julie. Nevíte, co se dělo pak, ani to nemůžete vědět. Nejste zodpovědná za jeho chování ani za jeho smrt.“ Podíval se na ni. Rozcuchané vlasy a tvář poznamenaná slzami mu připomněly dítě, které vídával před vnitřním zrakem. V úzké bílé posteli bylo samo se svým smutkem. Po delší odmlce navázal: „Julie, vy nemůžete ani za Mattyho smrt. Podívejte se na mě. Julie, slyšíte mě?“

„Jak to můžete vědět?“ bránila se horečně. „Všichni si mysleli… maminka ani tatínek mi nikdy neodpustili –“

„Lidé, kteří vás znali a měli vás rádi, by nikdy nevěřili, že za jeho smrt můžete vy. Mluvil jsem s Plummy i s farářem. Jedině vy jste si nikdy neodpustila. Břímě, které jste si naložila na bedra, nemůžete vláčet celý život. Dvacet let bylo ažaž. Shoďte je.“

Nekonečně dlouho se mu dívala do očí. Náhle ucítil, že z ní vyprchává napětí. Položila mu hlavu na rameno, objala ho kolem pasu, opřela se o něj a nechala ho, aby jí držel.

Mlčeli. Kincaid si postupně uvědomoval těsný kontakt mezi nimi, cítil každý kousíček těla, jímž se dotýkal Julie.

Prsy se pevně tiskla k jeho hrudi. V uších mu hučela krev.

Julia si přerývaně povzdychla a podívala se na něj.

„Zamáčela jsem vám košili,“ hlesla a začala třít mokrou skvrnu. Podívala se mu do očí a s potlačovaným smíchem

prohodila: „Scotland Yard poskytuje služby tohoto druhu vždy tak… horlivě?“

Poodstoupil od ní. Zrudl zahanbením. Měl si vzít nenápadnější džíny, ne volné kalhoty. „Promiňte, nechtěl jsem –“

„To je v pohodě,“ ujistila ho a znovu se k němu přivinula. „Mně to nevadí. Ani trochu.“

Kapitola 14

Probudil ho Tonyho hlas. „Pane Kincaide, nesu vám snídani,“ zavolal skrz dveře, zaklepal a vešel. „Taky vám nechal vzkaz seržant Makepeace z High Wycombe. Něco o ptáčkovi, kterého potřebujete chytit do hrsti.“

Kincaid se posadil, prsty si pročísl vlasy a přijal od Tonyho hrnek. „Děkuju, Tony,“ hlesl za odcházejícím číšníkem. Aha, takže sehnali Kennetha Hickse a přivezli ho na výslech. Bez pádné příčiny ho nemůžou držet věčně. Měl si večer ověřit, jak to s ním vypadá. Hrnek s čajem ho začal pálit do rukou. Zčistajasna se mu vybavilo, co se dělo v noci.

V noci. Julia. Do háje. Co jsem to udělal? Jak se mohl zachovat tak neprofesionálně? Současně si vzpomněl na poznámku Trevora Simonse: „Neměl jsem to v úmyslu.

Prostě to bylo… To je Julia.“ Tehdy si pomyslel cosi nelichotivého o jeho soudnosti a zdravém rozumu.

Zavřel oči. Nikdy, za celé dlouhé roky ani jednou nepřekročil onu pomyslnou hranici. Ani jedinkrát se nemusel bránit přitažlivosti. Přesto ho napadlo, že mu kromě

výčitek není ničeho líto. Jejich intimní setkání uzdravovalo bolest obou z nich, mělo svůj smysl a dokonce jim pomohlo probořit vysoké zdi, které kolem sebe budovali až příliš dlouho.

Vešel do jídelny. Gemma seděla sama u jejich stolu.

Teprve v tom okamžiku si vzpomněl, že jí nechal vzkaz.

Kdy přijela? Jak dlouho na něj čeká?

Posadil se naproti ní. „Jsi ranní ptáče,“ prohodil místo pozdravu se sebejistotou, kterou ze sebe vydoloval horko těžko. „Musíme se co nejdřív dopravit do High Wycombe.

Zadrželi Kennetha Hickse, abychom ho mohli vyslechnout.“

Gemma mu odpověděla bez obvyklé ranní bodrosti. „Já vím, už jsem s Jackem Makepeacem mluvila.“

„Gemmo, není ti něco?“

„Bolí mě hlava.“ Oždibovala suchý toast.

„Nenalil ti Tony nějak moc piva?“ pokusil se o vtip, ale Gemma pouze pokrčila rameny. „Hele,“ houkl dobromyslně a zadoufal, že se moc nečervená, aby Gemma nepoznala, že něco provedl, „ten včerejšek mě moc mrzí. Měl jsem…

zpoždění.“ Určitě se sem hnala z Londýna, jak nejrychleji mohla, pak na něj donekonečna čekala, a on nikde. Možná o něj měla i starost, ale on se neozýval. „Měl jsem ti zavolat, bylo to ode mě bezohledné.“ Naklonil hlavu, prohlížel si ji a odhadoval, v jakém je rozpoložení. „Mám se snažit ještě víc? Co třeba procházka po horkých uhlících? Pomohla by?“

Konečně se usmála. Kincaid si v duchu úlevou oddychl.

Snažil se nenápadně změnit téma. „Povídej, cos zjistila od Tommyho Godwina,“ pobídl ji. Tony mu přinášel snídani. S

chutí se pustil do vajíček a slaniny a Gemma mu mezitím stručně vylíčila obsah rozhovoru.

„Sepsala jsem s ním prohlášení, kolegové ze soudního prohledají jeho auto i byt.“

„Včera jsem byl za Sharon Doyleovou a Trevorem Simonsem,“ přidal se s plnou pusou. „Jo, a taky za Julií.

Connor se po hádce s Tommym vrátil domů. Zdá se, že Tommy je z toho venku, pokud mu neprokážeme, že se s Connorem sešel někdy v noci. Connor někomu volal, problém je, že nemám nejmenší tušení komu.“

Julia. Vyslovení jejího jména měl spojené s blízkostí, intimitou. Gemma se snažila soustředit na řízení a ze všech sil odháněla nepříjemný pocit v břiše. Ne, to není možné.

Spletla se. Ale co když je to pravda? Proč by jí vlastně mělo vadit, kdyby se Kincaid neprofesionálně zapletl se ženou, která byla podezřelá z vraždy? Je to vcelku běžná záležitost, věděla, že ostatní detektivové také občas ujedou. Nikdy si o Kincaidovi nemyslela, že je neomylný. Nebo ano?

„Nech toho,“ zavrčela sama pro sebe. Je to chlap a ona nesmí zapomínat, že i bohové mívají slabé chvilky. Ani to jí náladu nezlepšilo. Byla ráda, že na ně v High Wycombe čekají plné ruce práce, alespoň na to nebude myslet.

„Poslední půlhodinku jsem se vám ho snažil trošku připravit“ oznámil Jack Makepeace, když za ním přišli do kanceláře. Gemma měla pocit, že jí tiskl ruku podstatně déle než Kincaidovi. „Měl jsem dojem, že mu to neuškodí. Jen mě mrzí, že kvůli mně nemohl dojíst snídani.“ Mrkl na Gemmu. „Využil možnost jednoho telefonátu. Volal matce, alespoň nám to tvrdil, ale kavalerie ho prozatím nepřijela spasit.“

Kincaid předtím telefonicky mluvil s Makepeacem a cestou sdělil Gemmě všechno podstatné, aby byla v obraze.

Navrhl jí, aby zahájila výslech. „Tváří se, jako by ho ženy nezajímaly,“ vysvětlil Makepeaceovi, když je vedl k neoznačeným dveřím výslechové místnosti A. „Chci mu trošku narušit rovnováhu, takže mi ho hezky připrav, ano?“

otočil se na Gemmu.

Výslechové místnosti byly všude stejné, mohli počítat s tím, že se ocitnou v malé čtvercové prostoře, páchnoucí po cigaretách a potu. Když však Gemma vešla do výslechové místnosti v High Wycombe, musela se hodně snažit, aby si nezakryla ústa dlaní, a několikrát polkla, protože se jí zvedal žaludek. Z Kennetha Hickse na dálku vyzařoval strach. Byl neoholený a podle pachu i nemytý.

„Panebože,“ hlesl Kincaid, když za ní vešel do místnosti. „Měli jsme si vzít kyslíkové masky.“ Odkašlal si, odtáhl židli od stolu, aby si Gemma měla kam sednout, a

nahlas pronesl: „Dobrý den, Kennethe. Líbí se vám tady?

Hilton to sice není, ale co naděláte, že?“

„Trhněte si,“ houkl Hicks výmluvně. Gemma podle nosového přízvuku odhadla, že pochází z jižního Londýna.

Kincaid zavrtěl hlavou a sedl si vedle Gemmy, naproti Hicksovi. Odděloval je laminátový stůl. „Zklamal jste mě, Kennethe. Myslel jsem si, že máte lepší vychování. Naše povídání budeme nahrávat,“ oznámil mu a stiskl tlačítko na kazetovém magnetofonu. „Pochopitelně pokud vám to nebude vadit. Nevadí vám to, že ne?“

Gemma mezitím pozorovala Hickse. Kincaid ještě něco povídal a cosi prováděl s magnetofonem. Hicksův úzký obličej poznamenaný akné působil značně odměřeně.

Navzdory vedru ve výslechové místnosti si nechal koženou bundu. Nervózně si mnul nos a bradu. Kincaid pořád něco povídal. Gemma měla pocit, že toho muže odněkud zná.

Usilovně přemýšlela, ale zatím se jí nikdo nevybavoval.

„Seržantka Jamesová vám položí několik otázek,“

oznámil mu Kincaid a poodsunul židli od stolu. Založil paže na prsou a natáhl nohy, jako by se během výslechu chystal na šlofíka.

„Kennethe,“ oslovila Gemma muže příjemným tónem, jakmile na nahrávku nadiktovala základní údaje, „myslím si, že by bylo pro všechny mnohem jednodušší, kdybyste nám po pravdě řekl, co jste dělal tu noc, kdy zemřel Connor Swann.“

Hicks sekl pohledem po Kincaidovi. „Už jsem to řekl tomu druhému, jak mě sem přivedl. Je vysoký a má rezavé vlasy.“

„Řekl jste seržantu Makepeaceovi, že jste byl s kamarády U Lišky a ohaře v Henley a zůstal tam až do zavírací doby. Poté jste odešli do bytu jednoho kamaráda,“

přednesla Gemma zjištěné informace. Hicks se na ni opět zadíval. „Souhlasí to?“ zeptala se přísně.

„Jo, souhlasí. Přesně to jsem mu řekl.“ Zdálo se, že mu Gemmin proslov dopřál čas, aby nabyl trochu ztraceného sebevědomí. Uvelebil se na židli a prohlížel si Gemmu. U

jejích prsou se zdržel trochu déle.

Mile se na něj usmála a tvářila se, jako by něco hledala v poznámkovém bloku. „Kriminální oddělení v Thames Valley včera večer vyslechlo vaše kamarády, které jste uvedl do protokolu. Ani jeden z nich si bohužel nepamatuje, že by vás tam viděl.“

Hicks viditelně zbledl. „Já je zabiju, mizery. Nechápu, proč lžou.“ Těkal pohledem z Gemmy na Kincaida, ale ani u jednoho nenašel pochopení. Pokračoval tónem, v němž znělo rostoucí zoufalství: „Za tohle mě nemůžete zašít. S

Conem jsme si dali pivko U Lišky, ale pak jsem ho už neviděl. Přísahám.“

Gemma otočila několik stránek v poznámkovém bloku.

„Obávám se, že budeme potřebovat víc než přísahu, pokud nám důkladně nevysvětlíte, co jste dělal od půl jedenácté.

Přibližně tou dobou Connor telefonoval ze svého bytu a nedlouho poté odešel.“

„To vám řekl kdo?“ zeptal se Hicks. Gemma od něj nečekala tolik ostrovtipu. Překvapil ji.

„Na tom nezáleží. Kennethe, víte, co si myslím já?“

nadhodila, naklonila se k němu a spiklenecky pokračovala: „Podle mě vám Connor zavolal a požádal vás o schůzku u plavební komory. Pohádali jste se a Connor spadl do vody.

Tohle se může stát komukoli, viďte? Snažil jste se mu pomoct, nebo jste se bál vody?“ Svým tónem naznačovala, že obavy by byly zcela pochopitelné a ona by se za to na něj nezlobila.

„Nic takového se nestalo!“ vykřikl. Odstrčil svou židli od stolu. „Jsou to lži. Jak bych se tam podle vás dostal bez auta?“

„Connor vás někde vyzvedl,“ odpověděla Gemma pohotově. „Zpátky do Henley jste jel třeba stopem.“

„To není pravda! Nic mi nedokážete,“ bránil se Hicks.

Gemma si ve zprávách z Thames Valley přečetla, že má bohužel pravdu. Connorovo auto bylo vzorně umyté a vyluxované. Odborníci ze soudního oddělení v něm nic nenašli. „Tak povídejte, kde jste byl? Tentokrát byste mohl pro změnu vyrukovat s pravdou.“

„Řekl jsem vám to. Byl jsem V Lišky, pak u kamaráda.

Jmenuje se Jackie Fawcett.“

Kincaid si líně přehodil nohu přes nohu a po dlouhé době se znovu chopil slova. „Proč vám ti vaši kamarádi neposkytnou pěkné, spolehlivé alibi? Napadají mě dvě možnosti. Buď lžete, anebo vás nemají rádi. Opravdu nevím, která varianta je pravděpodobnější. Pomáhal jste ostatním kamarádům stejně obětavě jako Connorovi?“

„Nechápu, na co narážíte.“ Hicks vytáhl pomačkanou krabičku cigaret z kapsy bundy. Zatřásl jí, poté v ní zapátral palcem a ukazováčkem, ale nakonec ji se znechuceným výrazem zmačkal.

Gemma navázala na Kincaida: „Právě kvůli tomu jste se pohádali, Kennethe? Měli jste schůzku brzy odpoledne a vy jste mu oznámil, že vám musí zaplatit, takže jste se dohodli, že se znovu sejdete večer. Connor však přišel bez peněz, proto jste se do něj pustil,“ přemýšlela nahlas.

V Hicksově hlase se objevily náznaky naléhavosti.

„Říkal jsem vám, že mi nic nedlužil.“ Úzkostlivě pozoroval Kincaida. Gemma by docela ráda věděla, co mu Kincaid provedl, že z něj má Hicks takový vítr.

Kincaid se trochu narovnal a pokračoval: „Vy nám tedy chcete tvrdit, že vám Con splatil všechny dluhy? Shodou okolností bohužel vím, že neměl ani vindru, protože neplatil hypotéku za byt. Lžete. U toho piva U Lišky jste mu řekl něco, co ho vyvedlo z míry. O co šlo? Vyhrožoval jste mu, že na něj nasadíte svého šéfa?“ Vstal, zapřel se dlaněmi o stůl a naklonil se k němu.

„Ne, já mu nikdy nevyhrazoval, tak to nebylo,“ vyjekl Hicks a stáhl se.

„On vám pořád dlužil peníze, co?“

Hicks opět těkal pohledem z jednoho na druhého. Nad horním rtem mu vyrazil pot. Gemma na něm poznala, že zvažuje, kudy se má vydat dál. Je jako myš v pasti, napadlo ji. Sevřela rty, aby se ubránila spokojenému úsměvu. Mlčky čekali, s čím Hicks přijde. „Jo, možná mi něco dlužil,“ hlesl.

„No a co? Nevyhrazoval jsem mu, jak se mi snažíte namluvit.“

Kincaid nedočkavě přešlapoval na miniaturním prostoru u stolku. „Nevěřím vám,“ ohradil se. „Kdybyste nepřinesl peníze včas, odskákal byste si to od šéfa místo Connora.

Nevěřím, že jste na Connora nevyvíjel žádný nátlak.“ Usmál se na Hickse a popošel k němu. „Jenže přesvědčování se někdy vymkne z ruky, že jo, Kennethe?“

„Ne. Nevím. Chci říct –“

„Chcete tvrdit, že to nebyla nehoda? Vy jste ho chtěl zabít?“

„Ne, to jsem nemyslel.“ Polkl a otřel si zvlhlé dlaně o kalhoty. „Něco jsem mu navrhl, nic víc.“

Kincaid se zastavil. Strčil ruce do kapes a upřeně se zadíval na Hickse. „Vida, Kennethe, to zní zajímavě. O co šlo?“

Gemma zatajila dech. Věděla, že Hicks stojí na kraji přiznání. Bála se, že by ho sebemenší pohyb mohl odradit.

Poslouchala jeho rytmický dech. Mlčela.

Hicks ještě chvíli váhal a pak vypálil, jako by to v sobě nedokázal dál držet. Slova příliš nevybíral, mluvil na rovinu: „Věděl jsem o něm, a samozřejmě o těch nafoukaných Ashertonech, hned od začátku. Choval se, jako by ho někdo povýšil do královského stavu, ale já věděl své. Ctěná paní Stoweová není nic než obyčejná zpěvačka, i když ze sebe dělá bůhvíco. Když se tehdy utopil ten jejich kluk, nadělali kolem toho zbytečnou estrádu. Beztak to ani nebyl Ashertonův syn, takže o nic nešlo.“ Matty. Mluví o Mattym, uvědomila si Gemma. Snažila se v záplavě slov hledat smysl. Kincaid se posadil. Přisunul židli ke stolu, aby se mohl zapřít o lokty. „Kennethe, zkusme to vzít od začátku, ano?“ pronesl potichu a pomalu. Gemma se zachvěla. „Řekl jste Connorovi, že Matthew Asherton byl nemanželské dítě, rozumím tomu správně?“

Hicks přikývl a polkl. Zoufale se podíval na Gemmu.

Kincaid se dozvěděl víc, než původně chtěl. Co by asi udělal, kdyby s ním nebyla ve výslechové místnosti a rozhovor se nenahrával?

„Jak jste se takovou věc dozvěděl?“ zeptal se Kincaid medovým hlasem.

„Snadno. Jeho otec je můj strejda Tommy.“

V místnosti se rozhostilo hrobové ticho. Kenneth Hicks dýchal přerývaně a s obtížemi, jako by měl velké nosní mandle. Gemma otevřela pusu, aby něco řekla, ale nedokázala zformulovat rozumně znějící slova.

„Váš strýc Tommy? Myslíte Tommyho Godwina?“

ozval se konečně Kincaid. Ani jemu se nepodařilo skrýt překvapení.

Gemma měla pocit, jako by ji někdo kopl do břicha.

Snažila si vybavit fotografii Matthewa Ashertona ve stříbrném rámu, jeho světlé vlasy a zlomyslný úsměv na sympatické tváři. Rovněž si vzpomněla, jakým tónem mluvil Tommy o Caroline. Mělo ji to napadnout, vždyť to bylo jasné jako facka.

„Slyšel jsem, jak to povídal mámě, když se ten kluk tehdy utopil,“ navázal Hicks. Šok na jejich tvářích si zřejmě vyložil jako nedůvěru, protože vyděšeně dodal: „Přísahám.

Nikdy jsem nikomu nic neřekl, ale pak jsem se seznámil s Conem a on o nich pořád básnil, takže se mi to připomnělo.“

Gemmě se udělalo zle. Došlo jí totiž, jaký důsledek bude to hrůzné odhalení mít. „Nevěřím vám. Vy nejste synovec Tommyho Godwina, to prostě není možné,“ ozvala se pobouřeně. Hicks jí nešel dohromady s Tommyho uhlazenou elegancí ani se zdvořilou trpělivostí, s níž přetrpěl sepisování svého prohlášení na Yardu. Bránila se i té myšlence, seč mohla, přesto jí znovu napadlo, že toho muže odněkud zná. Co je to? Linie nosu, tvar čelisti?

„Klidně zajeďte do Claphamu a zeptejte se mojí matky.

Hned budete mít jistotu a –“

„Naznačil jste, že jste Connorovi něco navrhl,“ skočil mu Kincaid do řeči. „O co šlo?“

Hicks si promnul nos a popotáhl. Očnímu kontaktu s policisty se vyhýbal.

„Ven s tím, ctěný pane,“ pobídl ho Kincaid ne právě zdvořile. „Nebo tu budeme trčet do půlnoci.“

„No, Ashertonovi jsou s těmi svými tituly a majetkem docela protivní. Zakládají si na sobě, jako by byli kdovíkdo.

Pořád se o nich píše v novinách, objevují se ve společenských rubrikách a tak. Došlo mi, že by se jim nelíbilo, kdyby vyšlo najevo, že jejich dítě bylo nemanželské.“

Kincaid se naštěstí začal víc ovládat. „Aha, chápu správně, že jste Connorovi navrhl, aby vydíral tchána s tchyní?“ zeptal se a pobaveně Hickse pozoroval. „Co vaše rodina? Došlo vám, že byste tím mohl poškodit svého strýce a matku?“

„Connor nesměl říct, že to ví ode mě,“ bránil se Hicks, jako by se tím zbavil veškeré odpovědnosti.

„Jinými slovy vám bylo jedno, jaké důsledky to bude mít pro strýce, hlavně abyste nebyl odhalený jako zdroj.“

Kincaid se usmál. „To od vás bylo velmi šlechetné, Kennethe. Co Connor řekl na ten váš malinký návrh?“

„Nevěřil mi,“ hlesl Hicks smutně. „Teda ne hned. Pak nad tím začal přemýšlet a dost se vytočil. Zeptal se mě, kolik peněz bych z toho chtěl vytřískat, a když jsem mu řekl: ‚Začni na padesáti tisících a rozdělíme si to; vždyť si kdykoli můžeš říct o víc,‘ vysmál se mi. Doporučil mi, abych to pustil z hlavy, a varoval mě, že jestli o tom ještě někdy ceknu, zabije mě.“ Zamrkal světlými řasami a dodal, jako by tomu pořád nemohl uvěřit: „Po tom všem, co jsem pro něj udělal!“

„On opravdu nechápal, proč se na něj Connor zlobí,“

hlesla Gemma, když stáli na přechodu mezi policejní stanicí v High Wycombe a parkovištěm, na němž čekal Gemmin escort.

„Ten náš Kenneth má menší nedostatky v morální výchově. Tuším, že kdyby nebyl takový strašpytel, brzy by přešel od drobných nepravostí k velkým činům,“ podotkl Kincaid a oprášil si loket sportovní bundy.

Gemma si během jejich spolupráce všimla, že Kincaid má tu bundu nejradši. Byla modrošedá, vlněná a zvýrazňovala barvu jeho očí. Proč o Hicksovi mluví pořád dokola, jako by se ještě nesetkal s podobným zlodějíčkem?

Přijíždějící vozidla zastavila na červenou, chodcům naskočila zelená. Přešli silnici. Kincaid se podíval na hodinky. „Když na to dupneš, stihneme před polednem prohodit pár slov s Tommym Godwinem, co říkáš?

Vlastně,“ nadhodil, když došli k autu a Gemma lovila z kabelky klíče, „to vypadá, že se sem nebudeme muset vracet, takže zajedeme pro věci a já odjedu svým autem.“

Gemma mlčky nastartovala. Kincaid dosedl vedle ní.

Měla pocit, jako by se jí v hlavě nově skládala skládačka.

Najednou nevěděla, který dílek kam patří, byla zmatená.

Kincaid se dotkl jejího předloktí. „Gemmo, co se děje?

Od rána jsi nějaká zamlklá. Pokud se necítíš –“

Prudce se k němu otočila. V puse ucítila slanou chuť.

Samým přemýšlením si prokousla ret. „Věříš mu?“ vyhrkla.

„Komu, Kennethovi?“ zeptal se trochu zmateně. „No, musím připustit, že to dává smysl. Možná –“

„Jenže ty neznáš Tommyho. Klidně uvěřím, že Tommy je Matthewův otec,“ pokračovala, „ovšem všechno ostatní je nesmysl. Vyrukoval na nás s pěknou habaďúrou.“

„Obávám se, že je to právě tak nepravděpodobné, aby to byla pravda,“ posteskl si Kincaid. „Jak jinak by se dozvěděl o Tommym a Matthewovi? Právě jsme získali chybějící dílek, Gemmo. Konečně máme motiv. Connor se při večeři bavil s Tommym o tom, co mu řekl Hicks, a Tommy pak Connora zabil, aby ho umlčel.“

„Ne, já tomu prostě nevěřím,“ trvala Gemma tvrdohlavě na svém, přesto cítila, že do jejího nezdolného přesvědčení přece jen začínají pronikat první pochyby. Tommy miloval Caro a Julii. To bylo patrné na první pohled. O Geraldovi mluvil s úctou a vřelostí. Je možné, že je chtěl chránit tak

odhodlaně, až sáhl k vraždě? Takové variantě by byla ochotná uvěřit, jenže ten zbytek jí pořád nedával smysl.

„Proč by se s ním Connor scházel u plavební komory?“

„Protože mu Tommy slíbil, že přinese peníze.“

Gemma upřeně pozorovala, jak venku mrholí. „Víš, mně ke Connorovi nějak nejde, že by lačnil po penězích,“

namítla odhodlaně. „Stejně by to nevysvětlovalo, proč jel Tommy za Geraldem do Londýna. Nešlo mu o alibi, protože Connor byl ještě naživu.“

„Gemmo, obávám se, že tvé sympatie vůči Tommymu Godwinovi začínají mít vliv na tvůj úsudek. Nikdo jiný neměl ani zlomek jeho motivu. Snad chápeš, že –“

Měla toho dost. Dala průchod vzteku, který se v ní hromadil od rána. „To ty jsi zaslepený, ne já!“ zaječela na něj. „Jsi posedlý Julií Swannovou, takže apriori odmítáš jakoukoli spojitost s Connorovou smrtí, i když víš stejně dobře jako já, že v takovýchhle případech bývá hlavní podezřelý právě partner. Co tě přesvědčilo o tom, že Trevor Simons nelže, aby ji ochránil? Jak můžeš vědět, že se Julia nesetkala s manželem před večeří s Tommym nebo před zahájením vernisáže, a domluvila se s ním na později? Třeba se bála, že by skandál jejích rodičů poškodil její kariéru.

Anebo chtěla chránit rodiče, kdo ví. Možná…“ Odmlčela se.

Pochopila, že tentokrát přestřelila. Očekávala nevyhnutelné.

Kincaid jí však nevyčinil, jak předpokládala, naopak se zadíval z okýnka a mlčel. Oba poslouchali hučení pneumatik

na mokré silnici. Gemma vnímala nějaké tikání. Připadalo jí, že se ozývá v její hlavě. „Možná máš pravdu,“ ozval se nakonec. „Možná bych neměl věřit svému úsudku. Dokud však nenajdeme konkrétní důkazy, budeme si muset vystačit jen s těmi úsudky.“

Do Londýna se vracel každý ve svém autě. Dohodli se, že se sejdou před Kincaidovým domem. Celou cestu je doprovázelo mrholení. Kincaid přetáhl přes midgeta plachtu, teprve poté auto zamkl. Nasedl ke Gemmě do auta a podotkl: „Gemmo, měla bys něco udělat s těmi pneumatikami. Na pravé zadní máš sjetý vzorek až hrůza.“

Kvůli autu si ji často dobíral, ale Gemma se tentokrát nechytila na udičku. Kincaid povzdychl a pokračoval: „Volal jsem do Lilian Baylis House. Tommy Godwin dneska nepřišel, prý mu není dobře. Neříkalas, že bydlí v Highgate?“

Gemma přikývla. „Adresu jsem si poznamenala do bloku. Myslím si, že je to kousek odtud.“ Začínala být nervózní, ale nevěděla proč. Zanedlouho přijeli k bytovému domu, kde měl Tommy bydlet. Zaparkovala před domem.

Bez váhání vystoupila a šla ke vchodu do domu. Čekala, až Kincaid zavře své dveře. Netrpělivě podupávala nohou.

„Panebože, Gemmo, ono někde hoří?“ rýpl si, ale Gemma ignorovala narážku a otevřela dveře s mléčným

sklem. Ukázali vrátnému průkazky. Zaklel a nenadšeně je nasměroval k výtahu. Tommy bydlel ve čtvrtém patře.

„Hezká budova,“ prohodil Kincaid, když je vrzající výtah vynášel nahoru. „Je vidět, že je pečlivě udržovaná, i když rekonstrukce by jí neuškodila.“ Chodbu ve čtvrtém patře pokrývaly lesklé dlaždice s černobílým vzorem.

Kincaid povzdychl. „Art deco, co?“

Gemma hledala číslo bytu a poslouchala ho jen na půl ucha. „Cože?“ prohodila nepřítomně a zaklepala na byt: 4C.

„Art deco. Ta budova pochází z doby kolem –“

Dveře se otevřely. Tommy Godwin si je tázavě prohlížel. „Volal mi Mike a upozornil mě, že mě čeká další policejní návštěva. Vůbec se mu to nelíbilo. Zdá se, že měl v předchozím životě nepěkné zážitky se spravedlností.“

Godwin měl hedvábný župan s esovitým vzorem a pantofle.

Jindy vzorně učesané světlé vlasy ještě neviděly hřeben.

„Vy budete superintendant Kincaid, že?“ oslovil Kincaida a pozval je dál.

Gemmě se tak ulevilo, že Tommy neodjel, nepustil si plyn a neprovedl žádnou nepředloženost, až do ní vjel vztek.

Pomalu vešla dovnitř a rozhlížela se kolem sebe. Po levici byla elegantní kuchyňka v tomtéž černobílém provedení jako chodba. V obývacím pokoji po její pravici pokračoval černobílý vzor. Zadívala se z okna. Z bytu byl krásný výhled na sedavý Londýn. Nábytek měl zaoblené rohy, i on působil elegantně. Jednolité barevné schéma zdůrazňovala sbírka

skla s růžovým matným dekorem. Gemmě se u Tommyho líbilo, jeho byt působil uklidňujícím dojmem a dokonale se k němu hodil.

Na křesle pod oknem si hověla siamská kočka. Tlapky měla zasunuté pod hrudí. Upřeně je pozorovala safírově modrýma očima.

„Máte pravdu, superintendante,“ pronesl Tommy, když se k nim Gemma znovu připojila. „Dům vznikl na začátku třicátých let, tehdy byl vzorem pokrokovosti. Je překvapivě dobře udržovaný a na rozdíl od většiny poválečných nestvůrností přežil bez úhony. Posaďte se, prosím,“ pobídl je a usadil se do křesla ve tvaru vějíře, které svým vzorem výmluvně dokreslovalo motivy na županu. „Předpokládám, že během války to tady muselo být o strach, vždyť budova stojí na kopci a je vidět na hony daleko. Při náletu německých bombardérů působil dům jako živý terč. Stačilo málo a –“

„Tommy“ přerušila ho Gemma nekompromisně, „v Lilian Baylis House nám řekli, že se necítíte dobře. Co se děje?“

Prsty si pročísl vlasy. Gemma postřehla, že se mu pod očima začínají tvořit váčky. „Prostě nejsem ve své kůži, paní seržantko. Musím připustit, že si včerejšek přece jen vybral svou daň.“ Vstal a přešel k baru. „Dáte si sherry?

Zanedlouho bude poledne. Rory Alleyn určitě popíjel sherry, když vyslýchal podezřelé.“

„Panebože, Tommy, my nejsme v detektivce,“ ozvala se Gemma. Nedokázala potlačit zoufalství v hlase.

Vrátil se a zadíval se na ni. V ruce držel láhev sherry.

„Já vím, paní seržantko, ale já si tím pomáhám, abych se zorientoval ve tmě.“ Jeho jemný tón jí sděloval, že vnímá její obavy a rozumí jim. Dojalo ji to.

„Já trochu sherry neodmítnu,“ ozval se Kincaid. Tommy postavil na malý vozík tři skleničky a láhev. I skleničky byly z růžového skla, podobně jako štíhlá stínítka lamp a vázy, jak si Gemma všimla už dřív. Nakonec i ona ochutnala sherry. Rozplývalo se na jazyku jako máslo.

„Konec konců,“ podotkl Tommy, když si také nalil a znovu se posadil do svého křesla, „mám-li převzít zodpovědnost za čin, který jsem nespáchal, mohu to udělat s grácií, že?“

„Včera jste mi řekl, že jste byl v Claphamu za sestrou.“

Gemma se odmlčela a slízla ze rtu sherry. Pokračovala o poznání pomaleji: „Jenže jste mi neřekl o Kennethovi.“

„Aha.“ Tommy se opřel a zavřel oči. Bylo na něm vidět, že je vyčerpaný. Na krku mu tepala žíla. Gemmu překvapilo, že si předtím nevšimla kombinace šedých a zlatavých vlasů na spáncích. „Kdybyste si mohli vybrat, hlásili byste se ke Kennethovi?“ opáčil. „Ne, radši neodpovídejte.“ Otevřel oči a pokusil se o chabý úsměv. Podíval se na Gemmu.

„Předpokládám správně, že jste s ním mluvili?“

Gemma přikývla.

„V tom případě je jasné, že obávaný zajíc vyskočil z pytle.“

„Ano, přesně tak. Lhal jste mi o té večeři s Connorem.

Nechtěl se vrátit k předešlé práci, konfrontoval vás s tím, co se dozvěděl od Kennetha.“ Gemma si v duchu povzdychla.

Měla pocit, že ten den nedělá nic jiného, než někoho obviňuje. Musela si přiznat, že Tommy ho nepravdivou výpověď pojala osobně, jako by ji zradil kamarád.

„Byly to hloupé žvásty, paní seržantko –“ Postřehl, jak se Gemma tváří, a pro jistotu zmlkl. Povzdychl si.

„Omlouvám se. Máte pravdu. Co byste ode mě chtěla vědět?“

„Začněte od začátku. Nejdřív nám povězte o Caroline.“

„Aha, takže od úplného začátku.“ Tommy chvíli točil skleničkou v ruce a upřeně ji pozoroval. „Miloval jsem ji se slepou, cílevědomou bezohledností mládí. Možná s tím neměl věk nic společného… těžko říct. Náš poměr skončil početím Matthewa. Chtěl jsem, aby se rozvedla s Geraldem a vzala si mě. Julii bych miloval jako vlastní dítě.“ Odmlčel se. Dopil sherry a opatrně vrátil skleničku na vozík.

„Pochopitelně to byl pouhý sen. Caro měla před sebou slibnou kariéru, spokojeně žila v Jezevčí noře, zaštiťovalo ji jméno a peníze Ashertonových. Co jsem jí mohl nabídnout já? Kromě toho brala ohled na Geralda. Za celé ty roky, co ho znám, se nikdy nezachoval jinak než čestně.

Člověk se musí přizpůsobovat okolnostem,“ podotkl a usmál se na Gemmu. „Dospěl jsem k závěru, že velké tragédie páchají lidé, kteří se nedokážou přizpůsobit. Žili jsme prostě dál. Ze mě se stal strýc Tommy. Byl jsem nablízku Mattymu. Pravdu znala pouze Caro a já.

Pak Matty zemřel.“

Kincaid položil prázdnou skleničku na vozík. Cinknutí skla o dřevo zaznělo v tiché místnosti jako výstřel. Gemma sekla po Kincaidovi vyděšeným pohledem. Soustředila se na Tommyho tak moc, až zapomněla na kolegovu přítomnost.

Oba policisté mlčeli. Tommy zanedlouho pokračoval: „Úplně mě z toho všeho vystřihla. Caro a Gerald neměli ve svém truchlení místo pro nikoho jiného. Sice jsem Mattyho miloval, ale také jsem věděl, že to byl obyčejný kluk se všemi běžnými nedostatky a přednostmi. Jeho neobyčejné nadání pro něj neznamenalo nic světoborného, bral to jako fakt. Gerald a Caro však přistupovali k jeho nadání jinak. Rozumíte mi? Považovali Mattyho za ztělesnění svého snu, za dar, který jim seslal bůh.“

„Jakou roli v tom hraje Kenneth?“ zeptala se Gemma.

„Moje sestra je hodná ženská. Každý si neseme svůj kříž. Tím jejím je Kenneth. Matka nám zemřela, když sestra chodila ještě do školy. Měl jsem co dělat, abych nás uživil, neměl jsem na ni čas. Nejspíš proto si vzala Kennethova otce, byla zoufalá. Dopadlo to tak, že zplodil syna a dědice a

vzápětí zmizel beze stopy. Sestra zůstala sama s dítětem, jako by nestačilo, že se musela starat o sebe.“

Gemma vnímala podobné rysy s vlastním manželstvím.

Zachvěla se. Děsila ji představa, že by se syn navzdory jejím snahám proměnil v Kennetha. Ne, na to nechtěla myslet.

Jedním dlouhým douškem dopila sherry. V břiše se jí rozlilo příjemné teplo. Došlo jí, že se ráno nenasnídala.

Tommy poposedl a uhladil přehyb županu na klíně.

Kočka si jeho pohyb vyložila jako pozvání, vyskočila mu na klín a lehla si. Dlouhými štíhlými prsty ji začal hladit po čokoládově hnědém kožíšku. Gemma si neuměla představit, že by tytéž prsty dokázaly uškrtit Connora. Zvedla hlavu.

Pohledem se setkala s Tommym.

„Po Mattyho smrti jsem jel za sestrou a všechno jí řekl.

S nikým jiným jsem o tom nemohl mluvit.“ Odkašlal si, natáhl se pro láhev a dolil si trochu sherry. „Nepamatuju si, co to bylo za den a podobně, tehdy jsem měl plné ruce práce sám se sebou. Kennethovi bylo osm devět let. Podle mě se už narodil jako slídil. K matce se choval majetnicky, pořád se někde schovával a potají poslouchal, o čem si povídají dospělí. Ani jsem nevěděl, že je doma. Dokážete si představit, jaký to byl pro mě šok, když mi Connor řekl, co se dozvěděl a od koho?“

„Proč za vámi Connor přišel?“ zeptal se Kincaid. „Chtěl od vás peníze?“

„Podle mě sám nevěděl, co chce. Vzal si do hlavy, že by ho Julia milovala, nebýt Mattyho smrti. Myslel si, že kdyby se Julia dozvěděla pravdu o Mattym, všechno by se mezi nimi změnilo. Byl z toho zmatený. „Zatracení lháři,“

opakoval pořád dokola. „Jsou to pokrytci.“ Tommy si propletl prsty a povzdychl. „Con převzal image rodiny Ashertonů a nedokázal se vypořádat se zklamáním a deziluzí. Anebo potřeboval na někoho svést vlastní selhání, kdo ví. Ublížili mu, on zůstal bezmocný, protože se neuměl bránit. Kenneth mu nabídl dokonalou zbraň“

„Proč jste ho nezastavil?“ podivil se Kincaid.

Tommy se na něj usmál. Nenechal se oklamat zdánlivě konverzačním tónem. „Prosil jsem ho a naléhal, aby si to nechal pro sebe, už kvůli Caře a Geraldovi, pochopitelně i kvůli Julii, ale to ho rozlítilo ještě víc. Nakonec jsme se začali prát. Za to se moc stydím.

Když jsem odjížděl od restaurace, rozhodl jsem se k činu. Lži vládly příliš dlouho. Connor měl v určitém ohledu pravdu, ten klam zasahoval do života každého z nás, i když jsme si to nechtěli přiznat.“

„Tomu nerozumím,“ ozval se Kincaid. „Podle čeho jste usoudil, že by Connor mohl ty lži vyřešit?“

„Superintendante, já Connora nezabil“ hlesl Tommy unaveně. „Řekl jsem Geraldovi pravdu.“

Kapitola 15

Gemma nastartovala escorta a nechala běžet motor naprázdno. Čekala, až se Kincaid připoutá. Cestou z Tommyho bytu nepromluvila. Kincaid se na ni nechápavě podíval. Byl z ní celý vedle. Nechápal, kam se poděla typická pohoda mezi nimi. Vzpomněl si na příjemnou večeři u ní doma. Bylo jim hezky. Oceňoval na ní, že umí s lidmi pohotově navázat kontakt a utvořit jakési pouto. Přizvala ho do svého světa, jemu s ní bylo dobře, ale najednou je to pryč. Dobře mu tak, neměl vztah s ní považovat za samozřejmost. Právě se stal svědkem její schopnosti navázat těsný vztah s Tommym. Žárlil na něj, připadalo mu, že ho Gemma od sebe odstrčila.

Novinami zaplácla vosu a otočila se k němu. „Co teď, šéfe?“ zeptala se věcně. Její milý tón byl ten tam.

Kincaid chtěl napravit škody, ale nevěděl, jak to udělat.

Kromě toho museli vyřešit Connorův případ. „Okamžik,“

prohodil a zavolal na Yard. Na něco se zeptal a zavěsil.

„Zpráva ze soudního uvádí, že Tommyho auto i byt jsou čisté jako lilie.“ Chvilku popřemýšlel, co řekne. „Jak tak

vidím, asi jsem se v závěrech o Tommym unáhlil. To spíš bývá tvoje doména,“ podotkl s úsměvem, ale Gemma nehnula brvou. Sledovala ho s neutrálním výrazem.

Povzdychl a promnul si tvář. „Budeme se muset znovu vydat za sirem Geraldem, ale nejdřív se najíme a dáme hlavy dohromady.“ Gemma se rozjela. Kincaid zavřel oči a přemýšlel, jak by mohl dát do pořádku jejich vztah a proč jim ustavičně uniká řešení případu.

Zastavili se v bistru Zlatá mince, naobědvali se a zavolali do Jezevčí nory, aby měli jistotu, že zastihnou sira Geralda doma.

Kincaid byl rád, že se Gemma pořádně najedla.

Rozhodla se pro sendvič s tuňákem a na rozdíl od snídaně se chovala o poznání příjemněji. Kincaid se s chutí zakousl do sendviče se šunkou a sýrem. Po obědě si dal kávu. Sledoval, jak v Gemmě mizí křupky. „Pořád mi to nejde do hlavy,“

prohodil, když Gemma dojedla obsah balíčku a olizovala si prsty. „Con určitě nevolal Geraldovi, když se vrátil domů.

Sharon tvrdí, že telefonoval chvíli po půl jedenácté. Sir Gerald tou dobou dirigoval orchestr.“

„Třeba mu nechal vzkaz,“ nadhodila Gemma. Otřela si prsty do papírového ubrousku.

„U koho? Vrátný by o vzkazu věděl. I ta Alison by si ho pamatovala.“

„To je pravda.“ Gemma se napila kávy a protáhla obličej. „Fuj, ta je studená.“ Odsunula hrnek stranou a založila paže na prsou. „Dávalo by mnohem větší smysl, kdyby sir Gerald po Tommyho odchodu zavolal Connorovi.“

Tommy tvrdil, že sir Gerald nedal najevo překvapení ani vztek. Nabídl Tommy mu pití, jako by se nedělo nic mimořádného, a pak pronesl jakoby pro sebe: ‚Červ rozežral Arthurovu říši i zevnitř, s tím jsem odjakživa počítal.‘ Když Tommy odcházel, sir Gerald seděl na židli a v ruce držel skleničku.“

„Co když ten telefonát, který zaslechla Sharon, neměl s Connorovou vraždou nic společného? Nemáme důkaz, že ten hovor jakkoli souvisel s tou tragédií.“ Kincaid začal koncem lžičky malovat na stůl kroužky. „Co když Con neodešel krátce po Sharon? Netvrdil, že hned odejde.“

„Aha, myslíš, že kdyby mu sir Gerald zavolal po Tommyho odchodu, měl šanci zastihnout ho doma? Třeba se dohodli, že se sejdou u plavební komory,“ pokračovala Gemma zapáleně.

„Jenže nemáme důkaz,“ připomněl jí Kincaid.

„Nemáme důkaz ničeho. Připadá mi to jako pudink, jakmile se do něj zakousneš, mezi zuby nic nezůstane.“

Gemma se zasmála. Kincaid byl za ten drobný projev roztávající odměřenosti nesmírně vděčný.

Cestou do Jezevčí nory mrholení postupně přešlo ve vytrvalý déšť. Nějakou dobu seděli v autě a poslouchali rytmické bubnování kapek na střechu. V domě se svítilo.

Postřehli, že v obývacím pokoji někdo zatáhl závěs.

„Zanedlouho se setmí,“ prohodila Gemma. „V tomhle počasí přichází večer hrozně brzy.“ Kincaid se natáhl k páčce na dveřích. Dotkla se ho na paži. „Víš, co nechápu?

Kdyby sir Gerald zabil Connora, přece by si nevyžádal Yard, ne?“

Kincaid se k ní otočil. „Možná na tom trvala Caroline.

Anebo nás doporučil jeho známý, policejní komisař, a sir Gerald se raději nebránil, aby nevzbudil podezření.“ Vycítil, že jí takové vysvětlení nesedí. Přejel jí po prstech a dodal: „Gemmo, mně se tohle taky nelíbí, ale musíme dotáhnout případ do konce.“

Rychle doběhli k domu. Před deštěm je chránil jen jeden deštník. Choulili se k sobě přede dveřmi a čekali, až někdo otevře. Kincaid zazvonil. Domem se rozeznělo dvojité zazvonění, ale než Kincaid stačil svěsit paži, otevřel jim sám sir Gerald. „Pojďte dál, sedněte si ke krbu,“ vybídl je.

„Svlékněte si mokré věci. To je počasí, viďte? Bohužel se nezdá, že by se mělo změnit k lepšímu.“ Zavedl je do obývacího pokoje. V krbu spokojeně praskal oheň. Kincaida napadlo, že v domě Ashertonových má teplo zakázáno vycházet z domu.

„Potřebujete zahřát nejen zvenku, ale i zevnitř,“ navázal sir Gerald, když se postavili zády ke krbu. „Plummy nám přinese čaj.“

„Sire Geralde, potřebujeme si s vámi promluvit,“ ozval se Kincaid, i když věděl, že právě porušil společenský kodex.

„V tom případě mě mrzí, že Caroline není doma,“

navázal stejně srdečným tónem, jakým s nimi dosud mluvil.

Působil dojmem, jako by mu nepřipadalo divné, že se v obýváku baví se dvěma policisty. „Jela s Julií domluvit poslední přípravy na Connorův pohřeb.“

„Cože? Julia se angažuje při pořádání pohřbu?“ užasl Kincaid. Informace ho natolik překvapila, že se nechal odlákat od tématu.

Sir Gerald si prsty pročísl řídnoucí vlasy a posadil se na pohovku. Evidentně to bylo jeho oblíbené místo, protože do vyhloubeniny v pohovce zapadl, jako by byla stvořena pro něj. Měl na sobě obměnu předešlého svetru, který proděravěli moli, ale tentokrát byl olivově zelený. Kincaid usoudil, že vytahané manšestrové kalhoty jsou stejné. „Ano.

Zdá se, že změnila názor. Jsem za to moc vděčný, proto se pro jistotu na nic neptám,“ dopověděl a usmál se na ně. „Po obědě se sem vřítila jako lavina. Oznámila nám, že se rozhodla, co je třeba zařídit pro Cona, Od té doby nás honí sem a tam.“

Julia se tedy usmířila s Conovým duchem. Kincaid odsunul úvahy o Julii do pozadí. Chtěl se soustředit na Geralda. „Přijeli jsme za vámi, sire.“

„Zjistili jste něco?“ Poposedl na kraj pohovky a úzkostlivě si policisty prohlížel. „Řekněte mi to, prosím vás.

Mrzelo by mě, kdyby Caroline nebo Julii něco způsobilo šok.“

„Sire Geralde, jedeme k vám rovnou od Tommyho Godwina. Už víme, proč za vámi Tommy přišel do šatny tu noc, kdy Connor zemřel.“ Dirigent se opřel a na tváři měl zničený výraz. Kincaid si vybavil, co sir Gerald pronesl při rozhovoru s Tommym, a podotkl: „Vy jste odjakživa věděl, že Matthew je Tommyho syn, viďte?“

Gerald Asherton zavřel oči. Tvářil se neutrálně, jako by byl v myšlenkách kdesi daleko. „Jistěže jsem to věděl.

Možná jsem hlupák, pane Kincaide, ale nejsem slepý.

Dokážete si představit, jak moc to slušelo Caroline s Tommym?“ Otevřel oči a pokračoval: „Představovali kombinaci ladnosti, elegance a talentu. Na první pohled bylo vidět, že byli stvořeni jeden pro druhého. Strašně jsem se bál, že mě Caroline opustí. Nedokázal jsem si představit svůj život bez ní. Po Mattyho početí jejich vztah vygradoval.

Byl jsem nesmírně rád, že se Caroline vrátila ke mně. Na zbytku nezáleží. A Matty… Matty bylo to nejkrásnější, co jsme si mohli přát.“

„Vy jste Caroline nikdy neřekl, že to víte?“ ozvala se Gemma užasle.

„Copak bychom mohli žít jako předtím, kdybych to udělal?“

Aha, napadlo Kincaida, takže to všechno nezačalo lžemi, nýbrž popíráním pravdy. „Jenže Connor chtěl všechno, co jste prožívali, zničit, viďte, sire Geralde? Určitě se vám ulevilo, když jste se ráno dozvěděl, že je mrtvý.“

Kincaid postřehl Gemmin překvapený pohled. Vstala a neslyšně přešla k pianu. Začala si prohlížet fotografie.

Kincaid poodešel od ohně a posadil se do křesla naproti siru Geraldovi.

„Připouštím, že jsem si docela oddychl. Styděl jsem se za to. Proto jsem se rozhodl, že té záležitosti přijdu na kloub.

Přece jen byl můj zeť a navzdory jeho hysterickému chování, k němuž míval tendence, mi na něm záleželo.“

Gerald spojil ruce a mírně se předklonil. „Superintendante, prosím vás, Connorovi nepomůžeme, když budeme tuto část naší historie převracet naruby. Mohli bychom Caroline ušetřit?“

„Sire Geralde –“

Otevřely se dveře, vešla Caroline a hned za ní Julia.

„Takový odporný den!“ prohlásila Caroline a setřásla kapky z tmavých vlasů. „Dobrý den, superintendante, seržantko.

Plummy za chvilinku přinese čaj. Jistě přijde vhod každému z nás.“ Svlékla si koženou bundu a přehodila ji mokrou

stranou přes opěradlo pohovky. Posadila se vedle manžela.

Tmavě červená hedvábná podšívka vypadala v záři ohně jako krev.

Kincaid se setkal pohledem s Julií. V jejím výrazu se mísila radost s obezřetností. Poprvé ji viděl s její matkou.

Fascinovala ho kombinace rozdílů a podobností. Připadalo mu, jako by Julia byla vyšší a „novější“ Caroline s ostrým, vybroušeným chováním. Samozřejmě nemohl opomenout nezaměnitelnou podobnost s otcovým úsměvem. Její tvář byla na rozdíl od Carolininy čitelná.

„Byly jsme v kostelu ve Fingestu,“ oznámila mu Julia, jako by v místnosti nikdo jiný nebyl. „Conova matka by trvala na katolickém pohřbu i pohřbení, samozřejmě se všemi nezbytnostmi, ale Conovi na takových věcech nezáleželo, takže se zařídím podle toho, co mi bude připadat nejlepší.“ Přešla místnost a zahřála si ruce u ohně. Teplý tmavě modrý vlněný svetr, který měla na sobě, byl posázený kapkami deště. Tváře jí zrůžověly chladem. „Byla jsem se s farářem podívat na hřbitově. Vybrala jsem místo kousek od Mattyho. Třeba budou rádi, že se z nich stanou sousedé.“

„Měj trochu ohledu, Julie,“ napomenula ji Caroline přísně. Otočila se ke Kincaidovi a zeptala se: „Čemu vděčíme za vaši milou společnost, superintendante?“

„Právě jsem informoval sira Geralda, že –“

Dveře se znovu otevřely a vešla Plummy. Přinášela podnos se šálky a čajem. Julia jí okamžitě přispěchala na

pomoc. Společně uspořádaly šálky a další potřebné věci na konferenční stolek před krbem. „Dobrý den, pane Kincaide a paní Jamesová,“ pozdravila je Plummy s milým úsměvem.

„Připravila jsem vám i něco k snědku pro případ, že jste nestihli oběd.“ Začala nalévat čaj. Tentokrát zvolila porcelánové šálky na podšálcích, nikoli kameninové hrnky, které používala v kuchyni.

Kincaid odmítl čerstvé toasty a zdrženlivě přijal čaj.

Podíval se na Geralda. „Nezlobte se, sire, ale budeme muset pokračovat v započatém tématu.“

„V čem musíte pokračovat?“ zeptala se Caroline. Vzala od Plummy šálek a posadila se na opěradlo pohovky, takže navzdory své malé postavě působila dojmem, jako by se nad manželem ochranitelsky tyčila.

Kincaid si olízl rty a napil se. „Paní Stoweová, tu noc, kdy Connor zemřel, přišel Tommy Godwin za vaším manželem do šatny v Coliseu. Oznámil mu, že absolvoval velmi nepříjemné setkání s Connorem. Váš zeť byl sice trochu opilý a nevyjadřoval se zcela plynule, ale nakonec vyšlo najevo, že zjistil pravdu o Matthewově otci.

Vyhrožoval, že tuto informaci zveřejní a okoření ji co největším skandálem.“ Kincaid se odmlčel. Pátravě pozoroval jejich výraz, „Connor zjistil, že Matthew byl Tommyho syn, nikoli Geraldův.“

Sir Gerald se znovu opřel, zavřel oči a ruku si volně položil na koleno.

„Cože? Tommy a maminka?“ pronesla Julia. „To ale znamená, že Matty…“ Nedořekla. Vytřeštila oči, byl to pro ni šok. Kincaid by jí rád pomohl a podal jí nečekané zprávy citlivěji. Kéž by ji mohl utěšit jako předchozí den.

Vivian Plumleyová rovněž sledovala ostatní. Kincaid v ní vytušil celoživotní pozorovatelku, pohybující se na okraji rodiny, ale nezasvěcenou do nejhlubších tajemství. Přikývla a pevně sevřela rty, ovšem Kincaid nepoznal, zda její výraz vypovídá o stresu nebo spokojenosti.

„To je holý nesmysl, superintendante,“ pronesla Caroline. Zlehka položila Geraldovi ruku na rameno.

„Takovéto jednání nestrpím. Překročil jste hranice zdvořilého chování a také –“

„Paní Stoweová, velice mě mrzí, pokud vás tím přivádím do nepříjemné situace, ale je to bohužel nezbytné.

Sire Geralde, řekněte mi, prosím vás, co jste udělal po Tommyho odchodu.“

Gerald položil ruku na manželčinu. „To je v pořádku, Caro. Nejde o nic špatného.“ Napřímil se, poposedl blíž k okraji pohovky, napil se a spustil: „Víte, ono toho k povídání moc není. S Tommym jsem si dal panáka a po jeho odchodu jsem si nalil dalšího. Když jsem šel z divadla, měl jsem upito, málo platné. Neměl jsem řídit, to samozřejmě dobře vím. Bylo to ode mě nezodpovědné, ale naštěstí jsem cestu zvládl bez problémů.“ Usmál se. „Tedy téměř bez problémů. Při parkování jsem zavadil o Cařino auto. Patrně

mě zradila paměť a spletl jsem se asi o třicet centimetrů.

Malinko jsem odřel lak. Do postele jsem se dobelhal kolem jedné. Caro spala. Juliino auto nestálo před domem, takže jsem pochopil, že není doma, ale je dospělá, nemusí nám hlásit, kam chodí.“ Vrhl na dceru láskyplný pohled.

„Vidíš, a já měla dojem, že ses vrátil kolem půlnoci,“

vmísila se do hovoru Plummy. Zavrtěla hlavou. „Otevřela jsem oči a mrkla na budík. Asi jsem se spletla.“

Caroline vstala a přešla ke krbu. Natočila se k němu zády. „Superintendante, stále nechápu, kam tím směřujete.

Connor byl sice duševně nevyrovnaný, ale to snad neznamená, že nás musíte podrobovat křížovému výslechu.

Tyto záležitosti jsme již jednou probírali, to podle mého názoru stačí. Jistě si uvědomujete, že se váš policejní komisař dozví o vašem nehorázném chování.“

Stála s rukama spojenýma za zády a mírně rozkročenýma nohama. V černém roláku a přiléhavých kalhotách, jejichž nohavice byly zastrčené do vysokých černých bot, působila dojmem, že hraje mužskou roli.

Postavu s vlasy zastřiženými k bradě a v daném oblečení si mohl kdokoli splést s mladíkem. Sice mluvila poněkud vyšším tónem než muž, ale to na věci nic neměnilo.

„Paní Stoweová,“ oslovil ji Kincaid. „Connor byl možná duševně nevyrovnaný, ale mluvil pravdu. Tommy ten fakt přiznal a potvrdil ho i sir Gerald. Domnívám se, že je nejvyšší čas, abyste –“ Koutkem oka zahlédl nějaký pohyb.

Carolinina bunda se svezla z opěradla pohovky na polštář.

Ozvalo se sotva slyšitelné zašustění. Pohyb měkké černé kůže mu připomněl tekoucí vodu.

Něco se mu vybavilo. Byl to divný pocit, jako by vyjížděl z tunelu a měl zastřený sluch i zrak. Zamrkal a otočil se ke Caroline. Když přeskupil několik důležitých dílků skládanky a podíval se na ni z jiného úhlu, získal úplně jiný vjem než předtím. Užasl. Jak je možné, že to nepoznal od samotného začátku?

Všichni ho nechápavě pozorovali. Usmál se na Gemmu.

Ruka s šálkem čaje jí ztuhla na cestě k ústům. Kincaid rázně odložil šálek na stolek. „Paní Plumleyová, vy jste tehdy v noci neslyšela zvonek, byl to telefon. Po půlnoci se nevrátil Gerald, nýbrž paní Stoweová.

Connor sem volal z henleyského bytu, bylo krátce před jedenáctou. Nejspíš chtěl mluvit s Julií, ale telefon vzala paní Stoweová.“ Kincaid vstal a postavil se k pianu, aby se díval paní Stoweové zpříma do očí. „Využil příležitosti a rýpl si do vás, viďte? V jeho očích jste byla původce klamu, který ho stál vysněné štěstí.

Doufala jste, že byste mu mohla rozmluvit neuvážené počínání, chtěla jste ho přesvědčit, aby nic nepodnikal.

Navrhla jste mu, že se setkáte. Nechtěla jste scénu na veřejnosti, proto jste zvolila místo, kde vás nikdo neuslyší, jaké jiné místo vybrat než vaši oblíbenou procházku kolem plavební komory v Hambledenu, že?

Rychle jste se oblékla, nejspíš jste si vzala něco podobného, jako máte na sobě teď, a vzala jste si koženou bundu. Bylo vlhko a chladno. Z parkoviště vede k řece docela dlouhá cesta, musela jste si pospíšit. Potichu jste vyšla z domu, abyste nevzbudila Plummy, a počkala jste na Cona u jezu.“

Přešlápl a strčil ruce do kapes u kalhot. Všichni ho fascinovaně pozorovali, jako by byl kouzelník chystající se vytáhnout králíka z klobouku. Julia málem nedýchala. Po prvním šoku musela strávit druhý, bylo toho na ni moc.

„Co se stalo pak, paní Stoweová?“ zeptal se. Zavřel oči a představil si plavební komoru a jez. „Šli jste podél jezu a hádali jste se. Čím víc jste se ho snažila přivést k rozumu, tím byl nepoddajnější. Došli jste k plavební komoře, přešli jste na druhou stranu řeky. Tam končí dlážděná cesta.“

Otevřel oči a zadíval se na Caroline. Tvářila se, jako by se jí nic netýkalo. „Ocitli jste se na betonovém výčnělku nad vraty komory. Navrhla jste mu, že se vrátíte? Con byl vzteky bez sebe. Hádka se přehoupla v –“

„Superintendante, prosím vás,“ zasáhl sir Gerald.

„Opravdu jste zašel daleko. Tohle je absurdní, Caro by nikoho nezabila, nemá na to sílu. Jen se na ni podívejte. Con měřil přes metr osmdesát a měl pořádné svaly, vždyť –“

„Sire Geralde, nezapomínejte, že paní Stoweová je i herečka, naučila se, jak pracovat s tělem. Stačila drobnost, například ustoupit o krok stranou, když se na ni vyřítil.

Bohužel si nikdy nebudeme stoprocentně jistí, co se tehdy stalo, možná se ani nedozvíme, jak Connor zemřel. Z pitevní zprávy vyvozuji, že ho zachvátily křeče hlasivek, jinak řečeno se mu šokem ze studené vody stáhlo hrdlo a udusil se, protože neměl vodu v plicích.

Naopak víme,“ oznámil přítomným a obrátil se ke Caroline, „že pomoc byla necelých padesát metrů odtamtud.

Správce plavební komory byl doma, měl k dispozici nezbytné vybavení i znalosti. A i kdyby nebyl doma on, na druhé straně řeky je hned několik domů, odkud bylo možné zavolat pomoc.

Je jedno, zda Connor spadl do vody náhodou, při sebeobraně nebo v úmyslném aktu násilí. Faktem je, paní Stoweová, že vinu nesete vy. Mohla jste ho zachránit.

Počkala jste dostatečně dlouho, abyste viděla, jestli se vynoří? A když se nevynořil, prostě jste šla pryč, odjela jste domů a znovu si lehla. Když sir Gerald přišel domů, spala jste. Pouze jste nezaparkovala přesně na totéž místo jako předtím, protože jste byla vyvedená z míry.“

Caroline se na něj usmála. „To je zábavný příběh, pane Kincaide. Nepochybuji o tom, že váš velitel a policejní komisař rovněž ocení vaši fantazii. Máte v ruce pouze náhodné a drobné důkazy a samozřejmě svoji přebujelou fantazii.“

„Možná ano, paní Stoweová,“ podotkl Kincaid, „ale forenzní tým důkladně prozkoumá vaše auto i váš byt.

Kromě toho máme svědkyni, která viděla u jezu muže a mladíka, jak předpokládala, v kožené bundě. Je docela možné, že vás při identifikaci pozná.

Je jedno, zda proti vám budeme moci vznést obvinění, nebo ne, důležité je, že jsme dnes odhalili pravdu.“

„Pravdu?“ ozvala se Caroline rozhněvaně. „Vy, pane Kincaide, byste nepoznal pravdu, ani kdyby vás praštila do hlavy. Pravda je, že naše rodina bude táhnout za jeden provaz, jak to dělala odjakživa, a vy nemáte šanci s tím nic udělat. Jste blázen, pokud si myslíte –“

„Dost! Nechte toho, všichni!“ vykřikla Julia a vstala.

Celá se třásla, svírala ruce v pěst a byla bílá jako stěna. „Už toho bylo dost. Mami, jak můžeš být tak pokrytecká?

Nedivím se, že Con běsnil. Věřil ti ty tvoje žvásty a doplatila jsem na to i já.“ Několikrát se zhluboka nadechla a vyrovnanějším hlasem pokračovala: „Celé roky jsem se nenáviděla, protože jsem nezapadala do tvých představ o ideálním dítěti. Doufala jsem, že když budu třeba jen o trošičku lepší, začneš mě mít ráda. Byla to jedna velká lež, ta hra na dokonalou rodinu byla klam. Zničila jsi mi život a zničila bys ho i Mattymu, kdybys mohla.“

„Julie, neříkej takové věci,“ napomenul ji sir Gerald sklíčeně. „Nemáš právo zneuctívat Mattyho památku.“

„O Mattyho památce laskavě nemluv. Já jsem se kvůli jeho smrti trápila nejvíc. Já brečela pro malého kluka, který někdy býval drzý, jindy bezbranný a někdy musel spát s

rozsvíceným světlem, protože se bál svých snů. Ztratili jste pouze to, co jste v něm chtěli vidět.“ Julia se podívala na Plummy. Seděla na kraji křesla, záda rovná jako pravítko.

„Nezlob se, Plummy, tohle není vůči tobě fér. I ty jsi ho měla ráda. Měla jsi ráda nás oba, a upřímně.

A Tommy… Tehdy mi bylo hodně zle, ale pamatuju si, že k nám chodil. Konečně můžu pojmenovat to, co jsem tehdy cítila. Sedával u mě, snažil se mě utěšit, ale v podstatě hledal útěchu sám. Utěšit jsi ho mohla jedině ty, mami.

Jenže tys s ním odmítala mluvit, měla jsi příliš práce s tím, abys svému žalu dodala tu správnou dramatičnost. Zasloužil si od tebe víc.“

Caroline bleskově došla k Julii. Zvedla ruku a dala dceři facku. „Neopovažuj se mluvit se mnou tímhle tónem! Nic nevíš, tímhle směšným představením se jedině zesměšníš.

Děláš z nás hlupáky. Takovéhle chování ve svém domě nestrpím.“

Julia ustála situaci, jak nejlépe mohla. Oči se jí sice zalily slzami, ale neřekla ani slovo, dokonce ani nezdvihla ruku, aby se dotkla bolavé tváře.

Plummy zamířila k Julii a konejšivě ji objala kolem ramen. „Možná byl nejvyšší čas, aby někdo rozbouřil zdánlivě klidnou hladinu, Caro,“ ozvala se. „Kdo ví, čeho všeho jsme se mohli vyvarovat, kdyby k téhle scéně došlo už dávno.“

Caroline ustoupila. „Julie, jen jsem tě chtěla chránit.

Tebe také, Geralde,“ dodala a otočila se k manželovi.

Julia unaveně hlesla: „Ne, mami, chránila jsi pouze sebe, od samého začátku.“

„Žilo se nám dobře,“ bránila se Caroline. „Proč bychom najednou měli něco měnit?“

„Na takovéhle řeči je pozdě,“ namítla Julia. Kincaid v jejím tónu nečekaně zaslechl soucit. „Copak to nechápeš?“

Caroline se podívala na manžela. Vztáhla k němu ruku v němé prosbě o pomoc. „Geralde –“

Odvrátil pohled.

V obývacím pokoji se rozhostilo ticho. Poryv větru vmetl na okenní tabulky déšť. Oheň se v odpověď rozhořel o poznání víc. Kincaid a Gemma se setkali pohledem. Sotva nápadně na ni pokývl. Šla k němu. Podíval se na Caroline.

„Paní Stoweová, je mi líto, ale budete muset jet s námi do High Wycombe a učinit formální prohlášení. Sire Geralde, pokud chcete, můžete jet svým autem a počkat na manželku.“

Julia pohlédla na rodiče. K jakému závěru dospěje? ptal se Kincaid sám sebe, když rodiče po tolika letech odhalili své ryze lidské stránky a především slabosti?

Julia se dotkla tváře. Přešla ke Geraldovi a položila mu ruku na předloktí. „Tati, počkám na tebe tady, ano?“

oznámila mu, otočila se a vyšla na chodbu. Matce nevěnovala jediný pohled.

Zavolali do High Wycombe a požádali kolegy o výslechovou místnost. Kincaid se omluvil a odešel z obývacího pokoje. Vyběhl schody. V posledním patře sotva popadal dech. Lýtka ho příjemně bolela. Zlehka zaklepal na dveře Juliina ateliéru a vstoupil.

Stála uprostřed místnosti, v rukou držela krabici a rozhlížela se kolem sebe. „Plummy po mně uklidila, věřil bys tomu?“ prohodila, když si všimla, kdo přišel.

Ateliér opravdu vypadal neobvykle uklizeně, ale také bez života. Chybějící Juliiny věci připravily místnost o typické kouzlo.

„Vlastně tu nic nepotřebuju. Stejně jsem se jen přišla rozloučit.“ Zvedla bradu, aby mu dala najevo, že mluví o ateliéru. Na tváři se jí rýsoval obtisk matčiny dlaně. „Nikdy se sem nevrátím, rozhodně ne jako dřív. Bylo to mé dětské útočiště.“

„Ano,“ přitakal Kincaid. Věřil, že se Julia posune dál, bude žít vlastní život. „Zvládneš to.“

„Určitě.“ Podívali se na sebe. Kincaid pochopil, že se už nikdy nesetkají, protože jejich sblížení posloužilo svému účelu, a ten byl pryč. I on se v životě posune dál. Možná by se měl poučit od Gemmy. Také prožila krutou ztrátu, ale dokázala ji překonat sobě vlastní praktičností, kterou na ní tolik obdivoval.

Julia se po nedlouhém tichu zeptala: „Co bude s matkou?“

„Nevím. Záleží na tom, co zjistí kolegové ze soudního oddělení. I kdyby objevili něco konkrétního, obávám se, že nedocílíme víc než obvinění z neúmyslného zabití.“

Přikývla.

Déšť tvrdošíjně bubnoval na střechu. Vítr cloumal okenními tabulkami, jako by chtěl stůj co stůj proniknout dovnitř. „Mrzí mě to, Julie.“

„Nemusí. Dělal jsi svoji práci. Nemohl jsi porušit své zásady, jen abys ochránil mě a moji rodinu. Porušených zásad jsme si v tomhle domě užili víc než dost,“ pronesla s povzdechem. „Mrzí tě i to, co se stalo mezi námi?“

prohodila s náznakem úsměvu.

Mrzelo ho to? Celých deset let držel své emoce na uzdě, až málem zapomněl, jaké to je, když k sobě pustí jiného člověka. Julia probořila pomyslnou bariéru a přiměla ho, aby pohlédl do tváře svému osamění. Pohled, který se mu naskytl, ho vyděsil. Jakmile však překonal počáteční strach, zažil nový a neočekávaný pocit svobody.

Usmál se na ni. „Ne.“

Kapitola 16

„Měli jsme jet midgetem,“ pronesl Kincaid nedůtklivě, když Gemma zaparkovala escorta před jeho domem v Carlington Road.

„Oba dobře víme, že do tohohle zpropadeného krámu za deště teče,“ ohradila se a upřeně se na něj zadívala. Cítila se hrozně, byla mokrá jako myš. Kincaid na tom nebyl o moc lépe. Po čele mu z mokrých vlasů stekl pramínek vody.

Hřbetem ruky si otřel čelo a náhle se rozesmál. „Jen se na nás podívej. Jak můžeš být tak tvrdohlavá?“

Po nekonečném výslechu v High Wycombe se vydali zpátky do Londýna, ale na silnici M40, ještě před severním okruhem píchli. Gemma zastavila u krajnice a neochotně se vydala vstříc dešti. Při výměně pneumatiky radikálně odmítla jeho pomoc. A tak stál v dešti, Gemma dělala, co mohla, on se s ní hádal, a nakonec byli oba promočení na kůži.

„Už je pozdě, pro Tobyho dojedu ráno,“ prohodila.

„Víš co? Pojď nahoru, půjčím ti něco suchého na převlečení, nebo z toho dostaneš zápal plic. A taky se najíš.

Prosím,“ dodal důrazně.

Gemma mlčela. „Dobře,“ hlesla po chvíli. Nemohla se zbavit špatné nálady, naopak do ní zabředávala stále víc.

Netušila, jak prolomit ten začarovaný kruh.

Vystoupili a spěchali k domu. S deštníkem se neobtěžovali, beztak nemohli být mokří ještě víc.

Když vešli do jeho bytu, Kincaid zamířil rovnou do kuchyně. Na koberci za sebou zanechával mokré stopy. Z

lednice vyndal načatou láhev bílého vína, odzátkoval ji a nalil víno do dvou skleniček. Jednu jí podal a řekl: „Začneme tímhle. Zahřeje nás zevnitř. Nezlob se, ale nic silnějšího nemám. Než to vypiješ, přinesu něco na převlečení.“

Nechal ji stát v obývacím pokoji se skleničkou v ruce.

Gemma byla příliš mokrá, aby se posadila, a příliš unavená, aby dokázala popsat, co cítí. Zlobí se na něj kvůli Julii?

Pochopila, že je spojuje intimní pouto, vzájemné porozumění, z něhož byla vyčleněná. Intenzita vlastní reakce ji překvapovala.

Ochutnala víno a vzápětí vypila půl skleničky naráz.

Víno bylo zprvu studené, ale záhy ji začalo hřát v břiše.

Anebo se zlobí na Caroline Stoweovou za to, že ji lapila na udičku?

Nejspíš ji zmohlo všechno dohromady.

Sid ležel na svém místečku na pohovce. Vstal, protáhl se a přišel k ní. Jeho štíhlé tělíčko se jí začalo třít o kotníky, hlavou jí strkal do nohou. Shýbla se a podrbala ho pod bradou. Krk se mu pod jejími doteky začal chvět. „Ahoj, Side, ty se máš nejlíp, viď? Jsi v teple a suchu.“

Rozhlédla se po již známé místnosti. Líbilo se jí tady.

Kincaid předtím rozsvítil lampy. Jejich světlo tvořilo tlumené ostrůvky a osvětlovalo jeho sbírku plakátů s motivem londýnské městské dopravy. Na konferenčním stolku se kupily knížky a nechyběl na něm ani prázdný hrnek. Na pohovce ležela schumlaná deka. Gemmu píchlo u srdce. Moc by se potřebovala cítit v bezpečí. U Kincaida by se jí to podařilo.

„Se spodním prádlem ti moc nepomůžu,“ ozval se Kincaid. Přicházel z ložnice a nesl hromádku složeného oblečení s nadýchanou osuškou navrchu. „Budeš si muset nějak poradit.“ Odložil džíny a mikinu na pohovku a přehodil jí osušku kolem ramen. „Aha, ještě ponožky. Na ty jsem zapomněl.“

Gemma si cípem osušky otřela tvář. Začala zápasit s gumičkou ve vlasech. Nešlo to. Měla prokřehlé prsty.

Přemáhalo ji zoufalství, opouštěla ji síla. Cítila, že se jí do očí hrnou slzy.

„Ukaž, pomůžu ti,“ nabídl se. Otočil ji zády k sobě a zručně jí vymotal zapletenou gumičku. Prsty jí pročísl vlasy.

„Vidíš, a je to.“ Opět ji otočil, čelem k sobě. Začal jí

osuškou drbat vlasy. Předtím asi dělal totéž sobě, protože mu krátké vlasy trčely na všechny strany. Voněl teplem a vlhkem.

Jeho těžká ruka dotýkající se její hlavy zbořila zbývající chatrné obrany. Cítila, že se jí podlamují kolena, jako by už nemohla udržet její váhu. Zavřela oči. Zamotala se jí hlava.

Vypila jsem moc vína, prolétlo jí myslí. Zvedla ruku a položila ji na jeho. Při dotyku s ním jí projel elektrický proud. Hlava se jí točila dál.

Přestal jí sušit vlasy a s obavami se na ni zadíval.

„Promiň,“ zašeptal. „Nenechal jsem se moc unést?“

Sebrala sílu a zavrtěla hlavou. Nechal osušku sklouznout na její ramena a začal jí masírovat krk a týl. Před vnitřním zrakem se jí zjevil Rob, tak krásně se o ni nikdy nestaral. Vlastně nikdo. Nepočítala s tím, že něha dokáže být silná jako zemská přitažlivost.

Tlak v týlu přiměl její oslabené tělo ke krůčku vpřed.

Přitiskla se k němu. Studené, mokré oblečení se jí přilepilo na tělo. Málem vyjekla. Zvedla hlavu, automaticky ho objala kolem krku a přitáhla si ho blíž, aby ho mohla políbit.

Gemma se mátožně nadzdvihla na lokti a podívala se na něj. Uvědomila si, že ho ještě nikdy neviděla spát. S

uvolněným výrazem vypadal mladší a citlivější; dlouhé tmavé řasy mu vrhaly stíny na tváře. Zamrkal, jako by se mu něco zdálo. Koutky úst se mu zdvihly v náznaku úsměvu.

Natáhla ruku, aby mu odhrnula rozcuchané vlasy z čela.

Ztuhla. Teprve ten drobný projev intimity jí připomněl, co udělala.

Stáhla ruku, jako by se lekla. Panebože, na co myslela?

Co to do ní vjelo? Copak se s ním může ráno potkat v práci a tvářit se jakoby nic? „Ano, šéfe. Ne, šéfe.“ Nesmysl.

Srdce se jí rozbušilo. Opatrně vylezla z postele. V

ložnici leželo na zemi mokré oblečení. Posbírala to své.

Měla oči plné slz. Zaklela. Ty náno pitomá, vynadala si.

Nikdy nebrečela, ani po Robově odchodu. Zachvěla se.

Oblékla si vlhké kalhotky a přes hlavu přetáhla promočený svetr.

Udělala přesně to, co nikdy nechtěla udělat. Slíbila si to.

Dře jako mezek, aby se vypracovala; chce, aby ji kolegové považovali za rovnocennou bytost, a nakonec se vyspí s nadřízeným. Zvedla nohu a začala si oblékat sukni.

Zavrávorala.

Co bude dělat? Požádá o přeložení na jiné oddělení?

Všichni by se hned dovtípili proč. To radši dá výpověď a nechá je, ať si lámou hlavu nad příčinou. Neměla by se vzdát své funkce? Ne, přece se nezpronevěří svým snům.

Nedopustí, aby se hodiny dřiny rozpadly na prach. Jak by to zvládla? Kolegové by ji podrželi, určitě by vymyslela rozumnou výmluvu, její práce je pro rozvedenou matku příliš náročná, chce trávit víc času se synem. Jenže ona by věděla, že selhala na celé čáře.

Kincaid se zavrtěl a otočil se. Zvedl ruku a položil ji na peřinu. Upřeně se na něj zadívala. Snažila si vštípit do paměti křivku jeho ramena i klenbu tváře. Srdce se jí rozbušilo touhou. Raději se odvrátila, protože ji děsila vlastní slabost.

V obýváku vklouzla bosky do bot, popadla kabát a tašku. Džíny a svetr, které jí připravil na převlečení, ležely netknuté na pohovce. Osuška spadla večer na podlahu a zůstala tam. Zvedla ji a přitiskla si ji na tvář. Měla pocit, že voní po pěně na holení. S přehnanou pečlivostí ji složila a položila vedle oblečení. Potichu odešla.

Zastavila se před vchodovými dveřmi. Bez ustání pršelo, déšť byl neúnavný. Několik vteřin nehybně stála a pozorovala proudy vody. Nejradši by se vrátila, vyběhla schody, svlékla se a vlezla do postele ke spícímu Kincaidovi.

Opřela se do dveří, pomalu vyšla ven, přešla silnici. Ani se nesnažila chránit. Matný obrys escorta působil uklidňujícím dojmem. Mátožně zašmátrala po kličce dveří, otevřela je a sesula se za volant. Dlaněmi si otřela mokrou tvář a nastartovala.

Rádio se okamžitě probudilo k životu. Nevypnula ho, ale zasunula kazetu do přehrávače. Záhy se autem nesl hlas Caroline Stoweové. Violetta zpívala svou poslední árii.

Žadonila o život, prosila o lásku a sílu, doprovázející silnou mysl.

Gemma položila hlavu na volant a rozplakala se.

Našla papírové kapesníky, utřela si obličej, zařadila jedničku a po doznění posledních tónů vnímala jen hlučné bubnování deště do střechy.

Kincaid zaslechl tiché zaklapnutí dveří. Chtěl se probudit, ale spánek se odmítal vzdálit, lákal ho do svých osidel. Připadal si jako hadrová panenka, nedokázal se pohnout, ani víčka se nechtěla otevřít. Přemohl se a alespoň vsunul ruku pod přikrývku. Uvědomil si, že vedle něj nikdo neleží, postel byla prázdná, přikrývka studená. Zamrkal.

Gemma. Asi šla na záchod, ženy pořád chodí na záchod anebo se šla do kuchyně napít.

Usmál se vlastní hlouposti. To, co chtěl a potřeboval, měl celou dobu přímo pod nosem, ale byl jako slepý a neviděl to. Konečně měl pocit, že začal znovu žít.

Představoval si, jak jim spolu bude. Půjdou do práce, pak domů a on na konci dne nalezne útočiště po jejím boku, přivoní k jejím měděným vlasům a bude mu krásně.

Protáhl se a čekal, až se Gemma vrátí, aby ji mohl obejmout. Déšť neúnavně tloukl do oken. Kincaid si představoval kontrast studeného deště a tepla v posteli.

Spokojeně povzdychl a znovu usnul.