Text © Dominik Dán 2010 Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2010

ISBN 978-80-556-0136-6

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu niekomu zdať akési povedomé..

Qui gladio ferit, gladio perit.

Kto mečom bojuje, mečom aj hynie.

(Nový zákon, Evanjelium podľa Matúša, 26,52)

Venujem Václavovi Kinclovi

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem MUDr. Ivete Čiernej, Mgr. Martine Móricovej, Monike Mészárošovej, MUDr. Denisovi Valentovi, MUDr. Michalovi Ondrkalovi a MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc.

Zvláštne poďakovanie patrí Ing. Vladimírovi Kajabovi.

1

AUGUST 2002

Obchodné rokovanie sa skončilo. Traja muži rozvalení v pohodlných kreslách boli spokojní. Konečne sa dohodli a to znamenalo, že zarobia.

Peniaze. To bolo to jediné, prečo sa dnes zišli. Žiadna zdvorilostná návšteva, žiadne kamarátske posedenie, žiadne pozvanie na golf alebo poľovačku. Úsmevy na ich tvárach nevyvolala radosť, že sa opäť vidia. Až tak dobre sa nepoznali, vlastne sa videli len druhý raz. Ich úsmevy, to bola iba žiara zlatých mincí, čistý mamon, žiadne zbytočné city.

Bolo to profesionálne stretnutie dvoch obchodníkov a jedného právneho zástupcu, ktorého si priviedol hosť.

City sa k obchodníkom nehodia, k právnym zástupcom už vôbec nie, no napriek tomu sa teraz všetci traja usmievali a hrali sa na priateľov.

Muž v čiernych nohaviciach, čiernom roláku a čiernom saku vstal, priniesol fľašu koňaku, bez opýtania postavil pred každého napoleonku a nalial. Obsluhoval, hoci bol najstarší. Obsluhoval, lebo tu bol doma. Bola to jeho firma, čo celé to svinstvo vymyslela.

Hosť sa od neho líšil nielen oblečením, ale aj správaním. Sedel nepohnuto, strnulo vzpriamený ako kráľ na tróne. Rád dával najavo, že je kráľ, a od svojich poddaných vyžadoval, aby sa k nemu podľa toho správali. Mal nekrčivý oblek šitý na mieru z látky takej čiernej, až sa občas zaleskla do modra. Kravata so zlatou sponou s ním perfektne ladila a on si mohol bez ostychu prehodiť nohu cez nohu, lebo čierne lakovky sa leskli ako korunovačné klenoty. Na prvý pohľad pôsobil ako mimoriadne seriózny obchodný partner a jeho husté čierne vlasy pretkané šedinami mu dávali mimoriadne atraktívny vzhľad. Mal sotva štyridsať, takže k tým šedinám mu asi dopomohol šikovný kaderník, ale na celkovom dojme mu to neuberalo. Ak v tom aj mal prsty kaderník, odviedol perfektnú prácu.

Hosť sa namiesto poďakovania usmial, skontroloval si precízne upravené nechty, a až keď sa muž v roláku znova posadil a ukázal na stôl, vzal si pohár a zdvihol ho do výšky očí.

„Páni...“ muž v roláku si významne premeral návštevu a z pozície hostiteľa sa rozhodol predniesť krátky prípitok. „Na naše úspechy! Pevne verím, že dnes sme položili základy našej dlhodobej a úspešnej spolupráce.“

Napili sa.

Právny zástupca hosťa zaklonil hlavu a vypil všetko na dúšok.

Domáci si odpil, pomaly prehltol a labužnícky pokýval hlavou.

Muž s melírom zovrel napoleonku v dlaniach a chvíľu ju zohrieval. Rozkrútil pohár a pozoroval, ako sa jantárová tekutina zachytáva na stenách a bezmocne steká dolu. Veľmi jemne a opatrne, akoby s obavami, privoňal a privrel oči. Poskočilo mu obočie. Otvoril oči, napil sa, chvíľu podržal dúšok v ústach a potom nesmelo prehltol. Opäť mu poskočilo obočie.

„Rémy?“ skúsil hádať.

„Ménard,“ utrúsil domáci iba tak, akoby Ménard bola tá najsamozrejmejšia vec v každej domácnosti.

„Ach, áno,“ hosť ešte raz privoňal a prikývol.

„Kategória Ancestrale. Štyridsaťpäťpercentná koncentrácia, vek päťdesiat rokov. Je to cítiť na výraznej chuti po dreve, hovoria tomu rancio.“

„Limousinský dub.“

„Som rád, že spoznávam znalca.“

„Iba konzumenta. Som náročný, ale iba konzument... aj keď čo-to som už o koňakoch čítal.“

„Oblasť Grande Champagne. Rodinná tradícia výrobcov siaha do polovice sedemnásteho storočia,“ pokračoval domáci vo vychvaľovaní.

„Úchvatné! Máte kontakt?“

„Bohužiaľ nie. Je to dar. Aj ja by som chcel patriť k vyvoleným, ale bohužiaľ.“

„Škoda. Veľká škoda. Naozaj unikátne! Lahodné!“ rozplýval sa hosť.

Muž v čiernom roláku dolial, pohodlne sa oprel a s povýšeneckým úsmevom triumfátora si vychutnával úspech. Pred druhým napitím si aj on podľa vzoru hosťa zohrial pohár v dlaniach a opatrne privoňal.

„Cigaru?“ spýtal sa s nosom zastrčeným v pohári.

„Nie. Napriek tomu, že sa to môže, mne kombinácia tých dvoch chutí nevyhovuje. Ostanem iba pri jednej.“

„V poriadku,“ pokračoval hostiteľ a s ohľadom na chute návštevníka si nezapálil ani on. „Teraz, keď sme skončili s oficiálnou časťou, chcel by som sa niečo spýtať, pán Capello. Niečo osobné, samozrejme, ak vám to nebude prekážať.“

„Nie, len smelo,“ zašomral hosť a nedal sa vyrušiť vo vychutnávaní lahodného moku.

„Mário Capello z Milána... Ako je možné, že Talian rozpráva tak perfektne po našom?“

Hosť sa usmial a prestal sa hrať s pohárikom.

„V Miláne bývam od revolúcie, slabých dvanásť rokov, a aj to nie stále. Narodil som sa a vyrastal som tu v Našom Meste. Aj som tu vyštudoval ekonómiu a začal pracovať v Omnii. Prekvapení? To máte tak... Otec bol taliansky komunista. Keď vyhral vojnu a prehral voľby, zbalil sa aj s tromi súdruhmi, s ktorými partizánčil v Bolzanských vrchoch, a vybrali sa budovať komunizmus do Ruska. Mladí idealisti, po vojne ich bola plná Európa, a nielen východná. Keď dvoch z ich partie zavreli za špionáž, utiekol aj s tým posledným na západ. Zhodou okolností na západe bolo vtedy Československo. Tu sa usadil, oženil, splodil ma aj zomrel. Spolu s mamou ležia v Slávičom údolí.“

„Neuveriteľné. Znie to ako námet na dobrodružný román,“ pokrútil hlavou hostiteľ.

„Nepodarený román. Tých dvoch v Rusku odviezli na Sibír, už sa nikdy nestretli, a otec tu mal po šesťdesiatom ôsmom peklo, lebo ako každý slušný komunista bol za socializmus s ľudskou tvárou, takže prišiel o poriadnu prácu a šupli ho do Nováckych baní. Musel sa tam presťahovať aj s mamou. Ja som ostal u strýka, maminho brata. Ťažký komanč z úvé, ale normalizovaný a správne orientovaný, takže si žil. Iba vďaka nemu som mohol vyštudovať vysokú a prežiť bez opletačiek so Štátnou bezpečnosťou.“

„Veď hovorím, čistý námet na film.“

„Čo film, horor, ale s dobrým koncom. Už začiatkom deväťdesiateho som vycestoval za otcovou rodinou do Milána. V deväťdesiatom štvrtom a piatom mi dovolili reštituovať a priznali mi vilu aj pozemky, takže som sa tak trochu aj vrátil sem k vám... pardon, sem k nám. Odvtedy pendlujem medzi Milánom, Bolzanom a Slavínom.“

„Povedali ste, že sú pochovaní v Slávičom údolí,“ začudoval sa domáci.

„Pod Slavínom som reštituoval vilu a kúsok zeme, majetok po mame. Zrenovoval som si ju a teraz je už celkom obývateľná, ale nebolo to ľahké, nemyslite si, urobiť zo škôlky slušne obývateľné miesto dá zabrať. Je to výhoda... myslím vlastné bývanie. Nemusím strácať čas v hoteloch a hádať sa s recepčnými, či tá včerajšia blondínka v mojej izbe bola neter a tá dnešná je sesternica, alebo tá včera bola sesternica a táto dnešná je neter... Chápeme sa, nie?“

Domáci sa schuti zasmial. Aj zo slušnosti.

„Samozrejme! Takže ste často na cestách.“

„Stále. Biznis.“

„Jasné, biznis, poznám to. Mňa tento štýl života stál manželstvo. Táto druhá je prispôsobivejšia, stačia jej prachy, na ostatné si nároky nerobí a to mi vyhovuje. Mám rád slobodu, ak mi rozumiete.“

„Samozrejme, sme na tom podobne, iba s tým rozdielom, že ja som sa pre istotu neoženil ani raz. Tušil som, ako by to dopadlo. Možno neskôr, keď sa natrvalo usadím, uvidím...“

Chvíľu iba tak vychutnávali koňákovu atmosféru.

„Ste povedali, že táto druhá je prispôsobivejšia... teda bola aj prvá?“ spýtal sa asi iba zo zdvorilosti hosť.

„Bola, ale prekážal jej... ako by som to,“ hostiteľ zaváhal, ale potom našiel vhodný výraz, „môj žoviálny vzťah k spoločnosti.“

„K ženskej spoločnosti,“ doplnil dosť netaktne hosť a obaja sa zasmiali.

„Asi tak, ale nespomínam na to obdobie v zlom. Dohodli sme sa na celkom rozumnom vyrovnaní a koniec koncov mám z toho vzťahu tú najkrajšiu spomienku, akú otec vôbec môže mať. Alžbetku. Dcéra, má osemnásť a je to môj poklad.“

„Ja dcéru nemám, ale dokážem vás pochopiť. Aj ja považujem rodinu za to najdôležitejšie, čo človek v živote môže dosiahnuť. Držím vám palce, aby ste si ju udržali v zdraví a pohode na dlhé časy.“

„S uspokojením konštatujem, že čím viac sa spoznávame, tým nachádzam viac a viac spoločného. Poľovačka?“ spýtal sa domáci.

„Samozrejme, najradšej mám vysokú, ale vyžadujem aspoň stoosemdesiat centimetrov a blond hrivu.“

Domáci sa znova zasmial, tentoraz naozaj.

„Akoby ste mi z duše hovorili. Zopár kusov si chovám na extra príležitosti, ak by bol záujem, stačí povedať.“

„To znie naozaj lákavo,“ zaváhal hosť, „ale musím odmietnuť. Nerád, ale musím. Dnes večer sa vraciam do Milána, ale nabudúce dám vedieť, pár dní oddychu s blond hrivou by som si naozaj doprial. Vlastne... keď túto spoločnú akciu dotiahneme do úspešného konca, ostanem aj dlhšie a potom, samozrejme, na revanš, vás pozvem ja k sebe, pán Gróf.“

„Už sa teším, v Miláne som ešte nebol.“

„Mal som na mysli Bolzano.“

„Prepáčte, nerozumiem, myslel som si, že ste z Milána.“

„Iste, v Bolzanskych vrchoch mám takú...“ hosť zaváhal, pohral sa s pohárikom a usmial sa, „chatku, dalo by sa povedať skromný príbytok pre pocestných, a kus lesa... ehm, pušku si nosiť nemusíte, mám ich dosť pre celú rotu. Kúsok odtiaľ sú Bergamské Alpy alebo na druhej strane Dolomity, všade máme priateľov, stačí si vybrať.“

„No to je fantastické! Už teraz som si istý, že našu akciu dovedieme do úspešného konca, pán Capello.“

„Ten Gróf,“ hosť sa opäť usmial do napoleonky a zaváhal, „chcel som sa opýtať... to nie je vaše pravé meno, však nie?“ Medzi rečou opatrne privoniaval a nevedel sa nabažiť jemnej vône dubovej kôry.

„Je to prezývka. Vďaka menu. Révay. Samozrejme, s tým slávnym rodom nemám nič spoločné, iba meno, ale ťahá sa to so mnou už od strednej školy. Čudovali by ste sa, ale veľa ľudí mi inak ani nepovie a ani netušia, že v skutočnosti sa volám úplne inak. S tým si však nemusíte zaťažovať hlavu, ak vám vyhovuje Gróf, tak Gróf.“

„V poriadku, dohodnuté, ja len aby som neurazil...“

„Nie, určite nie. Ako hovorím, už som si zvykol.“

„Dobre.“ Hosť dopil a odložil pohár. Hostiteľ sa nahol za fľašou, ale hosť ho gestom zastavil. „Ďakujem, nadnes by stačilo, naozaj sa ponáhľam a večer musím byť v Miláne. Bolo mi potešením. Doktor Serrano,“ právnik sa pri vyslovení svojho mena pozrel na chlebodarcu a zazubil sa, lebo z ich rozhovoru okrem svojho mena nerozumel ani slovo, „pripraví všetky zmluvy, ja zariadim preklad a o... apropo, ako dlho vám to ešte bude trvať?“

„Dnes je prvého augusta. Počítam, že ešte dva-tri týždne... V polovici augusta sme hotoví, prinajhoršom koncom.“

„Tak o dva-tri týždne to uzavrieme aj zmluvne a potom zrealizujeme ten lov na vysokú, ako sme sa dohodli.“

„Výborne!“ Hostiteľ si pleskol po stehne a zaváhal. „Ešte posledná otázočka... ehm, pán Mancini už s nami rokovať nebude?“

Skôr ako Capello odpovedal, skúmavo sa hostiteľovi zahľadel do očí. Hľadal v nich záblesk irónie, ale nenašiel nič, ten hlupák myslel svoju otázku naozaj vážne.

„Veď som povedal hneď na začiatku, že pán Mancini mi celú vec postúpil a všetkých aktivít sa vzdal v môj prospech, takže celú akciu budem financovať ja a odteraz budem s vami rokovať iba ja a môj právny zástupca doktor Serrano.“

Právnik sa znova pozrel na chlebodarcu a znova sa priblblo zazubil, lebo nerozumel ani slovo.

„Vyjadril som sa hádam jasne, nie?“

„Iste, ja len aby som sa vedel zariadiť. Pán Mancini nám totiž už poskytol isté... ehm, záruky.“

„Tých pár korún nebude žiadať späť, ak by o to išlo. Berte to ako zálohu priamo odo mňa. S ním je to už vybavené a viac sa oňho nemusíte starať.“

„Teraz je už všetko jasné.“

Muži vstali, popodávali si ruky a Gróf odprevadil kráľa až k autu, hoci takú poctu neprejavil zákazníkovi už roky, ak vôbec niekedy.

Šofér vystúpil z obrovského čierneho Mercedesu a podržal kráľovi dvere. Na Grófovo veľké sklamanie nemal livrej ani cylinder, iba obyčajný vypasovaný oblek a vojensky krátke vlasy. Druhý muž sediaci na sedadle spolujazdca vystúpil tiež a sledoval prechádzajúce autá. Grófovi sa na chvíľu zazdalo, že mu z ucha trčí stočený drôt a stráca sa kdesi za golierom. Keď šofér zatváral dvere, poobzeral sa po okolitých domoch, skontroloval okná a dvere, dlhý pohľad venoval mamičke s kočíkom na druhej strane ulice, fľochol na Grófa, kývol mu hlavou na pozdrav a nasadol.

Capello vydal pár úsečných pokynov, auto sa pohlo a Gróf zamával svojmu budúcemu najlepšiemu priateľovi na rozlúčku. Chvíľu zápasil s nutkaním priložiť si na ústa dlaň a poslať mu vzdušný bozk, ale až takí dobrí priatelia ešte neboli.

2

„Vstaň, vstávaj, počuješ... Mira, zobuď sa!“

Žena v priliehavom bordovom kostýme a v priliehavom veku podišla k nej a stiahla jej paplón z hlavy. Mira sa ani nepohla, tak ju chytila za plece a zalomcovala ňou.

„Krista... boha...“ Balíček schúleného ľudského mäsa sa pod paplónom začal brániť a zvíjať.

„Drž hubu a vstaň! Je jedna popoludní!“

„Preboha! Viete, kedy odišiel posledný?“ Mira sa začala vybaľovať z paplóna a nazlostené kopla nohou. „Ráno o pol šiestej! A to bol piaty alebo šiesty!“

„Piaty, nepreháňaj, a máš to kráľovský zaplatené, tak sa nemáš čo sťažovať! Za tie prachy by tu Ukrajinky alebo Rusky ešte aj umývali dlážku a robili vám raňajky. Alebo sa ti robota u nás už zunovala a chceš to znova skúsiť na ulici?“

„Nie... dobre... už idem.“

„Tak ma nevytáčaj, načo je to dobré, stále dokola to isté, keď dobre vieme, že to aj tak dopadne ako včera.“

Mira sa vyplazila z postele, odtackala sa do rohu k zrkadlu, našuchorila si vlasy a z plných pľúc zívla. Vrátila sa a sadla si späť na posteľ.

„A ako predvčerom a ako vždy predtým,“ pokračovala pani Klára.

„Pani Klára, čo ste taká nasratá hneď zrána?“ spýtala sa Mira a dala si dosť záležať, aby to znelo provokačne. „Je jedna popoludní...“

„Veď hovorím.“

„... a ak si si nevšimla, ani ja v noci nespím a dnes zarezávám už od desiatej.“

„Viem... sorry...“

Pani Klára karhavo pokrútila hlavou.

„Vy si to, dievčence, asi neuvedomujete, ale robiť vám predáčku je niekedy o hubu. Nemysli si, Mira, keď som mala tvoje roky a kilá, aj ja som si svoje odjazdila, toto tu nemám zadarmo, Tony dobre vie, prečo a za čo ma tu drží. Viem o tomto remesle všetko, pretože som všetko zažila na vlastnej koži, a mala som to oveľa ťažšie než vy. Keď som sem prišla, nevedela som ani ceknúť po taliansky a anglicky som lámala niečo medzi yes a twenty five dollars, mister. Všetko som sa musela naučiť a nebolo to vždy jednoduché! Vy máte strechu nad hlavou, teplú posteľ a s rečami si starosti robiť nemusíte, som tu ja a všetko za vás vybavím a zariadim. Aspoň za to by ste...“

„Áále, pani Klára, zase prednáška?“

„Zase! Mohli by ste mať kúsok uznania!“

„Veď my to vieme, tak načo stále dokola? Všetky, čo sme tu zo Slovenska,“ Mira sa zamyslela, „a aj Češky, všetky si vás vážime, veď to dobre viete. Sme jedna krv, ako to nazývate, tak sa nebudeme ondieť. A nehnevajte sa, to ja len tak... aby hneď zrána reč nestála. A aj to, že ste mi pomohli z ulice sem... máte to u mňa, veď viete. Sú už raňajky?“

Pani Klára sa vrátila k dverám a zabuchla ich.

„Mira, zapamätaj si: Paradiso je najlepší pánsky podnik v Miláne a to mi ver, že viem, čo je Miláno, a viem, čo je najlepšie. Otrepávam vám to o tie vaše našuchorené hlavy každý deň: nikde inde by ste toľko nezarobili. Aj ja mám na tom svoj podiel, si nemysli. Na každom cente, čo zarobíte!“

„Nemyslím... tedáá, myslím a viem.“

„Nebuď drzá! Len si spomeň, keď si robila učiteľku tam u nás... Vieš, aký je rozdiel medzi učiteľkou a tebou?“

„Učiteľka si nevrzne, ako je týždeň dlhý...“

„Aj to, ale hlavne učiteľka zarobí desať litrov za mesiac, ty to máš ani nie za týždeň!“

„Viem.“

Pani Klára si prisadla k Mire na kraj postele.

„Keď sme pri tom,“ Klára vrhla kradmý pohľad k dverám, akoby sa chcela uistiť, že sú naozaj zavreté a nikto nenačúva, „ty máš vysokú školu...“

„Štyri semestre, potom sa mi už nechcelo biedu trieť, ako by povedal Ežo Vlkolinský.“

„... to je v našej branži, akoby si mala štyri doktoráty, takže máš vysokú školu a dosť chochmesu na to, aby si sa vedela zorientovať. Eža nechaj na lazoch, sústreď sa na to, čo ti hovorím. Si tu skoro rok, už nie si začiatočníčka a čakala by som od teba viac pomoci a pochopenia. Zvlášť, keď sme obe z jedného mesta a osud nás spojil aj tu v tej diaľke. Vidíš sama, ako to s tými mladými vyzerá, sú to ešte decká, o svete vedia prd, takže je to na vás starších, aby ste mi pomohli... aby ste im pomohli. Chápeš? To včera s Natašou, to čo zas malo znamenať?“

Mira sa odtiahla a ponaprávala si krk.

„Je to krava, nahnali ju sem z tých vyjebaných ukrajinských stepí, odnaučili ju bučať, ale to je asi tak všetko, čo dokáže. V hlave to má vymetené a vy odo mňa chcete, aby som s ňou robila do dvojky. Tí angláni včera mali plné prkenice prachov a ona, namiesto aby sa snažila, iba mi zavádzala. Mohli sme zarobiť dvojnásobok, ale ona nie, že troch,naraz nie, stále vymýšľala, že ju niečo bolí...“

Klára ju chytila za ruku a stisla. Počkala, kým sa jej Mira prekvapene zahľadela do očí.

„A to je presne to, o čom hovorím, Mira! Nie ste tu konkurentky, každá z vás si príde na svoje, ste tu parťáčky, a keď si ju vychováš, aj ty prídeš k pekným prachom a oveľa ľahšie, než keby si to mala celé oddrieť. Rozmýšľaj trochu.“

„Ále...“ Mira mávla rukou a poškriabala sa v rozkroku.

„Nie ále, ale áno. To dievča má štrnásť, kde sa to malo naučiť? Má postavu bohyne a ide na dračku, tak sa zorientuj, prilep sa na ňu, vycvič si ju a o mesiac, keď pôjdete vo dvojke, tak si len budeš brnkať. Uvažuj, nikto z nás nie je z nezničiteľnej ocele, ani ty. Ja vám nemôžem konkurovať už dávno, ale sleduj, chytila som sa rozumu, zadul dobrý vietor do plachiet a pozri, kde som dnes! Aj ty máš pred sebou sľubnú kariéru, tak si to nepokaz. Máš na to, aj medzi nohami, aj pod vlasmi. Neriskuj. Ak by sa Tony dozvedel, že si mu vyfackala taký mladý a krehký tovar, mohla by si to obanovať a ani ja by som ti už nepomohla, kapišto?“

„Si.“

„To som rada. Takže sa nesprávaj ako krava a nenúť ma, aby sme tieto veci omieľali stále dokola. Už si mi to sľúbila a...“

„Povedala som sorry.“

„... a biješ ich jednu za druhou. Prestaň ich mlátit, lebo fakt sa to dozvie Tony.“

Pani Klára vstala, takisto podišla k zrkadlu v rohu, otočila sa z profilu, trochu stiahla brucho, ale znova ho povolila, uhladila si sukňu na bokoch a ponaprávala lem na saku.

„Tak do sprchy, potom na raňajky a priprav sa na šichtu, dnes začínaš v kabínke ty... za trest.“

3

Gróf počkal, kým mercedes zmizol z dohľadu, a až potom mu ovisli kútiky úst. Úsmev natešeného hostiteľa sa zmenil na úškľabok tvrdého podnikateľa. Stál a sledoval prázdnu ulicu. Premýšľal. Potom si uvedomil, že horúce augustové slnko mu praží na nekrytú hlavu, zvraštil obočie, dlaňou si zatienil oči a vrátil sa do kancelárie. Sadol si na miesto, kde popíjal koňak.

Sedel a civel na stenu pracovne.

Odrazu zdrapol prázdny pohár a z celej sily ho šmaril o stenu. Vázu na imitácii kozuba trafiť nechcel, ale aj tak spadla a s treskotom sa rozbila. Ani to ním nehlo, iba sedel a pre zmenu civel na prázdne miesto po váze.

„Kurva, toto nedopadne dobre,“ zašomral a napil sa priamo z fľaše.

Dvere sa nesmelo odchýlili a dnu nazrela sekretárka.

„Pán Gróf, niekto vystrelil? Počula som...“

„Prosím vás, vypadnite! Vlastne nie... Keď ste už tu... Je tu niekde Edo? Zožeňte mi Eda, ale rýchlo!“

Sekretárka bleskovo vycúvala a nehlučne za sebou zavrela. Prešla k stolu a sadla si. Počkala, kým muž v kresle zložil noviny, a ponad ich horný okraj sa im stretli pohľady.

„Zúri?“

„Uhm,“ prikývla sekretárka a vzdychla si. „A zháňa ťa. Rýchlo.“

Muž zodvihol noviny, posunul si preloženú nohu, aby zahnal mravčenie, a pokojne čítal ďalej. Sekretárka iba bezmocne pokrčila plecami a pokračovala v prepisovaní zmluvy, ktorej aj tak nerozumela.

Muž dočítal, odložil noviny na stolík, vstal a ponaťahoval sa. Bol vysoký a štíhly. Ľahkým hojdavým krokom športovca prešiel k veľkému zrkadlu a skontroloval si zovňajšok. Zastrčil si košeľu, čo mu pri naťahovaní vyliezla z nohavíc, uhladil si čierne nagélované vlasy, potom sa nahol bližšie a odškrabol si špinku spod oka. Obrátil sa k sekretárke a mlčky ostal stáť v pozore.

Sekretárka si ho premerala, tiež mlčky prikývla a až potom vykročil do jamy levovej. Na tvári mu zaihral nenápadný úsmev. Rád sa páčil, staral sa o seba a vedomie, že sa za ním ženy obzerajú, ho napĺňalo uspokojením.

Vošiel bez zaklopania. Gróf ukázal rukou na kreslo, kde pred chvíľou sedel taliansky podnikateľ, a Edo si pokojne prisadol. Sledoval Grófa skúmavým pohľadom, a keby sa mu objavila pena v kútikoch úst alebo podozrivý tik, bol odhodlaný zasiahnuť a zložiť ho. Obaja vedeli, že by to dokázal poľahky, bol od šéfa najmenej o dvadsať rokov mladší.

„Ako dlho už pre mňa pracuješ, Edo?“ začal podnikateľ.

Edo si ešte raz uhladil nagélované vlasy a prehodil si nohu cez nohu. Gróf mu závidel, keby on urobil taký prudký pohyb, nezaobišlo by sa to bez známeho zaprašťania zvápenatených kĺbov. Edo premýšľal a Gróf ho pozoroval. Podľa vzoru svojho zamestnávateľa aj on bol celý v čiernom. Čierna sa celkom samovoľne stala firemnou farbou, hoci pohrebné služby ako predmet činnosti v obchodnom registri ich firmy nefigurovali. Ale žiadny oficiálny výpis z obchodného registra fušovanie do iného remesla nezakazoval a Edo fušovať vedel, to bolo treba priznať, a bol v tom perfektný. Gróf mu velil a ovládal ho, ale zároveň sa ho aj bál. Už dvaja spoločníci sa pokúsili vraziť mu nôž do chrbta a dopadli veľmi zle, ale zvládol to. Ak sa raz rozhodne Edo, bude to horšie. Bol profík, nebezpečný profík, navyše mu to pálilo, a to je v ich branži vždy nebezpečná kombinácia.

„Od tej kauzy s pozemkami na Záhorí, koľko je to... sedem rokov? Má to nejakú súvislosť?“

„Aha, tak sedem. Ani nie, iba sa pýtam. A koľkokrát ťa za ten čas dobehli?“ Gróf cmukol perami a Edo stuhol, ale navonok nedal nič poznať. Ak šéf začína takto, asi sa niečo pokašľalo a je dosť možné, že to pokašľal priamo on, ale zatiaľ ani netušil čo.

„Edko... dáš si niečo?“

Edo sa nahol ku konferenčnému stolíku a s drzým záujmom si prezrel vinetu na fľaši. Gróf nelenil, vytrhol mu fľašu z rúk a odniesol ju do sekretára.

„Povedzme vodku?“

„Dám si jednu, šéfe.“

Gróf nalial do pohárika vodku, postavil ho pred Eda a svoju napoleonku s hnedou tekutinou si ohrieval v dlaniach.

„Si ešte môj zamestnanec?“ prekvapil Eda zdanlivo nezmyselnou otázkou.

„Ja... predpokladám, že áno,“ Edo nevychádzal z úžasu a ničomu nerozumel.

Štrngli si.

„A páči sa ti u mňa?“

„Páči.“

Gróf zodvihol pohár, skontroloval lom svetla a napil sa. Teraz mohol aj Edo.

„A chcel by si u mňa ostať?“

„Chcel... ale nechápem...“ Edo síce zaváhal, ale odpovedal stále sebavedomým, pevným hlasom.

„To som si už všimol. Nechápeš. Dosť ma to mrzí, pretože tebe sa to nestáva. U teba som zvyknutý na stopercentnú robotu. Na takú, akú nemôžem očakávať od nikoho z našich chlapcov.“

Edo si pošúchal oko. Nemal tušenia, o čo ide, ale rozhovor sa mu prestával páčiť čím ďalej, tým viac.

„Ale ja fakt neviem, o čo ide! Ak mi nepoviete...“

„Poviem. Poviem ti to otvorene a bez okolkov a poviem ti to preto, lebo pri tvojej inteligencii nepredpokladám, že by si sa pokúsil ma podraziť a spojil sa s nimi, takže akosi ani neviem prečo, ale ešte stále s tebou počítam a verím ti. Myslím si a dúfam, že...“ zaváhal a chvíľu hľadal slová, aby bol problém konečne jasný aj Edovi, „si ich iba podcenil a nechal sa dobehnúť a celé toto trápne divadielko s nastrčeným Talianom je iba veľké nedorozumenie. Dúfam, že iba nedorozumenie. Kvôli tebe dúfam, lebo inak... ale asi si sa iba nechal dobehnúť.“

„Vy si myslíte, že by som vás podrazil? To je dosť tuhé.“

„Nie, povedal som predsa, že nie. Myslím si, že si iba niečo podcenil.“

„Vieš, kto to bol?“

„Ten frajer v měďáku? Kto?“

„Ten frajer v měďáku s právnikom pri riti a s dvoma profíkmi na predných sedadlách.“

„Nie.“

„Čo nie?“

„Neviem, kto to bol.“

„Náš taliansky partner.“

„Blbosť! Manciniho poznám ako vlastné...“

„Manciniho náhradník!“

„Aký náhradník? Veď Mancini nemá náhradníka! Preveril som si ho, bol som v Miláne za našimi chalanmi. Sám ste ma predsa poslali za Romeom, neviete? Mancini je v pohode, nemá tu žiadne kontakty, nič si nedokáže preveriť, je pre nás ako stvorený, presne ako ste chceli. Takí nemajú náhradníka, načo? Okrem toho sa na tento kšeft triasol ako huspenina, tak načo by nám posielal náhradníka?“

„Neviem načo a neviem ani ako, ale odrazu je tu pán Capello a, čuduj sa svete, má všetky naše predbežné zmluvy, vystatuje sa stykmi po celom severnom Taliansku, je odtiaľto z Nášho Mesta, pozná jazyk a má tu kontakty a ide tvrdo po našich pozemkoch. Mancini je už z kola von, tento nový mu jednoducho vzal všetky naše predbežné zmluvy. Len tak, s úsmevom, bez problémov. Tak mi vysvetli, ako je to možné! Načo si bol dva týždne v Miláne? Čo si tam okrem vymetania bordelov robil?“

„Oťukol som Manciniho, potvrdil som vám informácie, čo ste už mali zistené, a získal som nové, napríklad o jeho jachte v Červenom mori. A v bordeli som bol iba raz... maximálne päťkrát, ale určite nie viac! Postupoval som presne podľa vašich pokynov. Viac sa nedalo, všetci tam žvatlajú po taliansky, hovno som im rozumel. Všetko prekladal Romeo.“

„V Miláne! Po taliansky! Zvláštne, však?“

Gróf neveriaco pokrútil hlavou. Rozčuľovať sa nemalo zmysel. Rútili sa do katastrofy a zastaviť sa to dalo iba s chladnou hlavou. Nesmel sa rozčúliť, lebo keď sa rozčúlil... škoda ďalších peňazí za nový interiér.

„V pohode, len pokoj,“ poradil sám sebe.

Chvíľu na seba iba ticho civeli. Edo stále nechápavo, ale už mu začínalo svitať. Ak sa do ich obchodov, presnejšie do takzvaných obchodov s pozemkami nainštaluje príliš silný partner, ktorý sa nedá iba tak opiť rožkom, fakt z toho môže byť katastrofa. Ale predtým to vždy vyšlo, tak ako je možné, že...

„Čo si už urobil na katastri?“ prerušil mu myšlienky Gróf.

„Všetko.“

„Postupne, pomaly...“

„Postupne... no, tých dvadsať hektárov na ľavej strane mi prepísala na jedného majiteľa...“

„Koľko tam bolo pôvodne majiteľov?“

„Štrnásť, ako som hovoril na začiatku.“

„Ani netušia, že sa s ich pozemkami hýbe, áno?“

„Netušia, to mám pozichrované na katastri. Slávka zatiaľ nikdy nesklamala.“

„Dostala dosť?“

„Dosť, je spokojná, a najmä skromná. Neskáče. Viete, ako to má doma, muža s takou diagnózou, a aj ten malý asi onedlho skončí v nemocnici, vraj je to dedičné...“

„Výborne! Nestrácaj ju z dohľadu, ani toho jej chrontavého manžela, je príliš dôležitá a nesmie cuknúť.“

„Necukne, je pod kontrolou. Takže ľavá strana je v pohode. Tých zvyšných dvadsať hektárov sme chceli prehnať cez pozemkový fond, akože výmena, lebo sú v tom aj Štátne lesy, ale čakali sme na ponuku, či Mancini...“

„Bože! Mancini! Na toho sa už vyser, prosím ťa!“ Gróf znova vybuchol, ale hneď sa upokojil. „Uvažujme. Zmenil sa nám súper, tento nám to tak ľahko nezožerie, takže máme dve možnosti. Buď zlegalizujeme tých prvých dvadsať...“

„Šéfe, je tam štrnásť pôvodných vlastníkov a už aj nejaké dedičské ťahanice, bude mi trvať rok, možno...“

„... hektárov za dva týždne...“

„To je vylúčené! Za dva týždne ani nezistím ich mená a kde presne bývajú!“

„... alebo druhá možnosť, že odrbeme profíka a ten nám pôjde po krku do konca života.“

Edo cmukol perami a čakal. Gróf ho posúril.

„No tak si vyber.“

„Zlegalizovať sa to nedá, štrnásť ľudí a ich dedičov sme nikdy nehľadali, okrem toho ani sme to nikdy takto nerobili.“

„A ja zase nechcem, aby mi stádo talianskych hrdlorezov otravovalo život pre zasratých štyridsať melónov! To sa na to môžem zvysoka!“

Edo znova cmukol.

„Tak čo budeme robiť, šéfe?“

Gróf vstal, podišiel k sekretáru a znova si nalial. Vodku už Edovi neponúkol.

„To som práve chcel počuť od teba, ty mudrlant!“

„Ja by som to nedramatizoval.“

„To je síce pekné, ale ako rada je mi to na dve veci. Takže pôjdeme na to inak. Skombinujeme to. Z tých možností, čo máme. Už som do toho investoval príliš veľa, aby som takýto mastný kšeft nechal iba tak spľasnúť. Capello nám zatiaľ verí. Aspoň sa tak tvári. Nedáme mu teda príležitosť, aby svoj názor zmenil. Použijeme toho tvojho takzvaného jedného majiteľa, ako sa volá?“

„Inžinier Richter. Roman Richter.“

„Fakt je inžinier? Prečo je potom bezdomovec?“

„To je taká nešťastná kreatúra. Vyštudoval hnojárinu v Nitre a normálne tam aj fungoval, potom ho okašlala žena, obtiahla ho o byt a už sa to s ním viezlo. Deti nemá, zložil sa a po prepustení z psychiatrie mu nenapadlo nič rozumnejšie, ako prísť sem a žobrať na hlavnej stanici. Natrafil naňho Zdeno, ako vždy. Ten chlap má nenormálny nos na takéto kreatúry. Ukecal ho a previezol starému Vincentovi hore do vinohradov nad Račou a tam mu kope a presádza nejaké štepy na hrozno. Žijú tam ako v dobe kamennej, normálne v zemľanke a v stanoch, a varia si vonku na ohni.“

„Chudák... a podpísal?“

„Normálne, ako vždy, umyli sme ho, ostrihali, oblek mu sadol ako uliaty, občiansky mal svoj a platný...“

„Takže z tejto strany nič nehrozí, áno? Prachy dostal a myslí si, že je iba obyčajný papierový ručiteľ pri pôžičke, áno?“

„Presne, použili sme tú istú fintu ako vždy. Je v pohode. Úplne v pohode. Dostal pár drobných a nechali sme mu aj oblek. Za odmenu. Aj tak by ho po ňom už nikto nechcel.“

„Treba ho izolovať a strážiť.“

„To by nebolo dobré, šéfe.“

„Izolovať a strážiť znamená previezť ho do niektorého z našich bytov a nechať pri ňom buď Zdena, alebo Braňa, ale to je dosť veľký luxus. Ak by nám priháralo, budem ich potrebovať inde a oboch. Druhá možnosť je použiť na stráženie niekoho najatého, ale viete, že nerád beriem do partie cudzích. Okrem toho, ten Richter pri sadeniciach nie je sám, pokiaľ viem, tak tam okopáva asi osem-desať houmlesákov, začali by sa pýtať, kde je, kam zmizol. Navyše občas sa tam zastavia fízli a vyzvedajú, kto čo ukradol a tak. Niekto z nich by sa mohol pred fízlami prekecnúť, že im jeden odrazu chýba, a to naozaj nepotrebujeme...“

Gróf uvažoval. Vedel, že na Edov bystrý úsudok sa môže vždy spoľahnúť. Skoro vždy.

„No vidíš, občas ti to aj trochu myslí. Takže?“

„... takže ho radšej nechajme tam, kde je. Títo bezdomovci sú ako potkany, smrdia, otravujú ľuďom život, ale držia sa na miestach, kde majú potravu. Nezdrhne nám, lebo dostal peniaze, má čo jesť a má tam strechu nad hlavou, síce iba takú plechovú, ale má. Okrem toho ani netuší, aký je odrazu dôležitý pre náš plán. Ozaj, a aký je náš plán, šéfe?“

„Ukážeme ho Capellovi a predstavíme ho ako jediného majiteľa pozemkov. To si Capello, samozrejme, overí a zistí, že neklameme, pretože Slávka svoju úlohu na katastri zohrala perfektne a zmenu už zapísala. Nepredpokladám, že by ten taliansky pes vyplatil všetko na drevo, až taký blbý nie je, ale zálohu povedzme päťdesiat percent, z neho pomocou Richtera vyprešujeme. To, že z nich neuvidí ani halier, sa už nikto nedozvie, lebo v momente, keď Capello začne s pozemkami hýbať a zistí problém, Richter záhadne zmizne. My s tým nič nemáme, my sme iba sprostredkovatelia a Richter nás teda všetkých parádne dobehol s tým falošným vlastníctvom lukratívnych pozemkov...“ Gróf stíchol a s povytiahnutým obočím sa veľavravne zaškeril na Eda.

„Príma,“ pokýval Edo pomaly hlavou. Siahol si pod sako a vybral pištoľ. Iba tak ju skontroloval a znova zastmul. „Takže ak tomu správne rozumiem, asi budem mať v najbližšom čase zase robotu...“

„To si spresníme, keď ten najbližší čas príde. Teraz dávaj pozor. Povieš Zdenovi, aby toho inžinierika nespúšťal z očí, teraz sa nám už nesmie stratiť. Úloha pre teba: okamžite sa zbaľ a ťahaj späť do Milána. Pozdravuj Romea a nech ešte vydrží, na jeho veci pracujem a čo nevidieť sa bude môcť vrátiť, zatiaľ nech čuší tam, kde je. A nech pomôže, ale tentoraz chcem serióznu robotu, chlapi! Chcem vedieť všetko, čo sa len dá, o pánovi veľkopodnikateľovi Capellovi. A s tými bordelmi opatrne, ak mi sem privlečieš nejakú špeciálnu odrodu talianskej kvapavky, tak si nezamestnaný, jasné?“

„Jasné... bez gumy ani na krok.“

„Ani o centimeter hlbšie sa hovorí... tak už pikuj!“

„A mám ísť na passate, alebo...“ zaváhal Edo, ale iba na chvíľu, potom sa rozhodol, „alebo si môžem zobrať čiernu audinu.“

Gróf na neho unavene fľochol.

„To čo na mňa zase skúšaš? Bez audiny sa ani nepohneš, tak načo ma trénuješ? Všetci aj tak vedia, že si mi ju už dávno vzal a potichučky si si ju prisvojil, tak načo sa teraz hráš na slušáka? Ber si ju a nech ťa už nevidím! Ale bacha! Pokuty za rýchlosť si platíš sám!“

„Ja len tak zo slušnosti, že opýtam sa, né?“ Edo vstal a šomrajúc odišiel.

Keď za sebou zavrel dvere, chvíľu postál, cmukol pomedzi zuby a sám pre seba si zašomral: „Debil.“

Sekretárka sa tvárila, že píše na počítači, ale nebadane jej myklo kútikmi úst.

4

„Pán inžinier, pán inžinier!“

Muž v novom saku s trochu pridlhými rukávmi odložil motyku tak, že ju jednoducho pustil na zem, a vykľučkoval z políčka zaplneného sadenicami tak šikovne a vrtko, že ani len lístoček neohol. Svižne zamieril k autu.

„S čím pomôžem, pán Vincent?“

„Priviezol som nejaký proviant, minerálky, klince, špagát a niekto chcel šitie a nite, vyložte si to, mám to naložené vzadu.“

Inžinier otvoril zadné dvere dodávky a do prachu povykladal papierové vrecia a balíky minerálky.

Pán Vincent si vreckovkou poutieral spotenú lysinu, zanadával na horúci august a zničujúce sucho a dlaňou si zatienil oči.

Stáli vysoko nad mestom na mieste, kde dlhočizné rady viniča stúpajúce z doliny končili svoju púť na okraji bukového lesa. Ten bol všade za nimi, ale pred nimi sa otváral obrovský priestor a na jeho dne sa v mliečnom opare zlievali do sivej masy strechy budov východnej časti Nášho Mesta.

„Napadlo vám niekedy, pán inžinier, aké by to bolo fajn, mať krídla? Keď sa mi podarí vyštverať až sem, vždy dostanem chuť skočiť, roztiahnuť ruky a...“

„Neodporúčam, pán Vincent. Z fyziky si toho už veľa nepamätám, ale pojem gravitácia by som ešte vedel vysvetliť.“

„Ach, vy a vaša fyzika! Ja som to myslel... ako by som to... básnicky, či tak nejako.“

„Aha, takže nebudete skákať, iba popustíte uzdu svojej fantázii a necháte sa unášať na krídlach múzy.“

Vincent sa otočil a prekvapene vyvalil oči.

„To myslíte vážne? A ja, že ste hnojár, a pozrimeže, aký Hviezdoslav! Že na krídlach múzy... boha jeho...“ frfotal a krútil hlavou. „Ale musíte uznať, pán inžinier, že je to pekný kus krajiny, čo poviete?“ a roztiahol ruky, akoby ju chcel objať.

Aj zamával, ale nešlo to, ostal zaborený po členky v prachu. To bude asi tým pupkom, pomyslel si, lebo zase pribral.

„Je,“ smutno súhlasil inžinier Richter.

„Ja viem,“ Vincent sa prestal kochať a vrátil sa k autu, „aj tam u vás okolo Nitry to máte pekné a tiež je kam vyliezť a kochať sa. Bol som hore na Zobore, normálne som videl náš televízny vysielač, by ste neverili.“

„Veril, keď bol čistý vzduch, vídaval som ho dosť často.“

Richter sklonil hlavu a Vincent ho sústrastne poklepal po pleci.

„No táák, pán inžinier, to sa môže stať každému, a nielen môže, aj sa stáva. Prísť o rodinu, o dom...“

„O všetko, pán Vincent, o všetko.“

„... o všetko, to je v každom prípade tragédia, ale vy ste z toho napokon vykľučkovali celkom dobre.“

Richter zodvihol hlavu, nechápavo sa zahľadel Vincentovi do očí a potom sa cez plece obzrel k búde, kde práve býval aj s ostatnými bezdomovcami. Medzi poslednými koreňmi viniča a prvými bukmi bol pás obrobenej zeme, široký ako asfaltová cesta. Splanírovali ho a skultivovali úplne sami, takpovediac holými rukami, neodradil ich ani svah, ani hrubé korene, a po čase vzniklo úzke políčko, na ktorom si pestovali zeleninu, chovali štyri sliepky a boli tam aj dva králiky, ale iba týždeň, lebo prišli policajti a už zďaleka bolo vidno, že majú pre nich nového majiteľa. Vlastne pôvodného, ale nechcel ich žalovať a pán Vincent sa prihovoril a nakoniec z toho nič nebolo, iba čo Vilovi, ktorý ich priniesol, rozbili nos, lebo ho mal večne namočený v nejakom trapase. Na konci políčka vykopali do svahu dieru, obložili ju stavebnými dielcami a prikryli vlnitým plechom. Postavili si zemľanku a človek by neveril, koľko dokáže osem chlapov nanosiť od kontajnerov materiálu, keď sa chce a nedrichme sa do jedenástej. Na nezasklenom ráme od okna visela záclonka a z debien a dosák vyrobili stôl a lavice. Celá posteľ bola priťažká, ale epedy vynosili celkom ľahko a spali pohodlne na mäkkom. Na stole stála ozajstná váza s kvetmi. Umelými. Mali tam aj zrkadlo.

Richter sa usmial na vlnitý plech na streche a potom sa znova zahľadel Vincentovi do očí.

„Vykorčuľoval celkom dobre, hovoríte...“

Vincent chápavo pokýval hlavou a znova ho povzbudivo poklepal po pleci.

„No, relatívne, či ako sa to hovorí. Kde sú chalani?“

„Dole vo vinohrade, išli na obhliadku, a ak zistia, že už je čas, začneme si deliť hliadky. Toho roku je toľko slnka, že s oberačkou môžete počítať tak o dva, dva a pol týždňa skôr.“

„Poďte sem, pán inžinier, pohovoríme si,“ Vincent ho stiahol do chládku vysokých bukov a vybral cigarety. Ponúkol ho, pripálil mu a chvíľu iba tak postávali, potom si sadli do trávy.

„Pozrite, pán inžinier viem, že to nie je bohviečo, ale aspoň máte strechu nad hlavou a pár kamarátov okolo seba. Oproti tomu, čo ste mi hovorili, ako s vami zaobchádzali tam... no tam...“

„V blázinci, myslíte.“

„Hej, tam, tak oproti tomu ste z toho vykorčuľovali celkom dobre, tak som to myslel, nie oproti tomu, čo ste mali doma, to mi je jasné. Mrzí ma, že vás nemôžem zamestnať natrvalo, ale už som vám to vysvetľoval, ja nie som živnostník ani podnikateľ, nemôžem vás zamestnať ani platiť. Tých pár korún, čo vám dávam bokom, je maximum, na čo sa zmôžem. Ja viem, nič moc, ale máte to aspoň bez papierovačiek a bez daní, tak čo?“

„My sme vám vďační, pán Vincent, že ste nás prichýlili a že tu môžeme ostať.“

„Ostať, ostať... ale tak ako minulý rok, iba do zimy, potom budete musieť s ostatnými dole do mesta a nejako prežiť tam. V zime vás ôsmich živiť nemôžem, to musíte pochopiť.“

„Chápem.“

„Teraz v lete si niečo dopestujete, niečo vám priveziem, niečo sa...“

Vincent urobil rukou pohyb, ako keď hrable hrabú k sebe, „capcarap, rozumieme si, šak nie sme včerajší a ja vás fízlom nenabonzujem, ale v zime je to iné. A náhodou tu niekto z vás zamrzne a ja budem mať opletačky s políciou, viete, ako na tom som s polišmi, takže...“

„Chápem.“

„Ale ja vás nie! Už zase sa ma švagor pýtal, kedy vás privediem.“

„Ja nechcem. Pán Vincent, ja už s ľuďmi nechcem mať nič spoločné.“

„Ale ľudia sú všade okolo vás, neujdete im. Švagor by vás ako vartáša zobral hneď a neskôr, keď zistí, ako sa vyznáte v zeline, určite by vám dal aj slušnejšiu robotu na statku.“

„Nechcem, mne tu nič nechýba.“

„To určite. Pozrite sa, ako vyzeráte! A pritom ešte nie ste chlap do starého železa, neviem síce, koľko máte, ale na šesťdesiatku...“

„Štyridsaťosem.“

Vincent si rozpačito odkašlal.

„To je v poriadku, pán Vincent, viem, ako vyzerám.“

„Neviete! Vraj štyridsaťosem! Seriete ma! Ste vychudnutý na kosť, tvár samá vráska...“

„Viem, ale aj tak nechcem. Ďakujem, ja to tu už nejako doklepem.“

„To ešte tak, klepať mi tu budete, nestačí, že ste imrvére naliaty. Prestaňte s tým, viete, kam vás to priviedlo! Tých ostatných mi ľúto nie je, sú to ťuťkovia a v podstate úbožiaci, ale vy ste inžinier...“

„Bol som, pán Vincent, bol som. Teraz som úbožiak a ťuťko ako oni a chcem, aby to tak aj ostalo. A... len pre vašu spokojnosť, už mesiac nepijem, ani ja sa nechcem vrátiť na psychiatriu. Ale ani nikam inam, jednoducho tu chcem ostať.“

Vincent chvíľu váhal, ale napokon bezmocne pokrčil plecami. Kto chce kam, pomôžme mu tam. Chcel už vstať a odísť, ale na niečo si spomenul. Ukázal prstom na Richterovo brucho.

„Chcem to ešte vidieť.“

„Už je to v poriadku.“

„Aj tak to chcem vidieť!“

Richter roztiahol sako, rozopol si košeľu a ukázal Vincentovi guču obväzu prelepenú do kríža dlhým leukoplastom. Vincent sa sklonil a skontroloval, či sa obväz nefarbí krvou. Bol biely a skoro čistý.

„Vasko by si za toto zaslúžil basu, ale som rád, že ste do toho nezatiahli políciu. A som rád, že sa rana nezapálila a nie sú žiadne komplikácie. Ak by predsa, viete, že vás bez problémov zaveziem do nemocnice.“

„Viem a ďakujem.“

„A... už ste sa pomerili? Už je to vydebatované?“

„Je. Ten nôž mu do ruky podal alkohol, a nie racionálne presvedčenie, že som mu tie peniaze ukradol. Už sme si to vyjasnili. Dúfam.“

„Pozor, pán inžinier, nikto z nich nie je žiadny génius, ale Vasko je vyslovene na diagnózu. Určite má nejaký stupeň idiocie a silnú poruchu osobnosti, takže môže byť nebezpečný, a keď mu znova cvakne, nemusí sa to skončiť takto šťastne.“

„Viem, ale myslím si, že už je to v poriadku.“

Vincent si všimol roztrhnutú podšívku a vnútorné vrecko na saku.

„To vám prepichol tiež on?“

„Nie, zavesil som si ho a neopatrne zvesil a drôty urobili svoje. Vasko v tomto naozaj nemá prsty.“

„No, len či.“

Vincent vstal a oprášil si nohavice. Počkal, kým sa Richter pozapíná, a podal mu pokrkvanú škatuľku s pár cigaretami.

„Ďakujem.“

„Ostávate. Ako chcete, pán inžinier. Tak vás už nebudem zdržovať od roboty. Keď sá vrátia chlapi z obhliadky terénu, dajte mi vedieť, v akom stave je hrozno, a ak sa rozhodnete strážiť aj v noci, priveziem vám nejaké víno z minulého roka, ale iba pod podmienkou, že piť budú iba tí, čo nepôjdu do stráže, jasné?“

„Jasné.“

„A že mi nerozkradnú polovicu úrody, inak sa na také stráženie môžem zvysoka...“

„Jasné, pán Vincent.“

„Ešte som chcel... vy ste boli v centre pre pomoc bezdomovcom?“

„Ste oholený, ostrihaný... to nové sako...“

„Jáj. Kamarát... sa zmiloval.“

„Vy predsa nemáte kamarátov. Nič ma do toho nie je, ale dávajte na seba pozor. Nerád by som...“

„Ďakujem, pán Vincent.“

Chlapi podišli k autu a Vincent skúsil dlaňou kapotu nad motorom.

„Už by to malo byť v poriadku... by ste neverili, ale tento posledný úsek sem hore idem na jednotku a budíky ukazujú, že voda už mala dávno explodovať, ale nič, stále šliape, tieto staré mašiny niečo vydržia.“

Nasadol a zašomral: „Ako niektorí ľudia...“

Vincent naštartoval, skontroloval ukazovateľ teploty chladiacej zmesi na palubnej doske, pokýval hlavou a obzrel sa. Premeral si vyciveného muža v novom saku s pridlhými rukávmi a aj chcel ešte niečo povedať na margo neopatrného inžinierika a jeho nového zovňajšku, ale iba mávol rukou. Povolil ručnú brzdu a pohol sa prašnou vinohradníckou cestou, plnou výmoľov, dole do mesta.

Inžinier Richter za ním dlho hľadel a hlava mu poskočila vždy, keď auto nabehlo na jamu a prudko vyletelo na stranu. Po chvíli zmizlo za vrcholcami viniča, vietor rozfúkal prach a nastalo ticho, akoby sa nič z toho nestalo. Ostal sám.

Vrátil sa na políčko, opatrne, aby ani lístoček neohol, si našiel svoje miesto, zohol sa po motyku, napľul si do dlaní a ohnutý ako vysušený konár pokračoval v monotónnej práci.

5

Čierne audi kombi zvládlo cestu do Milána za čas, za aký by sa nemusel hanbiť ani Senná, a iba s jednou pokutou, ale tá stála za to. Rakúski policajti na rozdiel od našich na slová „nemám pri sebe peniaze" nepočujú a s vypisovaním šekov sa nezdržujú, konajú rýchlo a rázne, a tak každý rád zaplatí. Ani nie tak rád, ako rýchlo - a o to im ide.

Edo našiel Romea doma, pretože bolo poludnie.

„Do riti, čo buntošíš, vieš, koľko je hodín? A aký je deň? Šak si vypadol iba minulú stredu, a už si tu zas?“

„Kušuj a otváraj, máme robotu.“

„Až o desiatej. Slušní ľudia vyrážajú do roboty až večer o desiatej.“

„Slušní ľudia do roboty nechodia, iba neschopní... tak zabzučíš už, alebo ti mám jednu kefnúť?!“

Reproduktor zmĺkol a bzučiak mu otvoril. Edo sa zaprel ramenom do starej imitácie kovanej brány, zámka cvakla, Edo sa poobzeral po ulici a až potom vošiel. Vybehol po točitom schodisku na prvé poschodie a nemohol sa zbaviť pocitu, že nepríjemný zápach vychádzajúci zo suterénu je zo zdochnutých potkanov a mačiek.

Dvere sa odchýlili na retiazku, nie viac. Edo sa postavil tak, aby ho bolo zvnútra vidieť. Romeo si ho cez škáročku skontroloval a až potom otvoril.

„Čau.“

„Čau, tiež by si si mohol nájsť niečo na úrovni, smrdí to tu jak na bitúnku.“

„To by mi ten debil musel posielať iné lóve, a nie tých pár šupov.“

„Pokiaľ viem, tak Gróf ti posiela slušný balík každý mesiac, okrem toho si aj sám prídeš na slušnú škváru, ale to by si nesmel všetko prejebať a prefetovať.“

Romeo prekvapene zažmurkal.

„Ty si tu dnes namiesto fotra, alebo ti už načisto drbe? To čo máš za sprosté reči?“

Edo zovrel prsty v päsť a otrčil ju proti Romeovi. Ten nelenil a urobil to isté. Obidve päste si ťukli na pozdrav a chlapi sa objali.

„Poď ďalej, ty zmrde, a prestaň moralizovať.“

Romeo omotaný v posteľnej plachte ako v tunike viedol návštevu do obývačky.

„Si sám?“ spýtal sa Edo, pátrajúc pohľadom po babe, ktorá ak by tam bola, bola by určite holá. Ten pohľad by stál zato, lebo Romeo mal mimoriadne dobrý vkus a mimoriadne dobré zdroje.

„Uhm,“ odvetil Romeo a zapálil si cigaretu. „Výnimočne sám.“

Edo sa vyvalil na pohovku a bez problémov si nalial z príručného baru.

„A nalej si...“ vzdychol si Romeo, lebo s Edovou drzosťou sa nič iné robiť nedalo. Edo bol jednoducho Edo.

„Škoda. Tie tvoje nosia najkrajšie kozy pod slnkom,“ frflal sklamane Edo.

„Pod tričkom, ale nevadí...“ opravil ho Romeo.

„Gróf ma posiela, máme zase robotu,“ Edo prikývol, akože rozumie fóru, ale treba aj pracovať.

„Seriem na neho, už som preňho urobil dosť. Povedal si mu, že ma to tu nebaví a chcem sa vrátiť domov?“

„Povedal. Mám ti odkázať, aby si ešte vydržal, veci sa už pohli. Ten zadubený vyšetrovateľ polície trvá na svojom, ale podarilo sa nám zlomiť prokurátora. Vraj má páky a vezmú mu tvoj spis a dajú ho druhému. Bude stačiť, že si to odserie Baran, teba z toho vynechajú, ale bude to ešte chvíľu trvať. Neboj, šéf na tom pracuje a mám ti poďakovať a že vie, čo si pre neho a pre podnik urobil.“

„Rečičky, to počúvam už druhý rok!“

„Tak poď so mnou späť a je to! Odsedíš si pätnástku za spoluúčasť na vražde a ani okom nemihneš a si vonku.“

„Debil.“

„Ja neviem, čo skáčeš. Žiješ si tu jak v bavlnke, zdokonalíš sa v taliančine...“

„Ty fas, taliančina je moja rodná reč po matke, tak čo sa v nej mám čo zdokonaľovať, ma aspoň neser!“

„... jesť máš čo, piť, ako vidím, tiež a s kurvami ti pomôžem, nie som chrapúň. Ozaj, tá Ivica z Dolce by dnes večer nebola?“

„Viem ja, čo ju pasiem? Ale neboj, keď nebude Ivica, bude iná samica.“

Edovi prekvapene poskočilo obočie a pobavene vyprskol.

„Krásne ti to dnes rýmuje, ale pre tvoje básnické črevo som sa nevracal. Máme problém.“

Romeo si nalial tiež, pozrel na digitálny čas na videu a zastonal: „Bože, ešte je len ráno a už nasávam, a to som spal sotva tri hodiny,“ ale napil sa aj tak, hoci s výrazom nevýslovného hnusu. „Edko, vieš o tom, že džentlmeni nikdy nepijú pred piatou?“

„A vieš o tom, že niekde už päť určite je, lebo zem je guľatá a otáča sa?“

Edo na neho namieril ukazovák a palcom ho odstrelil a Romeo mu kývnutím pohára poďakoval za racionálne zdôvodnenie predčasného alkoholizmu.

„Tak teraz vážne,“ pokračoval Edo, „je pol jednej, dám ti ešte štyri hodiny, ale potom musíme začať pracovať. Fakt to u nás zhustlo a šéf očakáva žeravé správy, inak sme v riti. Zalez do pelechu, ja sa osprchujem a natiahnem sa tiež, večer vyrážame.“

„V pohode, konečne rozumná reč.“

Romeo dopil a vstal, aby sa odporúčal do spálne. Nohy sa mu zaplietli do plachty a chvíľu sa potácal a v predklone komicky skackal.

„Ešte,“ zastavil ho Edo, „ktorý kanál je to super porno?“

„Štrnástka.“

„To je vek?“

„Kanál, ty úchyl.“

Edo sa načiahol za diaľkovým ovládačom a prepol na štrnástku. Na obrovskej obrazovke na stene sa rozhýbali holé telá a ženský hlas zajačal: „Jaa,“ a potom: „Hinten, hinten! Noch einmal!“

„To máš Nemcov? Talianske nemáš?“

Romeo sa vo dverách otočil, a aby zapletený v neposlušnéj plachte nespadol, oprel sa o zárubňu.

„Ty debil, to sa dabuje, teraz všetci jebú po nemecky, lepšie sa to predáva. Tá kurva tam je z Thajska a ten kolík z Jamajky, natáča sa to na japonský film, ale jačia po nemecky a predáva sa to v Taliansku. Hovorí sa tomu nadnárodný biznis, ale tomu ty sedlák zo Slovenska nerozumieš, tak dobrú noc a zobuď ma o šiestej.“

„Vyser si oko.“

„Večer o šiestej som myslel, nie ráno...“ dodal Romeo a zabuchol za sebou dvere.

Edo mu cez operadlo sedačky ukázal vztýčený prst a zašomral: „Preboha, tá ju má...“ a úplne zabudol, že sa chcel ísť osprchovať a natiahnuť.

6

Auto pána Vincenta dodychčalo a tesne pred zemľankou zhaslo. Našťastie nie samo od seba, ale pretože pán Vincent otočil kľúčikom v štartéri. Vystúpil a s obavami si kľakol pred prednú masku. Trochu tú starú mrcinu prechválil, lebo cez prednú mriežku sa vyplazil tenký hustý prúžok dymu, zamieril hore ku kapote a rozplynul sa v horúcom vzduchu.

„Krista jeho!“ zastonal pán Vincent a sledoval ďalší prúžok dymu.

Nahol sa bližšie a privoňal. Nebol to dym, bola to vodná para. V motore zaprašťal rozhorúčený kov a para ustala.

„Šak preto...“ pohrozil autu pán Vincent a vstal.

Z búdy s plechovou strieškou začali vyliezať vysušené mátohy. Syn pána Vincenta pred pár dňami priniesol z videopožičovne film Zombie tri, aby urobil otcovi radosť. Po polhodine to musel vypnúť, väčšiu hlúposť v živote nevidel, ale teraz si na film spomenul, lebo pohyby vychádzajúcich bezdomovcov mu až nápadne pripomínali chôdzu zombíkov po uliciach terorizovaného mesta.

„No zbohom,“ zastonal Vincent.

Posledný to nezvládol a zložil sa hneď pri dverách. Dvaja pred ním sa vrátili a postavili ho na nohy. Vincent ich sledoval a v duchu tipoval, s ktorým začať. Hľadal aspoň jedného, čo by bol schopný vnímať, reagovať a aspoň ako-tak súvislo odpovedať. Ale ich tupé, priblblé výrazy v spuchnutých, sčervenených, dlho neoholených tvárach vysielali jasný signál, že hľadá márne.

„Kde je Vilo?!“ začal ostrým tónom a tipovanie nechal na náhodu. Nech sa prejaví sám, ak na to má.

„Šak ho pzali... zvali... vzali ze sebú,“ vyjachtal. Vincent si vzdychol.

„Igor, prosím ťa, opri sa tam... nie o auto, tam o stĺpik... táák... a zopakuj to ešte raz a zrozumiteľne. Kto ho vzal, kedy a kam... alebo nie, viete čo, kde je inžinier?“

Igor našiel vinohradnícky stĺpik a s veľkou úľavou mu zveril gravitačné zaťaženie hornej polovice tela.

„Šak ani jeho neni, keď ich zabadal... zbadal, tak zdrhol.“

Vincent nechápavo pokrútil hlavou.

„Nerozumiem! Krista, nebrbli a sústreď sa!“

„Fr... féé... fí... zli...“ chopil sa vysvetľovania ďalší, ale ani jemu sa príliš nedarilo a s artikuláciou mal ešte väčšie problémy než Igor.

„Ty drž hubu! Igor, skús ešte raz ty a pomali...“ Vincent dostal nápad a ani poriadne nedopovedal.

Otvoril zadné dvere dodávky, zalovil v jej útrobách a vytiahol fľašu piva. Potom kombinačky a fľašu otvoril. Podal ju Igorovi.

„Na, skús toto.“

Igorovi chvíľu nedochádzalo, aké obrovské šťastie sa na neho usmialo, ale keď postrehol závistlivé pohľady kumpánov, pochopil, že musí konať rýchlo. Nacvičeným gestom vyvrátil fľašu hore dnom a mocné dúšky zaklokotali dole hrdlom.

„Ááá...“" odulo mu líca a grgol si tak mocne, až mu vyleteli aj vetry. „Prepáčte, pán Vine... hik... ent.“

Medicína zaúčinkovala. Červená farba v tvári sa síce zmenila na brontovú, ale oči dostali iskru a zalapal po dychu.

„Včera večer prišli zase. Fízli. Zbalili Vila. Len tak, pre nič za nič.“

„Doboha,“ vzdychol si Vincent sám pre seba, „tak je to pravda.“ Pošúchal si čelo a tentoraz prehovoril ku všetkým: „Bol som večer na pive U zajacov, starý Luknár sa sťažoval, že mu poobede niekto ukradol kohúta a dve sliepky a že to už bol oznámiť na polícii. Vybehol na mňa, akoby som to bol ja, a pridali sa k nemu všetci, vraj aby som vás odtiaľto vyhnal, že robíte v dedine len galibu, a ja blbec som vás ešte obhajoval a dušoval som sa, že vy určite nie.“

„My néé... šak to Vilo.“

„No pekne! Kde sú tie sliepky?“

„V lese v klietke, nikto ich nenájde.“

„A Vilo? Ako to bolo?“

„Včera večer... teda už bola tma, takže skoro v noci... prišli... tichučko jak myšky...“

„Igor, prišli peši, alebo na aute?“

„Na aute, takom obrovskom. Teréňák.“

„Ty debil, na takom aute sa tichučko ako myšky nedá prísť, také auto reve už zdola od konca dediny, a kým príde sem hore, zobudí polovičku Rače!“

„My sme si ho ani... oné... nešvím... nevšimli.“

„To iste! Kde sú tie bandasky?!“ zreval Vincent a bol naozaj naštvaný.

Jeden z chlapov sa aj otočil a mal snahu ich priniesť, ale Vincent videl, že by sa načakal, tak nelenil a vbehol do chatrče sám. Keď vyšiel, vyzeral ako Kristus, keď s roztiahnutými rukami kázal svojim ovečkám. Aj Vincent stál pred nimi s roztiahnutými rukami a na každom ukazováku sa mu hompáľala prázdna desaťlitrová bandaska. Neveriaco civel raz na bandasky, raz na potácajúcich sa chlapov. Ovečky sa priblblo cerili a čakali na rozhrešenie. Alebo ortieľ.

„Vy hovädá...“ zaskučal Vincent a od zlosti mu zlyhal hlas.

„Pán Vicnet... Vit...“

„Drž-te-hu-by!!“ rozdýchal to Vincent a pokračoval. „Tie dve bandasky som vám priniesol na dva týždne, aby sa potúžili tí, čo skončia nočnú vartu, a vy hovädá ste ich vyslopali za jednu noc...“

„Nevydržali, no!“

„... dvadsať litrov za jednu noc! Osmi!“

„Néé! Né ôsmi!“

„A?“

„Siedmi. Inžinier nejako pauzoval, nebralo mu, a keď došli fízli, tak zdrhol do lesa a celú noc sa nevrátil, takže si ani nelizol.“

„Igor, prosím ťa, nechci ma nasrať ešte viac, než som! Tak hovoríte, že fízli sa plížili tichučko ako myšky, čo? Ani keby hádzali okolo seba petardy, ani tak by ste ich nepočuli! Museli ste byť jak pumy! Dvadsať litrov za noc! Ježišukriste, prečo som ja také dobrosrdečné dôverčivé hovädo?“

Vincent připažil a odniesol si bandasky do auta.

„Seriem na vás! Viac nedostanete ani kvapku! Ešte mi dopovedz, čo bolo s Vilom.“

„Nič, došli, rozkopali nám polievku nad ohniskom, prehádzali celú búdu, Vila zbalili do auta a odišli.“

„A hovoríš, že inžinier utiekol do lesa?“

„No... tak nejako si spomínam, že aj niečo kričal, že už idú, a snažil sa nás dostať von z chyže, ale boli sme mu asi priťažkí, lebo nestihol, a keď vyskákali z auta, už ho nebolo.“

„A ani teraz ráno sa neukázal?“

„Nie, celú noc a ani teraz ráno.“

Vincent sklonil hlavu a chvíľu premýšľal. Nepáčilo sa mu to. Richter nikdy neutiekol, nemal s policajtmi nič a miestni policajti ho poznali, takže nemal dôvod utekať. Okrem toho pri každom záťahu robil bezdomovcom hovorcu a iba vďaka nemu im ešte nezdemolovali chyžu a trpeli ich tu. Nepáčilo sa mu to, Richter bol síce zlomený chlap na dne, ale na ich pomery až príliš rovný a odolný. Jeho úteku nerozumel.

Podišiel k obrovi s nasprostastým výrazom v očiach a s vyplazeným jazykom.

„Vasko. Vasja! Počuješ? Čo sa stalo inžinierovi? Boli ste spolu v lese? Nič si mu nespravil?“

„Gospodin Vincent, ničevo neslučilos... nestalos, nebojte sa. Neboli sme spolu v lesú. My sečas... teraz druzja... kamošky.“

„Možno u vás na Ukrajine ste všetci kamošky, ale u nás sú kamoši, jasné?“

„Jasné, gospodin!“ ušmudlaný žlto vlasy obor sa zapotácal a skoro spadol na Vincenta. Ten stihol uhnúť a kývol na Igora.

„Poď k autu.“

Pri aute ich nemohli počuť, ale Vincent aj tak stíšil hlas. „Dám ti ešte jedno, ak mi povieš, čo sa tu včera večer porobilo a prečo inžinier utiekol.“

„Tak dajte,“ zabrblal Igor.

Vincent vylovil ešte jedno pivo a čakal. Igor si ho schoval dozadu za opasok a pokrčil plecami.

„Ak máte na mysli, že by Vasko... tak nie. Neboli žiadne nože, nepobili sa. Tie peniaze asi stratil alebo prepil a zabudol na to, ale na inžiniera už odvtedy neútočil. Inžinier naozaj utiekol pred polišmi, ja som ho videl. Matne, ale videl.“

„Dobre, verím ti. Vrátime sa.“

Zastali pred bandou otrhaných, smradľavých lotrov.

„Kým sa nevráti inžinier, velenie preberá Igor! Teraz zaleziete do tej svojej kutice a vydrichmete sa! Večer prídem na kontrolu a chcem vidieť dvojicu, čo bude strážiť do polnoci, a potom druhú triezvu dvojicu, čo bude strážiť do rána. Ak sa stihnete najebať ešte aj do večera, alebo ak vám cez noc ukradnú čo i len strapček hrozna, skončili ste a zajtra ráno to tu podpálim. Dohovoril som!“

Vincent vystrúhal ukážkové čelom vzad a ráznym krokom zamieril k autu. Urobil prudkú obrátku, aby zvíril čo najviac prachu, a zamieril dole do doliny.

Otrhanci za ním chvíľu civeli a z ich prepitých tupých tvárí bolo jasné, že niektorým ani nedošlo, o čo tu dnes išlo.

„Daj lóčika,“ požiadal Vasko Igora, a,pretože Vasko bol o hlavu vyšší a päťdesiat kíl ťažší, Igor mu podal zašitú fľašu piva skôr, než chytí nervy. Vasko zasekol vrchnák medzi zuby a potiahol. Pivo zasyčalo a Vasko vypľul kus hliníka veľkým oblúkom do vinice. Zaklonil sa a bez problémov do obrovskej hlavy nalial polovicu fľaše, takže kým stihol Igor zareagovať, mal skoro po pive.

„Spasíbo ti, molodec. Ďakujem.“

Igor skontroloval obsah fľaše a smutne a bezmocne pokrčil plecami.

„Aj ja tebe, ty ukrajinská opacha.“

7

Edo vysvetlil Romeovi, kde nastal problém.

Romeo prižmúril oči a uvažoval: „To nie je možné. Mancini síce nie je žiadny kápo, ale je to známa firma a požíva všeobecnú úctu. Nepatrí k podsvetiu a nikdy ho medzi seba nevzali, podniká relatívne korektne, ale cieľavedome a tvrdo. Ak jeho niekto iba tak odstavil od kšeftu, tak to musí byť riadna sviňa. Ako si to...?“

„Capello. Mario Capello,“ odvetil Edo a sústredene fajčil.

„Capello. Hmm. To je zvláštne, ale nič mi to nehovorí, a to by malo. Problém spočíva v tom, že s tým krpatým Pierom, vieš, ten malý čierny...“

„Ty debil, veď takí sú tu všetci!“

„... čo občas Manciniho vozil...“

„Nie, nespomínam si.“

„...no tak s tým som bol ešte párkrát na ťahu a celkom sme si sadli do nôty a hovoril mi, že Mancini tieto kšefty zo severa žerie a skupuje pozemky ako najatý a že sa normálne teší na každý nový kšeftík s nami a s Poliakmi a Maďarmi a... nerozumiem! Nechápem! Že by si iba tak dal vyfúknuť taký kšeft, to sa mi nezdá.“

„Ani Grófovi, a preto ma sem znova poslal. Vieš dobre, o aký kšeft ide a ako sa jeho kšefty končia, takže mu lepí. Ak Capello dokázal iba tak bez problémov vysánkovať Manciniho, tak čo narobí s nami, keď sa to prevalí?“

„Je mi to jasné, Edko. Mancini bol na takýto kšeft ideálny drban, Capello môže byť z iného cesta a môže byť nebezpečný. Doboha, že by sme niečo prehliadli? Odkiaľ z riti sa ten Capello vynoril? Podľa Grófa je nebezpečný?“

„To čo máš za sprosté otázky? Gróf vie o ňom hovno! Načo ma sem asi poslal? Ale Gróf niečo vetrí a na kšefty v tomto zmysle má dobrý nos, to si už zistil aj sám, nie? Ak má on podozrenie, tak asi je, sám hovoríš, že Mancini by sa iba tak ľahko nevzdal, a pozri, vzdal sa. A asi to nebolo iba tak podobrotky, takže toho Capella si musíme vziať na paškál a zistiť, čo sa dá a ako by sa dalo ešte vycúvať. Poprípade zistiť jeho slabiny a možnosti, kde a ako zatlačiť. Gróf nechce žiadne problémy...“

„Predstav si! Vraj nechce! Tak nech neodrbáva slušných ľudí!“

„Predstav si, že by neodrbával! Z čoho by sme žili my, há?“

„Tiež pravda... tak poďme pohnúť rozumom.“ Romeo sa načiahol za pohárikom, a keďže Edo chcel pohnúť rozumom tiež, načiahol sa aj on a štrngli si.

„Na nás.“

„No, aby sme to prežili.“

„Nestraš, Edko, nikdy nie je tak zle, aby nemohlo byť horšie.“

„Až teraz sa mi uľavilo.“ Vypili a Romeo znova nalial.

„Aký máš plán?“ spýtal sa Edo.

„Ešte žiadny, musím sa dostať na noc do ulíc a oťuknúť si nejaké veci.!“

„A ja?“

„Ty...“ Romeo zaváhal. „Telku si už videl, tak čo tak niečo živé?“

„Zlatý chlapec.“

„Mám pre teba prekvapenie.“

„Boha!“

„Minule si tu bol tak krátko a bral si to s každou tak poctivo, že sme sa iba zdržovali. To najlepšie ti normálne ušlo medzi nohami. Čo ti hovorí názov Paradiso?“

„Nič.“

„Kto nenavštívil Chrám svätého Petra, akoby ani nebol v Ríme. Kto bol v Miláne a nenavštívil Paradiso, akoby ani nepoznal svätého Petra.“

Edovi prekvapene a trochu aj nechápavo poskočilo obočie, ale keď sa Romeo schuti rozosmial, rozosmial sa tiež, lebo asi to mal byť taliansky fór, a tým našinec poväčšine nerozumel, ale smiať sa musel, aby neurazil kamaráta.

„Romeo, kam ty na tie drísty chodíš?“

Romeo znova dopil a opatrne položil pohár. Pozrel sa na Eda a zvážnel.

„Čítam. Po večeroch, kým nevypadnem von a od nudy sa neožeriem ako prasa. Edo... je tu fajn, ale už by som chcel ísť domov...“ hral sa s pohárom a štrngotal ním po sklenenej doske stola.

Edo pochopil, že toto fór nie je.

„Romeo... počúvaj, Gróf povedal, že vyšetrovanie sa zaseklo na jednom debilnom vyšetrovateľovi, ale veci sa už pohli, už ťa nebudú ťahať do vraždy a po uzavretí prípadu sa môžeš vrátiť. Ja viem, Gróf je sviňa, poznáme ho dobre, ale... spomeň si na Nóra. Gróf sa naňho mohol vysrať, ale bojoval zaňho až neuveriteľne vytrvalo a stálo ho to majland, ale dostal ho z toho. Jednoducho nech je sviňa, aká chce, na svojich ľudí nedá dopustiť. Preto som ešte uňho a nerobím na svoje triko, jednoducho, v jednej veci sa na Grófa dá spoľahnúť: svojich ľudí nenechá potopiť. Nikdy. Okrem toho ste rodina, nie? Tak čo zmatkuješ?“

Romeo ešte chvíľu sledoval pohár a potom pokýval hlavou.

„Díky... to som potreboval počuť. Že ste sa na mňa nevysrali.“

Aby odľahčil dusnú atmosféru, Edo si pleskol po stehnách a pošúchal si dlane. „Tak čo s tým Pardásom?“

„Paradiso. Niečo špeciálne! Poserieš sa! Tony je môj kamoš, má takých brlohov zopár, ale tento je svetový. Vedie mu to nejaká Češka, alebo Čechoslováčka, ani sama nevie; aký má rodokmeň, ale na takú robotu je ako stvorená. Sama má už niečo odjazdené, ale ešte stále šliape na plný plyn. Na ňu sa nepokúšaj vyliezť, to ťa upozorňujem vopred, pani Klára si vyberá a môže si vyberať, má na to. Ukáže ti perfektné baby od nás, z Čiech aj z Ruska a...“

„Tak to si ma fakt dostal! Nato som sa sem drbal, aby som kefoval krajanky a Češky? A načo sú Talianky a mulatky a...“

„Ty si fakt na hlavičku! Ešte si nepočul, že najlepšie svine sú z východného sektora?“

„Žiadny východný sektor už neexistuje, všetci sme naši a všetky sú naše, ale ja ti seriem na politiku, ja som chcel vytrtkať nejakú negricu s ružovými lupeňmi, a nie kozu z vedľajšej dediny od nás!“

Romeo rezignovane zvesil hlavu.

„Komu neni rady...“

Nedopovedal. Zazvonil mu mobil.

„Si... capisco... vengo...“

Zaklapol mobil a schoval ho do vrecka saka.

„Máš smolu, aj tak tam musíme, volal mi Tony, že niečo potrebuje, ale nemusíš ísť so mnou, ak nechceš, môžem ťa cestou niekde vyložiť, kde si len ukážeš, alebo ťa vyložím potom, ako chceš.“

Aj Edo dopil a nasrdene vstal. Cestou k dverám frfotal.

„Čo už s tebou, tak poďme, okuknem to a uvidím. V každom prípade počítaj s tým, že z tohto výletu bez čierneho skalpu domov nejdem, kapíšto, ty taliansky bastard?“

Romeo sa zahnal a hodil po ňom zapaľovač. Edo s tým počítal a v polobrate ho šikovne chytil a jemným oblúčikom mu ho prihral späť. Zasmiali sa, Romeo ho dohonil a odzadu ho trafil dlaňou medzi lopatky.

Romeo bol rád, že vidí krajana a starého priateľa. Bol odhodlaný, že tú vytúženú mulatku mu zoženie, aj keby ju mal ísť ukradnúť dole krížom cez Stredozemné more.

8

Inžinier Richter bežal.

Bežal cez les, čo mu sily stačili.

Chlapi pili, ale on nemohol. Žalúdok mal scvrknutý ako zoschnutú slivku a odkedy ho Zdeno požiadal o malú službičku, ani poriadne nejedol, ani nespal. Vincent si to všimol, vedel, že niečo nie je v poriadkti, ale hanbil sa mu priznať. Vedel dobre, ako by reagoval, a okrem toho mu ho bolo ľúto. Ranil by ho. Vincent mu dôveroval najviac zo všetkých a veril, že sa vráti medzi normálnych. Nikdy s ním nezaobchádzal ako s obyčajným bezďákom, vždy bol preňho pán inžinier a vždy bol k nemu slušný. Pomohol mu a chcel mu pomôcť ešte viac, u švagra mu vybavil flek a zohnal mu aj lieky, a on ho takto sklamal.

Zdeno povedal, že to bude iba jeden podpis a má zarobené, dostal celú tisícku, ale tušil, že to nie je v poriadku. Umyli ho, oholili, ostrihali, dali mu nové sako a gate, trochu pridlhé, ale potom mu všetko nechali.

Podpisov bolo viac a dva z nich na prázdne papiere, ale tú tisícku fakt potreboval.

Teraz si to vyčítal. Bežal a vyčítal si to. Tušil, že tie podpisy nebudú len tak a ani tých tisíc korún nebude len tak.

Keby ho len tá hlava tak nebolela! Čo to s ním porobili? Boli to následky prepitých rokov strávených v delíriu, alebo terapia na psychiatrii? Ľadovo chladivé infúzie mu nikdy nerobili dobre, aj na to doktora upozornil a prosil ho, aby mu ich už nedávali, ale dostával ich a nerobili mu dobre.

Hrozne ho bolela hlava.

Chlapi pili, ale on nemohol. Žalúdok mal stále scvrknutý ako zoschnutú slivku. Išiel sa von vyšťať a zapáliť si a zbadal zdola prichádzať auto. Bola už tma, ale on bol na tmu zvyknutý a zbadal to auto, aj keď malo zhasnuté svetlá. Chcel ich varovať, ale oni sa iba hlúpo smiali a namiesto toho, aby sa zodvihli a utekali, tak ho kopli a opľuli. Navyše niektorí už spali. Chcel ich povynášať do lesa a skryť, ale boli bezvládni a ťažkí, jedine Igor vyliezol a smial sa a potom začal vracať.

Nevládali bežať, a tak sa rozbehol sám. Musel utiecť do lesa. Mrzelo ho, že ich tam nechal, ale musel utiecť.

To, čo spravil so Zdenom, nebolo v poriadku, aj keď nevedel o čo ide. Tušil, že Zdeno si ho raz nájde a on za to zaplatí.

Zdeno nebol dobrý kamarát. Vincent ho varoval, aby sa do niečoho nezaplietol, a keď prišiel po prvýkrát z mesta oholený a ostrihaný, bolo mu to podozrivé. Varoval ho znova. Škoda, že ho neposlúchol. Škoda, že najprv stretol Zdena, a nie Vincenta.

Zdeno ho našiel na stanici, zaplatil mu polievku a nie jeden, ale tri rohlíky a dal mu aj dvacku. Bavili sa iba o bežných veciach, ako ide život, odkiaľ je, čo robil, čo robí, či má občiansky preukaz a také nezmysly. Celkom fajn chalan. Potom prišiel znova a zase ho našiel na stanici. Povedal mu, že už mu verí, že je inžinier, a spýtal sa, či má naozaj ten občiansky preukaz, a tak mu ho ukázal. A potom ho previezol dole k vinohradom a povedal mu, že hore je taká chyža a že tam miestny dobrodinec ubytováva bezdomovcov a aby sa tam prihlásil o robotu a že tam nájde aj ubytovanie a že za to nechce nič, ani korunu.

Zdeno mu vtedy pomohol, Vincent ho prijal, aj keď mu bolo zle a bolievala ho hlava a brucho, ale tam hore pod lesom na čerstvom vzduchu a slniečku ho to občas prešlo, no inokedy ho hlava bolela strašne a...

Tak prečo teraz musí utekať?

Inžinier Richter zastal uprostred tmavého lesa a spýtal sa nahlas: „Tak prečo teraz musím utekať?“

Stál oproti buku, oprel sa oň čelom a zopakoval mu otázku: „Tak prečo teraz musím utekať, čo?“

Strom neodpovedal.

„Oni si prišli po mňa a ublížia aj chlapcom,“ odpovedal si sám. „Zdeno, nerob to, to nesmieš, oni za to nemôžu, Zdeno, ja...“

Inžinier Richter sa otočil a po pamäti sa rozbehol cez les. Prekľučkoval pomedzi stromy. Les sa skončil a vbehol do vinohradu. Bežal v riadku dole svahom a listy viniča ho švihali po tvári. Spadol. Svah bol prudký a noc tmavá, nevidel si pod nohy a obrobená pôda bola mäkká, neprispôsobená na behanie, ale bežal aj tak. Padal, ale bežal aj tak.

Dobehol na cestu. Kopírovala vrstevnicu a inžinier Richter vedel, že takých je na celom svahu veľa, jazdili po nich družstevníci s nákladnými autami, keď v kontajneroch zvážali úrodu. Každá sa napájala na hlavnú cestu vedúcu dole do dediny. Rozbehol sa po prašnej ceste, vyhol sa jame a dobehol na križovatku. Mohol zabočiť hore a pozrieť sa, čo z nich ostalo a čo s nimi Zdeno narobil, ale nechcelo sa mu, bolela ho hlava, a tak zahol dole a bežal a bežal.

Už bol skoro vonku z vinohradov, keď dostal ranu do čela, nohy mu zotrvačnosťou vyleteli vysoko do vzduchu a on dopadol celou váhou na chrbát. Vyrazilo mu dych, a kým stratil vedomie, všimol si dva tiene, ako sa k nemu približujú a skláňajú.

Jeden tieň sa mordoval so špagátom a snažil sa ho rozmotať, alebo to bol drôt? Kým stihol zaostriť, omdlel.

9

Gróf zodvihol slúchadlo a stlačil tlačidlo na paneli.

„Už môže,“ povedal sekretárke.

Vošiel Braňo. Niečo ako Edov zástupca, rovnako šikovný, rovnako odhodlaný, neporovnateľne drsnější.

„Šéfe...“ a kývol hlavou na pozdrav.

Gróf neukázal na sedačku ani mu nenalial, Braňo bol z tej triedy podriadených, ktorým sa iba rozkazuje a nenalieva. Ostal stáť pred šéfovým stolom, rozkročil sa a ruky si založil za chrbát.

„Vieme, kde je?“ spýtal sa Gróf.

„Jasné, veď ste povedali, že strážiť, ale neprevážať. Edo to zariadil...“

„Dobre. Edo je dole v Miláne a jeho informácie sú viac ako zaujímavé, ale to si už zariadim sám, od teba potrebujem teraz jedno...“ Gróf si zapálil cigaru a prelistoval pár stránok rozložených na stole, „... aby si bol schopný robiť aj bez Eda. Si schopný? Pohneš rozumom?“

„Šéfe...“

„Fajn! Zajtra príde Capello. Inžinierik musí byť ráno o desiatej vymydlený a pripravený.“

„Bude.“

„Povozíme ho podľa plánu a on bude držať hubu. To je tvoja starosť. Ak všetko prebehne podľa plánu, dáte mu dva dni, aby to nebolo nápadné, a ukončíte ho.“

„Jasné.“

„Neviem, či je to dosť jasné, je to totiž také dôležité, že na tom stojí celý plán. Preto sa ťa opýtam priamo, je to jasné? Úplne jasné?“

„Mne je to jasné.“

„Len pre úplnosť, ak to dojebeš, skončil si.“

„Nedojebem.“

„Braňo, neskončil si u mňa... skončil si úplne.“

„Jasné, šéfe.“

„Toho svojho malého chodíš občas pozrieť k tej... priateľke?“

Braňo sa zapotácal.

„Pán Gróf, keď som povedal, že to spravím, tak to spravím, syna a tú kurvu z toho vynechajte.“

„Braňo, nikto z nás nestojí o problémy a nikto z nás v tejto robote si nemôže byť ničím istý. Neser ma tými pojebanými radami, aby som z toho vynechal tvojho syna a tvoju kurvu. Prepáč, tvoju bývalú manželku. Sú v tom tak isto ako ty, jasné? Je to poistka, tak sa to robí. Ide do tuhého, koniec srandy, melóny sú rozdané, a kto chce prežiť, musí držať basu. Tu je záloha.“

Gróf otvoril zásuvku, vybral balíček a hodil ho Braňovi. Profesionálne trénovaný vyhadzovač iba mávol rukou a balíček chytil. Nenamietal, Gróf mal pravdu, robil v biznise, kde ide o hubu a pravidlá určuje silnejší.

„Mne je to jasné, šéfe,“ ubezpečil Grófa ešte raz, lebo naozaj vedel, že ide do tuhého. Mierne sa uklonil a chcel odísť.

„Ešte... jedna vec,“ zadržal ho Gróf. „Čo je so Zdenom? Čo to bolo v Bystrici?“

„Nič vážne. Vybavíme to.“

„Je to pravda, že ho zbalili fízli?“

„Ešte neviem, nebol som s ním, ale keby aj, nič nepovie, aj jemu ide o kejhák.“

„Nepáči sa mi, mám podozrenie, že ho ten fet zmáha čím ďalej tým viac a stráca zdravý rozum.“

„Nie, on je iba taký typ exota, ale je v pohode.“

„Myslíš? Len aby. Mne sa javí ako slabý článok v našej reťazi a ja slabé články vyraďujem a hádžem do smetí.“

„Nie, to je predčasné.“

„Si schopný ho kontrolovať a udržať na uzde?“

„Som, mám ho pod kontrolou.“

„A keby bolo treba...“ Gróf urobil veľavravnú pauzu.

„Iste, viem ho schovať a izolovať.“

„A v prípade nutnosti?“

„Aj. Ale on jediný má dosah na naše kone, takže ako hlavného štolbu si ho musíme podržať. Neviem, ako to robí, ale žerú mu priamo z ruky a je v tomto umení úplne geniálny. Ja sa za ním zastavím a popýtam sa ho, čo sa deje, a podám vám hlásenie.“

„Bol by som rád.“

Braňo sa uklonil, vyšiel von a sekretárke nevenoval ani pohľad.

„Aj ty mňa,“ zašomrala.

Sadol si do auta, z bočného vrecka saka vybral vyskakovačku a hrotom rozrezal balíček po celej dĺžke. Bankovky odložil na sedadlo spolujazdca a mikroténové vrecúško napichol s opatrnosťou profesionálneho chirurga. Hrot noža s kopčekom bieleho prášku si priložil k nosu a potiahol. Nozdry sa mu rozšírili, zaklonil hlavu a párkrát prudko vyfúkol. Hlavu nechal pohodlne opretú o operadlo, lebo obrazy, čo sa mu zjavili, si zaslúžili chvíľu na vychutnanie.

Problémom bol iba Zdeno. Ako ho uchrániť od takej kopy pokušenia? Stával sa neovládateľným a druhým problémom bolo, že pre jeho slabosť musel Grófovi klamať. Braňo si nabral ešte raz a bolo po problémoch.

Záloha bola v poriadku, teraz už išlo iba o to, nájsť inžiniera Richfera, nasadiť naňho Zdena, povoziť ho, dať mu dva dni oddych, ukončiť akciu „inžinier“ a zinkasovať doplatok.

Gróf počkal, kým Braňo odišiel, poupratoval kanceláriu a unavene si sadol za mohutný dubový stôl. Bol unavený a hlavne ustaraný. Veci sa nevyvíjali, ako by chcel, a tušil problémy. Stlačil tlačidlo na paneli. „Prišla už Alžbetka?“

„Prišla,“ ponáhľala sa s odpoveďou sekretárka. „Tak ju pošlite. Hneď!“

Z tanierika si vzal mentolový cukrík a napriek odpornej chuti ho začal cumľať.

„Čau, tatko,“ pozdravila, sotva vošla.

Krásna princezná s dlhými plavými vlasmi. Radosť každého otca. Nielen radosť, poklad. Vyšiel jej v ústrety a padli si do náručia.

„Dieťa, rád ťa vidím!“

„Zase si pil! Načo to maskuješ, aj tak ti to cmúľanie nechutí.“

Objali sa, vybozkávali a Gróf zamieril ku košu. Vypľul cukrík a odpľul si.

„Máš pravdu, aj tak je to nanič.“

„Idem za matkou, mám jej niečo odkázať?“

„Že pozdravujem... chcel som sa spýtať, ako to máte tento rok s dovolenkou?“

„Letíme o týždeň.“

„Výborne, to by mi vyhovovalo. Kam ste sa to rozhodli...?“

„Taliansko. Kalábria, možno Sicília, asi budeme iba tak trakovať hore dolu.“

„Ééé... by som bol za zmenu plánu. Taliansko by som tohto roku vrelo neodporúčal. Čo takto Austrália? Veľká koralová bariéra? Potápanie so žralokmi, piesoček ako hladká múka... tri týždne v raji. Čo?“

„Tatko, si super!“

Gróf vstal a znova sa s dcérou objali. Pohladil ju po dlhých vlasoch a pleskol po riflovom zadku. „Vieš o tom, že si moje všetko, však?“

„Viem.“

„Tak sa vykašlite na Taliansko, tam môžete zabehnúť iba tak cez víkend na nákupy. Vysvetli to matke a začnite zháňať letenky. Napriek tomu, že tá koza mi už neverí ani slovo, mám vás rád a doprajem vám. Na toto leto vyhlasujem akciu Austrália a letíte okamžite! Vreckové...“ zaváhal.

„No?“ postrčila ho Alžbetka.

„Sto litrov!“

„A matka? Bude na suchu?“

„Bože, po kom to dieťa je?“ zastonal podnikateľ.

„Tatove ypsilony, silná genetická výbava! Aj Newton povedal, že jablko nepadá ďaleko od stromu.“

„Toho nepoznám, ale asi mal pravdu. Tak syp a začni spracovávať matku.“

„A... pár drobných? Preberieme to v Centráli na kávičke, a to niečo stojí.“

Gróf urobil pohyb, ktorý má každá dcéra rada, a z vnútorného vrecka saka vylovil pár bankoviek.

„Tak čau, a díky!“ povedalo moderné dieťa modernému otcovi, lebo taká bola moderná doba.

Daj a čau a díky.

10

Romeo odstavil bavorák drzo pred vchodom vysvieteným neónmi a Edovi sa jeho odvaha náramne páčila. Bolo to niečo, čo doma nemohol zažiť. Živá nočná ulica, na chodníku davy náhliacich sa ľudí, plno svetiel, odstavný pruh, okolo mľandravo sa plaziace autá v dvoch prúdoch tam a dvoch späť, všade chaotický poriadok a poriadny chaos, ale oni si mohli dovoliť pokojne zatiahnuť auto ku kraju, chlapíkovi v nohaviciach s perfektnými pukmi a vo fosforeskujúcej vestičke podať kľúče a drzo zakývať „čau, bambíno“.

Edovi sa nočný život v Miláne rátal. Poskok vo vestičke im podal ružovú kartičku a zatiahol auto za roh.

„Ukáž.“

Romeo mu ukázal kartičku s číslom nula sedemdesiatdva.

„To mi chceš povedať, že tu jebe sedemdesiatjeden chlapov a čakali iba na nás, aby sme doplnili stav?“

„Stovky, blbečku, chodia sem autami po dvoch aj po troch.“

„A ty poznáš majiteľa? A to sa přiznáš až teraz, ty pes?“

Edo stál na chodníku, hlava vyvrátená dohora, oči oslepené neónmi, a neveril, že je to naozaj.

„Zavri hubu, schovaj jazyk a utri si sliny, lebo mi ťa odnímu ako retarda zbaveného svojprávnosti.“

„Iba sa pozerám... si vyser. Jedna otázočka, chodíš sem? Poznáš to tu?“

„Poznám.“

„Koľko to má vchodov?“

„Tento a jeden vzadu. Okrem toho sa dá vyjsť aj cez suterén, cez garáže, lebo niektoré limuzíny s čiernymi sklami nerady vykladajú svoj náklad na ulici. Chápeš, nie každej manželke vyhovuje, ak jej manžel navštevuje takýto podnik, a tí manželia to chápu, takže diskrétnosť je namieste.“

„V poriadku.“

„Okrem toho zozadu a zľava sú všade okná.“

„To som chcel počuť.“

„Ale upozorňujem ťa, že nám na chvíľu zoberú pištole.“

Edo sa zastavil a chytil kamaráta za rameno.

„Tak moment, to ani bohovi!“

Romeo ukázal prstom na chodník za sebou.

„Tak si sadni na obrubník a hodinku-dve ma počkaj.“

„Do riti, ale to si nepovedal!“

„A čo by si spravil? Nechal by si ju u mňa doma? Veď sa bez nej nevieš ani vytoto.“

„Krista! Veď práve preto nechcem...“ Edo váhal.

„Klídek, mám to pod kontrolou, nejdem tam prvý raz. Tony je kamoš a tie striekačky nám vrátia.“

„Len aby... aj keď budem vyskakovať z okna?“

„Tak moment,“ teraz zastavil Romeo Eda, „nejdeme tam vyskakovať z okna, kapíšto? Opakujem, Tony je kamoš a nebudeme v jeho podniku robiť nič, čo by nás donútilo vyskakovať z okna, jasné?“

„Dóóbre... dal som fór, bože.“

Romeo kývol hlavou mužovi pri vchode a niečo mu povedal po taliansky. Muž im otvoril a vošli. Ujala sa ich dievčina omotaná v čiernej rybárskej sieťke. Na troch miestach mala našité biele lotosové kvety. Edo bol spokojný. Ak taká krásavica robí hostesku, ako potom vyzerajú tie, kvôli ktorým sa sem chodí? Odviedla ich chodbou obtiahnutou od podlahy po strop červeným zamatom. Na konci chodby stál ďalší chlap a tiež chcel vysvetlenie, čo sú zač. To obstarala dievčina. Muž prikývol a neotvoril dvere za sebou, ale prešiel chodbou a otvoril zamatovočervený panel naboku. Edo si ani nevšimol, že sú tam dvere.

Dievčina sa uklonila a nechala ich napospas osudu. Vošli a Romeo zase niečo vysvetľoval, ale teraz už stáli proti nim dvaja chlapi, každý mal stotridsať kíl a meter deväťdesiat. Prehľadali ich. Bez slova im vzali pištole, bez slova súhlasili.

Keď sa opachy presvedčili, že už pri sebe nemajú nič kovové, rozostúpili sa a kývnutím hlavy ich vpustili dnu.

Edo sa ocitol v raji. Na pódiu bežal program. Obrovský černoch stál bokom k divákom, aby lepšie videli, čo kľačiace dievča dokáže...

„Do riti, Romeo, sleduj, ja som si myslel, že na takých pódiách sa iba tancuje okolo tyče a to čo je na videu sa natáča niekde v štúdiu, ale toto... no je tá baba normálna?!“

„Toto je špeciálny podnik a má aj špeciálny program, som ti hovoril, že Tony je klasa. Tu sa všetko deje na pódiu in nátura a síce sa nesmie nič natáčať, zato sa môžeš dotknúť. Všetkého a ako často chceš, ale platíš, to je tiež pravda.“

Pri stolíkoch sedelo pár pánov, ani jeden sám, a niektorí naozaj sledovali, čo stvára blonďavá beštia na pódiu, ale väčšina sa venovala tomu, čo mali bližšie a na čo si mohli aj siahnuť. Barový pult bol kilometer dlhý, a komu sa nechcelo chodiť, stačilo, aby sa rozložil pri jednom zo stolíkov, a už pri ňom bola víla s ponukou. Hanblivejší, alebo možno fajnšmekeri, prešli oproti a potom cez magické lietacie dvere. Edo rýchlo pochopil, že za nimi sa dá nielen sedieť, ale aj ležať, lebo dvojice nimi prechádzali neprestajne a páni si buď netrpezlivo rozväzovali kravaty, alebo si ich ešte nestihli uviazať.

„Tam sa nastokni a daj si, čo chceš, na môj účet, idem vybaviť, čo vybaviť treba, a stretneme sa tu,“ Romeo ukázal na najbližšiu voľnú barovú stoličku a chcel odísť.

„No počkaj! Kvôli farebným štinám, čo tu čapujú, tu nie som, myslel som si, že...“

„Potom. Počkaj ma a potom to dohodnem s pani Klárou, budeš zírať, neboj, ale kým sa nevrátim, len seď a čum. A dajú ti aj whisky, nielen farebné štiny, len si objednaj.“

Edo si sadol, povedal jedno z mála slov, čo po taliansky ovládal úplne perfektne, whisky, a s barmanom sa dorozumeli na prvý pokus. Barman nalial, ukázal prstom do pohára a niečo sa Eda opýtal. Druhé slovo, ktoré Edo z taliančiny ovládal tiež perfektne, bolo Marlboro, ale v barmanovej otázke nezaznelo, takže ani netušil, čo sa ho pýta, ale nechcel byť nezdvořilý a tak prikývol. Barman mu vhodil do pohára tri obrovské kocky ľadu. Znova sa ho niečo opýtal a ukázal prstom do pohára. Edo znova prikývol. Barman mu do pohára nastriekal trochu sódy. Už sa nič nepýtal a pohár mu podal..

„No prosím, a že vraj jazyková bariéra... a išlo to jak po masle,“ zašomral si Edo a napil sa. Bolo to príma studené, a tak sa pohodlne zahniezdil a začal sa intenzívnejšie venovať programu. Fakt bol zvedavý, ako ďaleko tí dvaja na pódiu zájdu.

„Počula som slová jak po masle, alebo sa mi to iba zdalo?“

Edo sa otočil.

Už ho nezaujímal program, ani keby sa mal o desať sekúnd skončiť s predpokladaným výsledkom. Bol rád, že sedí, inak by padol na zadok. Bola krásna. Také pekné dievča v živote nevidel.

„Tak si od nás, alebo som zle rozumela?“ nástojila.

„S... som, čau.“

„Ahoj, ja som Mira...“

„Edo.“

„Čo tu, do kelu, robíš, Edko? Na pracháča nevyzeráš a druhá trieda sem má vstup zakázaný.“

„Prišiel som s kamošom za Tonym.“

„V tom prípade som nič nepovedala. Máš tu voľné?“ kývla bradou na vedľajšiu stoličku.

„Jasné! Sadaj! Volám sa Edo.“

Usmiala sa.

„Už si hovoril,“ sledovala jeho pohľad, „to ťa tak rozhodili moje kozy?“

„No, aj...“

„Dám si...“

„Čo len chceš.“

„Čo len chcem... Smirnoff and ice.“

„Čo len chceš, ako som povedal.“

Barman jej nalial vodku a zasypal ju ľadovou drťou. Prilial niečo červené a vztýčeným palcom jej poprial dobrú chuť. Žmurkli na seba, ale nebol v tom žiadny podraz, noc bola ešte mladá, a tak jej dal naozaj vodku. Niečo sa jej spýtal a ona prikývla a odpovedala.

„Rozumieš?“ spýtala sa Eda.

„Nie... nie celkom.“

„Pýtal sa ma, či sme krajania, tak som mu povedala, že po dlhom čase prišiel niekto normálny.“

„Díky,“ poďakoval a dodal: „Si naozaj krásna, Mirka...“

„Tak poď, poháre si môžeme vziať so sebou,“ zoskočila zo stoličky a usmiala sa.

„Ja... nemôžem,“ povedal a sám sa začudoval, že mohol vysloviť niečo také pred bohyňou.

Prekvapene jej poskočilo obočie.

„Vieš, musím počkať na kamoša, ale keď príde, tak...“

„So mnou sa tu nestratíš a on asi tiež nie, tak načo strácať čas. Ak prišiel za Tonym, možno sa vrátime skôr, než by si všimol, že tu nie si.“

To bola logická argumentácia. Pohľad mu padol na jej pevné mladučké prsia a bolo rozhodnuté.

Kým úplne osprostel, ešte si v duchu vzdychol: čo tam po negriciach, naše je len naše a je to najkrajšie na svete, aspoň tak to tvrdia modelingové agentúry.

11

„Chalani, niečo vám poviem: keď ma povýšia na majora, podám si žiadosť o preloženie do Grónska.“

„Teba nikdy nepovýšia na majora, Riško.“

„Tak približne vtedy sa dostanem do Grónska.“

Detektív oddelenia vrážd Richard Krauz uznal, že námietka staršieho a skúsenejšieho kolegu Burgera môže byť opodstatnená, a o povýšení už nesníval, ale za tým Grónskom mu ľúto bolo. V kancelárii mali tridsaťpäť stupňov, a aj keď bol koniec augusta, slnko odmietalo priznať svoju porážku a o jeseni nechcelo ani počuť. Meteorológovia hlásili na toto ročné obdobie nezvyčajne silný prílev teplého vzduchu od Sahary a koniec leta bol v nedohľadne. Ventilátory hučali na plné obrátky a najviac postihnutý detektív, tlstý Váňa, im ešte pomáhal novinami zloženými na polovicu. Nepomáhalo to, košeľu mal premočenú na chrbte aj na pupku.

„Boha, že Grónsko,“ vzdychol si a na chvíľu si predstavil obrovský ľadovec a seba, ako sa na ňom vyvaľuje iba tak v plavkách. Krásna predstava. Usmial sa.

Štvrtý v kancelárii bol Chosé. Polo ležal, polo sedel v kresle a driemal. Mal všetkého už plné zuby a drísty kolegov ho vôbec nezaujímali.

Kuky a Hanzel to vyhrali. Neboli v kancelárii. Mali dovolenku. Všetci si ju vybrali v júli, keď pršalo, ale oni sa toho roku rozhodli pre koniec augusta a vyhrali. Závidel im každý.

„Koľko je hodín?“ spýtal sa Krauz, lebo bol hnilý sa pozrieť. Ležal na stole, hlavu mal zloženú na natiahnutej ruke, a keby sa chcel pozrieť na hodiny na stene, musel by sa pohnúť, ale to znamenalo spotiť sa ešte viac, a tak iba ležal a otravoval.

„Za desať tri,“ utrúsil Burger.

„O desať tri... prečo tú slovenčinu tak kurvíte, chalani? Viete, čo sa ten chudák Štúr narobil, kým to všetko vymyslel, a vy sa k jeho dielu správate ako barbari!“

Nikto nič. Bolo im teplo a aj túto Krauzovu námietku brali iba ako halucináciu z horúčavy. Tak pokračoval.

„Aj s tým ma napadlo... hovorí sa mi napadlo, ako myšlienka, keby vás niečo napadlo, ako pes, tak ma napadlo, povedzme šteňa, ale inak sa hovorí mi napadlo a...“

„Váňa, povedz nejaký fór,“ Chosé sa prebral z driemot, lebo to už nemohol počúvať. Vstal, podišiel k umývadlu a opláchol si tvár a ruky až po lakte. „Ten chlap je buď nafetovaný, alebo ho stará prinútila po večeroch navštevovať kurzy slovenského jazyka. Nech je, ako chce, ja ho už mám plné zuby, vy nie?“

Krauz sa ani nepohol, lebo bol spokojný, svoje dosiahol a jeho parťák už nespal a frflal, a to bolo ono.

„Váňa, ten fór,“ pripomenul Chosé.

„Zajtra od rána budem pracovať ako včelička. Včelička s f alebo v, Riško?“

„Vylez mi na hrb, Váňa.“

„Tak si ľahni na brucho. A vylez so z alebo s?“

Zazvonil telefón.

Váňa sa stále ovieval novinami. Krauz ležal na stole. Burger fajčil a sledoval lastovičky za oknom. Chosé sa utieral do erárneho uteráka. Všetci mali plné ruky roboty.

Telefón zvonil a zvonil.

„Kto za desať tri vymyslí vraždu v tomto počasí, musí si ju ohliadnuť, odpitvať a aj chytiť páchateľa, a to všetko sám a do zajtra rána,“ varoval ich Krauz, ale hlavu nezodvihol.

„Počuli ste, čo povedal? Že za desať tri! Ty ignorant, ovládaš spisovnú slovenčinu, iba keď nie je nový prípad, akonáhle stúpne stres, už si úplne taký istý policajt ako aj my, teda pologramotný, sedlák jeden!“ vzdychol si Burger a zodvihol, lebo na zlé proroctvá neveril, a okrem toho niekto to zodvihnúť musel.

„Burg...“ hlas v telefóne ho prerušil. „Dobre, ideme,“ a položil.

Burger si poutieral pot z čela.

„Šaňo... máme za ním hneď prísť. Všetci,“ dodal, keď videl, že nikým to ani nehlo.

„Choď sám a večer mi zavolajte, ako to dopadlo,“ navrhol Krauz. „Budem vyvalený pri telke a zaliaty pivom. Desinou. Chladenou.“

„Ak ťa napadla... opakujem: ťa napadla iba takáto chujovská myšlienka, tak si to choď so Šaňom vydiskutovať sám a nás z toho vy dvaja vynechajte.“

Krauz sa konečne posadil.

„Chalani, ale vážne, keby bol malér s vraždou, tak ja dnes nemôžem. Svokra má jubileum, ideme jej dnes so Sylviou kupovať darček, teda darisko, podľa toho, koľko odo mňa Sylvia chce, a ja som jej svätosväte sľúbil, že pôjdeme, takže... Chosé! Však to za mňa dnes zoberiete?“

Prosíkajúcich usoplených a roztrasených detektívov nemá nikto rád, a takých, čo chcú, aby to niekto za nich zobral, už vonkoncom nie, takže sa iba bezmocne pozeral na odchádzajúce chrbty a jeden z chalanov si dokonca aj plesol po zadku a zodvihol nohu.

Kolegovia. Kamoši. Životná opora.

Krauz zatváral dvere ako posledný a pohľad mu padol na fotografiu ministra vnútra prišpendlenú na nástenke. Tvár mal poďobanú dierkami od šípok a jedna mu trčala z oka, druhá z nosa a tretia, modrá, si našla miesto na líci. Krauz sa mu milo prihovoril: „Pane Bože, nedopusť, aby dnes bola vražda, žena ma zabije...“ a vytratil sa za kamarátmi, mľandravo kráčajúcimi chodbou ako na popravu.

Šéf oddelenia vrážd Alexander Mayor sedel na šéfovskej stoličke už pekných pár rokov. Ani nie preto, že by bol taký bohovský, ale do takej funkcie sa fakt nikto netlačil. V robote mal cirkus a doma tiež. V časoch pred mobilmi sa rýchlo presunul z kancelárie domov a strážil pevnú linku a vybavoval desiatky telefonátov do polnoci a pár aj po polnoci. V čase mobilov sa ani domov ponáhľať nemusel, operačný dôstojník si ho našiel všade, aj na hajzli, doslova.

Mayor s pasiou rozprával svojim podriadeným, ako mu raz večer volal operačný, že majú novú vraždu, a on bol naozaj na záchode a tlačil. Operačný stíchol a potom sa ho opatrne spýtal, či je v poriadku, či nepotrebuje lekára. Šaňo na neho zrúkol, že nie, že iba serie. Operačný chvíľu premýšľal a potom vyslovil pamätnú vetu: „A to nemôžeš tichšie, bez toho skučania, keď ti hlásim nový prípad? Píšeš si vôbec, alebo iba tak kecáme...?“

Vždy, keď šéf vraždárov rozprával túto milú príhodu, počkal, kým sa niekto neozval s otázkou, ako to dopadlo. Šaňo rád dopovedal pointu.

„Dopadlo to dobre a hlasno. Keď počul, ako to žblnklo a ako som zareval, povedal, že teda zavolá o desať minút a pošle mi výjazdového vodiča aj s basou šaratice.“

Krauz mal túto príhodu rád. Šaňo nikdy nehovoril za desať minút, ani keď to rozprával u Jumba a mal už nakúpené. Šaňo mal rodný jazyk rád a nikdy ho neprznil. Aký bol pedant v obliekaní, taký bol aj vo vyjadrovaní sa. Vedel, že sa hovorí o desať minút. Bol perfektný. Bol jednoducho šéf.

Aj teraz sedel na šéfovskej stoličke v perfektne pozapínanej vestičke a s utiahnutou kravatou a fakt, že registruje aj nejaké teplo, dával najavo tým, že sako mal prehodené cez operadlo stoličky.

Teraz už netlačil. Telefonoval s operačným dôstojníkom, ale netlačil.

„... je to utopenie, alebo čo sa mi to vlastne snažíš povedať? Tak... drôty? Elektrické? Akože padnuté na zem? Nie padnuté? Rozrezané? Vieš čo, ja ti hovno rozumiem, idú tam moji chlapci, nech tam uniformované hliadky zatiaľ ostanú a naši rozhodnú, čo s tým. Čau!“ skríkol a tresol slúchadlom.

„Poďte ďalej... koľko vás je... všetci, fajn, Rišo, zavri dvere!“

Posadali si. Šaňo si prečítal poznámky, čo si stihol z chaotického telefonátu urobiť, počkal, kým si posadali, a spustil.

„Chalani, je to akési chaotické a neúplné, ale asi sa na to budeme musieť pozrieť. Vo vinohradoch nad Račou našli v nejakej jame, ale neviem v akej, vraj je betónová, šak uvidíte... tak v jame našli mŕtvolu. Vraj je to nejaké kalné, takže asi v niečom pláva, ale neviem, čo má byť to, v čom pláva! Zistíte, keď to uvidíte. Dve autá vám stačia, ja tu podržím ešte jednu hliadku na bežné previerky, ostatných pošlem domov. Sú dovolenky, je nás tu pár, treba sa aj prestriedať.“

Krauz neveriaco pokrútil hlavou.

„Tak potom prečo tam posielaš nás, Šani? Ak sa treba prestriedať, tak tam pošli druhú kanceláriu! Prečo máme všetko vyžrať my? Včera sme boli na tom obesenom, hovno z toho, zabili sme pol dňa iba preto, aby sme zistili, že sa zavesil sám. Predvčerom sme boli v drahom okrese kvôli tomu vydieraniu, zasa hovno z toho, baba si to vymyslela. Deň predtým sme boli...“

„No vidíš! Samá voda! Prd robíte, tak sa chopte konečne poriadneho prípadu! Odchod a volajte mi!“

„No počkaj, Šani, ja mám dnes problém. Sľúbil som manželke, že po fajronte pôjdeme svokre kupovať darček, vieš, má jubileum a...“

„Moja svokra zomrela. Zmeškal som jej pohreb, prišiel som na posledných desať minút, mali sme vraždu, pamätáš?“

„Áno, ale... tej tvojej to už bolo jedno, lenže tá moja ešte žije.“

„Tak ju pozdravuj alebo urob niečo, aby sa jej stav zmenil.“

„To ju mám zastreliť?!“

„Všetci tu prítomní mi dosvedčia, že som to nepovedal! Tie jedovaté žaby už nechováš? Vraj proti tomu nie je protijed a ak sa dohodnete s Lengyelom, nikto to ani nebude pitvať.“

Krauz si vzdychol. Vražedné horúčavy si už asi vyžiadali svoju daň aj na funkcionároch.

„A to prestriedanie, čo si spomínal?“ nedal sa Krauz.

„V septembri sa ozvi, to bude po dovolenkách, zatiaľ to odserú tí, čo sú v robote a nevedia si správne naplánovať ani posraté tri týždne voľna, môj drahý...“ a gestom pripomínajúcim Hitlera na zráze blonďavých výrastkov v krátkych kožených gatiach im ukázal, ktorým smerom sú dvere.

„Ja sa na to môžem zvysoka...!“ Ostatní súhlasili.

Krauz fajčil opretý o predný blatník a, chriachajúc do prachu poľnej cesty, sprosto klial. Dva bordové služobné renaulty kriminálnej polície bezmocne stáli jeden za druhým a všade naokolo bolo plno viniča a prachu.

Chosé otočil mapu hore nohami, ale nič tým nezískal, prehľad o situácii už vôbec nie, a vrátil ju späť, ako mala byť.

„Krajský riaditeľ sa v tom vyznaj,“ zašomral.

„Hovorí sa čert...“ opravil ho Váňa.

„Šak hovorím,“ nedal sa Chosé.

„Zavolaj mu ešte raz, Rišo,“ navrhol Burger.

Krauz odfrčkol ohorok a vybral mobil. Vyťukal číslo a čakal.

„No... to som ja... tak kde v riti ste? Povedal si, že máme vybehnúť na most oproti Rybničnej... áno... most cez hlavnú, čo vedie do Pezinka... áno... potom doprava po poľnej... áno, išli sme... prvá búda je červená... áno, našli sme ju... počkaj!“ Krauz sa postavil na špičky a porozhliadal sa. „Druhá búda zelená... ty Johan, ale sú tu dve zelené! Aha... tretia doľava... vieš čo, už ma serieš! Prídu dole? No konečne rozumná reč! Nemusia nás dlho hľadať, keď uvidia štyroch nasratých mužov a potoky peny, čo im striekajú z papuli, to budeme my z oddelenia vrážd, ty múdry!“

Krauz zaklapol mobil a zastrčil si ho do nohavíc.

„No?“ spýtal sa Burger.

„Pošle dole hliadku a zavedú nás tam, takto by sme to hľadali dva dni a zhnije nám nielen mŕtvola, ale aj oznamovateľ.“

Váňa zaodŕhal: „Ehm, chalani, to môže byť nadlho...“

„No a?“ zahral blbého Chosé a nerobilo mu to žiadny problém.

„No a, no a... ty múdry! Je horko, hrozí nám dehydratácia a...“

„Hladomor,“ pomohol mu Krauz.

„Aj! Pri parkovisku za mostom sú potraviny, ja by som zbehol a niečo kúpil, pre istotu. Keby ste mi dali jedno auto...“ dodal skromne.

Krauz a Chosé prišli spolu v prvom aute. Šoféroval Krauz. V druhom aute prišli Burger a Váňa. Šoféroval Burger. Krauz pozrel na Burgera. Ten mykol plecom a hodil po Váňovi kľúče. Váňa ožil a už mu nevadili potoky potu ani spaľujúce slnko. Kľúče chytil s vrtkosťou žongléra a nasadol do auta rýchlosťou lasičky.

„Ale ak kúpiš iba vlašák a tlačenku, tak sa sem ani nevracaj!“ upozornil ho Chosé.

„Tak dajte niečo,“ Vaňa otrčil cez okienko dlaň. Chalani sa pozbierali po päťdesiatke. Bežne by stačila dvacka, ale mohli tu stvrdnúť naozaj dlho.

„Čo?“ spýtal sa Váňa a prevzal od Burgera peniaze.

„Lízanky a pre zavraždeného cumeľ, ty otrava!“ A už vedel, čo má kúpiť.

Musel cúvať, lebo otočiť sa nebolo kde. Kolesá sa mu prešmykli a rozvírili prach. Vycúval a o chvíľu bolo po hluku aj po prachu. Ostatní sa poopierali o druhé auto a oprášili si nohavice. Keby tak nepražilo slnko, bolo by im v prírode celkom fajn, aj nejaký vtáčik hore nad nimi spieval, aj fajčiť mali čo, aj vzduch bol čerstvý...

Z vinohradov sa ozval rachot motora, potom kovové zvuky namáhanej karosérie a podvozka a o chvíľu sa zo zelenej džungle vynorilo policajné auto s majákom na streche a s dvoma uniformami na predných sedadlách. Dosť na tom, že maják neblikal, veď svietilo slnko a nikam sa už nemuseli ponáhľať. Vodič vystúpil, nasadil si brigadírku a podišiel k nim.

Krauz, Chosé a Burger stáli opretí o auto a ani ich nehlo, hoci ich zase zahalil oblak prachu. Chalan v uniforme zasalutoval.

„Nadstrážmajster Varhol. Vy ste z oddelenia vrážd?“ spýtal sa a spustil ruku.

„Špeciálna komisia na kontrolu zrelosti sorty Iršaj Oliver. Načo je vám oddelenie vrážd vo vinohradoch, dobrý muž?“ predstavil sa Chosé.

Chalan zaodŕhal. Neveril vlastným ušiam. O takej komisii ešte nepočul. Pomohol mu Krauz.

„Nevšímaj si ho, odmalička chcel hrať v dychovej kapele, preto vyzerá ako trúba. My sme v skutočnosti z vojenskej kontrarozviedky a práve chytáme záškodníkov, čo tu chcú podmínovať sklad s jadrovými hlavicami. Videli ste ich?“

Burger si odpľul, odfrčkol ohorok a zadkom sa odrazil od rozpáleného blatníka.

„Mám ich na starosti... vychádzka z psychiatrickej liečebne v Pezinku. Nie sú nebezpeční, to robí len to slnko páliace na hlavičku. Nestrieľajte, chlapci.“

Nadstrážmajster Varhol sa ani nepohol. Mohli si robiť srandu... ale na druhej strane, jeden nikdy nevie, ten starý mohol mať aj pravdu. Chvíľu uvažoval aj o použití pištole, čo keby náhodou fakt zaútočili? Tí dvaja na to normálne vyzerali.

Chlapi chvíľu počkali, a keď zhodnotili, že už má dosť, ako na povel siahli po odznakoch a ukázali mu ich.

„Prepáč, je nám teplo a o tomto čase sme už chceli byť doma.“

Varhol počkal, či sa nezačnú smiať, ale nezačali, tak iba ukázal na svoje auto a z toho mali pochopiť, že ho majú nasledovať.

„Ak toto má byť oddelenie vrážd, tak radšej ostanem do smrti na obvode,“ povedal kolegovi, keď znova nasadol.

Detektívi z oddelenia vrážd nasadli do svojho auta a Burger ich zo zadného sedadla vykrstil.

„A vy dvaja chuji by ste si mohli občas spomenúť na časy, keď ste ako zasratí seržanti skákali dospelým policajtom po pivo a aké to bolo bohovsky príjemné! Čo si ten chlapec o nás môže.myslieť?“

„Že si nikdy v živote nedá žiadosť o preloženie na kriminálku. A ja mu to schvaľujem už teraz,“ odvetil mu Chosé, lebo Krauz sa už sústredil na šoférovanie a nepočúval ich.

Chlapci v uniformách pred nimi cúvli a počkali, kým urobia to isté. Potom vyrazili hore do vinohradov. Cesta bola síce prašná a rozbitá, ale družstevníci niektoré spodné úseky používali častejšie než tie na samom vrchu a občas ich upravovali a vysypali makadamom. Jedine vďaka tomu sa do vinohradov dalo dostať aj osobnými autami a zvládla to aj služobná renaultka, síce v poslednej fáze na prvý prevodový stupeň a s vriacou vodou v chladiči, ale autíčko to zvládlo.

Vyšli asi do tretiny svahu a zastali na vyrovnanej ploche, ktorú musel zarovnat' buldozér a určite to nebolo za týždeň. Narobil sa na tom ako otrok, lebo plocha bola veľká ako hádzanárske ihrisko a akoby vyhryznutá v strmom svahu. Jedna cesta viedla odspodu, ďalšia pokračovala hore do vinohradov a zboku viedla ešte jedna takisto do vinohradov a ďalej k zalesnenému svahu. V strede plošiny niekto vybetónoval platňu veľkú ako pôdorys priemernej obývačky. Všade naokolo stáli autá. Pár služobných a nejaké civilné, poväčšine nivy a tereniaky.

Chlapci z oddelenia vrážd iba prichádzali hore a už videli veľa ľudí aj v montérkach, aj v oblekoch a aj v uniformách. Skoro všetci fajčili. Skoro všetci dupotali naokolo a zanechávali za sebou stopy.

„Hlavne sa nerozčúliť,“ poznamenal Burger a vystúpil ako prvý. „Šak je celkom pekne, ani neprší.“

Krauz zamkol auto a vzdychol si: „A načo by aj, veď leje zo mňa,“ a utrel si chrbtom ruky pot z čela. Zostala mokrá, akoby vyšiel z bazéna.

Porozhliadal sa. Skupinky chlapov stuhli a sledovali ich. Nikto nevedel, čo sú zač a čo bude nasledovať. Jeden sa odlepil a podišiel k nim. Krauz spoznal kamoša. Bol v uniforme, ale boli spolu na vojne aj v základnej policajnej škole a poznali sa už dlho.

„Čau, Fredy, čo ty tu?“

„Čau, Rišo, nejako si pribral, ani som ťa nepoznal! Čo tu stváraš?“

„Som na oddelení vrážd, prvý týždeň, tak sa zaúčam.“

„Ja som pol roka vo funkcii zástupcu riaditeľa na obvodnom oddelení a o tom tvojom zaúčaní sa na vraždách som už počul svoje. Si veľký frajer, starých kamošov v uniforme ani neprídeš pozrieť. Zabudol vôl, že teľaťom bol...“

„Pri pohľade na toto tu sa na volov zabudnúť nedá, Fredy. Ani na teľatá. Už si zabudol, čo nás učil starý Skarupa na kriminalistike v Holešove? Kurva, načo je tu toľko ľudí a prečo všade šliapu a chriachajú a odhadzujú vajgle a...“

Fredy mu ponúkol jednu zo svojich.

„Len pokojne, toto je o niečom inom, Riško. Nič tu nenájdete, ani keby to bola vražda. Jazdia sem s ťažkými mechanizmami, všetko je rozdrbané odhora nadol a ten tchor tam pláva aspoň týždeň. Pred tromi dňami bola búrka, pamätáš? Všetko je zmyté. Poď, tam je predseda družstva a ten v tom zelenom je správca, všetko ti vysvetlia.“

Burger a Chosé sa hneď rozbehli do terénu, ale keď začuli, že Krauz tu má kamaráta, vrátili sa a pridali sa k nemu. Na mieste činu nie je nič také dôležité ako prvotné informácie, a ak sú od kamaráta, sú o to cennejšie. Stáli trpezlivo za ním a ani im neprekážalo, že ich Krauz nepredstavil.

„Tak poďme.“

Zástupca riaditeľa obvodného oddelenia, v ktorého teritóriu sa nachádzali, ich priviedol na veľkú betónovú platňu a všetci, čo stáli naokolo, stíchli. Všetci vedeli, že čakajú na príchod špecialistov z oddelenia vrážd, a ak týchto privádza sám zástupca miestnej polície, budú to zrejme oni.

Krauz postrehol v ich očiach sklamanie. Asi si predstavovali, že špecialisti na vraždy vystúpia z helikoptéry v bielych overaloch a s tonami chemického materiálu v čiernych kufríkoch. Škoda, že šéf vraždárov nepozeral americké seriály, možno by ich tak vystrojil.

Fredy ukazoval rukou: „Pán predseda družstva... pán správca... vedúci živočíšnej výroby... vodič fekálu... závozník... hospodár vinice...“

Muži si podávali ruky a pri každej funkcii padlo aj meno, ale kto by si ich zapamätal. Krauz iba prikyvoval. Fredy skončil a čakal. Krauz mal asi predstaviť svojich kolegov. Kašlal na nich a ani oni o to nestáli.

Chosé sa od nich nenápadne oddelil. Krauz sa rozhliadol. Chalanov z tretieho okresu spoznal hneď, aj dvoch funkcionárov. Bol tam sám šéf okresu a šéf okresnej kriminálky. Nechali vraždárov, nech sa zoznámia s ľuďmi, a až teraz sa k nim pridali.

„Vitajte. Zatiaľ stojíme bokom, nikto nevie, komu to patrí a o čo tu vlastne ide,“ vysvetľoval šéf okresu.

Burger drgol do Krauza a ukázal bradou.

„Pozri, tvoji kamoši spoza humna.“

Až teraz si Krauz všimol detektívov z Pezinka.

„Nazdar, chalani, vy čo tu? Zíšek sa nudí, tak vás sem poslal, aby ste sa priučili poriadnej robote?“

„Riško, nespomínaj meno božie nadarmo. Okrem toho poriadnu robotu chodíte vy paštekári okukávať k nám na vidiek, takže sklapni.“

Podali si ruky. Krauz sa usmial, chalanov z vidieka mal vždy rád a dúfal, že sympatie sú obojstranné, lebo počas celej doterajšej služby sa s nimi nedostal ani raz do konfliktu, a ak došlo k situácii, že mali spoločný problém, tak spolupracovali celkom fajn.

Skôr než stihli niečo vysvetliť, pristúpil k nim chalan so školským batohom prehodeným cez plece a s rukami vo vreckách.

„Dovoľte... som podporučík Vágner, vyšetrovateľ z tretieho okresu, mám dnes výjazd. Vy ste...?“

„Krauz, detektív z oddelenia vrážd, a títo dvaja sú moji kolegovia. Nevšímajte si nás, my sme tu, iba aby sme ukojili zvrhlé pracovné chúťky nášho šéfa. Dostal pracovný záchvat a poslal nás sem, aby sme to tu takpovediac iba omrkli, ale nemienime vám nijako zavádzať, pán okresný vyšetrovateľ, iba sa porozhliadneme a ideme domov.“

„Prepáčte, pán kolega, ale to asi dosť ťažko, on je... ako by som to... fakt dosť zavraždený. Nevidel som ho ešte, ale z toho, čo som počul...“

Krauz si vzdychol. Nech robil, čo robil, celý svet a všetci naokolo sa dnes spriahli proti nemu a rozhodli sa, že žiadne darčeky svokre kupovať nepôjde. V podstate mu to ani neprekážalo, iba keby sa našiel niekto, kto by zavolal jeho žene a ospravedlnil ho.

Krauz si premeral pána vyšetrovateľa z okresu. Asi už mal po maturite, ale kilá a ochlpenie na brade tomu nenasvedčovali. Možno bol spomalený v raste, to sa stáva, ale ako to ušlo prijímacej komisii, to nechápal. Chlapec mu nesiahal ani po bradu a aj so školskou taškou mohol vážiť toľko čo vrece cementu. Ale to nič, Krauz nikdy nikoho vopred nepodceňoval, vedel, že príroda to má zariadené tak, že čo uberie na farbe, pridá na vôni.

Krauz ukázal prstom na chalanov z Pezinka.

„A načo sú tu oni?“

„No veď v tom je ten problém,“ vzdychol si vyšetrovateľ.

Burgera to prestalo baviť.

„Riško, poobzerám sa tu,“ povedal a treskol ho odzadu po pleci.

Krauz postrehol, že už pred chvíľou sa od nich oddelil Chosé, čupol si v rohu betónovej platne a niečo tam okukával. Burger si vzal bokom chlapíka v montérkach a začal s ním potichu debatovať. Chalani celú túto nemožnú situáciu odrazu začali brať vážne a Krauza triafal šľak, lebo nádej, že to vybavia šmahom ruky, sa strácala v nedohľadne.

„Kurva,“ přecedil pomedzi zuby.

„Prosím?“ spýtal sa vyšetrovateľ.

„Nič, iba taký povzdych. Pokračujte.“

„Na vysvetlenie: nie je celkom jasné, kto to bude robiť. Tadiaľto niekde prechádza hranica medzi tretím okresom Nášho Mesta a okresom Pezinok.“

Detektív z Pezinka sa usmial.

„Ja ti to vysvetlím úplne jasne, Riško. Krajský operačný dôstojník sem poslal najprv nás, že tu máme mŕtvolu v bazéne, ale keď sme sem prišli, zistili sme, že to je váš mestský rajón, takže sorry. Volal som operačnému, nech sem pošle trojkárov, ale pán vyšetrovateľ to nechce prebrať. Nikto nám neverí, a tak som poslal kolegu po naše katastrálne mapy a uvidíte presne, kadiaľ ide hranica. Okrem toho, môj dedo má tam za tým kolom, čo vidíš, slabých sto metrov od nás, poslednú vinicu, čo patrí do pezinského rajónu, potom je štárigel, cesta odhora dole, a tá cesta je zároveň aj hranica. Všetko až sem k nám, kde stojíme teraz, je už váš rajón. Narobil som sa v tom dedovom vinohrade až-až, takže tam poznám každý kameň a viem, o čom hovorím, ale kolega z okresnej vyšetrovačky mi aj tak neverí a chce to mať čierne na bielom, skôr nepohne prstom.“

Krauz pokýval hlavou a pokrčil plecami.

„Buben, vieš, ako to chodí, vyšetrovateľ v tom musí mať jasno, mne stačí aj hmla. Nech sa už hranica posunie kamkoľvek, ak je to vražda, je to naše, takže sa na to radšej pozrieme hneď. Môžeš mi vysvetliť, o čo tu vlastne ide?“

Detektív z Pezinka sa nadýchol, ale vyšetrovateľ z tretieho okresu ho predbehol.

„Ale ja vám žiadnu obhliadku zatiaľ robiť nebudem, aby sme si rozumeli! Ak je to pezinská záležitosť, tak si to budú robiť oni!“

Krauz na neho chvíľu nechápavo civel a potom sa k nemu nahol, až zacítil pach jeho potu.

„Ale to by som si nikdy nedovolil, pán vyšetrovateľ, aby som vás nútil pracovať! Postavte sa tam bokom, aby ste nezavadzali a nezašpinili sa, pane. Ja sa tu iba poobzerám, nič viac, to hádam ešte môžem. Ak je to vražda, aj tak vás nebudeme otravovať, zavoláme si náš krajský výjazd a celé to od vás preberie krajský vyšetrovateľ, takže len pokojne, ste z toho vonku a tie ruky si nemusíte vytiahmiť z vreciek vôbec.“

Riaditeľ tretieho okresu k nim pristúpil a chlácholivo sklonil hlavu.

„Richard, sú tu civili, tak sa ovládaj. Kolega z vyšetrovačky tým nič zlé nemyslel. Ide iba o vymedzenie miestnej príslušnosti.“

„Ak je to vražda, tak je to miestne naše tak či tak, takže si to tu rozbehnem a aspoň zistím, na čom sme. Kolegu vyšetrovateľa si zober nabok, nemusí robiť nič, my sa o všetko postaráme. Ale jedno ti poviem, okresný riaditeľ. Normálne by som čakal, že priskočí a poskytne nám informácie a pomôže, kde sa dá, ale toto je asi už tá nová škola vyšetrovateľov, seďme na riti v kancelárii, nech si nás nikto ani nevšimne, a keď príde kriminálka, tvárme sa, že prišli sluhovia a podradná rasa. Dáme im pár úloh z nezmyselného plánu spoločného postupu a nech neotravujú s robotou. Ak to takto pôjde ďalej, o pár rokov sa dožijeme aj toho, že vyšetrovateľ bude chcieť riadiť kriminalistu a písať mu dennú robotu do zošita. Poteš pánboh. Dúfam, že sa toho nedožijem. Pekne to vediete na tých okresoch.“

„Podlá vášho vzoru na kraji.“

Krauz prikývol, lebo riaditeľ mal pravdu. Vzťahy medzi kriminálkou a vyšetrovačkou neboli v poslednom čase ružové ani u nich, ani na okresoch.

„Kašlime na to... Buben, boli ste tu asi prví, však? Tak hovor, o čo ide, nech sa pohneme o kúsok ďalej.“

Kolega z Pezinka si odkašlal.

„No... ten chlapík v montérkových nohaviciach a tričku je vodič fekálu a ten vedľa je závozník,“ detektív z Pezinka na nich kývol a oni prišli k nim v sprievode dvoch pánov v bielych košeliach s krátkymi rukávmi. Burger prišiel s nimi, lebo až doteraz sa s chlapíkom v montérkach rozprával.

„Dobrý deň,“ pozdravil vodič a dal si dole slamený klobúk.

„Pán Zeman, práve hovorím tuto kolegovi z oddelenia vrážd, čo ste našli, ale mohli by ste aj sám, nech to má z prvej ruky.“

„Zase? Už som to hovoril trikrát.“

„Bohužiaľ, asi to budete musieť opakovať ešte aspoň trikrát, a možno aj viac, taký je údel oznamovateľa,“ upokojil ho Krauz.

„Tak... boli sme s Ferom na obede u nás na družstve a...“

„Fero je kto?“ spýtal sa Krauz.

Zeman ukázal prstom: „On, môj závozník.“

„Dobrý deň,“ pozdravil závozník. Nemal si čo dať dole, tak iba stál a čakal, čo s ním detektívi spravia.

„Aha... dobrý deň aj vám. Takže ste boli na obede...“ začínal chápať Krauz.

„Áno, boli sme na obede, to bolo presne o dvanástej, a potom sme hneď išli sem. Ja jazdím na fekáli...“

„To je tá modrá opacha tu naboku, áno?“

„Presne, pán detektív! Vozím sem močovku z družstva a mal som už natankované štyri kubíky, takže sme hneď sadli a vyrazili. Prišli sme sem asi o jednej, odstavil som to tu pri tejto dlhšej strane betónovej platne,“ vysvetľoval Zeman a ukazoval rukou, „a Fero rozbalil hadice. Koncovku pritiahol až sem k vstupnej diere a odkopol dielce a...“

„A?“ posúril ho Krauz.

„A chcel hadicu strčiť dnu, ale začal nadávať, že nám sem nejaké decká zase nahádzali handry.“

„Handry?“ nechápal Krauz.

„Ja by som... ak môžem...“ vstúpil do debaty pán v bielej košeli. „Ak dovolíte, inžinier Kramár, živočichár. Viete, dole na družstve máme štyristo kusov hovädzieho dobytka a sem hore vozíme močovku...“

„Takže toto, na čom stojíme, je vlastne niečo ako veľký družstevný septik?“

„Presne, pán detektív, presne! Predstavte si, že stojíte na strope svojej obývačky, ale je celá zakopaná v zemi a trčí z nej iba horná betónová deka. Pochopiteľne, žiadne okná, žiadne dvere, jediný vchod je tam v rohu, ako čupí váš kolega.“

Krauz sa pozrel tým smerom a videl, ako Chosé loví prútikom viniča v mútnych vodách.

„Všetko je, samozrejme, perfektne izolované ipou a asfaltovými a impregnačnými nátermi aj špeciálnymi izolačnými vrstvami, takže k žiadnemu priesaku nemôže dôjsť. Obsah nádrže pod nami je skoro šesťdesiat kubíkov, chápete, že také množstvo močovky sa nesmie vyliať iba tak do zeme, takže technické a technologické vyhotovenie je naozaj stopercentné a zatiaľ sme s týmto spôsobom uskladnenia močovky nemali žiadne problémy.“

„No dobre, ale prečo ste to vybudovali tu hore?“

„Keď prídete bližšie k otvoru, pochopíte.“

„Aha...“

„To sa nedá postaviť bližšie k dedine, pán detektív, jednoducho to nejde. Okrem smradu ide aj o bezpečnosť, takéto zariadenia by mali byť čo najďalej od ľudí, aby tam náhodou nespadli, naschvál neskočili, aby nemanipulovali s krytom a podobne,“ vysvetľoval inžinier živočichár.

„Výborne, takže tu máme družstevný septik na močovku. Ale jedna vec mi nie je jasná. Vy hovoríte, pán inžinier, že ľudia by nemali neodborne manipulovať s krytom...“

„Presne tak!“

„...a pán Zeman pred chvíľou povedal, že závozník Fero odkopol z otvoru lešenárske dielce a chcel doň vsunúť hadicu.“

„No...?“

„Kryt na takomto nebezpečnom objekte predstavujú dva lešenárske dielce položené vedľa seba?“

A bolo po kamarátstve. Až doteraz bol detektív živočichárovi celkom sympatický, ale teraz...

„No... viete...“ živočichár si pošúchal vyholenú bradu a vykrivil ústa. „Ja viem, mal by tu byť kryt z ocele so zámkou, ale...“

„Pán detektív,“ zasiahol do debaty aj druhý muž v bielej košeli, „naše družstvo podielnikov je jedno z najväčších v kraji“, čo ostali po bývalých jéerdé, robíme na stovkách hektárov zeme a chováme v neľahkých podmienkach stovky kusov ošípaných a hovädzieho dobytka, inými slovami, staráme sa o to, aby ľudia v Našom Meste mali čo jesť, a to je naozaj drina a zodpovedná robota. Jeden kryt na septiku... viete, nehnevajte sa na mňa, ale môže sa stať, že sme naň jednoducho zabudli. Okrem toho sme s týmto systémom uskladnenia močovky naozaj zatiaľ nemali žiadne problémy, takže...“

„Vy ste pán predseda, predpokladám.“

„Som.“

„No, ak ste doteraz nemali problémy, ja vám ich robiť nebudem, ale musíte pochopiť jedno, ak sa tu stal trestný čin a ak náhodou pôjde o závažný trestný čin, napríklad o vraždu, ja musím poznať bližšie okolnosti, napríklad, ako sa sem páchateľ dostal, ako sa sem dostala obeť, aké prekážky páchateľ prekonával a podobne... chápeme sa? Ja nemám inú možnosť, iba sa vás pýtať, a vy nemáte inú možnosť, ako mi odpovedať. Rozbehli sme to celkom pekne, tak to už dokončime a vykašlime sa predbežne na predpisy o bezpečnosti práce.“

Živočichár si detektíva premeral a nemal z neho dobrý pocit. Možno aj bol z oddelenia vrážd, ale teraz sa správal ako predsunutá hliadka kontroly bezpečnosti práce, a tých malo vedenie družstva asi tak rado, ako ich zverenci v stajni milovali ovady.

„Ďakujem, páni inžinieri, za vysvetlenie, a teraz, pán Zeman, dokončite svoj príbeh,“ pokračoval Krauz.

„Čo ja, nech povie Fero, čo videl.“

Fero, chalan v montérkach a kockovanej košeli, predstúpil a v očiach mal odhodlaný výraz, že to všetko zoberie na seba a odsedí si aj ten chýbajúci poklop, aj mizerné hospodárske výsledky družstva za minulý rok, a ak by im chýbal vrah, odsedí aj to.

Krauz mu položil ruku na plece a milo sa usmial.

„Pán Ferino, pokojne sa nadýchnite, nikto vás tu nebude mučiť...“

Ferino si bol istý, že každé mučenie sa začína ubezpečením, že nikto vás tu nebude mučiť.

„... a pokojne svojimi slovami mi povedzte, čo ste videli.“

Ferino mykol plecom. Nikto na neho nenakričal ani sa nezahnal, tak mykol znova.

„No... čo sem vidzel. Jaro povídal...“

„Jaro je pán Zeman?“

„... Jaro je Zeman, áno, Jaro Zeman, teda šéf fekálu, teda mój šéf, aby sme si rozumjeli, tak Jarínek mi povídal, aby sem...“

„Odkiaľ ste, pán Ferino?“

„Ze Stupavy, teda z Mástu.“

„V tom prípade v pohode, rozprávajte, ako vám dzobák narástol.“

„Tak Jarínek mi povídal, aby sem strčil konec hadice do septiku, tak sem odkopél ty dva dílce a zbadal sem handru. Zahrešil sem, že kurva pi...“

„Všetko nemusíte, my si niečo aj domyslíme, stačí, že ste zahrešili,“ skočil mu rýchlo do reči Krauz, ale aj tak už bolo všetkým jasné, ako sa nadáva v Máste.

„... no a zebral sem tý hrable.“

Krauz nechápavo pozrel na vodiča fekálu.

„Ja to vysvetlím, viete, Ferino inokedy rozpráva celkom súvislo, ale teraz má z vás asi trému a unikajú mu detaily, takže... ako by som to... my občas vozíme močovku do septiku, ale keď vykysne a sadne, tak ju znova naťaháme do fekála a rozvážame po poli. Močovka sa riedi a používa sa ako hnojivo, ale keď ju naťahujeme do stroja, nesmú tam byť veľké kusy, lebo nám zapchajú čerpadlo, preto občas čistíme hladinu tamtými hrablami,“ a otočil sa k modrej vétrieske a ukázal na jej bok.

Na boku fekála boli upnuté hrable s atypicky dlhou rukoväťou, mohla mať asi tri metre.

„Keď Ferino zanadával, vedel som, že nám tam decká zase niečo nahádzali.“

„Výborne,“ pokračoval Krauz v improvizovanom výsluchu v teréne. „A teraz Ferino.“

„No, odkopol sem tý dílce a zbadal sem handru. Velkú. Zanadával sem... to sem už povídal jak, né, a hadicu sem položil na betón a vrátil sem sa k fekálu pro tý hrable. Chcel sem tú handru vybrat, ale bolo to divné...“

„Čo sa vám zdalo divné?“

„Že bola tvrdá.“

„Tvrdá handra?“

„No tvrdá. Normálne sa handra na hrable namotá, ale táto sa ponorila, ledva sem sa jej dotkél. Bola tvrdá.“

„Takže tvrdá a ponorila sa, áno?“

„Presne tak. No a jak sem zabral silnejší, né, a skúsil ju otočit, tak sa vynorili ruky.“

Krauz si odkašlal.

„Ehm. Moment. Vy ste na tú handru tlačili ďalej?“

„Áno, šak sem ju mosel nejako vylovit, né? Ale nešla, sviňa. Handra sa otáčala, ponárala a naráz sa ukázali ruky.“

„Aké ruky, nerozumiem, lakte alebo ramená...“

„Zvázané ruky a prsty skrúcené do pjasce.“

„Mám tomu rozumieť tak, že ste videli dve ruky zviazané k sebe a prsty boli zovreté do pästí?“

„Tak. To nebola handra, to bolo sako z obleku a je tam v jame, to sem si istý, lebo sem videl konec rukávov a mój švager má též také a presne také dlhé, že mu ide až za palce. Moc dlhé, že sa mu baby na zábave smejú. Tento to mal též tak.“

„Čím boli zviazané?“

„Videl sem to len chvílu, kým sa zase nepotopil, ale myslím, že nejaký kábel, jak od elektriny, alebo čérny štranek, vím já?“

Krauz pozrel na Bubna. Detektív z Pezinka iba pokrčil plecom.

„No čo, toto tvrdil aj nám. Ja som to nevidel, na mňa nekukaj.“

Krauz zúril. Mal to už perfektne vymyslené. Ožran s nedopitou fľašou vína sa vybral riešiť problémy s láskou k septiku a buď skočil, alebo spadol, a môže to spísať miestne oddelenie a ešte stihne Sylviu pri bývalom Priore a niečo tej svokre predsa len kúpia a rodinná idylka bude zachránená. Informácia o zviazaných rukách celú vec menila. Ťažko presvedčia prokurátora, že sa niekto prechádzal vo vinohradoch s rukami zviazanými elektrickým káblom a iba tak z dlhej chvíle si skočil do septiku.

„Krista jeho,“ uzavrel prvú časť vyšetrovania Krauz. „Pán inžinier, má septik viac otvorov, alebo iba tento tu?“

Živočichár ukázal rukou za seba.

„Iba ten, pri ktorom čupí váš kolega a kam sa Ferino snažil strčiť hadicu od fekála. Iba ten jeden zhora.“

„Tak poďme konečne na tvár miesta...“ zastonal Krauz a už tušil, že svokre dnes nekúpi ani alpakový prsteň s falošným očkom.

Prešli cez betónovú platňu a vyrušili čupiaceho Chosého. Vstal, odhodil prútik z viniča a ovoňal si prsty. Pošúchal si dlane o nohavice a hneď sa cítil čistejší.

„Teraz ty, kompl. Držím ti palce,“ vyzval Krauza.

Otvor v betónovej platni bol...

„Pán inžinier, koľko to má?“

„Podľa normy, šesťdesiatkrát šesťdesiat.“

„Mňa nezaujíma vaša norma, podľa ktorej by tu mal byť aj poklop so zámkou, ja chcem vedieť, koľko to má naozaj.“

Krauz vedel, že si to môžu premerať, tak sa na handrkovanie o veľkosti otvoru vykašľal. Horšie bolo, že si musel kľaknúť a zašpiniť si rifle. Obišiel šachtový otvor, kľakol si a naplo ho.

Na svahu fúkal slabý vetrík, nenápadný, ale dosť silný na to, aby vzal so sebou aj pachy. Chosé čupel po vetre, lenže Krauz otvor obišiel. Dostal plný zásah, sotva sa zohol. Myklo ho a v črevách mu zadunelo. Pustili sa mu sliny, tak sa predklonil a vypľul ich.

„Pán detektív, radšej z tejto strany a nezohýnajte sa, sú to všetko jedovaté plyny,“ upozornil ho živočichár.

„Díky, fakt dosť skoro.“

Krauz si vybral cigaretu.

„To nie, pán detektív, v takej tesnej blízkosti nie. Viete, jednou zo splodín kvasenia močovky je aj metán, neradi by sme tu poletovali. Ak ste si všimli, od začiatku dávam pozor, aby všetci fajčili mimo septiku.“

Krauz zahanbene schoval cigarety. Poobzeral sa. Musel uznať, že na betónovej ploche nebol ani jeden ohorok. Vražedným pohľadom sledoval hladinu hustej tekutiny, ktorá ho tak pokorila. Hýbala sa a kysla. Bublala. Močovka bola žltohnedá a na hladine plávali zhluky bielej peny. Neustále bublala, akoby vrela. Pach z nej bol neznesiteľný, ani vraždárske žalúdky, zvyknuté na hnusné hnilobné plyny, nemohli dlho odolávať. K tomu všetkému na betónovú platňu pieklo slnko a horúci vzduch sa vlnil ako malá viničná napodobenina púšťovej fatamorgány.

„Konečne jedno rozumné rozhodnutie,“ pochválil Krauz živočichára za zákaz fajčiť.

Vybral si vreckovku a utrel si ústa.

„Pán Ferino... kde ste... tu ste... čo sa stalo po tom, ako ste zbadali to sako?“ Krauz poodstúpil od otvoru, lebo vdychovaním výparov sa iba zbytočne týral a aj tak nič nevidel.

„Zlakél sem sa, drgél sem doňho, vytáhel sem hrable a odplávalo to.“

„Kam?“

„Sem,“ ukázal Ferino do opačného rohu septiku. „Prineste tie hrable.“ Ferino odbehol.

„Pán inžinier, aký to má pôdorysný rozmer?“

„Šesťkrát štyri a hlboké je to cez dva a pol metra, skoro tri.“

Ferino priniesol hrable.

„Pán detektív, to nemusíte, Ferino to spraví sám,“ namietol predseda.

„My operujeme s väčším citom, v pohode, viem, čo robím.“

Krauz si vzal hrable, čupol si oveľa opatrnejšie než pred chvíľou a hlavne po vetre, vnoril ich do septiku a zalovil. „Ferino, som dobre alebo...“

„Trochu vác sem.“

Krauz poslúchol a sledoval Ferinové pokyny, lebo jedine on vedel, kam mŕtvola odplávala.

Z údolia k nim doľahlo skučanie motora vo vysokých obrátkach.

Všetci sa nahrnuli ku Krauzovi. Robil, čo mohol. Dýchal prerývane, snažil sa nadýchnuť mimo otvoru, aby sa vyhol jedovatým plynom, potom zadržal dych, zabral hrabľami, chvíľu nimi mával v močovke a potom sa znova odtiahol od otvoru, hlasno vydýchol a znova nabral dych. Trvalo to dosť dlho, Krauz bol vytrvalý lovec. Vesloval hrabľami sem a tam a pritom dával pozor, aby nepoškodil nič, čoho sa dotkne. Nedotkol sa ničoho. Prestalo ho to baviť a hodil hrable na betón.

„Krista, nefŕkaj, šak to smrdí!“ odskočil Chosé a otriasal si topánku.

Auto z doliny dorazilo až k nim a vreskot motora ustal. Vystúpili dvaja chlapci a zamierili k Bubnovi.

„Tu je tá mapa,“ a podali mu ju.

Buben rozprestrel bielu mapu rovno na betónovú platňu septiku, ale do čistejšieho rohu, a počkal, kým príde aj chlapec so školským batohom na pleci.

„Pán vyšetrovateľ, tak sa pozrite, tu je dedov vinohrad, tu je cesta dole po svahu a cez ňu je vytýčená hranica. To je tu, ako ukazujem, a my sme teraz tu na tomto pozemku. Sme sto metrov v katastri tretieho obvodu. Česť práci.“

Buben zbalil mapu a usmieval sa ako majiteľ nezhoreného auta, hoci všetky parkujúce za ním aj pred ním také šťastie nemali, lebo blázniví podnikatelia si zase vybavovali účty pre nevyplatené faktúry. Jeho radosť bola naozaj nefalšovaná, a keď sa prihovoril Krauzovi, škľabil sa od ucha k uchu.

„Riško, my pôjdeme.“

„Moment,“ ozval sa vyšetrovateľ, „tú mapu si zoberiem do spisu, aby bolo jasné, prečo je to naše.“

Buben sa usmial, pristúpil k nemu a zasyčal mu do tváre: „Sorry, takúto podrobnú máme na oddelení iba jednu, ale ak bude treba, prefotíme ju. Ak to bude vražda, ja sa už s mordpartiou nejako dohodnem a pošlem im kópiu. Vám nič nedám, mám takú nepríjemnú skúsenosť, že čo sa raz požičia vyšetrovateľovi, už sa na kriminálku nikdy nevráti.“

Otočil sa a zamával im. Potom mu to prišlo blbé a vrátil sa ku Krauzovi. Pošepol mu: „Keby si niečo potreboval, tebe zodvihnem, zavolaj. Ideme k Francovým na burčák, taký skusmý prvý, vraj už je, ale tebe zodvihnem. Vieš, ktorému Froncovi, čo si mu oblval psa, keď si bol koštovať to červené s nami...“

„Drž hubu a vypadni, prosím ťa...“ pošepol mu Krauz naspäť.

Buben s chalanmi odišiel a vidiek bol tým pádom z obliga. Ostalo to na chlapcoch z tretieho okresu a na vraždároch. Krauz kývol na svojich, aby sa poradili. Zacúvali do rohu betónovej platne. Nikto sa k nim nehrnul, rešpektovali ich právo na súkromie.

„Tak čo?“ spýtal sa Krauz.

„Dva problémy,“ skúsil Burger.

„No?“ posúril ho Chosé.

„Po prvé, či Ferino nekecá a či vôbec niečo videl, a ak videl, či je to naozaj mŕtvola, a nie nejaká figurína z domu módy, a po druhé, ako ju vyloviť z močovky.“

„Presne,“ súhlasil Krauz a Chosé prikývol tiež. „Jeden problém súvisí s druhým. Nepresvedčíme sa, či nekecá, kým to nevylovíme, a keď to už vylovíme, zároveň zistíme, čo to je a či je to vražda.“

Chosé potľapkal parťáka po pleci.

„Klobúk dole, kámo, takú komplikovane logickú analýzu som nepočul, odkedy sa nám skončili prednášky emelpé. To si dlho vymýšľal?“

„Máme dve možnosti,“ pokračoval Krauz a nevšímal si ho, „buď to necháme na okresných, nech sa trápia, a vrátime sa, až keď ju vylovia a bude jasné, že je to vražda, alebo tu ostaneme a budeme to už odteraz brať vážne ako vraždu.“

„Už nemôžeme odísť, je tu príliš veľa ľudí a okrem toho nie sme chrapúni, čo by na to povedali chalani z okresu,“ namietal Burger.

„Seriem na nich, ani jeden z nich nezháňa darček pre svokru,“ šomral Krauz.

„Tak si zober auto a odskoč za Sylviou, vybav si, čo máš, a vráť sa. Je nás tu dosť, prikryjeme ťa, aj keby prišiel Šaňo, čo nepríde,“ navrhol Chosé.

„To je také... na ho...“ nesúhlasil Krauz. „Neznášam polovičatosť, to nebudem ani tu, ani tam.“

„Tak ostaň tu a môžeš ostať celý,“ dal mu poslednú radu Chosé.

Krauz našpulil pery a mal pripravenú štipľavú odpoveď, ale napokon iba hodil rukou a zmieril sa s osudom. „Tak čo už, rozhodli ste, ideme na to. Zavolám Šaňovi, nech sem zatiaľ nikoho neposiela, a budeme špekulovať, ako ju vyloviť.“

Krauz vybral mobil.

„Šaňo? Tak si píš... ja som nepovedal pipíš... tak si to rádio vypni, prosím ťa! Počujeme sa konečne? Tak... je to ešte v treťom okrese, asi sto metrov. Mŕtvola pláva v septiku s močovkou, hĺbka tak dva alebo niečo vyše dvoch metrov. Videl ju iba závozník fekála, chceli vylievať ďalšiu močovku. Odplávala a nevieme, kde je, takže ideme riešiť, ako ju vyloviť.“

Krauz si poklepal po mobile.

„Počkaj, nepočujem ťa...“

„Ako odplávala? Kam odplávala?“ začul šéfov hlas.

„Viem ja? Ten septik je veľký ako naša kancelária, zašila sa niekde do rohu.“

„Tam nemáte nejakú haluz, aby ste si ju pritiahli?“

„Máme aj haluze aj špeciálne hrable, ale nedočiahneme do všetkých kútov. Musíme to nejako vypustiť. Sú tu aj inžinieri z družstva, takže niečo vymyslíme. Zatiaľ sem nikoho neposielaj, nie je isté, či to bude naše. Ten závozník síce tvrdí, že mŕtvola má ruky zviazané elektrickým káblom, ale ako hovorím, videl ju iba on. Možno je to iba nejaká hovadina, nejaká figurína z obchodu, nevieme. V každom prípade upozorni krajský výjazd, že možno budú mať robotu, nech sa neflákajú ďaleko od domu.“

V mobile bolo ticho.

„Si tam?“

„Premýšľam. Je to čudné.“

„Je, preto tu ostaneme a dozrieme na to. To je všetko.“

„Pre istotu ostanem v kancelárii. Keby niečo, volaj.“

„Jasné, volám, čau.“

Krauz schoval mobil a vrátili sa ku skupinke s inžiniermi. „Pán inžinier, musíme to vypustiť.“

Inžinier sa usmial.

„To nejde.“

„Musí to mať nejaký bezpečnostný ventil, nie?“

„Nemá, vypúšťa a napúšťa sa to iba fekálom cez horný otvor.“

„Tak to vyťahajte fekálom.“

„Ani to nejde, už som vám hovoril, že riedená močovina sa používa ako hnojivo na polia. Je koniec augusta, teraz sa polia nehnoja, nemáme pripravené žiadne voľné plochy.“

„Tak to vypustíme do vinohradu.“

„Preboha! Vinohrady sa predsa nehnoja, tobôž nie dva týždne pred zberom hrozna! Všade, kam to vypustíme, zničíme celú úrodu.“

Chalani z vrážd premýšľali.

„Do kanalizácie...“ skúsil nesmelo Chosé, ale keď videl, ako sa predsedovi ježia vlasy, sám si rýchlo odpovedal: „Nie, to je blbosť, však? To by sme zamorili všetky potoky a rieky na okolí. Bol to iba nápad.“

Krauzovi to nedalo a nechcel sa iba tak vzdať.

„Dobre, pán predseda, tak si predstavte, že vám tam padli zlaté hodinky s venovaním od ministra poľnohospodárstva, čo by ste robili?“

Predseda sa usmial, páčilo sa mu, ako na to tento blonďavý detektív išiel.

„Priznám sa, že asi by som ich oželel.“

„Ale nejako sa tam dostať musíme,“ uzavrel debatu Krauz a rezignovane rozpažil, aby im všetkým bolo jasné, že sa ich tak ľahko nezbavia a zároveň, že majú pohnúť rozumom aj oni.

Zástupca riaditeľa Fredo si odkašlal a naozaj sa o krok priblížil k riešeniu.

„Chalani, počúvajte, my tu na trojke máme veľmi dobré skúsenosti s našimi hasičmi. Keď máme na mieste činu nejaký technický problém, zavoláme ich a by ste sa divili, čo všetko dokážu.“

Chalani z vrážd si vymenili prekvapené pohľady.

„Nie zlý nápad. Tak volaj, ak vieš komu.“

Fredo vedel komu. Zavolal hasičovi, oslovil ho: „Čau, Juraj,“ a Juraj asi nebol iba tak hocikto, asi mal právo rozhodovať, lebo Fredo mu vzápätí odpovedal na otázky, koľko mužov má poslať, koľko vozidiel budú potrebovať, kam ich má poslať, či majú použiť sirénu, či tá osoba ešte žije, či má zohnať aj zdravoťákov... Fredo trpezlivo odpovedal a na otázku, či tá osoba ešte žije, mu odpovedal, že to mu radšej vysvetlí na mieste, stačí, ak si švihnú, ale bez sirény a bez majákov.

„Prídu o chvíľu,“ povedal Fredo a schoval si mobil.

Burgerovi sa nechcelo iba tak podaromnici strácať čas čakaním. Našiel si okresného riaditeľa a dali sa do reči.

„Viac chalanov zohnať nemôžete? Môžu byť aj uniformy, ak nemáte toľko chlapcov na kriminálke.“

„Koľko?“

„Tak osemdesať.“

„Načo?“

„Zatiaľ by sme to tu naokolo prešliapali a skúsili niečo nájsť. Ak predpokladáme, že došlo k vražde, je aj taká možnosť, že k nej došlo priamo tu a že ho nepriviezli už grogy, takže je aj taká možnosť, že páchateľ sa zbavil nejakých vecí tak, že ich jednoducho šmaril do vinohradov alebo hore do tej zeliny. V každom prípade, ak by si sem poslal pár chlapcov, omrkli by sme okolie.“

Okresný riaditeľ súhlasne prikývol a bez námietok začal telefonovať, lebo nápad to bol naozaj dobrý.

Krauz s Chosém zliezli z betónovej platne a zapálili si.

„Vieš, čo mi napadlo, kompl?“

„No?“

„Chosé, všimni si, že každý tu má mobil a ak niečo potrebuje, okamžite volá. My tiež. Ako sme to robili, keď sme nemali, mobily, pamätáš si to ešte?“

Chosé sa musel zasmiať a neveriaco pokrútil hlavou.

„Krista, máš ty ale starosti, Rišo. V močovke ti pláva mŕtvola, Sylvia s matkou ťa ukrkajú, len čo sa ukážeš doma, a teba serú mobily. Obdivujem ťa... ale pamätám sa. S každou hovadinou sme bežali do auta a volali si vysielačkami, a ak si bol mimo dosahu, otravovali sme slušných ľudí, či nemajú doma pevnú linku, a volali sme operačnému alebo Šaňovi do kancelárie.“

„Bože, to boli časy. Doba kamenná na kriminálke, že sme ju aj prežili.“

Tliachali a zabíjali čas. Z doliny sa znova ozval rev motora. Krauz nechápavo vyvalil oči a pohľadom si našiel Freda.

„To majú super vznášadla, alebo rovno lietajú?“

„To asi nebudú oni, Richard, to sa nedá stihnúť.“ Zvedavo sledovali priesek vo vinici, kde by sa malo auto objaviť.

Prišiel Váňa. Pár ľuďom, čo poznal, podal ruku, poutieral si čelo a líca, zanadával a spýtal sa: „Končíme už, alebo jak to vyzerá?“

„Zabte to dítě, vždyť to je vůl!“ vzdychol si Chosé a viac Váňov výkon nekomentoval, ale zopár chalanov naokolo sa rozosmialo.

Aj predseda sa smial.

„Predpokladám, že tento pán patrí k vám,“ prihovoril sa Krauzovi.

„Patrí Váňa je náš.“

„Pán Váňa, nič v zlom, prepáčte, že sa smejem, ale my tiež máme jedného podobného na družstve. Sotva ráno príde do roboty, už sa pýta, čo bude na obed, a poobede otravuje vedúceho, či má význam, aby sa ešte vracal do mašiny, keď o chvíľu bude fajront... tak ste mi ho pripomenuli, ale nič v zlom."

„To je v poriadku, pán predseda. Váňa sa nemôže uraziť, lebo on je úplne iný, do roboty ako drak a obedy ho vôbec nezaujímajú, však, Váňa?“ obhajoval si kamaráta Krauz.

Váňa si ich premeral karhavým pohľadom dospelého a vzdychol si: „Ako malé deti... tak poviete mi, prečo sme tu, alebo si môžem ísť zobnúť? V aute mám kúsoček kabanosu, v tých potravinách fakt nič poriadne nemajú.“

Váňa vystrúhal sklamaný ubolený výraz trpiaceho na kríži, ale nestihol utiecť, lebo sa ho ujal Chosé.

„No poď bližšie, ja ťa zasvätím,“ vzal ho za rukáv a odtiahol k otvoru v platni. „Pozri, sem nám niekto hodil mŕtvolu, alebo iba figurínu, ale nevieme na to prísť, lebo niekto musí dole a prezrieť to tam. Čakali sme na teba.“

Chlapi stuhli a s pripravenými úsmevmi čakali Váňovu vtipnú odpoveď. Prišla.

„Fuj, to je kandel! Ty nemáš srdce, do takého svinstva by si ma namočil! Na to hádam máme potápačov, nie?“

Chlapi sa rehlili a v duchu si predstavovali, ako sa tlstý Váňa súka do otvoru v betóne.

Krauz sa smial tiež a chcel si potiahnuť z cigarety, ale odrazu sa prestal smiať a ruka s cigaretou sa mu zasekla na polceste.

„Čo si to povedal?“ zašomral. „Váňa, ale ty si génius!“

„Vím, né? To len vy ma furt podozrievate, že mi vystavili maturitné vysvedčenie iba preto, že tata pozval predsedu komisie na zabíjačku.“

„Nie, Váňa, to by tvoj tata určite nespravil,“ zastal sa parťáka pre zmenu Burger.

„Čoby né, pozval, aj ho patrične ožral, ale otázky som si aj tak musel ťahať... ale čo tam bolo napísané, som nevedel vtedy a nedozvedel som sa to doteraz, ale, čuduj sa svete, s odpoveďou boli všetci spokojní.“

Teraz sa už rehotal aj Váňa.

„A čo ťa na mojom prejave tak zaujalo, Riško?“

Ale Krauz už telefonoval.

„Šaňo, počúvaj, zavolaj na poriečne oddelenie, či by nám sem neposlali potápačov v neoprénoch. Tí by sa do toho mohli ponoriť, čo povieš? Ale vysvetli im, že ide o močovku, takže asi treba nejaký špeciálny oblek.“

Šéf neprotestoval a sľúbil, že to preverí a zavolá.

Burger si šúchal bradu a frfotal: „Vidíte, to nám nenapadlo. To musí prísť Váňa, aby sa zrodil nápad. Možnože by to fakt išlo s pomocou potápačov.“

Muži na mieste činu zase iba postávali a čakali. Stále iba čakali, až kým sa zospodu znova ozvali autá. Neboli to hasiči, boli to dve autá z tretieho okresu a v každom sedeli štyria policajti.

Burgerove posily. Vystúpili a pekne podľa predpisu sa zahlásili okresnému riaditeľovi.

„Edo, zober si ich na povel a vysvetli im, čo potrebujete. Máš moju plnú dôveru."

Burger slušne poďakoval a chlapci v uniformách pochopili, že od tejto chvíle je on ich chlebodarca a obstali ho.

„Chlapci,“ začal Burger, „rozdelíme sa do dvojíc a prešliapeme okolie. Nevieme, čo hľadáme, ale musíme to nájsť...“ a chlapcom z okresu bolo hneď jasné, že to dnes nebudú mať ľahké, a určite ďalším dvom-trom napadlo, že sa nikdy neprihlásia na kriminálku.

Burger si uvedomil, že začal trochu chaoticky, a trpezlivo sa im pustil vysvetľovať, čo tu závozník z fekálu našiel, a aj to, že vražedný nástroj, ak pôjde o vraždu, by mohol byť odhodený niekde v okolí. Nakoniec sa dohodli a Burger pevne veril, že aj pochopili, že budú hľadať niečo podozrivé, čo do vinohradov nepatrí a s čím je možné zabiť človeka.

Teraz to už bolo jasnejšie a chlapci v uniformách sa celkom ochotne rozliezli po okolí. Burger sa už nudil a vybral sa na prechádzku s nimi.

Predseda si našiel okresného riaditeľa, ospravedlnil sa, že čas už pokročil a on sa musí venovať aj iným povinnostiam, že im tam nechá jedného inžiniera, a spolu so živočichárom a ešte dvoma funkcionármi z družstva nasadli do auta a zdrhli.

Krauz si vybral mobil a skontroloval čas. Naozaj pokročil.

„Chosé, je päť.“

„Viem, sledujem to. O ôsmej je tma.“

„Musíme niečo vymyslieť, kým je svetlo." Krauzovi zaspieval mobil. „No?“

Krauz počúval. Dosť dlho, potom iba schoval mobil a znova si zapálil.

„Potápači nám nepomôžu. Na potápanie v takýchto podmienkach vraj musí byť špeciálny výcvik a výstroj a to má iba jeden a ten je v Čechách na nejakej súťaži. Ťahať ho sem nemá význam, prišiel by až zajtra.“

„Príma,“ skonštatoval Chosé, „ale nápad to bol dobrý.“

Aj šofér septiku sa osmelil a našiel si Freda. Chvíľu sa dohadovali. Krauz to postrehol a podišiel k nim.

„Richard, vraj musia odstaviť techniku do dvora a okrem toho, aj oni už majú po fajronte. Ich mená máme, na vodiča aj mobilný kontakt, takže ich zajtra môžeme predvolať, ak bude treba. Čo povieš, budeme ich tu ešte potrebovať?“

„Nie, nech idú,“" rozhodol Krauz po krátkom uvažovaní. Načo by sa tam podaromnici obšmietali a zavádzali. „Ale tie hrable nech tu nechajú, po akcii ich uložíme hore do tej zeliny, zajtra si ich tam nájdu,“ dodal ešte.

Slnko sa už sklonilo, ale ešte stále malo silu. V odstavených autách sa normálne sedieť nedalo, ale aspoň ich pootvárali a posadali si tak, že im von trčali iba nohy. Teplo bolo tak či tak, ale aspoň trochu uľavili nohám aj chrbtom. Spravili to vraždári a po nich aj funkcionári z okresu.

Čakali, kecali o starých prípadoch a starých akciách, čo spolu zažili a...

Zospodu sa ozvali motory a podľa sily to nemohol byť nikto iný ako očakávaní hasiči a záchranári. Chlapi povyliezali z áut a netrpezlivo sledovali cestu.

Šikovný tereniak a mocná tatrovka si ani nevšimli, že idú do kopca, a už boli pri nich. Muži v modrých uniformách a hasičských oblekoch povyskakovali ako prepadové komando a zaplnili už aj tak preplnený priestor na platni. Okamžite tam mali modré mravenisko a Krauz bol rád, že do spomaleného tempa nepodarenej obhliadky miesta činu vniesli trochu života.

„Tak tu sme, kde je Fredo?“ zahulákal šéf a stále sa usmieval. Krauz na prvý pohľad odhadol tohto chlapíka ako večného optimistu, ktorý nepozná prekážky ani pojem neriešiteľný problém.

„Čau, Juraj,“ priznal sa ku kamarátovi Fredo. „Načo si dotiahol celú rotu, veď som ti hovoril, že nehorí.“

„Pre istotu, aj tak sa nudíme, nehorelo už dva týždne, tak aspoň prevetráme techniku. Tak o čo ide?“

Fredo im stručne vysvetlil, aký majú problém.

Hasiči, čo vyskákali z tatrovky, boli vystrojení ako k požiaru, iba hrubé kabáty mali porozopínané. Keď sa presvedčili, že naozaj nehorí, vrátili sa k autu a prilby aj kabáty si odložili. Vrátili sa v komickej rovnošate, na nohách masívne hasičské čižmy, hrubé nohavice zavesené na trakoch a hore iba tenké biele tričká. Ani jeden nebol spotený, ani jeden nereptal na teplo. Asi si pod pojmom teplo predstavovali celkom iné horúčavy než detektívi.

Obstali šachtový otvor na septiku plece pri pleci a zízali dole. Šuškali si a drgali sa navzájom, aby lepšie videli. Policajti ich poradu rešpektovali a nechali ich, aby sa zoznámili s problémom bližšie. Konečne sa rozostúpili. Za všetkých hovoril šéf Juraj.

„Fredy, máme dve čerpadlá a hadice, o hodinu je to prázdne.“

„To sme už preberali, nesmie to vytiecť do viníc,“ ohradil sa Fredy a inžinier z družstva to ani nekomentoval, iba počúval, akú novú múdrosť zase vymyslia.

„Keď sme už pri čerpaní,“ ozval sa Krauz, „nemáte cisterny, do ktorých by sme močovku načerpali, potom vylovili to niečo, o čo nám ide, a potom močovku znova načerpali späť?“

„Nie, toľko cisterien nemáme, a keby aj, tak do hasičských cisterien sa takéto tekutiny tankovať nesmú. Voda na hasenie musí byť čistá, skoro pitná, lebo ju striekame do domov a panelákov a tam steká do spodných bytov, takže by sme kontaminovali celý panelák. Neviem si predstaviť, kto by urobil a zaplatil dezinfekciu toľkých cisterien.“

Policajti prikývli, malo to logiku.

Jeden hasič sa vrátil k otvoru. Od ostatných sa líšil tým, že im bol iba po plecia, ale zato mal obrovské hrdzavé fúzy ako mrož. Stál na hrane otvoru a s rukami vo vreckách sa pohojdával päta-špička. Pri pohybe dopredu vždy vystrčil rázporok, akoby sa chcel do septiku vymočiť. Krauzovi by neprekážalo, keby aj, tých pár kvapiek by už situáciu naozaj nezhoršilo. Hasič sa hojdal a zamyslene sledoval hladinu močovky. Odrazu sa obzrel.

„Ivan, dones vzduch.“

Kolega nelenil a odbehol do hasičského auta. Vrátil sa s kyslíkovou bombou a veľkou maskou. Krauz obdivoval ich zohranosť. Nech ktorýkoľvek z nich povedal druhému čokoľvek, ten to bez reptania a blbých fórov urobil a ešte kolegovi aj pomohol. Keby to tak fungovalo na kriminálke, to by bolo sveta žiť! Aj Ivan bez slova priniesol dýchací prístroj, a namiesto toho, aby ho nasrdene hodil fúzačovi k nohám a okomentoval štipľavou poznámkou, pomohol mu vyložiť bombu na chrbát a utesniť dýchaciu masku na tvári.

Fúzač si čupol, ale narazil na nejaký problém, vstal, naklonil sa k Ivanovi a niečo mu povedal.

„Metlu,“ tlmočil jeho požiadavku Ivan a dvaja hasiči odbehli do auta a vrátili sa s dvoma metlami.

Fúzač ukázal rukou, odkiaľ pokiaľ si predstavuje vyčistiť plochu, a jeho kolegovia vyzametali betón. Až teraz si ľahol na brucho a pomaly sa posúval nad otvor. Dvaja si mu automaticky sadli na nohy a jeden ho chytil za gate. Trup mu zmizol v otvore, ale okamžite sa vynoril. Ostatní mu pomohli vstať. Zložil si z chrbta kyslíkovú bombu a mumlavým hlasom cez masku im vysvetlil, že ho svojou váhou sťahuje dole, takže zmenili taktiku. Masku si nechal, ale ďalší, čo sa k nim pridal, mu pridržiaval bombu vedľa tela tak, aby stačila hadica. Konečne sa manéver podaril a z fúzača ostali na betóne iba nohy. Kolega s bombou bol pri ňom najbližšie a asi spolu komunikovali dohodnutými gestami, lebo po chvíli zvolal: „Palicu alebo nejakú dlhú tyč!“

Krauz len tak poskočil.

„Čo som hovoril, že tie hrable sa ešte zídu!“ zvolal a sám im ich podal.

Po chvíli zvolal asistent znova: „Baterku!“

Fúzač dostal baterku. Medzi chlapmi zavládlo dramatické ticho. Všetci držali fúzačovi palce. Trčal v diere dole hlavou dobrých pätnásť minút, až potom ho vytiahli. Keď si dal dole dýchací prístroj, konečne videli spoteného hasiča a zároveň naštvaného hasiča. Nechali ho vydýchať sa.

„Chlapci, medzi hladinou a stropom je medzera asi štyridsať centi. Dozadu nie je vidieť, lebo kúty sú plné bielej peny až po strop. Vrie to tam ako v hrnci. Přehrabal som hladinu, kam som dočiahol, ale nič. Ak je tam, tak sa musel ponoriť alebo sa zastrčil niekde úplne do opačného rohu.“

„Mohol sa ponoriť?“ spýtal sa Fredy Krauza. „Mohol. Ak ho ten závozník hrablami prepichol, tak mohol vysyčať a ponoriť sa, prečo by nie?“

„Odtiaľto zvrchu nič nezmôžeme, Juraj,“ hlásil fúzač šéfovi, ale na hasičoch nebolo vidno žiadne sklamanie. Iba vyskúšali jedno z riešení, nepodarilo sa a pokojne pokračovali v hľadaní iného. Ani to nimi nehlo a Krauz opäť obdivoval ich zápal pre vec a koordinovanosť postupov.

Bleskovo postavili fúzača na nohy, oprášili ho, dvaja vzali metly a dýchací prístroj, bez akýchkoľvek povelov ich sami odniesli späť do auta a potom sa pridali k ostatným. Ďalej si lámali hlavy, ako pomôcť, a Krauz mal chvíľu pocit, že ich to normálne baví.

„Niekto bude musieť ísť dole,“ zauvažoval šéf.

Krauz chcel opäť pomôcť.

„Ja som už volal na pomoc našich služobných potápačov, ale vraj na to treba špeciálny výcvik a oblek a jediný, čo to má, je v zahraničí.“

„To je v poriadku, na potápanie s nulovou viditeľnosťou musíš mať príslušnú triedu, päť hviezdičiek, a špeciálny oblek je v prostredí, ako máme tu, samozrejmosťou. Laci...?“ a šéf sa obrátil na jedného z kolegov. Všetci policajti pochopili, že asi práve on je z nich najväčší macher na potápanie.

„No... od nás nikto, ale...“ zamyslel sa. „Premýšľam, kto by to zvládol. Napadá mi jedine Zolo Virág z Pezinka.“

„Z Pezinka?“ ožil Krauz. „To by nebol problém, máme tam svojich ľudí, ak by ho bolo treba zohnať.“

„Skúsime,“ súhlasil Laci a začal telefonovať. „Neberie,“ sklamane,schoval mobil.

„Počkajte, teraz ja,“ ponúkol sa Krauz.

Mal viac šťastia.

„Buben? Počuješ ma? Kde si, počujem ťa ako z pivnice... si v pivnici? Tak vylez niekde von... už je to lepšie... už sa počujeme! Počúvaj, poznáš tam u vás nejakého Zola Virága... a čo som ja vedúci lodenice, aby som poznal každého potápača? Ale jeho európske rekordy ma nezaujímajú, ja športovú stránku vôbec nečítam, ja ho potrebujem zohnať a neberie mobil. V posilňovni? To sa tak dobre poznáte? Jáj, kolegov švagor, tak tomu rozumiem. Počúvaj ma, preruš to tam na chvíľu a skoč za ním, nech vylezie spod tých svojich želiez a zavolá... počkaj...“ Krauz sa pozrel na hasiča.

„Laco Bílek z trojky, on bude vedieť.“

„... Lacovi Bílekovi z trojky, on už bude vedieť. Nie potom! Teraz! Mne ide o minúty, o hodinu je tma a čo my tu! Neser sa a ťahaj hneď!“

Krauz bol spokojný, miloval mobily, keď fungovali.

„Zolo je v posilňovni ako vždy o tomto čase a mobil má asi v šatni, ale Buben ho nájde a povie mu, že ho zháňame, takže čakajte telefonát.“

Tak čakali. Stále na niečo čakali. Krauza už obchádzali mrákoty. Slnko pomaly zapadalo za výbežok lesa a oni za celé poobedie nespravili ani krôčik vpred. Znova zliezli z betónovej platne, aby si mohli zapáliť, a rozbehlo sa ďalšie kolo spomienok na staré prípady, teraz okorenené o príhody hasičov.

Lacovi o chvíľu zapípal mobil.

„Zoli? Nazdar, počúvaj...“ hasič odišiel kúsok bokom a chlapi počuli iba útržkovité slová ako septik, močovka, desina neoprén a podobne. Napokon sa hasič vrátil ku skupinke.

„Bude mu to trvať asi hodinu, musí si z domu zabaliť výstroj a príde.“

„Kto ho privezie?“

„Príde svojím, má taký malý pickup.“

Krauz uznanlivo pokýval hlavou.

„Všetka česť, príde po vlastnej osi. U nás by deväťdesiat percent policajtov skučalo nad najväčším problémom celého prípadu, kto im prepiati benzín, a hasič príde sám a bez reptania. Počúvajte, nechceli by ste aspoň dvaja chodiť každé ráno k nám na nástup do služby? Možno by sa niektorým detektívom otvorili oči a zistili by, čo je to tímová práca.“

„Pokojne,“ súhlasil šéf, „ak nám dáte vaše platy. Aj tak nechápem, prečo majú hasiči polovičné platy oproti policajtom. Nemohli by ste sa najbližšie, keď budete s ministrom vnútra, opýtať, prečo je to tak?“

Krauz sa usmial, aspoň jedno mali hasiči a policajti spoločné, každá debata sa končila pri peniazoch.

„Mohli, ale výsledok nezaručujem. Vždy, keď sa stretneme, pýtame sa ho, prečo majú policajti polovičné platy oproti armáde, a stále sme sa odpovede nedopátrali, takže až keď vybavíme našu vec, prídete na rad vy.“

Táranie o platoch prerušila dvojica chlapov, čo pomaly z nohy na nohu zdolávali strmý svah a stúpali hore niekde k lesu. Keby išli autom, policajti by už dávno počuli hukot motora a zbadali by svetlá, ale títo kráčali pešo, a tak všetkých prekvapili. Chlapi sa zarazili a nikto sa im ani nečudoval, pri pohľade na toľko uniforiem by sa zarazil aj slušný človek, čo so zákonom nemal nikdy nič do činenia. Títo dvaja sa nielen zarazili, ale na prvý pohľad na nich bolo vidno, že so zákonom sa už stretli a nebolo to na prednáškach z trestného práva. Ostali stáť, premerali si celú skupinku, prehodili pár slov, kývli im na pozdrav a akoby nič znova vykročili.

Krauz chcel za nimi poslať pár chalanov v uniformách, ale uvedomil si, že všetci prehľadávajú s Burgerom terén, tak iba kývol na Chosého a obaja sa pohli.

„Hééj!“ zavolal Chosé, keď dvojicu dobehli.

Muži sa otočili. Stačil jeden letmý pohľad a detektívi okamžite vedeli, čo sú zač.

„Čo ste zač?“ spýtal sa Chosé, lebo nejako začať museli.

V očiach mali strach. Krauz tento výraz poznal. Bol podobný výrazu, aký mávajú zlodeji hydiny, keď ich chytia na kraji dediny s vrecom plným zahrdúsených sliepok. Nebol taký istý a policajt bez skúseností by sa mohol aj pomýliť, ale Krauz skúsenosti mal a vedel, že je iba podobný. Takýto výraz mávali aj ľudia, čo sa policajtov báli úplne prirodzene a normálne, aj keď nekradli, pretože ich úrady úplne prirodzene a normálne prenasledovali, šikanovali, stále odniekiaľ vyháňali a strpčovali im život za to, kto sú a ako žijú.

Obaja muži boli bezdomovci a policajtov sa báli úplne normálne inštinktívne a úplne normálne inštinktívne vycítili, že títo dvaja, čo ich dobehli, sú policajti.

„My sme od polície,“ povedal jeden a ukázal im odznak. Vôbec nevedeli, čo je na ňom napísané, ale ani im nenapadlo pochybovať.

Vlasy mali dlhé, mastné a zlepené. Obaja boli zarastení, zvyšok tvárí mali hnedočierny. Hnedý od opálenia, čierny od špiny. Aj napriek horúčave mali na sebe kabáty a hrubé gate. Jeden mal na nohách veľké vyšmatlané, kedysi biele tenisky, druhý robotnícke bagandže. Obaja niesli v oboch rukách igelitky.

„Nič sme neukradli, prisahám, pán kapitán. Boli sme dole na sídlisku pozrieť kontajnery a zastavili sme sa u pána Vincenta po postreky. To rádio je pokazené, našli sme ho v jednom kontajneri, môžete si ho vyskúšať,“ povedal jeden z mužov a otrčil im igelitku, z ktorej vyčnievala anténa tranzistorového rádia.

„Máte nejaký doklad totožnosti?“ pokračoval Chosé a Krauz ho nechal, nech si to dokončí, keď už začal. Namiesto vypočúvania sa venoval pozorovaniu.

Ten menší, čo hovoril, bol v pohode, rozprával celkom súvislo a rozumne, ale ten blonďavý obor sa iba hlúpo usmieval, a keby zaútočil, nezvládli by ho, lebo príroda mu fakt nadelila. Krauz vytušil, že to asi bude ten prípad, keď príroda pridá na muskulatúre, ale uberie pod čapicou, a tak poodstúpil a ruku si vopchal pod sako, lebo takíto bývajú nevyspytateľní.

„Nie.“

„Prečo?“

„Viete, ja som o občiansky preukaz prišiel asi pred desiatimi rokmi, a keďže dom, kde som býval, už zbúrali a som bezdomovec, nikto mi nový nechce vystaviť. Policajti z tunajšieho obvodu ma poznajú, volám sa Igor Mikovič a žijem hore v chatke u pána Vincenta, aj ten sa za nás môže zaručiť. My nie sme privandrovalci, žijeme tu už tretí rok, poznajú nás.“

„Kto vám povedal, že chceme, aby sa za vás niekto zaručil? Ja sa vás pýtam, či máte doklady totožnosti!“

„Pán policajt, prosím vás...“ bezdomovec Igor už prosil, lebo Chosé poslednú vetu povedal tak dôrazne, až skoro kričal.

Dvaja úbožiaci bez domova nemohli vedieť, že policajti, čo ich kontrolujú, sú z oddelenia vrážd, a určite nemienia riešiť problém bezdomovcov v treťom okrese a majú svojich problémov dosť, ale takisto nemohli tušiť, že aj policajti z oddelenia vrážd musia pri kontakte s bezdomovcami dodržať určité zásady taktiky, akoby zaobchádzali s najťažšími zločincami. Ak pre nič iné, tak iba preto, aby nedošlo k skratovému konaniu a aby sa niekto nezranil, ak nie horšie. Jednoducho, ak už policajt koná, musí konať rázne, či už proti nemu stojí bezmocný bezďák, alebo profesionálny vagabund.

„A tento tu?“ Chosé ukázal bradou na blonďavé hovädo o hlavu vyššie než všetci ostatní.

„To je Vasko, hovoríme mu Vasko, on je Vasilij... Vasilij... Vasko, ako sa to?“

„Priamčuk.“

„No, Vasilij Priamčuk, viete, on sa tu nejako ocitol, nikto nevie ako, ale žije tu s nami už tri roky a je v pohode...“

„V pohode by si mohol žiť na Ukrajine, ak dobre tipujem podľa mena.“

„Áno, on je z Ukrajiny.“

„Čo tu robí?“

„Nič. Tedáá, pardon, chcel som povedať, že nič zlé. On tej chytrosti veľa nenabral, však to na ňom vidíte, ale poctivo pracuje vo vinohrade pána Vincenta a nerobíme nič zlé.“

„Ten pán Vincent je kto?“

„Gazda tu dole z dediny a tie vinice hore sú jeho. My sme na jeho pozemku s jeho dovolením a občas mu pomôžeme vo vinohrade, viete, také sezónne roboty. Lepšie ako žobrať pred Tescom.“

„Vincent je krstné meno, prezývka alebo priezvisko?“

„Priezvisko. Pán Andrej Vincent, miestny rodák.“

„Kde to bývate?“

„Tam hore, po ceste až hore a potom pod lesom doľava.“

„Vy dvaja?“

„Áno.“

„Čo áno?“

„My dvaja... tam bývame.“

„A?“

„A... aj pár... našich kamarátov.“

„Koľko vás tam býva teraz? Dnes v noci vás tam bude koľko?“

„Sedem.“

„Sedem statočných.“

„Prosím?“

„Nič... to si nevšímaj, Igor. Takže...“ Chosé pozrel na parťáka, či ešte niečo potrebuje zistiť.

Krauz ukázal prstom na Igorove igelitky. Chosé ich skontroloval. Pokazené rádio, pár obnosených poltopánok, svietnik, košeľa. V druhej pár fliaš postreku proti voškám. Chosé prezrel aj igelitky z Ukrajiny. Tovar z toho istého obchoďáka, možno iba o policu nižšie. Mávol rukou. „Tak choďte...“

„Veľmi pekne ďakujeme, pán kapitán. Môžete si byť istý, že my naozaj nekradneme a nerobíme nič zlé, fakt sme boli iba dole v...“

„Tak choďte a nedebatujte už!“

„Ďakujeme... Vasko, hajde...“

Otrhanci sa naklonili dopredu proti svahu a ťažkým unaveným krokom vykročili domov.

Detektívi ich chvíľu odprevádzali pohľadmi a potom sa Chosé spýtal: „Čo myslíš, majú súvis?“

„Uvidíme. Zatiaľ nám stačí, že vieme, kde ich hľadať a koľko ich tam je.“

„Možno by stálo za to navštíviť pána Vincenta a...“

Ich debatu o bezdomovcoch prerušil Burger. Vracal sa so svojou skupinou pátračov, niečo našli. Zapískal z porastu zakrpatených agátov a vysokej buriny, asi tridsať metrov nad septikom.

„Rišóó... poď sem!“ zakričal a kývol rukou, aby ho kolega zbadal.

Krauz a Chosé vybehli do svahu za ním. Keď prišli hore, zistili, že vodorovný pás agátov je vlastne lem vinohradníckej cesty, ktorú zospodu nebolo vidieť. Burger stál pri kopčeku sutiny. Niekto prerábal dom a zo stavebného odpadu si ťažkú hlavu nerobil, vyviezol ho do vinohradov.

„Pozrite,“ ukázal Burger na zem.

Vo vysokej tráve bola kopa vysušenej malty, kusy tehál a betónu a... staré káble z bytového rozvodu elektriny. Izolácia bola čierna. Niektoré boli posekané na metrové kúsky, boli tam aj dvojmetrové a niektoré dlhšie boli zmotané do malých klbiek. Krauz hneď vedel, čo má Burger na mysli.

„Škoda, že sme toho závozníka pustili, mohol nám povedať, či je poviazaný niečím takýmto,“ vzdychol si.

„Nevadí, aj tak ho dnes vytiahneme, o tom nepochybujem, a potom uvidíme a porovnáme.“

Chosé sa zohol a zodvihol z kopy jednu tehlu.

„A čo je toto?“

„Plotovka,“ odvetil Krauz.

„Čo? Nemá každý stavebnú priemyslovku.“

„Plotovka. Priečne dierovaná tvárnica na stavanie priehľadných múrov, napríklad plotov okolo pozemku. Odlievajú sa z bieleho alebo farbeného betónu a každá má naprieč niekoľko symetrických otvorov. Keď ich poukladáš na seba, vznikne celkom pekný dierovaný plot. V tomto prípade niekto staval biely plot a tehly s odrazenými rohmi sa mu zdali zbytočné, tak ich vyhodil. Nijako nám to nepomôže, iba ak tak, že keby sme ho chceli naozaj nájsť, budeme hľadať chlapíka, čo robil rekonštrukciu elektrorozvodov a ešte aj staval nový plot alebo nejaký ozdobný múrik v záhrade.“

„Možno ho fakt budeme musieť nájsť,“ zauvažoval Burger.

„Tak máme odrazový mostík, zanechal po sebe stopy a ani netuší, ako nám uľahčil robotu.“

„Tak poďme dole. Ak bude treba, vieme, kde kopa je, odtiaľto nám ju nikto neukradne... dúfam.“

Policajti v uniformách sa pomaly vracali z pátracej akcie po okolí a na betónovú platňu ukladali úlovky. Železné skoby, kusy armovacieho železa, železné rúrky. Žiadna pištoľ, žiadny nôž, žiadna sekera, takže ak sa ako príčina smrti zistí úder do hlavy tupohranným predmetom, možno prepátravanie okolia malo význam, inak to Krauz zhodnotil ako slabý výsledok, ale nahlas nepovedal nič, aby niekoho neznechutil.

Hasiči aj niektorí policajti si železá poukladané na ploche so záujmom prezerali a naozaj zodpovedne sa snažili nájsť stopy krvi alebo aj niečo viac. Krauza ani nehlo, na to bude dosť času potom.

Slnko zapadlo a plošinu pohltil tieň. Okamžite sa všetkým uľavilo. Hukot motora zospodu zaznel ako rajská hudba. Veštil vykúpenie.

Z pickupu vystúpil chalan, na ktorom bolo okamžite vidieť, že dnes nebol v posilňovni prvý raz.

„Čaute, paštekári, ktorý z vás je po krky v hovnách, že potrebuje pomoc najlepšieho hasičského zboru v republike? Mám na mysli pezinských hasičov, nie toto tu.“

Hasiči sa zvítali s potápačom a plieskali sa navzájom po ramenách. Dvaja-traja sa s ním aj objali.

„Henten,“ ukázal šéf k septiku, „ale hrá sa na skrývačku. Tak sa mu tam zapáčilo, že nechce ani bohovi von.“

„Fredy, čau,“ potápač konečne zaregistroval aj niekoho z polície. Fredy sa s ním zvítal a predstavil mu svojich nadriadených aj detektívov z oddelenia vrážd.

„Pevne verím, že ste už posledný z tých, čo sa tu dnes premleli,“ vzdychol si Krauz pri podávaní rúk. „Fakt by sme už potrebovali niekoho, kto nám pomôže.“

„V pohode, na to sme tu. Ako to vyzerá, chlapci, v čom je problém?“

Šéf hasičov sa chopil slova. Krauz a Fredy si vymenili pohľady a Fredy pokrčil plecami.

„Vidíš, ako perfektne pracujú, aj za nás. Čo som ti povedal, ani vysvetľovať mu to nemusíš, pomôžu si sami. Príma partia a robia bohovské koncoročné oslavy, bol som už na dvoch.“

„Kedy si prišiel domov?“

„V polovici februára.“

„Tak potom fakt mocné koncoročné oslavy. Nabudúce zavolajte aj mňa.“

„To ťažko, ako vstupenka sa vyžadujú určité nadpriemerné schopnosti, napríklad nadpriemerný zmysel pre humor, nadpriemerné pitie piva...“

„Tak potom ma radšej nechaj doma, suchárskeho abstinenta tam budeš vláčiť?“

„No veď, suchárisko! Ozaj, Richard, nevieš, prečo nám Pezinčania hovoria paštekári?“

„Nie, pouč ma.“

„To ťažko, ja som tú otázku myslel vážne, to nemal byť fór. Ja to tiež neviem a dosť by ma to zaujímalo.“

„Ja som slovo paštekári bral vždy ako oslovenie v rámci pozdravu.“

„Nie, ono to niečo znamená, ale nechcú mi povedať čo.“

„Tak od pochvaly to bude dosť vzdialené, keď s tým robia také okolky. Keď najbližšie stretnem Bubna, spýtam sa ho.“

Ale k vyriešeniu záhady slova paštekári sa nedostali, lebo Zolo sa už chystal predviesť, prečo ho považujú za európskeho preborníka v potápaní.

„Toto tu bude treba trochu upraviť,“ ukázal na betónovú plochu.

Opäť bez reptania priniesli metly a skoro polovicu plochy vyzametali tak, že by sa na nej dalo stolovať. Pár kolegov mu pomohlo preniesť výstroj z auta. Na vyzametaný betón si rozložil celtu, vyzul sa a iba v ponožkách na ňu vstúpil. Chalani mu popodávali výstroj a stáli pri hrubo obšitom leme celty, akoby sa báli prekročiť pomyselný prah a narušiť potápačovu domovú slobodu. Zolo sa bez slova začal vyzliekať, až ostal iba v spodkoch a tričku. Až teraz bolo naplno vidieť, že to s posilňovaním myslí naozaj vážne.

Krauz poklepal parťáka po pleci, a keď sa otočil, dvoma prstami mu ako pinzetou ponaťahoval košeľu na bicepse.

„Choď do riti, Rišo. Keby som len trochu chcel, tak to mám aj ja, ale nechcem, veď kto by sa potom celé dni pozeral na ten tvoj ksicht znetvorený slepou závisťou?“

Kým si detektívi vymenili názory na svoju svalovú hmotu, Zolo sa začal obliekať. Dvaja kolegovia mu držali neoprén a dvaja podopierali jeho, on sám sa vsúval do čierneho gumeného odliatku ľudského tela s najväčšou opatrnosťou a iba po centimetroch. Keď sa mu to napokon podarilo, začali zapínať hrubé zipsy a utěsňovat' spoje. Mimoriadnu pozornosť venovali okuliarom a dýchaciemu zariadeniu. Keď boli hotoví, Zolo prakticky zmizol. Stál pred nimi čierny mimozemšťan v skafandri so žltou kyslíkovou bombou na chrbte. Pritlačil si okuliare, párkrát prudko vydýchol a vztýčeným palcom im naznačil, že je pripravený.

Prvá fáza bola ukončená, teraz prišli na rad laná. Opásali ho širokým opaskom s dvoma veľkými kusmi olova a dozadu pripli karabínu s horolezeckým lanom. Zaisťovať kamaráta si vzal za svoje krpatý fúzač, a aby bolo jasné, že to myslí vážne, párkrát mykol lanom, aby karabínu vyskúšal. Nič sa neodtrhlo. Boli pripravení.

„A plutvy?“ spýtal sa laik z davu.

„Nebude plávať, musí to prešliapať po dne. Nebude nič vidieť, oči mu nahradia ruky a nohy, pôjde iba podľa hmatu. Ak by sme mu dali plutvy, pripravili by sme ho o dva hmatové orgány,“ vysvetlil potápač Laco.

Chlapi naokolo uznanlivo pokyvkávali hlavami. Fakt to asi nerobili po prvý raz.

Šéf hasičov sa postavil pred Zola, urobil poslednú vizuálnu kontrolu a zahulákal: „Nohami opatrne, na dne môže byť sklo alebo železný šrot!“

Čierny panák prikývol, že počul aj cez neoprén, a groteskne tackavo podišiel k otvoru. Sadol si na okraj, nohy spustil do jamy. Odzadu ho stále dvaja podopierali a istili. Zdrapili ho za ramená a Zolo sa odrazil. Pomaly ho spúšťali ako hustomer do čerstvo speneného burčiaka. Farba sa podobala, vôňa ani nie.

Zmizol a hladina sa za ním zavrela. Z močovky trčalo iba lano ako nitka zo šálky pigi čaju. Zmizol, ale ešte žil, lebo hladinu odrazu rozčeril mohutný nápor bublín a pena sa rozostúpila. Bubliny postupovali popri stene, až zmizli v úplnej tme.

Myšlienka na tmu pohla Krauza k ďalšej činnosti. Myslel viac dopredu než ostatní.

„Chlapci, ale toto šero sa o chvíľu zmení a bude úplná tma.“

„Bez obáv,“ odvrkol šéf hasičov a kývol smerom ku skupinke okolo celty.

Krauz akosi samozrejme predpokladal, že nesklamú. Ani nesklamali. Odbehli k autu a priniesli dva výsuvné stojany so svetlometmi a benzínový agregát. Stojany rozmiestnili do rohov betónovej platne a agregát nechali skoro až pri aute, aby im nesmrdel a nevrčal priamo pod nosmi. Chvíľu váhal, ale napokon sa rozbehol, nastavili obrátky na mľandravo a všetci na septiku sa odrazu ocitli na malom improvizovanom javisku. Dnes sa hrala dráma a protagonista nie a nie vyliezť na scénu, akoby sa svetiel svetlometov bál.

„Spokojný?“ spýtal sa šéf hasičov.

„V poriadku,“ lebedil si Krauz. „Ešte by som potreboval zohnať nejaký darček pre svokru, v sobotu oslavuje životné jubileum, to by ste ako vyriešili?“

„Jaký problém? Přivezte ju v sobotu k nám na stanicu, povozíme ju na hasičskom aute s húkačkou a ako bonus dostane náhradné olovené závažia na opasok.“

Krauz musel uznať, že šéf hasičov nestráca duchaprítomnosť v žiadnej situácii, a celkom jasne si ho vedel predstaviť ako nového kolegu v kancelárii.

„Ten nápad so závažiami sa mi páči. Ja by som im vedel nájsť aj celkom praktické využitie. Mohla by si ich dať...“

Zase iba tak tárali o ničom, ale krpatý fúzač celú situáciu zdramatizoval, a tak stíchli. „Vracia sa!“ zvolal.

Hladinu v otvore opäť rozvírili bubliny a všetci s napätím čakali, čo bude. Z hustej kaše sa vynorilo niečo zvláštne, červené a tenké, ostalo to stáť a potom sa to posunulo ešte vyššie k nim. Hasič s hrubými rukavicami až po lakte nezaváhal a chytil to. Pomykal, a keď zacítil, že Zolo to už pustil, vytiahol kostru bicykla von a položil ju za seba k ostatným železným úlovkom pátracej skupiny. Tento úlovok si nešiel zblízka prezrieť nikto.

Zolo sa nevynoril, takže nálezu zrejme nepripisoval veľký význam a okrem neho asi nenašiel nič, čo by stálo za vynorenie. Kostru bicykla vylovil iba preto, lebo mu zjavne prekážala v pohybe po dne. Pokračoval v pátraní, lebo bubliny sa opäť vzdialili, tentoraz pozdĺž dlhšej steny.

Dlho sa nevracal. Hladina sa ani nepohla.

„Žije ešte?“

„Dúfajme,“ fúzač pomykal lanom. „Oponuje mi ho späť, takže žije,“ oznámil okolostojacim.

Čakali netrpezlivo, ale nereptali. Tušili, že už nie sú ďaleko aspoň od nejakého výsledku.

„Ide späť, povoľuje,“ zašepkal fúzač sám pre seba a od vzrušenia si čupol, ignorujúc zápach. Pomaly priťahoval lano a stáčal ho opatrne na betón tak, aby z neho neprskalo a aby nezašpinilo ostatných.

Do otvoru v betónovej platni priplávala hlava. Temeno hlavy. Vlasy boli hnedé, ale nie iba preto, že boli pošpinené močovkou, boli hnedé, lebo tak narástli. Mokré, zlepené výkalmi a hustou šťavou. Muž, čo plával v septiku, bol prednedávnom u holiča, hlava bola ostrihaná. Nie príliš nakrátko, ale slušne do výšky goliera. Golier košele bol v ohybe predratý a namiesto tvídového vzoru z neho trčali biele nitky.

Hlava sa posunula, narazila do steny a ukázal sa chrbát. Bolo na ňom sako, ale farba sa určiť nedala. Nasiaklo a lesklo sa všetkým možným, ale bolo tmavé a patrilo k obleku. Zaujímavé to začalo byť, až keď vyplával jeho spodný lem, kríže a zadok.

Ruky boli skrížené vzadu za chrbtom. Prsty bolestivo zovreté v päsť, palce schované, elektrický kábel hlboko zarezaný do mäsa na zápästiach. Krauz mal pocit, že sa ešte trasú od bolesti, a keď sa vynorí tvár, ozve sa zúfalý výkrik trpiaceho v agónii očakávania poslednej minúty.

Nevideli zatiaľ nič, iba jeho ruky, ale bolo im jasné, že trpel, že nezomrel dobrovoľne, sám, z vlastného uváženia, že posledné rozhodnutie zaňho urobil niekto, kto ho veľmi nenávidel alebo mal iný dôvod, ale ozaj vážny, aby mu takto ublížil.

„Chosé, volaj Šaňovi. Komplet krajský výjazd a nech sem pošlú súdniara, najlepšie Lengyela.“

Okresný vyšetrovateľ s uspokojením pokýval hlavou a odstúpil od šachty, aby bolo jasné, že jeho problém to už nie je. Chosé prikývol a odišiel bokom. Pohol sa už skôr, než mu parťák povedal, lebo videl, čo videl, a okrem toho videl aj to, že parťáka lov na mŕtvoly zaujal natoľko, že v najbližšej chvíli telefonovať nebude.

Z mútnej bačoriny sa vynorila čierna ruka a oprela sa o zadok mŕtvoly. Pomaly zatlačila a odsunula ju k stene. Otvor sa uvoľnil a vynorila sa čierna hlava, okuliare a konečne aj živé oči. Fúzač napol lano a potiahol. Skafander sa vynoril, fúzač potiahol ešte a vynoril sa viac a pokýval prstami, takže sa dalo vytušiť, že chce to strašne smradľavé hovnové niečo odsunúť bokom a komunikovať s nimi.

Zolo sa jednou rukou zachytil okraja šachty, lakeť druhej si vyložil na zadok mŕtvoly a kývol im prstami.

„Chce debatovať,“ oznámil fúzač.

Zolo sa povytiahol vyššie, ale masku si nemohol stiahnuť, lebo ju mal utesnenú proti vniknutiu močovky a vytiahnutie dýchacieho náustku by znamenalo kontamináciu. Musel použiť iba oči a ruku. Druhou sa držal nad hladinou.

Ukázal si dvoma prstami na oči a z prstov urobil nulu.

„Přehmatal to tam a nenašiel nič viac,“ tlmočil fúzač.

Zolo pokračoval. Dvoma prstami naznačil kráčanie, pomocou drahej ruky naznačil kopu a potom ukázal prstom na sajrajt na hladine.

„Prešliapal to a dole je len kopa sračiek,“ fúzač bol génius v tlmočení.

Zolo si prešiel prstami po krku a ukázal na mŕtvolu a potom jeden vztýčený palec.

„Je tam iba jedna mŕtvola,“ pokračoval fúzač.

Zolo si rýchlym úderom spojil dlane a ukázal im lotosový kvet s pokrčením pliec, ktoré v hrubom neopréne nemohli vidieť, ale fúzač mu rozumel aj tak.

„Čo má robiť ďalej, sa pýta.“

„Nech počká,“ vysielal Krauz a fúzač tlmočil. Ukázal Zolovi päť prstov a zovrel ich do päste. Zolo prikývol, a keď ho nadnášanie sa len na jednej ruke začalo bolieť, pustil sa a potopil sa do močovky úplne celý. Tak mu bolo lepšie.

„Kam zmizol?“

„Takto mu je lepšie.“

„Pochybujem, alebo nech sa dá vyšetriť.“

„Edo?“ Krauz hľadal kolegu v húfe divákov.

„Tu som... no?“

„Edo, ako ďalej?“

Burger ukázal na chrbát saka a zviazané ruky.

„Už mu nesmieme spôsobiť žiadne zranenia, takže žiadne železné náradie ani laná. Pri pitve síce vieme identifikovať zranenia post mortem, ale načo? Skúsme to jemne.“

„Šéfe?“ súhlasil Krauz a zároveň presunul celú ťarchu zodpovednosti na šéfa hasičov.

Ani to s ním nehlo.

„Vylov ho!“ prikázal šéf fúzačovi.

Stačilo iba zaťahať za lano.

Zolo sa opäť vynoril.

Juraj s ním začal komunikovať. Ukazovali si prstami a striedavo kývali hlavami a striedavo nimi krútili zboka nabok, občas zagúľali očami a šéf raz dupol nohou a ukázal rukou na bok a bolo po debate. Nikto ničomu nerozumel, ale zároveň nikto nepochyboval, že sa dohodli a teraz ho už bez problémov vylovia.

Čierne monštrum sa potopilo, modré mravce v rukaviciach až po lakte sa rozostúpili okolo otvoru septiku, a kde sa vzala, tu sa vzala, o hranu otvoru sa oprela žltá plastová doska na prenášanie ranených. Mŕtvola sa ponorila a na chvíľu zmizla, potom sa vynorila hlava a trup rýchlosťou, ako keď sa vráskavec ozrutný chce nadýchnuť a ešte si aj poskočiť nad hladinu.

Mŕtvola sa hruďou oprela o dosku, v tom momente ju ruky hasičov zachytili za ramená a posunuli vyššie. Zolo ju zospodu podoprel, aby sa nezošmykla, ruky hasičov zabrali, znova potiahli a aj s podloženou doskou ju vytiahli von. Stačilo iba zatlačiť na vyčnievajúci koniec dosky a ako na prevažovačke sa mŕtvola ocitla na betóne. Ešte raz zabrali, odtiahli ju od otvoru a prekoprcli. Mŕtvola sa po dlhom čase ocitla medzi ľuďmi. Ležala na chrbte na betóne.

Dovtedy sa museli vyrovnať so smradom septiku, ktorý unikal cez malý otvor. Teraz už smrdel aj pooblievaný betón a hnijúca mŕtvola. A bol august, betón bol ešte stále horúci. Hnedá kvapalina sa začala okamžite odparovať a zanechávala po sebe hnedý sliz. Mimoriadne príjemné pracovné prostredie.

Jeden z mladších policajtov v uniforme našiel odvahu a prizrel sa mŕtvole zblízka.

„Bože, vyzerá ako odpad ľudskej spoločnosti.“

„Ak je toto odpad ľudskej spoločnosti, tak potom my sme smetiari ľudskej morálky. Čistíme túto spoločnosť a ani netušíme, koľko kontajnerov ešte do penzie naplníme a či to vôbec má nejaký význam,“ upozornil ho Burger, lebo stál najbližšie k nemu.

Chosé a Vaňa si tiež pričupli a začali s nenápadnou obhliadkou zovňajšku mŕtvoly.

Okresný riaditeľ trojky toho mal už plné zuby a ešte sa mu ich pokúsil naplniť aj žalúdok, ale z vnútornej strany. Odgrgol si, odišiel bokom a v predklone si odpľul.

„Kurva...“

Nebola to hanba, nikto to tak nebral, pri podobných akciách si jednoducho mohol odpľuť aj okresný rovnako ako vraždár alebo hocikto iný.

„Váňa! To vrecko...“ poprosil Krauz.

Váňa odbehol do ich auta a priniesol veľké papierové vrecko. Víťazoslávne zastal pred okresným a vybral téglik s vlašským šalátom. Jedlo v súvislosti s hnijúcou mŕtvolou nebol dobrý nápad a Váňa si vychutnával riaditeľov kyslý ksicht.

„Váňa, no ták...“ napomenul ho Burger.

Váňa znova zalovil vo vrecku a podal okresnému pollitrovku vodky. Bola už poloprázdna.

Okresný riaditeľ sa prestal ksichtiť, mocne zatrúbil na lesy a slušne poďakoval: „Vy kurvy vraždárske, vy ste ju tam mali od začiatku, však? Preto ste takí usmiati a neserie vás život!“

Váňa iba našpulil pery akoby premýšľal, či takéto srdečné prejavy vďaky vôbec stoja za reakciu.

„Ale kurvy nie sme,“ odvetil a vylovil ďalšiu pollitrovku. Podal ju najbližšiemu hasičovi. „My sme profesionáli na rozdiel od niekoho a používame anestetikum iba v stave krajnej núdze! Ten stav práve nastal.“

Hasiči si zrolovali rukavice a fľaša začala kolovať.

Okresný riaditeľ sa váhavo pozrel na fľašu, čo držal v ruke, ale váhal iba chvíľu a napil sa znova, až potom ju podal ďalej.

„Je síce pravda, že rozkazom ministra vnútra je požívanie alkoholických nápojov v práci zakázané, ale...“

„Toto nie je práca,“ doplnil ho Krauz.

„Asi tak, takže aj keby prišiel krajský riaditeľ, nejako si to zodpoviem. Chlapi, dajte si, zaslúžite si glg na dezinfekciu a minister nech sa sem príde pozrieť, ak chce vidieť ozajstné miesto činu. Potom nech vypisuje rozkazy.“

Flaše kolovali a chlapi striedavo pili, kliali a odpľúvali si.

„Jeden sa tam ešte topí...“ pripomenul Burger.

Obzreli sa a fakt tam jeden ešte bol. Skoro naňho zabudli. Z diery zúfalo trčali ruky a potápačské okuliare a v nich žobravý výraz, že aj on by si dal.

„Moment!“ zarazil ich Krauz, lebo až príliš veľa z nich sa rozbehlo kamošovi na pomoc.

„Musí to preloziť ešte raz. Potrebujeme stopercentnú istotu, že tam už nikto neplává, skôr ho nemôžeme vytiahnuť.“

„Tak mu to povedz,“ skúsil šéf hasičov.

„Kým sa naučím tú vašu posunkovú reč, tak zuhoľnatie, takže smelo do toho, kámo. Keď vylezie, tak ťa ochráním, mám pištoľ.“

Šéf hasičov sa vrátil k otvoru septiku a začal potápačovi vysvetľovať, že oni všetci síce slopú vodku, ale on sa musí ponoriť do šťaniek a prešliapať celý septik ešte raz.

Pochopil. Súhlasil. Bol rád. Asi preto im pred ponorením sa ukázal vztýčený prostredník.

Krauz si bol istý že je to potápačské gesto súhlasu, a hneď ho aj použil na Chosého, lebo sa ho spýtal, či pôjde obhliadnuť mŕtvolu. Aj Chosé to chápal ako súhlas, lebo už nemal iné otázky.

„Dobre, tak počkáme na Lengyela,“ uzavrel debatu o mŕtvole a predbehol sa v rade, aby sa mu ešte ušlo z kolujúcej fľaše.

„Klídek, Riško,“ zašepkal Váňa Krauzovi. „Nechaj ich, nech sa predbiehajú, mám ešte jednu...“ a sprisahanecky žmurkol na Richarda. „Šak sme sa pozberali po padíku a stvrdneme tu do noci, tak som sa postaral, né?“

Krauz mal sto chutí vytknúť mu jeho večnú pažravosť, ale napokon ho potľapkal po mohutných pleciach a iba sa usmial. Nebyť Váňu, nemali by čo jesť ani piť, a napriek tomu, že policajné predpisy na týmové zabezpečenie chlapov pracujúcich v teréne nemyslia, Váňa naň myslel, síce po svojom, ale pre nich výhodne.

„Poď sem,“ zavolal Krauza Burger.

Edo sa napil, aby otupil čuchové bunky, ale potom sa okamžite venoval práci a nemal chuť na ich vtipkovanie. Na nose mal pritlačenú vreckovku, keď čupel pri mŕtvole. Aj Krauz si vybral vreckovku a pričupol. Skôr ako stihli niečo povedať, pridali sa k nim Chosé a Váňa. Ani jeden z nich vreckovku nemal, a tak čupeli kúsok bokom.

„Pozri,“ ukázal Burger na káble a tehly.

„Vidím. Je to ono. Krista tvojho, Edo, zase si mal dobrý nos, ako vždy. Ja by som tie tehly hore prehliadol.“

„Učíme sa celý život, Richard, nikdy nepodceňuj širšiu obhliadku miesta činu. Každý bezvýznamný kontajner, každá skládka, každé nič ti niečo poskytne, len sa nesmieš ostýchať do toho rypnúť, nech to smrdí akokoľvek.“

Krauz prikývol. Sledoval, čo mu starší kolega ukazoval.

Muž ležal na chrbte neprirodzene skrútený, lebo odspodu ho nadvihovali zviazané ruky a brucho mu vydúvali hnilobné plyny. Vyzeral ako hnedý deformovaný rukato-nohatý balón.

Burger mal na mysli niečo iné ako jeho vyduté brucho. Ukazoval na elektrické káble. Mal ich omotané okolo zápästí, to už videli pri vyťahovaní, ale aj okolo drieku. Keď plával v močovke dole bruchom, nebolo nič vidieť, ale teraz sa tehly ukázali celkom jasne. Boli tri. Každá mala poodlamované rohy, všetky tri boli biele s dierami po šírke a boli elektrickým káblom priviazané k drieku mŕtvoly. Káble mali čiernu izoláciu. Tehly boli...

„Richard, ako si to povedal?“ spýtal sa Chosé.

„Plotovky. Používajú sa na priehľadné ploty alebo ozdobné priečky do záhrad.“

„Tak tu máš tri, čo v plote neskončili. Niekto im našiel úplne iné využitie. Perfektné.“

Nebolo pochýb, bol to stavebný materiál zo skládky, čo našiel Burger pár metrov vyššie pri vinohradníckej ceste.

„Kašľať na plotovky, horší je spôsob zviazania zápästí. To sa v kombinácii s omotaným driekom nedá uhrať na samovraždu, tak sa sám nedokáže omotať a zviazať nikto.“

„Nedokáže, Riško,“ súhlasil Burger, „a pozri na to čelo. Chlapci, to je vražda. Je mi vás ľúto, ale toto na samovraždu neuhráte.“

Ešte chvíľu čupeli a potom sa pridali ku skupinke hasičov.

„Ešte počkáme na Lengyela,“ zašomral bezmocne Krauz a z fľaše si upil, akoby zajtra očakával súdny deň. Na súdneho lekára počkať museli, na to bol predpis, ale aj tak neveril, že by Lengyel zistil niečo iné, než čo vydedukovali oni. Bez pitvy sa naozaj nič viac robiť nedalo.

„Ide von!“ zvolal fúzač a niektorých prekvapil, že niekto je ešte dnu.

Fúzač ťahal a čierne monštrum sa pomaly vynáralo z hlbín. Hasiči nelenili, navliekli si rukavice a pomáhali. Zola vytiahli celkom bez poškodenia, a hoci sa chvíľu potácal, kým vyrovnal pocit beztiaže s gravitáciou, aj tak tam napokon stál ako víťaz.

To, že ho nikto neobjímal, nebolo Krauzovi divné, ale to, že mu nikto nejde ani na pomoc, ho zarazilo. Nechali ho stáť v rohu betónovej platne ako sirotu Podhradských, ale nie bezdôvodne.

„Hadice, chlapci, ideme na to!“ zavelil šéf hasičov.

Chlapci sa rozbehli a každý presne vedel, kde je jeho miesto. Od tatrovky natiahli hasičské hadice, pospájali ich, jeden v plnom pozapínanom obleku si zasekol hliníkovú hubicu pod pazuchy a všetkým za sebou kývol.

Vodné predstavenie sa začalo. Potápač rozpažil a prúd vody mu vrazil do hrude. Ani sa nepohol, lebo prúd sa okamžite zmenil na sprchu a hasič pri konci hadice dovtedy krútil koncovkou, kým sa z hubice nevalil hustý vejár striekajúcej vody. Dvaja s metlami priskočili k potápačovi a začali ho v prúde vody umývať. Postupovali systematicky od hlavy až k nohám, drhli neoprén odušu, zmetali z neho výkaly a slamu, potom ustúpili a prúd vody začal polievať vinič. Nebola to chyba v koordinácii, práve naopak, opäť presvedčili divákov, že to majú perfektne nacvičené. K potápačovi priskočil hasič so sprejom a postriekal ho penou. Pena puchla, naberala na objeme a o chvíľu to už nebol potápač v skafandri, ale biely michelin s objemom hrocha. Znova nastúpila dvojica s metlami a vydrhli ho ako záchod pre anglickú kráľovnú.

Všetko robili v rohu betónovej platne a ani pena, ani voda, čo ju spláchla, sa mŕtvoly ani nedotkli. Pracovali rýchlo a precízne a pritom dávali pozor, aby policajtom nezničili to málo, čo im na mieste činu ešte ostalo.

Robot v čiernom podišiel k celte, porozopínali ho, vylúpli z neoprénu, preložili na celtu a Zolo sa šikovne obliekol. Kým si zaviazal tenisky, chalani zbalili mokrý skafander do celty a obrovský balík mu odniesli do auta.

Opäť pred nimi stál usmiaty kulturista v rifliach a tričku. Iba si rukou poutieral pot z čela a uhladil si vlasy. Až teraz začali ovácie, kolegovia ho rad radom potľapkávali a boli na neho právom hrdí.

„Dúfam, že som pomohol,“ povedal skromne a za všetkých podal ruku iba Krauzovi. „Tak čaute, idem domov, zajtra skoro ráno fachčím do služby...“ kývol ostatným na pozdrav a zamieril k autu.

Krauz neveriac pokrútil hlavou a vybral sa za ním. Dostihol ho až pri aute. Hasiči, čo mu naložili celtu, mu takisto podali ruky, poklepkali ho po ramenách a vrátili sa hore.

„Hej, Zolo...“

Potápač sa otočil a s nohou už v aute zaváhal. Krauz vylovil služobný preukaz a vybral z neho balíček bankoviek. Odrátal tri stovky.

„Na.“

„Kašli na to, ja som rád, že som mohol pomôcť.“

„Počkaj, to nie je úplatok ani urážka ani výplata, to by sme sa nedoplatili, keby sme ťa mali po zásluhe odmeniť. Vieš dobre, že na takéto veci máme fondy, nie je to z môjho vrecka, mne to preplatia, tak ber.“

„Hodíš to na zettépé?“

„Vidím, že ťa Buben patrične vyškolil. Hodím.“

„Tak to je niečo iné.“ Zolo si vzal bankovky. „Tak díky, bude aspoň na benzín,“ nasadol a spustil sa dole kopcom.

„Páni, aj ja sa porúčam,“ oznámil im okresný riaditeľ, „nechám vám tu zástupcu z obvodného oddelenia a vyšetrovateľa, aby odovzdal miesto činu krajskému vyšetrovateľovi. Ak by ste ma nutne potrebovali, môj mobil máte. Hliadky tu ostávajú, rozložte si ich, ako potrebujete. Fredy, máš ich na povel, a ak bude oddelenie vrážd niečo potrebovať, robte podľa ich pokynov.“

„Vykonám, pán riaditeľ,“ súhlasil Fredy, lebo inú možnosť ani nemal.

Okresný riaditeľ s dvoma funkcionármi nasadli do auta a odišli.

„Aj ja pôjdem,“ pridal sa šéf hasičov.

„Aj ty, Brutus?“ spýtal sa ho Krauz.

„Neberte to ako nôž do chrbta...“

„Čítal dejiny Ríma,“ pochválil ho Krauz a fakt by ho prijal za kolegu, keby chcel.

„...ale musím, sme tu už dosť dlho, a keby sa niečo pritrafilo, musím byť hore. Nechám vám tu tatru, elektrocentrálu a štyroch našich. Aj tak budem zajtra potrebovať nejakú písomnú žiadosť o spoluprácu, viete, musím vykázať činnosť aj papierovo.“

Pozrel na Freda. Fredy na Krauza.

„Dobre zajtra niečo napíšeme a pošleme ti to hore, daj Chosému číslo faxu.“

Odišiel aj Juraj a pár hasičov s ním a betónové javisko sa vyprázdnilo. Aj tak ich ostalo dosť na ďalšie kolo spomienok na staré prípady, lebo Šaňo ani Lengyel stále nechodili.

Bola už tma a ochladilo sa. Koniec augusta je zvláštny tým, že nech je cez deň akokoľvek teplo, v noci sa ochladí a každá bunda, každé sako sa zíde. Chalani v uniformách si pozapínali košele až pod krk, ruky dali do vreciek a pár z nich aj podupávalo na mieste. Urobili kruh, fajčili a počúvali príbehy starých detektívov. Ani nehlesli, boli to pekné príbehy a tieklo v nich veľa krvi.

Konečne sa z tmy ozvali motory a svetlomety pokropili vinohrady krátkymi dávkami roztraseného svetla.

„No, komu sa zas nepáči, že by som mohol jeden večer stráviť aj doma s manželkou?“ spýtal sa doktor Lengyel, sotva vystúpil.

„Odvezte ho do psej matere, nech tu nebrble, a zožeňte nejakého ozajstného doktora,“ osolil ho Krauz a ani sa nenamáhal vyjsť mu v ústrety.

Aj tak si podali ruky a objali sa, keď sa Lengyel vyteperil až k nim na betón. Za ním prišiel šéf vraždárov a komplet krajský výjazd. Mayor priviezol aj dvoch detektívov od nich z oddelenia, takže počty sa vyrovnali a zase ich bolo na javisku ako mravcov.

„Ako to vyzerá?“ spýtal sa Lengyel a okamžite začal pracovať.

Krauz počkal, kým prišiel aj Šaňo, a všetci chalani z výjazdu okolo neho urobili kruh. Vysvetlil im, čo tu až doteraz robili.

„Za celý deň ste ho akurát vytiahli von?“ zhrozil sa Mayor.

„Choď do...“ odporučil mu Krauz, ale nedopovedal, lebo naokolo bolo príliš veľa ucháňov v uniformách a nie každý by pochopil štýl a tón ich debaty a uraziť si šéfa a porušiť subordináciu Krauz nemohol, lebo to nerobil nikdy.

„Dobre, dobre...“ Mayor sa zahľadel na svetlomety na stojanoch. „Ale to s tým svetlom ste vymysleli geniálne. Čie je to?“

„Naše,“ priznal sa hasič.

„Dokelu, ja drankám niečo podobné od krajského riaditeľa už roky a furt nie sú peniaze a hasiči sú na tej istej výplatnej listine a majú ich. Zajtra zariadim, aby im ich vzali a dali ich nám.“

Hasič skoro omdlel. Počkal, kým sa skupinka vzdialila a odišla bližšie k mŕtvole, a dosť smutne zašepkal Krauzovi, lebo sa už pol dňa poznali a považoval ho za kamoša: „Ty, nech neblbne, šéf ma zabije! Aj tak máme nahovno vybavenie a ešte nám aj zoberiete elektrocentrálu?“

Krauz ho chlácholivo poklepkal po pleci.

„Len pokoj, je to môj kamoš, ja mu to vyhovorím. Okrem toho na to do zajtra aj tak zabudne, je to ťažký alkoholik a schizofrenik, nič si nebude pamätať.“

„A kto je to vlastne?“

„Šéf oddelenia vrážd.“

„Jáj,“ hasič sa upokojil, ale aj tak civel za odchádzajúcim Krauzom dosť pochybovačne. Nešlo mu to do hlavy. Buď robí na oddelení vrážd samá lepšia spoločnosť, alebo si z neho robili srandu, ale v tom prípade už žiadnej nerozumel. Mykol plecami a dobehol ich.

Stáli na pódiu. Z reflektorov sálalo nielen svetlo, ale aj príjemné teplo. Lengyel si naťahoval chirurgické rukavice.

„Ako dlho tu je podľa teba?“ spýtal sa Krauza.

„Tak tri-štyri dni. Nafúklo ho tak, že vytlačil tri tehly.“

Lengyel si prestal naťahovať rukavice a ostal zarazene stáť.

„V tom prípade sorry, ale nemôžem sa k nemu priblížiť!“

Detektívi zdúpneli v nemom úžase. Kto iný, ak nie súdny lekár by mal začať s obhliadkou mŕtvoly, ak s najväčšou pravdepodobnosťou ide o vraždu? Čo sa zbláznil?

„Minulý týždeň bolo vydané nové nariadenie ministerstva zdravotníctva, že súdni lekári sa môžu k mŕtvole staršej ako dva dni priblížiť iba za použitia špeciálnych prostriedkov na ochranu horných dýchacích ciest.“

„A to sú aké?“

„Špeciálna dýchacia maska, ktorú vyrába iba NASA a stojí tisícpäťsto dolárov, alebo... niečo tekuté, čo by mohlo vydezinfikovat ústnu du...“

Krauz si zhlboka vzdychol a povedal iba: „Váňa...“

A Váňa podal doktorovi papierové vrecko, doktor pomaly, rozvážne a vysoko odborne od skrutkovál uzáver, opatrne privoňal a potom mohutne dezinfikoval.

„Kašľať aj celú NASA, staré osvedčené metódy sú najlepšie,“ a chcel fľašu vrátiť, ale rozmyslel si to, lebo bacilov mohlo byť naokolo naozaj neúrekom, a tak dezinfikoval ešte raz a oveľa mocnejšie.

„No... a fčileky môžeme ísť na to,“ natiahol si aj druhú rukavicu a bez vreckovky na nose si pričupol k mŕtvole.

Pár mladých policajtov v uniformách sledovalo toto divadielko a nezmohlo sa ani na nechápavé pokrútenie hlavou. Správanie doktora a detektívov ich zarazilo a šokovalo a pár z nich si asi aj pomyslelo, čo je to za doktora, že sa takto správa, a čo si majú potom myslieť o tých, ktorí sedia v ordináciách a snažia sa ich liečiť? Pár z nich sa usmialo a chápavo pokývalo hlavami, z tých časom možno budú detektívi, tí ostatní majú smolu, asi z nich nebudú ani dobrí policajti.

Doktor Lengyel počkal, kým sa okolo neho zhromaždí krajský výjazd a detektívi z oddelenia vrážd, a začal.

Přehmatal mŕtvemu hlavu, rozhrnul vlasy, prezrel krk. Rozopol mu košeľu a prezrel hrudník a brucho. Prehľadal všetky vrecká. Iba v nohaviciach našiel starý štepársky nôž, inak nič. Prevalil ho na bok a zblízka si prezrel zviazané ruky.

„Ani to nebolelo a sme hotoví...“ postavil sa, predpažil a roztiahol prsty ako tiger pazúry.

„Muž, vek asi štyridsať, chudý, vyziabnutý, terajší stav neberte za bernú mincu, nafúkli ho plyny, ale zaživa vyzeral inak, nemá tuk, nebol to žiadny chlap, skôr chriašteľ. Rana na čele je in vitro, ale nie fatálna, skôr odrenina, nič viac, lebka je neporušená. Žiadne strelné poranenia som nenašiel, žiadne vpichy po noži... ak uvidím pľúca a bude sa dať niečo vyskúmať, poviem vám, či ho utopili. Zatiaľ príčinu smrti neviem, ale sám si to spôsobiť nemohol. Tie tehly si sám uviaže každý, ale ruky vzadu sa nedajú drôtom zauzľovať tak, aby boli konce drôtu stočené desať centimetrov od posledného prsta. To nejde, musel mu niekto pomôcť. Aj mu vybral vrecká, nemá pri sebe žiadne doklady totožnosti, vlastne nič okrem toho nožíka. Konštatujem smrť zavinenú cudzou osobou, a ak išlo o asistovanú samovraždu, dokážte to prokurátorke a ste z toho vonku. Čo ty na to, Riško?“

„Choď do prdele.“

„Čím by som obhliadku na mieste činu aj ukončil a dohodol by som sa s vyšetrovateľom na pitve. Chcete to rezať teraz v noci, alebo stačí zajtra ráno?“

Vyšetrovateľ pozrel na Mayora.

„Chalani?“ spýtal sa Mayor.

„Edo?“ spýtal sa Krauz.

Burger si pošúchal bradu.

„No...“ zaváhal a poobzeral sa po betónovom pódiu, „ako to tak sledujem, tak máme v rukách hrubé hovno, takže ak s tým chceme pohnúť a získať aspoň nejaké relevantné informácie, mali by sme ho čím skôr otvoriť. Doktor, je s tým nejaký problém?“

„Nie, zavolám Lacibáčiho a môžeme ísť na to. Je deväť hodín... skoro pol desiatej... o jedenástej, o pol dvanástej môžeme rezať. Teším sa na vašu spoločnosť, páni. Bude to pošušnáničko, keď doňho pichnem, vystrekne ako bravčové na paprike skladované celé leto na balkóne. Videli ste už takú konzervu, ako strieka?“

Chosé mu podal papierové vrecko s fľašou.

„Drž hubu a radšej sa napi, lebo sa šéf naserie a pošle na pitvu mňa s Rišom.“

„Na pitvu pôjde Krauz a Fischer. Všetci ostatní tu dorobia miesto činu a začnú pátranie po horúcej stope," rozhodol Mayor, hoci všetci vraždári vedeli, že kecá, lebo horúci tu bol doteraz iba betón, ale určite nie žiadna stopa.

Chosé vytrhol fľašu doktorovi z rúk a napil sa aj zaňho.

12

„Táák sa na to pozrime...“ povedal doktor Lengyel a pristúpil k veci.

Chosému s Krauzom trochu pripomínal čierneho potápača z vinohradov, akurát že bol celý biely so zelenými rukávmi. Musel si dať hrubú gumenú zásteru, ktorá ho kryla od krku až po galoše, a okrem zelenej čapice mal aj veľké plexisklo ako zváračskú kuklu, ktoré mu chránilo celú tvár, krk a časť hrude. Rukavice mal na každej ruke dvoje.

„Odstúpte,“ povedal policajtom a obaja detektívi, vyšetrovateľ aj technik sa odpratali do opačného rohu pitevne.

Doktor Lengyel veľkým otváracím nožom zarezal do krku obete a potiahol rez nadol k hrudnej kosti a potom ešte nižšie, kde to začalo byť zaujímavé. Ozval sa zvuk pokazenej sifónovej fľaše a čľupkanie, ako keby doktor dostal hnačku, ale gate si nestiahol, takže to asi nebolo z neho.

Policajti stáli príliš ďaleko, aby videli detaily, ale na pitve už boli toľkokrát, že si vedeli celkom presne predstaviť, čo sa na stole deje.

„Kurva...“ povedal doktor Lengyel, a tak sa radšej ešte nepribližovali.

Ovalil ich hnilobný zápach takej kvality, až ich štípali oči, a hanba-nehanba, radšej vycúvali von na chodbu, lebo ich začalo napínať a vyplazovali jazyky ako jašteričky nad miskou múčnych červov.

Boli už dve hodiny v noci.

Krauz mal za sebou telefonát domov, v ktorom sa pokúsil Sylvii vysvetliť, že ten darček pre jej mamu pôjdu kúpiť zajtra alebo... lebo teraz má čerstvú... opravil sa, novú mŕtvolu a vyzerá to na vraždu a... miláčik, prosím ťa, ľúbim ťa, ale...

Položila a bolo mu to jasné.

Technik už mal za sebou celý úvodný ceremoniál, zaistil z mŕtvoly šaty a skúsil aj daktyloskopické odtlačky, ale ruky boli také vyžraté močovkou, že to nešlo. Zaistil aj drôty a tehly, kriminalistickí experti z toho možno niečo vyčítajú.

Vyšetrovateľ mal už za sebou opis mŕtvoly a vonkajšiu obhliadku.

Každý z nich mal už za sebou kus roboty, ale mŕtvolu im z miesta činu priviezli tesne pred polnocou a aj prvotné úkony si vyžiadali nejaký čas, takže Lengyel sa dostal k nožom až teraz o druhej.

„Už môžete,“ povedal, ale veľmi mu neverili a pristupovali k nemu s mimoriadnou opatrnosťou, zvlášť, keď sa k nim pootočil a skoro všetky črevá z mŕtvoly mal nalepené na zástere.

Krauz mal z pitiev vždy najradšej záverečné posedenia v Lengyelovej kancelárii. Tam skončili aj dnes.

Bolo šesť hodín ráno, vyšlo slnko a normálni ľudia práve vstávali do práce alebo sa už tlačili v autobuse. Oni sa za normálnych občas považovali tiež, ale nikde sa tlačiť nemuseli, pretože nespali už dvadsaťštyri hodín a boli v práci stále.

Pitva dopadla dobre, nikto neodpadol a nikto nevracal. Bola to pitva z tých horších. Jedna z najhorších, výživnejšie sú už iba spálené alebo detské mŕtvoly.

„Tak si to rozměníme na drobné,“ povedal doktor Lengyel a počkal, kým Chosé dozíval a Krauz s vyšetrovateľom si pripravili poznámky.

„Môžeme,“ súhlasil Chosé a ešte viac sa zosunul v kresle, takže už takmer nesedel.

„Začneme zvonku. Šaty ste videli, žiadne perforácie, čo potvrdzuje prvotný nález na mieste činu. Nebol strelený ani píchnutý. Pri šatách ostaneme, nemal by som to robiť, je to vaša vec, ale nebudete sa mi, dúfam, smiať, ak sa zahrám na detektíva a upozorním vás na niektoré anomálie.“

„Ja sa budem smiať,“ ubezpečil ho Chosé.

„Si tu na hovno,“ pokračoval Lengyel vážnym hlasom, „tak aspoň skontroluj chladničku a rozdeľ všetkým spravodlivo.“

Chosé sa vyteperil z kresla a začal nalievať do všetkého, čo malo aspoň trochu čisté dno.

„K tým šatám,“ pokračoval Lengyel, „iba poznámka. Sako k nim nepatrí, je z kvalitnej látky, bez vydratých záhybov, značka vzadu svedčí o vyššej kvalite. Buď ho ukradol, alebo neviem, zistíte si sami, ale takéto sako sa neodhadzuje, takže z kontajnera asi nie je. Na vnútornej strane v oblasti náprsného vrecka je roztrhané. Trhlina v tvare písmena L bola nahrubo zošitá, vypáraná a odborne opravená. Ručne, ale profesionálnym švom. Košeľa je čisto tulácka, kockovaná, deravá, golier zodratý. Nohavice hrubé, bavlnené, na ľavej riti deravé. Spodky nie sú, ale o pohlavnom zneužití nemôže byť ani reči, takže ich s najväčšou pravdepodobnosťou vôbec nenosil. Ponožky silonové, aké sa už dnes ani nevyrábajú, nieto ešte aby ich niekto používal. Poltopánky ste videli, čo dodať, musel ich nájsť niekde pri kontajneri. Záver: štvrtá cenová skupina. Čo tento záver podporuje z pitvy: niekoľko nálezov. Chrup. Tri zuby sú úplne vyhnité a na šiestich som našiel neošetrené kazy. Jožko si všetko nafotil...“

Kriminalistický technik prikývol a pri vyslovení svojho mena na chvíľu ožil, inak mal doktora hlboko v paži a driemal.

„... a možno nám chrup neskôr pomôže pri identifikácii. Ďalej nechty, videli ste to sami. Obrovské, hrubé, oblúky zarastené až do polovice prstov. Ak si ich vôbec strihal, tak nožnicami na ruže, možno na plech. Aj napriek rozmočenej koži na dlaniach som schopný konštatovať, že pracoval rukami, boli tam stopy po výraznom zhrubnutí. Inak nič zvláštne, žiadne tetovanie, žiadne jazvy, žiadne poranenia staré, ani nové. Poďme dovnútra. Väčšina tkaniva zhnila. Chlapci na mieste činu nám zmerali teplotu močovky, mala tridsaťdva stupňov v noci, čo pri dennej teplote môže znamenať až tridsaťpäť. V takomto extrémnom prostredí sa tkanivo správa inak než vonku. Videli ste to srdce, blátové, bez farby, krv zhnitá, ale žiadne stopy po infarkte. Mozog sa rozlieval na kašu, ale neboli tam tmavé výrony. Pľúca sú zaujímavé, boli plné močovky, čo by svedčilo o utopení. Poviem vám pravdu, v takom extrémnom prostredí, pri takom veľkom kolísavom tlaku zvonku a tlaku plynov zvnútra a pri takých teplotných pomeroch vám nikto exaktne neurčí, ako sa tekutina dostala do pľúc, ale ja som presvedčený, že tam tie fekálne hlieny vnikli vdýchnutím. Ranka na čele nebola vážna, sami ste videli, že to bola iba odrenina, pod kožou nič porušené nebolo, takže tú zbierku železa, čo som videl na mieste činu, môžete pokojne hodiť do koša. Záver: do septiku ho hodili zaživa. Ten chlapík sa utopil v močovke, čo budem aj konštatovať v správe ako príčinu smrti. Smrť nastala utopením. Nič iné som nenašiel.“

„Daj mu jeden, zaslúži si,“ povedal na záver Krauz Chosému a Lengyel vyfasoval stomililitrovú laboratórnu banku koňaku, lebo za urobenú pitvu si ju fakt zaslúžil.

Krauz zazíval.

„Tak si ešte preberme detaily...“ a listoval v poznámkach na začiatok.

13

Ešte chvíľu sa na ústave súdneho lekárstva zdržali, vydezinfikovali, čo bolo treba, ale ranný nástup do práce nezmeškali.

„Kristepané, čo tu tak smrdí? Váňa, kedy si sa naposledy umýval?“

Chlapi porozvaľovaní u šéfa v kancelárii sa začali búriť, sotva Krauz a Chosé vošli dnu.

„Chalani, kto to minule hovoril, že jeho manželka je v posteli úplne hnilá?!“

„O kom je reč, nech sa ráno aspoň osprchuje, keď už nevie vymeniť starú za novú!“

„Rišo, z teba to ide!“

Všetci sa náramne bavili na úkor dvoch úbožiakov, ktorí to v noci vyžrali za všetkých. Dvaja úbožiaci si unavene sadli na svoje miesta, Chosé všetkým niečo ukázal neslušným gestom, Krauzovi nestáli ani za to málo. Potom si to však rozmyslel.

„Sylvia vás pozdravuje, v posteli je ako žihadlo, a Lengyel sa na vás teší pri najbližšej zakáľačke. Už teraz viem, že pacient bude obhorený, utopený a zrazený parným valcom. Môžete sa tešiť, toto dnes nič nebolo.“

Mayor pozrel na hodinky.

„Tak už stačilo, vrelé privítacie žvásty máte za sebou, tak poďme pracovať, je pol ôsmej,“ začal rannú poradu, ale aj on zvraštil nos, lebo k nemu zavialo od Krauza.

Krauz sa pohodlne zahniezdil a vychutnával si kolegov, ako trpia.

„Pre tých, čo v noci spinkali, stručná informácia,“ pokračoval šéf. „Začne Edo, s Váňom dorobili obhliadku miesta činu a najlepšie vedia, ako to tam dopadlo.“

Burger prelistoval poznámky, ale zabudol si okuliare, a tak spustil spamäti: „Nález mŕtvoly bol včera o jednej poobede, našiel ju fekálista so závozníkom. Mená máme, nezdrhli a zavolali vedenie družstva, tí políciu, a kým sa okres spamätal, boli tri, takže sme sa na miesto činu alebo nálezu, neviem, ako dopadla pitva, dostali až o pol štvrtej.“

„Asi miesto činu, príčina je utopenie v močovke,“ skočil mu do reči Krauz.

„Takže máme miesto činu. Družstvo vo viniciach vybudovalo obrovskú žumpu na zber močovky od kráv a sviň a čo ja viem, čo tam ešte lejú. V nej našli mŕtvolu chlapa. Problém je v tom, že chlapík má ruky vzadu zviazané elektrickým káblom a tým istým káblom má okolo pása priviazané tri biele tehly, takzvané... ehm... Rišo?“

„Plotovky.“

„Takzvané plotovky. Lengyel na mieste činu skonštatoval, že sám sa takto poviazať nemohol, odporuje to dĺžke prstov a ohybnosti paží. Asi tridsať metrov od miesta činu smerom hore do svahu sme našli takú miniskládku stavebného odpadu a na nej aj káble, aj plotovky. Vzorky sme odobrali, ale aj bez laboratórnych testov sme schopní konštatovať, že práve to je materiál použitý na vraždu, inými slovami, páchateľ to tam musel poznať a vedel o skládke. Netvrdím, že si ju tam priamo pripravil, to by musel byť pekný debil, ale mohol si miesto činu prešliapať a v rámci prípravy na vraždu našiel aj skládku a rozhodol sa použiť práve tento materiál. Problém bol vyloviť poškodeného zo septiku, len na ilustráciu, hlboké to bolo asi dva a pol metra a pôdorys ako naša kancelária. Nakoniec to vyriešil hasič z Pezinka. Medzi nami, mali by sme im aspoň napísať ďakovný list, nech chlapcovi dajú nejakú odmenu, bol perfektný.“

„Ako všetko z Pezinka...“ poznamenal kolega v kúte.

„Aj my, čo sme tam nevyženili barak a neprisťahovali sme sa na hotové, o tom vieme,“ uistil ho Burger a pokračoval: „Dokonca aj tie nové sorty vína, čo už robia z hrozna, sú celkom pitné a na výstavách bodujú. Ale k veci, miesto je pusté, pohyb ľudí minimálny, dohľadnosť z dediny prakticky žiadna, takže so svedkami to budeme mať ťažké. Jedine ustáliť majiteľov okolitých viníc a začať ich obchádzať, či niečo podozrivé nevideli. Ja iba toľko... jaj, a prešliapali sme to tam naokolo, našli sme nejaké železá, také skoby a roxory a podobne, ale s technikom sme to na mieste testovali na krv a všetko bolo negatívne, takže ani sme ich nezaisťovali.“

„Všetko?“ spýtal sa Mayor.

Burger pozrel na Váňu, toho to nezaujímalo ani najmenej, a tak prikývol. „Richard?“

„My s Chosém sme boli na pitve...“

„Cítime...“ zašepkal hlas z davu.

„Kušuj! Priebeh štandardný, Lengyel oprskaný, ja priotrávený, chlapík zhnitý,“ povedal a stíchol.

„To je všetko? Neblbni!“

„Chcete aj podrobnosti, Šani? Tak dobre, mozgová kaša tisícštyristodvanásť gramov, pečeňová kaša štyritisícstotri gramov, žalúdočná kaša...“

„Baví ťa to?“

„Šani, chcel som iba naznačiť, že bol zhnitý na kosť.“

„Naznačil si, pobavili sme sa a teraz začni normálne. Ak tým divadielkom chceš vykoledovať pre seba a pre parťáka nejaké prachy navyše za sťažené pracovné podmienky...“

„No?“ ožil Chosé.

„... tak prachy nie sú! Pokračuj!“

„Takže... muž, vek asi štyridsať, chudý krpec. Bol veľký a objemný, ale to ho iba nafúkli hnilobné plyny. Keď vysyčal a prehltli sme aj tretiu tyčku, bol normálny. Vonkajšia obhliadka tela nič, žiadne defekty, iba jeden na čele. Nie hlboký, iba odrenina, kosť neporušená, bezvedomie spôsobiť mohol, ale iba krátke a bez otrasu mozgu. Povrch tela bez defektov, žiadny výstrel, nebol píchnutý Obsah žalúdka neidentifikovateľný, toxi bude urobené, výsledky o týždeň, ale že by ausgerechnet takého týpka niekto otrávil, pochybujem. V pľúcach stopy fekálií, mohol ich vdýchnuť. Lengyel pripúšťa, že ho do vody... vlastne do močovky hodili ešte zaživa a utopil sa. Toľko pitva, ale ešte sme potom meditovali. Lengyel nás upozornil na stav chrupu, pár zubov zhnitých a na pár zuboch neošetrené kazy. Jeho šaty sú v dezolátnom stave, všetko poukazuje na bezdomovca. Jedine sako sa z toho vymyká, je perfektné a moderné, ale to mohol šlohnúť. Prečo hovorím o bezdomovcovi... keď sme tam stáli a čakali, išli okolo dvaja bezdomovci a celkom pekne nám porozprávali o malej komunite, čo tam hore pod lesom býva. Asi si ich tam ako otrokov chová nejaký pán Vincent. Podľa mňa by sme mali začať tam a aj tou skládkou. Zistiť v dedine, kto prerábal plot a elektroinštaláciu v baraku, kedy to tam vyviezol a podobne. Tiež treba preveriť, komu chýba miestny bezdomovec, oni sa tak trochu pohybujú po vychodených trasách, a ak je miestny, niekde pred nejakou samoobsluhou bude chýbať.“

Všetci si písali, a keď Krauz skončil, ostalo ticho, lebo ešte makali. Až potom sa ozval kolega z vedľajšej kancelárie.

„A čas? Chýba mi čas.“

„No... močovka mala teplotu okolo tridsať stupňov, cez deň aj viac, a to agresívne prostredie... čo vám mám povedať? Ani Lengyel si nebol istý a ani sa mu nečudujem, tentoraz som na jeho strane, fakt sa to presne nedalo. Možno tri dni, možno aj päť. Nie viac ako týždeň.“

Mayor si robil poznámky tiež a aj on mal k tomu niečo.

„Takže čas vraždy nám zase nikto nepovie a musíme si všetko zistiť sami. Rozbehneme sa podľa tých indícií, čo nám dal Richard. Kancelária stoštyridsaťjeden je po nočnej...“

„Ideme ďalej, vypíšeme si tlačivá na nadčasy a pokračujeme,“ rozhodol Burger, lebo tak to bolo zvykom.

„Takže pokračujú. Richard, choďte sa s Chosém domov osprchovať a prezliecť, potom si zober tri dvojice a tri autá a rozlož si ich v teréne, dopíšte záznamy z pitvy a z obhliadky miesta činu a začnite prečesávať terén. Mrknite sa na tých bezdomovcov pod lesom a nájdite toho Vincenta. Ak by sa cez deň dialo niečo dramatické, som tu, zavolajte, dnes nemám žiadnu poradu a sám som z toho nejaký nesvoj, asi sa niečo chystá. Ak sa nič nestane, stretneme sa tu o tretej. Rozchod!“

Keď vstali všetci, vstal aj driemajúci Váňa. Urobil to asi príliš rýchlo, lebo jeho zažívací aparát uložený v pokojovej polohe sa odrazu vzbúril a hlasno si prdol.

„A posledný otvorte okno,“ zastonal Mayor uväznený za stolom. „Pitva toho úbožiaka je nič oproti tomu, čo dokáže Váňa!“

Chlapi zdrhali tak rýchlo, že nestihli ani otvoriť okno a musel si ho nakoniec otvoriť sám, ale kým sa k nemu dostal tak si užil svoje.

14

Gróf sedel v kancelárii vyvalený na mohutnej pohovke, ruky mal naširoko roztiahnuté ako krídla, civel na kozub a na novú vázu, čo mu iba tak sama od seba, bez príkazu priniesla sekretárka, popíjal koňak, ale nie ten najdrahší, a rozmýšľal, ako z toho všetkého vykľučkovať.

Odchýlili sa dvere a sekretárka strčila dnu hlavu.

„Pán Gróf, prišiel...“

„Nech vojde! Sem s ním!“

Dvere sa rozleteli a Gróf vstal. Padli si do náručia. Chvíľu sa objímali a komicky pohojdávali zboka nabok.

„Som rád, že ťa vidím, chlapče,“ zašepkal Gróf a poplieskal hosťa po chrbte.

„Aj ja, strýčko...“ zašepkal hosť do Grófovho pleca.

„Milé stretnutie po takom čase. Sadaj, dáš si...?“

„Ten tvoj.“

Gróf zašiel k baru a nalial do dvoch obrovských pohárov božský nektár zo samého srdca Francúzska. „Pre teba len to najlepšie.“

Štrngli si, pripili, Gróf ponúkol hosťovi dvadsať centimetrovú Cohibu Monte Christo a pohodlne sa rozvalili na pohovke. Bafkali a debatovali.

„Romeo, som rád, že si tu, ale...“

„Chcel by som už ostať, strýčko.“

„Veď o tom som chcel, ešte sa nedá. Edo ti nepovedal?“

„Povedal mi všetko, ale ide to akosi pomaly, už mám toho plné zuby!“

„Všetci máme, aj tvoja matka, všetci z rodiny ma len drbú a tlačia k múru, ale... ja zákony nevymýšľam, ja ich iba ignorujem, a to je dosť málo na to, aby som mohol rozhodovať. Rozhodujú iní, ale máme ich už konečne pod kontrolou. Spis tomu tupcovi odobrali, to sme zariadili, prokurátor je vybavený, je na našej strane, sudca dostal svoje, takže tam by to malo byť bez problémov, náš advokát je špica medzi špicami, ale ešte nie je zrušený medzinárodný zatykač. V tom je ten problém. Musí vypovedať posledný zo svedkov, už sme ho patrične vyškolili a vie, čo má povedať. Potom sa dostavíš, budeš zadržaný, vypočutý a všetky úkony voči tebe budú zrušené a si z toho vonku, ale...“

„Koľko?“

„... ešte mesiac-dva.“

„Dobre.“

„Ja viem, je to už dlho, ale ešte dva mesiace, prosím ťa, a všetko bude ako predtým! Investovali sme do toho už skoro dva roky, tak to teraz nepokaz, prosím ťa. Rodinný podnik bude zase prosperovať, to ti garantujem, iba sa zbaviť toho dotieravého Capella a teba dostať späť, a je to.“

Romeo pokýval a zahľadel sa do pohára.

„Romeo, ako som sľúbil, všetko bude v pohode, ale sám uznáš, že teraz si nám prospešnejší tam ako tu. Tvoje informácie a kontakty sú na nezaplatenie. Robíme veľký biznis, nesmieš zlyhať.“

„Necuknem, to sa neboj.“

Romeo sa napil, potiahol si z cigary a usmial sa.

„Som v pohode.“

Gróf sa uvoľnil. Prisadol si bližšie a znova ho objal.

„Veď pre koho to všetko robím, Krista tvojho, Romeo? Kto to všetko po mne raz preberie? Len ty, nikoho iného na svete nemám!“

„A Alžbetka?“

„Si normálny? Ju budem tlačiť do takýchto kšeftov? Bude lekárka alebo architektka... vlastne je mi úplne jedno, čo bude, len nie kšeftárka s pozemkami!“

Gróf sa odsunul, počkal chvíľu, aby sa upokojili, a prešiel na obchodný tón.

„Tie tvoje posledné správy ma dosť znepokojili. Ako si to myslel, aby sme to celé stopli? Vôbec tomu nerozumiem!“

„Veď aj preto som riskoval a prišiel radšej osobne. Veci sa skomplikovali, alebo presnejšie vyjasnili, a ja už teraz viem, s čím sa zahrávaš. Zahrávame...“

„Veď preto!“

„Ty hovoríš, že aby náš rodinný podnik prosperoval. Ja hovorím, že budeme mať čo robiť, aby z neho ostal kameň na kameni. Mám čerstvé informácie o Capellovi. Podrž sa, je členom miestnej komory. Odnož stará vyše sto rokov, trasie sa pred ním celý kraj. Je perfektne maskovaný, preto som sa k nemu nemohol dostať, ale našiel som si cestičku cez Tonyho. Poznáš Tonyho, tie baby a...“

„Viem.“

„Tak on mi pomohol. Až teraz viem dosť, aby som ťa mohol varovať. Capello patrí k starej rodine, keď mu zabili otca, rodina ho upratala sem k nám, žil tu pod cudzím menom u nejakých talianskych emigrantov, vyštudoval tu, má tu kontakty, ovláda reč...“

„Ako že zabili otca? Povedal mi, že jeho otec bol taliansky komunista a po vojne tu ostal, oženil sa a je pochovaný v Slávičom...“

„Pekný príbeh, ale niečí iný. Takto dopadol jeho priateľ z dediny a Capello si jeho príbeh iba privlastnil. Používa ho vždy, keď obchoduje u nás alebo v Čechách alebo v Poľsku. Vzbudzuje to súcit a dôveru, a hlavne, je to všetko také staré, že sa to nedá preveriť, preto mu každý dôveruje. Skutočnosť je ale iná. Keď jeho otec žil, vážil sedemdesiat kíl, keď ho pochovávali, mal deväťdesiat. Ten rozdiel, to bolo olovo z lupary.“

„To je čo?“

„V tom kraji majú taký pekný zvyk: kúpia si brokovnicu, odrežú jej hlaveň... perfektne sa to nosí pod kabátom a jednou ranou vybavíš polovičku kaviarne. Jeho otec je pochovaný na juhu Talianska v rodnej dedine, jedine že by sa to tam tiež volalo Slávičie údolie.“

„Krista jeho tam!“

„To nie je všetko. Mladého Capella rodina odpratala sem k nám, lebo oni tam majú tých pekných zvykov viacej. Jedným z nich je aj ten, že keď padne capo, automaticky sa strieľajú aj jeho deti, aby sa nemohli pomstiť, keď vyrastú. Capello vyrástol, vrátil sa a dal to tam parádne do laty. Nikdy nesedel, raz ho dal milánsky prokurátor do väzby, ale pre nedostatok dôkazov ho museli pustiť. Vraj má na konte dvanásťčlennú rodinu a pre nedostatok dôkazov... asi vieš, ako sa dostal von. Žije tichým, utiahnutým životom a je v rebríčku tak vysoko, že je prakticky nezraniteľný Pred piatimi rokmi sa zbláznil a začal skupovať pozemky. U nás, v Čechách a v celej strednej Európe. Prečo si vybral práve tieto lokality, zatiaľ nikto nevie, ale povráva sa, že sa chystá na veľkú ranu. A práve toho chlapíka sa chystáme ošmeknúť.“

„No do riti!“

„Presne! Stal sa z neho špecialista na pozemky a neujde mu ani jeden lukratívnejší obchod.“

„Mne sa to nezdá! Taký kápo si nebude špiniť ruky obchodmi, nájde si na to ľudí! Asi nehovoríme o tom istom.“

„Hovoríme. Je vysoko a mohol by si najať, koho chce, ale jeho to baví. Sám sa zúčastňuje na niektorých obchodných jednaniach a berie to ako koníček, nie ako prácu. Vyžíva sa v obchodnom týraní svojich takzvaných partnerov. A má ešte jednu úchylku, pozýva ich na poľovačku. Niektorí ozaj tvrdohlaví utrpeli smrteľné zranenia. Pochopiteľne, iba náhodou.“

„Dobre, že hovoríš! Ale ja sa na neho môžem zvysoka! Ja som to mal rozbehnuté s Mancinim!“

„To by bolo iné kafé, strýčko. Mancini je nímand, nula, nafúknuté prachaté nič. Nemá úctu, je to ideálna hus na šklbanie, ale Capello jeho kšeft zavetril a drzo ho vytlačil.“

„Ako?“

„Capello má sieť informátorov. Doniesli mu, že Mancini niečo rozbieha na severe, a len čo Capello zistil, že konkrétne u nás, už aj držal Manciniho pod krkom. Stačilo mu ukázať fotografiu najmladšieho vnuka, ako leží v rakve, samozrejme, fotomontáž, ale ak je vydarená, citlivou dušou to pohne a Mancini je citlivá duša. Asi bol rád, že mu vôbec dovolili vycúvať a že sa s ním o tom vôbec niekto bavil, lebo dalo sa to zariadiť aj ráznejšie.“

„Ja mu na jeho fotografie seriem! Ja žiadne deti ani vnukov na odstrel nemám!“

Romeo sa na strýka prekvapene zahľadel.

„Ja viem,“ uvedomil si Gróf, „už blbnem. Oni sa nepýtajú, načo človek vychováva svoje dieťa. Okrem toho ide aj o teba, viem, prepáč,“ chvíľu potahoval z cigary a špúlil pery. „Tak teraz poraď, ako z toho vycúvať.“

„Čo ste už spravili?“

„Prebehol kontakt Capello a inžinier Richter. Teraz sme mali v pláne inkasovať a Capellovi nahovoriť, že Richter prevzal zálohu a zdrhol niekam k rodine na Ukrajinu, alebo možno ešte ďalej, nech si ho hľadá.“

„To je príliš naivné, to by zabralo na Manciniho, ale Capello to nezhltne. V žiadnom prípade nesmieš inkasovať. Ak Capellovi klapnú zuby naprázdno a neutrpí žiadnu škodu, bude zúriť, ale prežije to. Ak príde o prachy, on síce aj tak prežije, ale my určite nie. Ver mi, strýčko, tam platia iné zákony, oni sú z iného cesta, je to úplne iná mentalita.“

„Tak hovoríš... stopnúť to.“

„Jednoznačne. Odmietni prevziať peniaze a použi tú výhovorku, ako si chcel, že Richter sa splašil a zdupkal a už nechce nič predať. Ale... aj tak by ste ho mali...“

„Už sa stalo. Fízli onedlho nájdu jedného utopeného bezdomovca. Špinavý niktoš bez dokladov, ani to nebudú vyšetrovať.“

„V tom prípade je všetko zariadené a urob, ako som ti poradil, inak lietame v pekných sračkách!“

Gróf len sedel, fajčil a premýšľal. Posledná správa od Romea bola samá záhada, ničomu nerozumel, ale teraz sa mu rozjasnilo a už chápal, prečo synovec riskoval a radšej prišiel osobne. Veci naozaj nabrali spád a vymkli sa im z rúk, mohlo to celé vypáliť veľmi nepríjemne.

„Dobre, teraz to nevyriešime, ale aspoň vieme, na čom sme,“ Gróf dopil a ráznym gestom postavil pohár na stolík, akoby chcel zahnať blížiace sa chmáry. „Venujme sa chvíľu tebe. Bývať budeš hore u mňa, tam ťa nikto nenájde. Von nemôžeš, ak budeš chcieť babu alebo čokoľvek, Edo to zariadi. Ako dlho sa zdržíš?“

„Chcel som ťa iba vidieť, podať ti informácie a počuť priamo od teba, ako to so mnou vyzerá. Prespím tu a zajtra... možno, ak sa s Edom ožerieme a vykefujeme nejaké ludry a bude nám zajtra zle, tak pôjdem späť pozajtra.“

Gróf súhlasne prikývol.

„Všetko ti pošlem, aj chlast, aj baby, a Edo sa od teba ani nehne, to je vybavené... a teraz by sme mali prebrať ešte poslednú vec.“

„Edo?“

„Edo. Prosím ťa, povedz mi, ale pekne pomaly a súvislo, čo sa to tam stalo. Ale pravdu, tie hlúposti o strašnej láske som už počul od Braňa a neverím mu ani slovo! Chcem počuť od teba, ako to bolo naozaj.“

Romeo pokrčil plecami, odpil si, potiahol z cigary a usmial sa.

„No... budeš sa diviť, ale je to tak, ako ti hovoril Braňo. Ten chuj sa zamiloval.“

„Pre boha živého! Koľkokrát som im vysvetľoval, že pekné baby trtkávame, ale neženíme sa s nimi!“

„No, ženatý ešte nie je, ale čo nie je, môže byť.“

„Ja ho zabijem! Odvtedy sa mi vyhýba... ale asi vie prečo! No nič, tak hovor, toto si fakt vypočujem rád a so škodoradostným úsmevom... ako môže byť niekto taký blbý!“

„Boli sme u Tonyho. Edo mi akurát priniesol odkaz od teba, že veci sa komplikujú a treba preveriť Capella, a mne zavolal Tony. Aj dobre, lebo od neho som chcel začať, a okrem toho sme chceli prebrať naše kšefty, tak som Eda vzal so sebou. Zoznámil sa tam s krajankou. Na jeho obhajobu musím povedať, že takú babu vidíš tak raz za pol roka. Nepríčetné telo. Buchli sa do seba ako v nepodarenom románe. Musel som ho zoznámiť s Tonym a Edo ju od neho vydrankal.“

„Len tak?“

„Nie len tak. Pamätáš sa... asi o tri dni sa vrátil...“

„Viem, spomínal, že si potrebuje vybaviť niečo s účtami v banke a obratom sa vracia za tebou.“

„Trt vybaviť niečo s účtami, prišiel si vybrať hotovosť. Neviem, ako ho tu platíš...“

„Kráľovsky.“

„... ale dohodol sa s Tonym na odstupnom dvestopäťdesiattisíc korún.“

„Načo by Tonymu boli koruny?“

„Tak mu to vyplatil v dolároch alebo éčkach, viem ja, ako sa dohodli? Ale Edo sa mi priznal, čo ho to stálo, a hovoril o sume v korunách.“

„Mňa picne!“

„Aj ja som mu to povedal.“

„Teda sú veci, ktoré sa dajú pochopiť, ale... pozri, keď sa tvoj otec, nech mu je zem ľahká, zbláznil a priviedol si z dovolenky v Taliansku tvoju matku, boli sme celá rodina proti a ja som mu ako mladšiemu bratovi aj náležité vyčistil žalúdok, ale napokon sme si povedali: No čo už, mohol ísť na dovolenku aj do Somálska alebo do Mongolska a mohlo to dopadnúť oveľa horšie. Ale aby si niekto z Talianska priviedol Slovenku, to je sila! A ešte k tomu z bordelu!“

„Áále, strýčko, tie veci sa predsa dajú osprchovať.“

„Tiež pravda.“

„A vraj niet vernejšej manželky, ako je bývalá kurva.“

„No počkaj, tak ďaleko by hádam nezašiel!“

„Viem ja? Zatiaľ je to láska ako hrom, a ako to dopadne, vedia iba hvezdári.“

„Kriste... a ty ju poznáš? Čo je to zač?“

„Iba od Tonyho. A preveril som si ju aj u pani Kláry.“

„Klára...“ vzdychol si Gróf. „Ešte funguje?“

„Mám ťa pozdravovať. Vždy ťa pozdravuje, keď sa stretneme. Funguje, ale... podbehy má už zhrdzavené.“

„Bože, veď už majú byť z čoho. Má aspoň dvakrát pretočený tachometer.“

„Má, a zblízka je to už aj vidieť. Na vzdialenosť pol baru by sa človek aj pomýlil, lebo fakt sa udržuje, ale zblízka je to už na tvári vidieť. Tie nabehané kilometre nezakryje ani najhrubšia vrstva líčidla.“

„Aj tak mám na ňu iba tie najlepšie spomienky. Tak čo povedala?“

„Že Tony urobil perfektný kšeft, lebo aj tak by ju asi vyhodili. Vraj bola dosť neprispôsobivá a agresívna na mladšie a neskúsenejšie dievčatá. Dali ju do dvojice s nejakou mladučkou Ukrajinkou, a namiesto aby ju niečomu priučila, vyrazila jej ráno zub. Ďalšej rozťala peru. Trestali ju, Klára sa to snažila ututlať, ale Tony už niečo vetril a vieš, aký je na svoj tovar citlivý. Hrozil jej malér a mohla skončiť s odrezaným uchom niekde na chodníku alebo ešte horšie, v tureckom alebo egyptskom bordeli. V podstate na tom zarobil každý vrátane Miry.“

„Tak sa volá?“

„Áno, Mira.“

Gróf pokyvkával hlavou a po chvíli bezmocne hodil rukou.

„No čo už? Aspoň viem, kam idú moje ťažko zarobené peniaze. Edko ich asi u mňa zarába príliš ľahučko, keď ich takto rozhadzuje. Budeme sa s ním musieť o tom porozprávať.“

„Strýčko, ale opatrne, on je fakt príma parťák a dole mi pomáha, ako sa len dá. Bez neho by som sa nedostal ani k polovici informácií, alebo za oveľa dlhší čas, a to by v tomto prípade mohlo byť už dosť neskoro. Má bohovský cit na ľudí a vie odhadnúť nebezpečenstvo na sto honov.“

„Je mi to jasné, potrebujeme ho,“ Gróf si pošúchal tvár a pleskol sa po stehnách. „Len aby to Edko s tou Mirkou neprepískol...“ vzdychol si nakoniec a usmial sa na synovca, lebo bol naozaj rád, že sa opäť vidia.

15

Krauz a Chosé sa boli umyť a prezliecť a pokračovali vo vyšetrovaní. Začali v kancelárii. Burger a Váňa ich celí žeraví do práce trpezlivo čakali. Spali vyvalení v kreslách.

„Budíček!“

„Chosé, prosím ťa...“ zastonal Burger, lebo nie je nič príjemnejšie než hulákanie kolegu v kancelárii zamorenej polospánkom.

Burger a Váňa sa vystriedali pri umývadle a, prskajúc a šomrúc na nespravodlivosť sveta, začínali sa preberať.

„Volal niekto? Máme niečo nové?“ zaujímal sa Krauz.

„A kto by mal volať? Výsledky pitvy poznáte sami najlepšie a stopy ešte nešli na expertízu, ešte sa píšu dožiadania, tak kto by volal?“

„Myslel som nejaké podnety od občanov a tak. Edo, nepodceňuj!“

Burger iba mávol rukou.

„Radšej sa chopme rozumu a vyriešme si to sami. Kde začneme?“

Krauz si porozkladal po stole chabé poznámky, poprehŕňal sa v starých papieroch, ale zistil, že mu iba zavadzajú, a odsunul celú hŕbu na kraj stola.

„Tak mi napadlo... zabudli sme sa Šaňa opýtať, čie to bude. Hovoril už niečo, komu tento prípad pridelí?“

Burger vyprskol a dosť nasilu sa zasmial.

„Ha-ha-ha. Sú dovolenky, je nás tu päť a pol, na miesto činu poslal našu kanceláriu a vás dvoch ešte aj na pitvu... tak sa ho choď opýtať, čie to bude, ja ťa budem chytať dole na dvore pod jeho oknami.“

„Ja len, aby bola naplnená litera zákona a staré dobré zvyky.“

„Zvykaj si, že litera zákona už nič neznamená a staré dobré zvyky vystriedali nové zvyky, ale či o nich o desať rokov budeme hovoriť ako o starých dobrých zvykoch, to nezaručujem.“

Váňa zažíval.

„Mohli by ste už držať huby, prestať filozofovať a venovať sa robote?“

Krauz mu bleskovo posunul po stole svoj zošit aj s ceruzkou.

„Na! Začni.“

Váňa nelenil a presne tak isto pohotovo mu ho posunul späť.

„Mal som na mysli: vy sa venovať robote... ja na vás dozriem, ako vám to ide.“

Krauz si znova prisunul zošit s poznámkami a začal.

„Poďme si to predebatovať. Čo vieme?“

„Je to bezdomovec, ale má čudné sako,“ začal Chosé.

Krauz si poznačil obe informácie, no nie vedľa seba, ale pod seba, a vynechal medzi nimi asi tri riadky, keby sa niektorá z nich začala rozvíjať a bolo by treba ešte niečo dopísať.

„Páchateľ...“

„Počkaj, Váňa, ostaňme ešte pri obeti, aby sa nám to neplietlo a mne lepšie písalo. K páchateľovi sa dostaneme o chvíľu, nezabudni, čo si chcel.“

„A viem ja...?“ vzdychol si ticho Váňa.

„Nie je dobitý tak, ako ho premohli? Muselo ich byť viac, alebo bol opitý alebo nadrogovaný.“

„Píšem si, Edo, pokračuj.“

„Nebol to chlapisko, ale ak niekomu dôjde, že sa ho snažia zavraždiť, a ešte k tomu takým spôsobom, bojuje ako lev, nie? Tento nemá ani škrabanček, prečo?“

Nikto nič, počúvali, ako škrípe hrot Krauzovej ceruzky po papieri, a trpezlivo čakali, kým dopíše a kým Burger nedokončí svoju myšlienku.

„Má síce tú odreninu na čele, ale tá nemusí mať s incidentom nič spoločné, alebo môže, ale je bezvýznamná z hľadiska prekonávania aktívneho odporu. Možno by nám mohla naznačiť, že odpor bol minimálny, že síce bol, ale minimálny. Potom sa však pýtajme, prečo bol iba minimálny. Ako to, že ho tak perfektne poviazali, na brucho mu pri-drôtovali tri tehly a bez problémov ho hodili do žumpy?“

Krauz si oblizol pery.

„No tak sa už vymákni!“

„Ide mi o to, aby sme sa hneď na začiatku nedostali na slepú koľaj. Budeme len strácať čas. Sledujte ma: budeme predpokladať, že je to bezdomovec, že patrí k tým hore a že sa ožrali, pobili a hodili ho do žumpy. Aké jednoduché! Ak budeme ignorovať povrch jeho tela, tak sa touto verziou môžeme zaoberať aj mesiac, lenže ja to telo nemôžem ignorovať. Keď sme ho vylovili, bol som si istý, že pri pitve sa nájde množstvo odrenín, modrín, možno aj zlomeniny... ale nič. Toho chlapíka tam priviezli, poviazali a hodili ako batoľa do perinky. Mne to nepripadá ako hádka medzi bezdomovcami, mne to pripadá ako...“

„No?“

„Ako pripravená a dohodnutá akcia viacerých páchateľov. Mali prelozený terén a vedeli, čo kde nájdu. Chlapíka už mali pripraveného, buď spitého do nemoty, a opili ho zámerne s plánom zbaviť sa ho, alebo omámeného inou látkou, hoci aj chloroformom alebo drogami, a zase s tým istým cieľom, zbaviť sa ho. Priviezli ho tam už bezvládneho, iba ho omotali a hodili do septiku.“

„Ako to spomínané batoľa,“ doplnil Váňa.

Chosé si žmolil spodnú peru.

„Kto by sa chcel takýmto rafinovaným spôsobom zbaviť nejakého bezvýznamného bezďáka?“

„Chosé, po prvé, kto povedal, že bezvýznamného? Vieme o ňom hrubé...“

„Viem, bol som tam, bol ich plný septik.“

„... mal som na mysli hovno.“

„Ja tiež, Edko.“

„A po druhé, nezabúdajte na to sako!“

„Ty myslíš, že ho niekde ukradol, a preto by ho...“

„Nie, sako môžeš mať naozaj rád, dokonca ti môže aj prirásť k srdcu, všetko sa dá pochopiť, ale aby pre sako niekto vraždil, to som ešte nepočul. Skôr sa zaoberajme sakom nie ako motívom, ale ako nástrojom na identifikáciu mŕtvoly. Ak nám ho v labákoch vysušia, odborne opíšu a zistíme, že je to nejaká špecialitka, mohlo by nás priviesť k pôvodnému majiteľovi a k spôsobu, ako sa dostalo na telo bezdomovca.“ Krauz prikývol.

„Píšem si k saku poznámku o identifikácii. Súhlasím s tým, že mu asi budeme musieť venovať serióznu pozornosť. Poďme sa ďalej baviť o možnosti plánovanej vraždy: čo by mohol vyviesť bezdomovec, že sa ho páchateľ alebo partia páchateľov rozhodne takto zbaviť?“

Konečne sa ozval aj Váňa.

„Pohybujú sa po celom meste. Vidia a počujú kadečo. Mohol niečo vidieť...“

„Ty myslíš ako nepohodlný svedok?“

„No.“

„Píšem si... preveríme aj túto možnosť.“

„Ja by som...“ prihlásil sa Chosé.

„Čujme!“

„Vedia byť na seba ako psy, ak im siahneš na zdroj príjmu. Bežne zbierajú suroviny, olupujú káble a odovzdávajú meď, vedia o každej hliníkovej streche, čo sa rozpadá, vedia o každej pripravovanej demolácii a berú železo a všetko, čo im vykúpia v zbere. Ak niekoho predbehol alebo odrbal...“

Burger luskol prstami a ukázal prstom na Chosého.

„To je ono! Dobrý nápad!“

Krauz písal a nechválil. Keď dopísal, pokýval hlavou. „Správne, musíme preveriť zberné suroviny a aj centrá, kde prespávajú a kam chodia na stravu. Ešte niečo?“

„K tomu páchateľovi...“ skúsil Váňa.

„No?“

„...by som iba toľko: ak mal alebo mali prelozené okolie a vedeli, čo kde nájdu, museli sa tam obšmietať. Teraz je čas dozrievania hrozna a vtedy sú vinohradníci zvlášť citliví na pohyb cudzích osôb vo vinohradoch. Mali by sme nájsť nejakého správcu alebo pár súkromníkov, čo tam majú vinohrady, a popýtať sa ich. Možno ich pozornosti neušlo nejaké nápadné auto alebo...“

„Píšem si, nie zlý nápad...“ Krauz opäť písal. „Ešte niečo?“

Počkal a skúsil zosumarizovať, čo už zaznelo. „Dobre. Tie verzie, čo sme tu pospomínali, by sme mohli rozdeliť na dve hlavné skupiny. Jedna sa týka ich komunity, vražda sa stala medzi nimi, a tu by som nevylučoval ani možnosť pripravovanej vraždy, lebo to dokážu aj oni a terén poznali. Druhá skupina verzií sa týka zásahu cudzej osoby mimo komunity, a tu by sme mali takisto viac možností vrátane tej, že bol svedkom niečoho alebo proste vedel niečo, čo nemal vyzradiť. Poďme na to postupne. Nemáme jeho totožnosť, takže v prvom rade vykonáme šetrenie k totožnosti mŕtvoly. Potom bezdomovci nad vinicami, Vincent a pár súkromníkov naokolo, či niečo podozrivé nevideli. Nakoniec previerky v ich centrách, či sa niečo nešustlo.“

„Ešte, Richard, šetrenie v dedine, kto prerábal elektrinu a staval plot.“

„Výborne, skoro by som zabudol, díky, Chosé. Takže ako sa rozdelíme?“

Niekto zaklopal, ale ani nečakal a vpadol dnu. Bol to technik po nočnej. Aj on pokračoval, chudák, lebo nadčasy sú nadčasy, a okrem toho niekto to množstvo fotografií vyvolať musel.

„Nate!“ a hodil na stôl obálku. Chcel odísť, ale zbadal Krauza a Chosého, a pretože svorne strávili noc pri najhoršej pitve toho roka, ostal, aby si vypočul ich názor.

„Kuknite sa na to! Mám už fajront a chcem ísť na pivo. Máte pripomienky?“

Chosé otvoril obálku a vysypal hŕbu fotografií.

„Ktorý som ja?“

„Chosé, dohodli sme sa, že až keď sa budeš ženiť, potom ti spravím fotky, zatiaľ sú to iba jeho šaty a pokúsil som sa o portrét, ale sami vidíte, ako to dopadlo.“

Chlapi si podávali fotografie tváre. Niekedy sa na mŕtvole dajú ponaťahovať a postláčať krátke svaly a roztiahnuť viečka, takže vyzerá ako-tak k svetu, ale toto bolo zhnité nič. Tvár bola guľatá a nafúknutá, pery oduté a čierne, zuby vyškerené, koža olúpaná...

„Celý Chosé,“ pripustil Váňa.

„Tvár je nám nanič, ale jeho šatstvo si zachytil celkom dobre, aj to sako, o to nám ide predovšetkým. Príma, môžeš ísť na pivo,“ pochválil technika Krauz.

„Idete aj vy?“

„Prepáčte, že som vás urazil, abstinenti zapráskaní...“ a išiel na pivo, ešte aj treskol dverami.

Šaty z mŕtvoly sa v prípade, že nebola známa totožnosť, ukladali na vedľajší pitevný stôl a jednotlivé kusy sa fotografovali ako celok a potom aj detaily. Fotografií bolo dosť pre celé oddelenie a Krauz ich rozdelil na kôpky.

„Potom ich roznesieme aj ostatným chalanom, teraz navrhnite, ako sa rozdelíme.“

„Ja s Váňom by sme pobehali mesto a ich centrá,“ ponúkol sa Burger.

„Výborne! Ja s Chosém sa vyberieme nad vinice, nájdeme tú ich chalupu a pána Vincenta. Ostatných pošlem do dediny, nech hľadajú súkromníkov a ten dom s prerobenou elektrinou a novým plotom.“

Chvíľu iba tak sedeli a čakali. Nikto nič nevravel, tak Krauz vstal a odštartoval ich.

„Do roboty, chamraď!“

16

Nebyť toho, že Krauzov služobný renault bol minulý týždeň na technickej prehliadke a vymenili mu olej, sviečky, nastavili motor a zvarili výfuk, skončili by v polovičke svahu. Našťastie Krauz bol celý čas v dielni pri aute a mechanici nemali šancu niečo šlohnúť alebo oddrbať robotu, takže auto po dlhom čase naozaj jazdilo na výbornú. Minuli septik...

„Nezastavíš, aby sme kukli, či tam niečo nepribudlo?“

„Cestou dole, Chosé, som rád, že mám rýchlosť!“

Krauz krútil volantom o dušu spasenú, aby sa vyhol jamám a vyjazdeným kolajam a neodtrhol výfuk na vysokých kameňoch a hrboľoch. Motor reval, ale zvládol to. Posledný, najstrmší úsek tesne pod lesom na prvý prevodový stupeň, ale predsa.

Vyleteli z uličky medzi viničom a skoro vrazili do dodávky. Krauz zaflekoval a okamžite stáli. Chlapci v dielňach zrejme vymenili aj brzdové obloženie a dali tam naozaj nové.

Detektívi počkali, kým ich prach predbehol a zaliezol do vinohradov, a až potom vystúpili a rozhliadli sa. Smerom dole to bola nádhera, krásny výhľad na celé mesto a rovinu až po Šamorín a možno aj ďalej, ale pred nimi sodoma-gomora.

Pred zemľankou ako z ruského filmu stálo sedem zúbožených kreatúr a jeden normálny, čo stál pred nimi a robil im kázeň. Evidentne na nich reval, lebo ešte bol červený v tvári. Chlapi boli otrhaní, zarastení a špinaví, muž s červenou tvárou naštvaný a spotený.

„Kriminálna polícia,“ povedal Chosé a bolo by pod úroveň vyťahovať odznaky, takíto museli jednoducho uveriť a hotovo.

„Dobrý deň, páni,“ pozdravil červenolíci muž, „volám sa Vincent a som majiteľom tejto vinice. Tam od čísla štrnásť,“ ukázal rukou niekam pod les, „až sem po číslo dvadsaťdeväť. List vlastníctva mám v poriadku, pozemok je riadne zapísaný a dane za minulý rok mám vyplatené, doklad o tom mám doma, bohužiaľ, nenosím všetko so sebou a...“

Stíchol.

Tí dvaja si obzerali krajinu, potom špičky zaprášených topánok, potom otrhaných otrokov, potom špinu za nechtami... ale vôbec ich nezaujímalo, či má vyplatené dane a kde má potvrdenia.

„My nie sme z ekonomickej kriminálky, pán Vincent, nás vaše dane a listy vlastníctva nezaujímajú, hoci ak o to stojíte, môžeme vás pochváliť, že si administratívu vediete k spokojnosti úradov,“ Chosé si pretrel fúziky a počkal, ako Vincent zareaguje.

Vincent nechápal a mlčal.

„Stojíte?“ pokračoval Chosé.

„Či stojím? Iste... na nohách, alebo ako ste to mysleli?“ koktal Vincent.

„Či stojíte o tú pochvalu.“

„Aha! Iste...“

„Tak ju máte mať, chválime vás.“

„Ďakujem.“

„A teraz prečo sme prišli...“ Chosé sa zarazil.

Spoznal predposledného v rade. Bol to Igor zo včerajška, ale bol akýsi pokrčený a brontový v tvári, a ten vedľa neho bol blonďavý obor z Ukrajiny, čo bol včera s ním a pomáhal mu s igelitkami. Obor sa knísal a hlúpučko sa usmieval.

„Igor, nazdar!“

„... brý deň.“

„My sme z oddelenia vrážd a Igor vám asi povedal, čo sa tu dole včera stalo.“

„Nie, nepovedal, ale viem, už sa to roznieslo po dedine. Majitelia, čo tu máme na okolí vinice, sme si to boli dole aj pozrieť, hrozná tragédia. Vraj sa utopil, chudák.“

„Nóó...“ Chosé smutne pokýval hlavou, „a chudáci aj tí, čo mu pomohli. Zavrieme ich, viete?“

„Bože, vy myslíte, že... sa neutopil?“

„Ale áno, no zároveň mu niekto pomohol. Kto vám povedal o tom, že sa niekto utopil?“

„Kysel, prečo?“

„Pán Vincent, najprv sa budem pýtať ja, až potom vy.“

„Prepáčte, to ja len tak zo zvyku, prepáčte. Kysel.“

„To je čo, alebo kto?“

„Fero Kyselica, hovoríme mu Kysel, môj sused. Jeho syn robí hasiča a vraj bol celú noc u nás vo vinici. Fero mi búchal na okno už ráno o piatej, či viem, čo sa stalo. Akurát som sa holil, tak som ho zavolal dnu, dali sme si dvakrát dve nalačno, lebo biele má najliečivejšie účinky nalačno, a porozprával mi všetko, čo mu syn povedal.“

„To je divné. Hasiči končia nočnú ako my, ráno o pol ôsmej. Ako mohol starý Kysel už o piatej vedieť, čo je nové?“

„Mladý Ferino, ako včera odtiaľto odchádzal, tak sa aj s autom zastavil doma, dal si niečo pod zub a pritom starému Ferovi všetko porozprával, že museli zohnať nejakého špecialistu z Pezinka, lebo miestni policajti boli neschopní a neve... prepáčte, ja len, čo mi hovoril Fero.“

„V pohode, len pokračujte.“

„No, že miestni policajti ho nemohli vytiahnuť, tak volali nejakého špecialistu z Pezinka, a že ten to celé zachránil a že ten chlap sa utopil, toľko.“

„Aha. Tak ja vám k tomu môžem ešte doplniť, že miestni policajti sú mimoriadne schopní, možno aj všetkého schopní, a okamžite zistili, že sa nielen utopil, ale že ho niekto zavraždil...“

„Boha!“

„Boha z toho vynechajte, ten keby vedel hovoriť, určite by nám pomohol a povedal by nám, kto to spravil. Vy ste bohabojný človek, pán Vincent?“

„Som, samozrejme, že som!“

„A chcete nám pomôcť?“

„Chcem, samozrejme, že chcem!“

„Tak nám povedzte, čo sa tu stalo.“

„Ale... ja...“

Pán Vincent sa vyrohoval sám a stál pred nimi ako kôpka nešťastia. Guľatá tvár už strácala rumenec, ale stále sa potila. Neustále si nadvihoval slamený klobúk a z náprsného vrecka nohavíc na traky, aké nosil krtko, si vyberal vreckovku a utieral si čelo a lysinu pod klobúkom. Vyzeral ako ozajstný farmár v modrom a v slamenom klobúku, akurát teraz sa necítil v najlepšej forme. Akosi mu bolo horúco a detektívi vetrili podraz.

Krauz sa oprel o blatník auta a zapálil si cigaretu. Do rozbehnutej akcie kolegu nemienil zasahovať, lebo ju rozbehol perfektne. Keď si schovával cigarety, postrehol pohľad najbližšieho bezdomovca. Zízal na cigaretu v jeho ústach a hrozilo, že vyšprintuje, hodí sa naňho a vytrhne mu ju z úst. Krauz radšej cigarety neschoval, skontroloval, koľko ich je a či neutrpí príliš veľkú škodu, ale bolo ich iba pár, a tak ruku napriamil k bezdomovcovi. Ten neveriaco vyvalil oči, podišiel k detektívovi a cigarety si vzal.

„Ďakujem, pane.“

Nechal ich kolovať a otrhanci si připalovali jeden od drahého. Ozrutný Vasko odtrhol filter, labužnícky si potiahol, zrnká tabaku na perách nevypľul, ale ich oblizol a prehltol a naďalej sa hlúpučko usmieval na celý svet.

„Ak mi chcete nahovoriť, že o tom nič neviete,“ pokračoval nekompromisne Chosé, „tak vás musím upozorniť ešte na jeden fakt, ktorý neschopní miestni policajti zistili, a to je, že ten chlapík v žumpe bol bezdomovec. Presne taký, akých tu máte stovky!“

„Sedem,“ bránil sa ticho Vincent.

„Sedem alebo sedem stoviek, to je mi jedno, jeden je mŕtvy.“

„Chudák,“ pripustil Vincent.

„Tak chudák, hovoríte. No dobre. Tak si spravíme prezenčku. Nech jeden z nich vyzbiera občianske preukazy a prinesie mi ich!“

Jeden z nich už nevydržal stáť a capol dozadu. Našťastie na zadok a ostal sedieť v tráve. Chosé neudržal úsmev, ale ovládol sa a úradným hlasom pokračoval: „Pán Vincent, oni sú ožratí ako svine.“

„Sú,“ pripustil Vincent.

„Tak sa skúsime nejako dohodnúť podobrom, lebo inak si vás odtiaľto prevezieme na výsluch k nám a nebude sa vám to páčiť, to vám garantujem.“

„Dohodneme sa...“

„Odpovedajte mi na otázky, ale rýchlo.“

„Prosím.“

„Nemajú doklady?“

„Nemajú.“

„Prečo?“

„Nikde nebývajú, sú to také rôzne smutné osudy, prišli o rodinu, o dom, o všetko, nemajú trvalý pobyt... je to zložité, niektorí bojujú s úradmi už roky a nikto im žiadne doklady vystaviť nechce.“

„Čo tu robia, prečo sú tu?“

„Na jar ich tu ubytujem, robia mi vo vinohrade celé leto, na jeseň pomôžu so zberom, dostanú nejakú korunu a trochu vína a v zime sa sťahujú dole do mesta, aby sa zohriali, vyžobrali trochu jedla a prežili.“

„Ich pracovné zmluvy máte?“

„Prac... prepáčte, ale ja nerozumiem.“

„Pracovné zmluvy! Povedali ste, že tu u vás pracujú tri štvrte roka.“

„No, pracujú, viete, oni sú mi viac-menej ako kamaráti, iba tak mi vypomáhajú, žiadne zmluvy nepotrebujú a ja tiež nie, takže...“

„Takže zdravotné poistenie im neplatíte, však?“

„Nie, a...“

„A oni daň zo mzdy takisto neodvádzajú, však?“

„Nie, ale...“

„Vediete si nejaké účtovníctvo a výkazy o stave a počtoch zamestnancov?“

„Nie, ale...“

„Takže tú pochvalu za vedenie administratívy vám mažem a začneme debatovať trochu viac úradne. Pán Vincent, dopustili ste sa trestného činu...“

„Prosím vás! Pán policajt, prosím vás, ja...“ Vincent si znova bezmocne poutieral spotené čelo a snažil sa sformulovať pár viet na ospravedlnenie. „Viete, ja som skončil školu v Modre, vyučil som sa za vinára, celý život som robil na družstve a teraz mám konečne kúsok svojej vlastnej vinice, v ktorej sa narobím od rána do noci ako hovädo. Ja sa účtovníctvu veľmi nerozumiem, mám kamaráta, suseda, čo mi s papiermi pomáha, ale ani to nie je nič moc, iba taká kamarátska výpomoc. Kde má našinec zobrať na vlastného účtovníka? A čo sa týka týchto úbožiakov, veď ja sa im snažím iba pomôcť. Veď sa na nich pozrite. Akého trestného činu sa na nich môže človek dopustiť? Odpustite mi to, ak môžete, pán kapitán.“

Chosé si ich premeral rad radom. To fakt nebol trestný čin, to bola hrôza. Pre istotu si už do trávy sadli aj ďalší, lebo stáť na nohách bol pre nich nadľudský výkon. Chosé sa tváril úradne a úradne aj po očku pozrel na Krauza. Fajčil opretý o blatník a nenápadne prikývol. Zohratej dvojici detektívov stačil iba pohľad a už vedeli, ako ďalej.

„Pán Vincent, poďte so mnou sem za vaše auto...“ Chosé si zobral Vincenta bokom.

Krauz sa odrazil od blatníka a veľkým oblúkom odfrčkol ohorok do viníc.

„Igor...“

„Áno?“

„Prečo ste všetci ožratí? Odkiaľ ste na to vzali?“

Krauz podišiel k Igorovi, chcel ho zdrapnúť za golier, ale pri pohľade na špinu a mastnotou sa lesknúce fláky si to rozmyslel a iba mu ukázal bradou, aby odišiel kúsok bokom za chajdu.

Igor smelo vykročil.

„Igor...“ Krauz sa obzrel a v poslednej chvíli sa uhol, lebo Igor zakopol o výmoľ, zatackal sa a iba náhodou vybalansoval, takže ostal stáť na vlastných a nezvalil sa na detektíva.

„Potrebuješ barly?“

„Nie... myslím...“ habkal Igor.

Krauzovi bolo jasné, že komunikácia s ním bude ťažká, lebo dobre poznal podobné ranné stavy, ale zároveň veľmi dobre vedel, že na spontánnu úprimnosť je Igorov stav najvhodnejší. Ranná opica je na vyliatie si srdiečka úplne perfektný čas a Krauz to chcel v plnej miere využiť. Bol k Igorovi milosrdný a dal mu chvíľu na vydýchnutie.

„V pohode?“

„No...“

„Čo ste oslavovali?“

„Nič.“

„Nehovor mi, že takto vyzeráte každé ráno.“

„Nie.“

„Tak odkiaľ ste mali chľast, ak ste neoslavovali?“

„My takto... normálne.“

„Teraz si mi povedal, že takto nevyzeráte každé ráno, a zároveň tvrdíš, že vy takto normálne, tak čo si mám o tom myslieť? Igor... ty ma chceš odrbávať?“

„Nie!“ zhrozil sa Igor pri neslušnom slove, akoby mu trhalo uši.

„Už na začiatku našej debaty ma chceš odrbávať?“

„Nie!“ zopakoval rozhodne Igor.

„Vieš dobre, že môžem zmeniť prostredie, kedy sa mi zachce.“

„Viem.“

„Zoberiem ťa k nám hore a přitvrdíme.“

„Viem, netreba.“

„Tak si váž, že som ochotný štverať sa sem hore za tebou a neotravovať ťa predvádzaním na okrsok.“

„Vážim.“

„Radšej si sadni. Keď stojíš, je na teba hrozný pohľad, mohol by si si ublížiť. Tie hrable si vyber spod riti... táák... lepšie sa ti bude sedieť. Dobre. Na, tu máš ešte jednu...“ Krauz rozbalil nový balíček cigariet a jednu mu podal. Igor sledoval pohľadom, kam ho schová, a bol dosť sklamaný, že do svojho vrecka, a nie do jeho.

„Jedny som už rozdal, nekradnem,“ zareagoval Krauz, lebo Igorove ruky a oči neustále sledoval, „ale ak sa dohodneme, jeden celý pakel je tvoj, s tým môžeš počítať.“

„Díky...“ Igor si pripálil a fajčil.

Krauz si všimol, že bezdomovci fajčia ako lokomotívy. Tí, čo mali fúzy, ich mali zhnednuté ako zle očistené drôtené kefy na hrdzu a dva prsty na ruke sa im leskli, akoby boli z medi.

„Nemáš za čo, ešte sme neskončili. Tak spusti, ale pravdu, čo sa tu deje?“

„Ako deje?“

„Ako deje? Jednoducho. Včera podvečer sme sa stretli na svahu...“

„Viem.“

„...a ani ste sa neopýtali, prečo je tu toľko policajtov, pritom sme boli takpovediac vo vašom rajóne a, čo si budeme nahovárať, policajtov príliš v láske nemáte. Nehovor mi, že ste na takýto nápor uniforiem bežne zvyknutí, skôr by som povedal, že nie a že sa budete fakt intenzívne zaujímať, čo sa deje a ako sa najlepšie zdekovať. Ale vy nič a dnes ste pod obraz boží a sám si povedal, že to nie je bežný stav, takže sa o vás asi niekto postaral, nie?“

„No, ale...“

„Čo ale? Igor, uvedom si jednu vec, si ožratý a ani bez toho ti to príliš nemyslí, a ja som triezvy a myslí mi to dosť dobre. Chápeš ma?“

„Chápem.“

„Nie, ešte raz. Igor...“

„No?“

„Počúvaš ma?“

„No...“

„Tak nedriem, lebo ťa prefackám!“

„Netreba...“

„Tak sa sústreď! Dávaš pozor?“

Igora zmáhal zostatkový alkohol a stúpajúca teplota. Slnko už bolo dosť vysoko a pieklo mu na hlavu.

„Dávam.“

„Radšej vstaň. Vstaň!“

„Načo, to ja iba tak kývam hlavou a padá mi a...“

„Tak vstaň!“

Krauz mu pomohol. Špinavé sako sem, špinavé sako tam, ale bez pomoci by sa nepostavil a posediačky by o chvíľu zaspal.

„Sleduj ma! Nemáš na to, aby si ma prešťal, ani za triezva nie, a teraz si navyše po opici, tak sa nesnaž so mnou súperiť, chápeš?“

„Nó.“

„Čo nó, ty tĺk?“

„Že chápem.“

„Tak mi odpovedaj na otázky, ale rýchlo a nepremýšľaj.“

„Dobre.“

Krauz si vzdychol, ale musel mať trpezlivosť, nemal na výber, lebo tento výsluch mohol byť naozaj dosť dôležitý. „Čo dobre?“

„Že dobre... že mám odpovedať.“

„Nielen to! Máš odpovedať rýchlo a nepremýšľať, jasné?“

Igor sa snažil. Aj hlavu zodvihol, ale očný kontakt neudržal.

„Stretli sme sa včera večer na svahu pri žumpe, pamätáš sa?“

„Áno.“

„Určite?“

„Áno.“

„Nepýtal si sa, načo sme tam, lebo si vedel, načo sme tam, však?“

Prikývol a hlava mu padla. Potom si spomenul, že má v ruke cigaretu, a namáhavo ju zodvihol k zvädnutej hlave a potiahol si. Krauz bol rád, že fajčí. Kým fajčil, žil a vnímal, aspoň ako-tak.

„Načo sme tam boli, Igor?“

„Našli ste ho.“

„Koho?“

„Inžiniera.“

„Tých tam včera bolo ako nasratých, ja potrebujem vedieť, akého inžiniera sme našli.“

„Richtera.“

„Poznáš ho?“

„No.“

„Rýchlo odpovedaj, nerozmýšľaj!“ Krauz ním zalomcoval, až mu zahrkotali stavce krčnej chrbtice.

„Poznám.“

„Odkiaľ?“

„Tu... bol s nami.“

„Kde? Tu býval s vami? Tu v tej chatrči?“

„No.“

„Takže bezdomovec?“

„No.“

„Kedy?“

„Od jari.“

„Tohto roku?“

„No.“

„Dokedy?“

„Ešte pred týždňom tu bol.“

„Deň?“

„Ja ani neviem, čo je dneska, tak ako si mám pamätať...“

„Dobre. Takže asi pred týždňom odišiel?“

„No.“

„Kam odišiel?“

„Viem ja? Boli tu fíz... policajti po Vila, zase niečo ukradol. Aha, sliepky. Dole v dedine zase ukradol sliepky. Aj kohúta. Zbalili ho. Vila, kohúta nenašli. Ja si to až tak nepamätám, viete, pán Vincent nám v ten deň priniesol víno a my sme to trochu prehnali. Myslel som si, že zbalili aj inžiniera, lebo ráno chýbal, ale Vilo sa vrátil a inžinier nie, a Vilo povedal, že bol na stanici sám, že ho iba vypočúvali, ani ho nezbili, a nad ránom ho vykopli.“

„Odvtedy sa neukázal?“

„Nie.“

„Prečo inžinier? Prezývka?“

„On bol fakt inžinier. Mal školy. V Nitre. Potom sa mu rozpadla rodina, žena ho vyhodila, začal slopať a takto dopadol, ale inak macher. Poznal každú zelinku, dokonca aj po latinsky vedel. Rozkazoval nám.“

„Ako rozkazoval? Čo je to rozkazoval?“

„Vincent... pán Vincent z neho urobil predáka. On to tu viedol. Vyznal sa v hrozne, vedel, kedy striekať, kedy strihať, kedy viazať... vyznal sa v tom. Keď tu nebol, zastupoval som ho.“

„Ako vieš, že to bol on v tej žumpe?“

„Lebo pred týždňom zmizol.“

„No a? Mohol ísť domov do Nitry.“

„Mal sako.“

„Pokračuj. Čo s tým sakom?“

„Ja... som to sako videl... potrebujem sa napiť.“

„Napiješ sa, keď mi vysvetlíš to sako.“

„Mal ho.“

„Kto?“

Igor sa poobzeral. Aj Krauz sa poobzeral. Nemohol ich počuť nikto, boli dosť ďaleko od všetkých.

„Nikto nás nepočuje. To sako! Hovor!“

„Ja... som sa vrátil. Pozeral som sa z vinohradov. Mali ste tam také silné svetlá. Vytiahli ste inžiniera a mal na sebe to sako. Ja... som sa vrátil.“

„To si už povedal, pokračuj!“

„Keď sa zotmelo, vrátil som sa do vinice. Viete, keď tu nie je inžinier, tak ich všetkých mám na starosti ja, som tu predák. Musel som zistiť, čo tam robíte, toľko policajtov na jednom mieste a iba kúsok od nás. Už keď som išiel hore a videl som vás, tak som vedel, že ste v žumpe niekoho našli, a bolo mi jasné koho. Tak som sa vrátil. Bol som kúsok nad vami medzi stromami a pozoroval som vás. Videl som, ako ste ho vytiahli. Bol to Richter.“

„Ako to môžeš vedieť s takou istotou?“

„Nikto nemá také pekné sako ako on. Dostal ho prednedávnom od kamoša v meste, všetci sme mu ho závideli. Také sako nemá nikto. Okrem toho bol slušne ostrihaný, to sa medzi nami stáva iba zriedkakedy. Aj postavu mal takú istú, trochu bol nafúknutý, ale výška bola taká istá.“

Krauz chvíľu uvažoval.

„Čo je to za sako? Podľa čoho si ho spoznal?“

„Bolo úplne nové, pekné, zvláštne sa lesklo, rukávy mu boli trochu dlhé a... potrebujem sa napiť... fakt, aspoň trochu.“

„Stoj, nehýb sa!“

Krauz odbehol do chalupy. Na pachy bol zvyknutý, bordel si nevšímal. Na improvizovanom stolíku zloženom z odpíleného drezu a kusa lešenárskeho dielca našiel plastovú fľašu s nedopitým vínom. Pre istotu ho ovoňal. Bolo to víno, presnejšie žltá tekutina páchnuca po víne. Chcel už vybehnúť, ale pohľad mu padol pod stôl. Bol tam balík nefalšovanej minerálky v originálnom balení.

Vybehol von a s obavami skontroloval Igora. Stál tam, kde ho nechal, našťastie.

„Na,“ podal mu minerálku.

„Aj tú...“ zaprosil Igor a ukázal na nedopitú fľašu.

Krauz mu podal aj tú, ale po jednom hite mu ju odtrhol od úst. Potreboval ho ešte chvíľu ako-tak triezveho.

„Pokračuj, kto mu ho dal?“

„Neviem, on o tom nehovoril.“

„Odkedy ho mal?“

„Pár týždňov, asi mesiac.“

„A odvtedy chodil aj ostrihaný, alebo to sako s ostřiháním nesúvisí, myslím časovo?“

„Odvtedy. Bolo to naraz.“

„Spoznal by si to sako?“

„Spoznal. Na vnútornej strane pod náprsným vreckom si ho deň predtým, než zmizol, natrhol na rúčke od rýľa. Zašil si to takým hrubým nepodareným štichom, tak som mu to opravil. Pán Vincent nám priniesol ihly a nite, aj ostatní potrebovali kadečo zaplátať, a tak som zašil aj jeho sako. Ja som totiž vyučený krajčír, aj som to kedysi robil,“ Igor natiahol ruku a vystrel prsty. Krauz mal pocit, že druhú má v zásuvke. „Teraz to už nejde, pozrite, ako sa trasie.“

Krauz mu dal chvíľu oddych, kázal mu posadiť sa, piť minerálku a fajčiť. Vrátil sa k autu. Chosé si ho všimol, Vincenta nechal pri jeho aute a pridal sa k parťákovi.

„No?“

„Nič, Richard. Vraj ich tu má iba ako kamošov na výpomoc a bude to tvrdiť stále dokola. Okrem toho, môžeme sa vykašľať na to, či platia dane z príjmu, alebo nie, aj tak ich zdiera, kde len môže.“

„Na dane sa fakt môžeme zvysoka, ale na inžiniera Richtera nie.“

„To je kto?“

„On ti nepovedal?“

„Nie.“

„Spýtal si sa ho, či tu má dnes komplet osadenstvo?“

„Spýtal, vraj sú všetci.“

„Tak potom klame. Igor mi povedal, že jeden už týždeň chýba, nejaký inžinier Richter.“

„Blbneš? Čo by tu robil inžinier?“

„Skrachovaná existencia, preslopal sa až sem a už týždeň má absenciu.“

„Dobre... a čo z toho?“

„Chosé, po prvé, prečo ti to Vincent zatajil? Po druhé, ten inžinier už asi mesiac nosil presne také drahé sako, aké sme našli na mŕtvole. Okrem toho už pár týždňov chodil pekne slušne ostrihaný...“

„Doboha! Žeby sme mali totožnosť mŕtvoly?“

„Vyzerá to tak, Chosé, že nie sme ďaleko ani od páchateľa.“

„Ako to?“

„Kto by chodil sem hore vraždiť úbohého bezdomovca? Prikláňam sa k tej najjednoduchšej verzii, čo sme vymysleli na začiatku, že je to medzi nimi. Ožrali sa, pobili sa...“

„Nebol zbitý.“

„Tak sa vedel uhýbať, ale napokon jednu schytal do čela a hodili ho tam. Motív zistíme, keď vytriezvejú a podáme si ich.“

„Riško... trochu príliš jednoduché.“

„Pánbožko nás má rád, na záver letnej sezóny nám prihral niečo jednoduchšie, aby sme sa potrénovali a rozohnali pred jesenným a predvianočným prídelom.“

Chosé mykol plecami.

„Keď myslíš,“ zabručal, ale mal na vec svoj názor. „Tak čo budeme robiť?“

„Vrátim sa k Igorovi a ešte sa ho niečo spýtam, na niečo som zabudol. Ty povedz Vincentovi, že ho odprevadíme domov, aby si zaparkoval auto a pôjde s nami hore, trocha ho u nás vyzvŕtame. Niečo nám tají a ja chcem vedieť prečo.“

Krauz našiel Igora v pohode za búdou.

„Igor, ešte jedna vec. To víno, čo ste tu mali pred týždňom, to vám priniesol Vincent, áno?“

„No.“

„A prečo?“

„Lebo sa začalo nočné stráženie hrozna. Ak by sme to tu nestrážili, tak by polovicu úrody rozkradli ľudia zo sídliska. Aby sa nočné lepšie slúžili, priniesol nám dve bandasky, inžinier to mal ustrážiť, aby sa každému ušlo po dve deci na povzbudenie, ale...“

„Len pokračuj! On vám bránil, ale vy ste chceli, a tak ste sa o víno pobili, je tak?“

„Nie...“

„Neklam! Pobili ste sa a inžinier jednu schytal po hlave, však?“

„Nie...“

„Klameš! Tak ako to bolo?“

„Nepobili. Inžinier nechcel ani tie dve deci, bolo mu zle. Nesťažoval sa, nikomu nič nepovedal, ale mne sa napokon zveril, že má bolesti brucha a točí sa mu hlava, a išiel sa do lesa prejsť. Aj vracal, asi niečo pojedol, viete, my si tu na čerstvé jedlo príliš nepotrpíme a musíme zjesť, čo nájdeme. Dal mi tie bandasky na starosť, ale...“

„Aha! Urobil capa záhradníkom.“

„Asi tak nejako. Chlapi vedeli, že keď sa vráti, bude ich strážiť, tak sa snažili stihnúť čo najviac. Ale keď sa vrátil, bolo mu to jedno, lebo sa mu neulavilo, skôr naopak, a nechal nás tak. Zaľahol do trávy a skrúcal sa. On nepil, ale my sme stihli.“

„Koľko?“

„Všetko.“

„Dve bandasky?“

„Bez problémov.“

„Potom prišli policajti.“

„Prišli, ale veľa si toho nepamätám, iba čo som už povedal.“

„Dobre... a čo to bolo včera? Odkiaľ ste mali... čo ste to mali?“

„Víno. Od pána Vincenta.“

„Zase? On vás nejako rozmaznáva!“ Igor neodpovedal, iba prikývol a pozeral do zeme. „Igor, aj včera to malo byť na stráženie a zasa ste to vyzunkli za jednu noc?“

„No.“

„Igor, už som ti povedal, že mňa nepreštíš.“

„No... ale nesmiete mu to povedať.“

„Nepoviem.“

„Pán Vincent nám povedal, že ten útek inžiniera nie je s kostolným poriadkom a že tuší problémy. Že ak sa o dva-tri dni nevráti, určite sa mu niečo stalo, a ak ho začnú hľadať a policajti zistia, že tu býval, budú sem chodiť ešte častejšie. Povedal nám, aby sme radšej nikomu nehovorili, že tu s nami bol, aby sme si zbytočne nezavarili. Akože tu ani nikdy nebol. To víno nám priniesol predvčerom, povedal, že už je to skoro týždeň a že si je už úplne istý, že sa inžinierovi niečo stalo, lebo to nespravil ani raz, aby iba tak odišiel a nikomu nič nepovedal. Navyše pred oberačkami, to sa nerobí, a aj nám to bolo divné. Pán Vincent nám dal každému zvláštny prídel a zasa nám kládol na srdce, aby sme každému tvrdili, že sme kompletní a nikto nám nechýba. Dnes ráno, teda teraz chvíľu pred vami, prišiel znova, priniesol basu minerálok a povedal nám, že už je to isté, že inžiniera utopili v žumpe a že sa stala vražda. Znova nám vysvetľoval, čo máme hovoriť, keby sa nás pýtali v dedine a tak, bol dosť rozčúlený a kričal na nás, že ak sa prekecneme, tak nám to tu rozhádžu a máme po bývaní... no a prišli ste vy.“

Krauz si ho vypočul, počkal, či niečo nedodá, ale nedodal.

„V poriadku. Zahrám to tak, že o ničom neviem, a od teba už vôbec nie. Zalez do búdy a vyspi sa. Je viac ako isté, že spolu ešte budeme hovoriť, ale nemusíte sa báť, nikto vám to tu nezruší a môžete tu ostať, ale iba pod podmienkou, že budete spolupracovať a hovoriť pravdu, jasné?“

„Jasné.“

„Teraz si zoberiem zvyšok vína so sebou, aby ste sa vyspali a vytriezveli, a okrem toho zoberiem so sebou aj Vincenta, takže všetkým vysvetlíš, že tie jeho rozumy už neplatia a teraz hráme podľa mojich pravidiel, jasné?“

„Jasné.“

„Tak sa ich ujmi a postaraj sa, aby sa každý vyspal. Keď sa vrátim, nech ste aspoň trochu triezvi.“ Krauz chcel odísť.

„A... tie cigarety?“

Krauz mu podal skoro plný balíček. Bol to dobrý obchod.

17

„Edo, nakoniec to ani nebude taký zamotaný prípad, ako sa rysoval na začiatku.“ Krauz poinformoval Burgera a Váňu, čo zistili vo vinohradoch, a usmieval sa, akoby už mali vymaľované.

„No...“ zapochyboval Burger, lebo ani jemu sa to nezdalo. „Len aby, kámo, uvidíme, čo nám povie.“

„Ja dúfam, že všetko. Nie každý prípad musí byť hlavolam, aj keď sa začne zhnitou mŕtvolou neznámej totožnosti. Dávam mu tak hodinku a ideme na pivo.“

Váňa zabalil nedojedený lepeňák a odložil si ho na horšie časy späť do igelitky. Burger si vybral zošit a skontroloval ceruzku, či z nej nevypadla tuha. Chosé s Krauzom sa odštartovali kývnutím.

„Tak ho priveď, Chosé, dáme sa doňho.“

Chosé otvoril dvere a neboráka v slamenom klobúku pustil dnu. Pán Vincent vyskočil zo stoličky ako uštipnutý vretenicou, slušne zaklopal na pootvorené dvere a pred vstupom do kancelárie si slušne zložil klobúk. Ešte sa aj pozrel pod nohy, aby nestupil na prah a neušpinil im ho.

„Dobrý deň, páni, ja...“

„Najprv si sadnite, pán Vincent... nie do kresla! To by sme riskovali, že sa vám u nás príliš zapáči a budete sem chodiť každý deň! Sem, na stoličku,“ slova sa ujal Krauz.

Vincent si sadol doprostred kancelárie. Chosé si pritiahol stoličku bližšie k nemu a iba Vincenta pozoroval. Sledoval jeho spotené čelo, vystrašené oči a roztrasené ruky.

„To nie,“ usmial sa Vincent.

„Čo nie?“

„Že by sa mi tu až tak zapáčilo. Od tejto budovy sa slušný človek drží radšej ďalej.“

„Aj my sme slušní.“

„Vy tu robíte, nemáte inú možnosť, ale ja... šak viete, ako som to myslel.“

„Vieme. My sa neurážame, to ja iba tak, aby reč nestála. Niečo ako zahrievacie kolo, chápeme sa. Tak sa do toho pustíme... pán Vincent, hore vo vinohradoch som sa vás pýtal, či ste bohabojný človek.“

„Áno.“

„Povedali ste mi, že ste.“

„Som.“

„Tak potom poznáte aj Božie prikázania.“

„Poznám.“

„Aj to o klamaní?“

„Iste.“

„Takže sa môžeme spoľahnúť, že nám poviete pravdu a nič iné, len pravdu?“

„Môžete.“

Krauz stíchol. Všetci chlapi vzhliadli a zahľadeli sa na Vincenta. Dlhá odmlka nemala konca-kraja. Už sa nepotil, už sa kúpal.

„Naozaj môžete,“ ubezpečil ich Vincent.

„Takže sa môžeme spoľahnúť, že aj tam hore ste nám povedali iba pravdu a nič iné, len pravdu?“

„Mô... žete.“

„Ako myslíte. Tak dávajte pozor, povedali ste nám, že tam hore máte trvalo sedem pomocníkov. Sedem bezdomovcov. Sedem statočných.“

Vincent si znova poutieral čelo vreckovkou, ale bolo to zbytočné, už bola taká mokrá, že pot iba rozotrel po čele. Krauz mu bez problémov podal papierové vreckovky zo zásuvky a počkal, kým sa osuší. Osušil sa a mlčal. Tak pokračoval Krauz.

„Vy nie ste hlupák, pán Vincent, skončili ste školu v Modre, však?“

„No.“

„A to viete, že aj traja mušketieri boli v skutočnosti štyria?“

Vincent si odkašlal.

„Trochu vody, ak smiem poprosiť, alebo...“ a previnilo stisol pery.

Krauz vstal a nalial mu chladenú minerálku. Naschvál, nech ho zaleje ešte viac a nech sa dusí vo vlastnej šťave.

„Alebo? Nedopovedali ste, pán Vincent.“

„Alebo som už zatknutý a nedostanem ani vodu?“

„Nie ste zatknutý a vody dostanete, koľko len chcete, len by ste si mali poriadne rozmyslieť, čo nám poviete, aby ste si k tej vode nevykoledovali aj suchý chlieb tak na dva-tri roky.“

„Ďakujem,“ slušne poďakoval, napil sa mocnými dúškami, a kým odložil pohár, mohol vyťahovať nové vreckovky. Ľadová minerálka zabrala. Chlapi čakali, kým sa vynorí.

„Prepáčte... ja už mám toho leta plné zuby... neznášam horúčavu... prepáčte...“ koktal a striedavo sa utieral a rozpačito krčil plecami, že za tú potopu fakt nemôže.

„Viete, my sme tak s kolegami uvažovali, že tam, kde ich je sedem a je im dobre, tam ich môže byť aj viacej, lebo medzi nimi fungujú nejaké vnútorné tamtamy a vedia sa zliezať ku kŕmidlám s neochvejnou pravidelnosťou a až v neuveriteľne krátkom čase. Jednoducho žijú na okraji spoločnosti a dosť ťažko si vedia zabezpečiť aj tie najzákladnejšie životné potreby, akými sú jedlo a teplo, takže ak niečo z toho nájdu a je tam toho dostatok, prikvitnú onedlho aj ďalší. Ja viem, mohli by ste namietať, že to je váš súkromný pozemok a počty si strážíte, ale... ak vám môžem poradiť, nenamietajte. Rozmyslite si to.“

Vincent to mal rozmyslené už dlho. Už ako ho viezli, vedel, že jeho naivná predstava, že tých úbožiakov vystraší a nahovorí ich, aby klamali, mu nevyjde. Iba ho predvádzali a už pociťoval úzkosť v hrdle, a to sa ešte ani nezačal výsluch. Keď si namiesto seba predstavil tupého Vasku alebo hoci aj najšikovnejšieho z nich, Igora, bol si istý, že nevydržia ani úvodné oslovenie a hneď všetko vykvákajú. A ak by títo machri na klamstvá pritlačili... no jednoducho, už to mal premyslené a chcel sa ospravedlniť za krátkozrakú lož.

„Chcel by som sa ospravedlniť, páni. Vám dvom by som sa chcel ospravedlniť, hore som vám klamal. Ale nie preto, že by som s tou vraždou mal niečo spoločné, nie! Iba som nechcel mať opletačky s políciou, nechcel som, aby mi tam hore stále chodili hliadky a aby sa mi chlapi v krčme stále vysmievali, že bez policajnej asistencie nepostriekame ani nepoviažeme. Jednoducho som sa chcel vyhnúť práve tomu, čo sa stalo teraz. Ešte raz sa ospravedlňujem, že som vám zatajil inžiniera Richtera. Teraz už viem, že to bola blbosť, aj tak by ste na to časom prišli.“

Krauz mu podal cigarety.

„Nie, ja nie. Dve deci bieleho, to áno, ale toto...“

„No, až takí kamaráti ešte nie sme! Dve deci budú až U zajacov, ale až keď sa dohodneme a rozídeme sa dnes po dobrom.“

„Som za. Takže pýtajte sa!“

„Načo. Povedzte nám, čo viete, a ušetríme si more času.“

„Tiež pravda. No... to je naozaj pravda, že dnes ráno ma zobudil Kysel a všetko mi vykvákal. Jeho syn Ferino naozaj robí u hasičov a naozaj bol v noci doma najesť sa a starému Kyselovi všetko vyzvonil. Ja som ráno nachoval a obriadil statok a utekal som hore si to obzrieť. Bol som aj pri žumpe a aj som našiel tie tehly a maltu. Potom som išiel urobiť poriadky hore, lebo deň predtým som im zase dal nejaké víno a vtedy sú ako z reťaze odtrhnutí, a... priznávam, aj som ich požiadal, aby inžiniera zatajili, ak chcú mať od polície pokoj. Ale naozaj som to robil iba pre pokoj v osade, a nie preto, že by sme mali niečo spoločné s tou vraždou.“

„Vy hovoríte stále o vražde. Kto vám povedal, že je to vražda?“

„Šak Ferino. Vraj ste tam zavolali nejakého lekára, čo je odborník na mŕtvoly, a on vám povedal, že to si nemohol urobiť sám. Tak potom čo to je, ak nie vražda?“

Burger sa neudržal a vyprskol, ale utrel si opľutý zošit a ospravedlnil sa.

„Pardon, ja nič.“

„Takže Ferino,“ vzdychol si Krauz. „No, a teraz k tomu inžinierikovi.“

„Áno, pán inžinier Richter. Viem o ňom, že je... alebo bol, neviem ako...“

„To je jedno, my sa z toho už nejako vysomárime.“

„Tak on bol naozaj inžinier, skončil hnojarinu v Nitre a vo vinohrade sa teda vyznal! Diplom som mu nekontroloval, ktovie, kde ho má, ale nebolo pochýb, že niekedy v minulosti mu ho určite vydali, a oprávnene. Nemal dôvod mi klamať a svoje znalosti nám všetkým aj predviedol. Naozaj sa vyznal. Inak, to bol taký smutný osud, ako väčšina z nich, žena sa mu sku... našla si iného...“

„Skurvila, môžete po slovensky.“

„Takže skurvila, po rozvode prišiel o byt, začal chlastat', prišiel o prácu, padal stále nižšie a nižšie, zavreli ho na psychiatriu, vraj ho tam mučili nejakými infúziami a liekmi, od ktorých skoro zblbol, nakoniec skončil medzi nimi pod mostom.“

„Celé meno?“ spýtal sa Burger.

„Inžinier Roman Richter.“

Burger si meno zapísal.

„Vek?“

„Štyridsať, štyridsaťpäť maximálne. Počkajte! Minule sme sa o tom rozprávali... áno... spomínam si, mal štyridsaťosem presne. Ale vyzeral na šesťdesiat.“

„Ako dlho sa poznáte?“

„Od jari tohto roku, ale v zime som s ním v kontakte nebol.“

„Prečo nie?“

„No, oni sú u mňa od jari do neskorej jesene, potom sa už o nich starať nemôžem, a aby mi tam pomrzli a ja by som mal opletačky s políciou, tak to fakt nepotrebujem. Na zimu schádzajú dole do mesta a nejako sa už musia pretĺcť.“

„Tak od jari, hovoríte. No dobre, nejako sa už prepracujme k tomu, čo sa stalo.“

„No, ako by som to... vážil som si ho. Občas mal bolesti, občas záchvaty, občas bol tichý a čudný, ale inak fajn chlap. Chcel som mu pomôcť a našiel som mu robotu u švagra na dedine, staral by sa mu o statok, večer by robil vartáša a časom by sa vypracoval, ale on nechcel. Chcel ostať v tej špine, vraj medzi svojimi. Asi pred mesiacom, možno je to mesiac a pol, odišiel a dva dni ho nebolo. Nič zvláštne, to oni majú vo zvyku. Prišiel ostrihaný, oholený a v novom kvádre.“

„Čo presne mal nové?“

„Sako, ale bohovské, také nemáte ani... pardon, ani ja, gate, košeľu, super poltopánky.“

„Ak je to on, tak včera ich nemal.“

„Ani nemohol. Všetko vymenil za chľast, iba sako si nechal. Povedal mi, že už počíta so zimou a to sako predsa len zahreje viac ako košeľa.“

„Aha. Pokračujte.“

„Pýtal som sa ho, čo to má znamenať, ale nechcel mi povedať. A od chlapov viem, že týždeň po jeho návrate hodovali. Mali čo jesť, fajčiť, piť, takže asi prišiel aj k nejakým peniazom.“

„Od koho?“

„No...“

Vincent si požmolil dlane.

„To prikázanie, nezabudnite naň!“ pripomenul mu Krauz.

„O to by nešlo, ja hovorím pravdu, iba nechcem, aby... aby...“

„Len pokojne, pán Vincent.“

„No, aby ste sa mi vysmiali, že sa hrám na veľkého detektíva.“

„Nevysmejeme. Tu v tejto kancelárii sa na veľkého detektíva hrá každý a nesmejeme sa, takže len smelo, aspoň lepšie zapadnete do kolektívu.“

„No prepáč!“ ohradil sa Váňa.

„Okrem trafených husí sme všetci ticho a napäto očakávame, čo nám poviete, pán Vincent.“

Váňa si otrávene vzdychol a vyslal smerom ku Krauzovi vražedný pohľad, ale radšej už nepovedal nič.

„Myslím si, že som ho raz videl,“ pokračoval Vincent.

„Koho?“

„No to vám chcem práve vysvetliť, jedného chlapíka.“

„Tak vysvetľujte.“

„Bol som sa poflákať po vinohrade a mal som aj nejaké to deci v sebe. Ľahol som si do trávy a zaspal som. Keď som sa zobudil, už sa stmievalo. Akurát som šťal... pardon...“

„V pohode, aj my to občas robíme.“

„Bol som teda schovaný vo vinici a vtedy prišlo také drahé čierne auto a vystúpil z neho on.“

„Richter?“

„Áno.“

„Aké auto?“

„Veľké čierne s čiernymi sklami a s tými olympijskými kruhmi na chladiči.“

„Audi?“

„Audi. Mercedes má takú hviezdu, Renault má tú pič... teda taký divný znak a toto malo kruhy. Prepáčte, ale ja sa v moderných mašinách nevyznám, rozlišujem ich iba podľa tých znakov na chladiči. Ak žiadny znak nevidím, ani neviem, čo ma zrazilo,“ pokúsil sa o vtip, ale nikto sa nezasmial.

„Vystúpil sám?“

„Nie, veď o to ide. Vystúpil s ním mladík a ladil s autom ako jednovaječné dvojča.“

„To ako...?“

„Tiež bol celý čierny. Nie černoch! Zle som sa vyjadril, oblečenie mal celé čierne.“

„Kedy to bolo?“

„Desať dní dozadu? Dva týždne? Tak nejako.“

„Bol to určite Richter?“

„No... myslím si. Bol som od auta na pol futbalového ihriska, ale zdalo sa mi, že to je on, Richter. A to by vysvetľovalo aj to drahé sako a oblečenie a aj tie prachy.“

„Spýtali ste sa Richtera, či sedel v takom aute?“

„Spýtal. Iba sa zatváril, že on nič, a nechcel mi vysvetliť ani to sako, ani peniaze.“

„No moment, v tom je rozdiel. Pripustil takú možnosť a nechcel to vysvetliť, alebo to celé poprel, že nesedel?“

„Nie, nepoprel, ale nechcel o tom hovoriť, vraj je to jeho vec a už o tom viac nedebatoval. Ja som ho varoval, aby sa nezahrával s takými ľuďmi, lebo zle dopadne!“

„Vy ich poznáte? Akí sú to ľudia? Čo to má byť za chlapíka?“

„No... nepoznám, ale... teraz sa stále píše v novinách o tom sexuálnom obťažovaní a obchode s bielym mäsom a o homosexuálnej prostitúcii a... ja som mal o neho strach! No uznajte, kto vám dnes dá také oblečenie a peniaze iba tak zadarmo?“

Krauz sa hodil na operadlo. Burger odložil ceruzku a poskočilo mu obočie. Chosé sa od prekvapenia vystrel na stoličke ako pravítko a Váňa si znova rozbalil lepeňák od maminky.

„Vy myslíte...“ Krauz nedokončil, lebo túto verziu ani nemali rozpracovanú a premyslenú. Sami museli uznať, že ich dosť šokovala. Chvíľu zvažovali možnosti.

„Čo vás vedie k podozreniu, že sa inžinier Richter dal na túto dráhu? On sa tak prejavil aj hore? Povedal vám niekto z vašich bezdomovcov, že by...“

„Nie! To nie! Ako si sexuálnu otázku riešia medzi sebou, neviem, to s nimi fakt nepreberám, ale určite sa mi nikto nesťažoval a ani nikto z nich nenaznačil, že by inžinier bol takto orientovaný, to nie! Medzi nimi určite nie. Ale inde? Za peniaze? A to drahé oblečenie? Ja neviem... ale hovoril som vám, že sa mi asi budete smiať.“ Krauz sa poškrabal po strnisku.

„Nesmejeme sa. Skôr ste nás svojím postrehom prekvapili, ako rozosmiali. Vráťme sa týždeň dozadu, ako to bolo s tým vínom?“

„Keď sa začne sezóna zberu, musíme si úrodu chrániť. Kobylky z mesta sú schopné oholiť celé riadky. Vtedy im tam dám trochu vína, aby sa snažili, aby sa cez noc vystriedali a postrážili mi majetok. Čo sa dialo, viem iba od Igora a aj ten bol pod obraz, takže toho veľa neviem. Vraj inžinier tie dve bandasky strážil, potom mu bolo zle a išiel sa prejsť, oni sa medzitým rozbehli, a keď sa vrátil, už asi nemal chuť ani odvahu hádať sa s nimi. Ani sa mu nečudujem, oni keď začnú, tak nemajú dna. A v tú noc prišli policajti po Vila, šlohol nejaké kurence, či čo to, a policajti ho zbalili. Kedy to bolo presne, zistíte si na oddelení, to by nemal byť problém. V tú noc zmizol aj inžinier. Odvtedy som ho nevidel. Riadi mi to tam Igor, ale sami ste dnes videli ako.“

Detektívi premýšľali každý po svojom a každý po svojom sa začali zapájať do výsluchu.

„Ukážem vám fotografie. Aj oblečenie, aj tvár, skúste to vydržať,“ začal Chosé.

Vincent si bez emócií prezrel fotografie, hodil ich na stôl a súhlasne prikývol.

„Tá tvár je taká... viete...“

„Je deformovaná plynmi a hnilobným procesom.“

„Presne to som chcel povedať. Fakt neviem, ale to sako je jeho na sto percent, dve také podobné saká u nás vo vinohrade, to by bol ozaj gól.“

„A ostatné časti odevu?“

„Topánky si menia každú chvíľu, záleží to od toho, kto čo najlepšie nájde v kontajneroch. Nohavice nosil takéto, aké sú na fotografii, sivé, špinavé, to majú ako uniformu. Košeľa je divná, naposledy mal takú modrú, ale to nič neznamená, oni to vymenia aj dvakrát za deň. Nie že by boli citliví na hygienu, ale ak vo vedľajšom kontajneri nájdu lepšiu, už ju majú na sebe. Doklady ste nenašli?“

„To som sa vás chcel spýtať: nosil doklady totožnosti?“ zapojil sa Burger.

„Mal knižku, takú hnedú, teda ešte ten starý federálny občiansky preukaz niekedy z deväťdesiateho druhého.“

„Nič sme nenašli.“

„Asi nechceli, aby ste ho hneď spoznali.“

Chlapi prikývli, a aj keď neradi videli, ak sa im niekto montoval do remesla, museli uznať, že postrehy má Vincent dobré.

„K tomu autu, čo ho priviezlo, mohli by ste nám povedať niečo bližšie?“ zapojil sa aj Váňa. Zapojil sa dobre, ani netušil ako.

„No...“ Vincent stíchol a požmolil si dlane.

Chlapci spozorneli.

„Pán Vincent, veď už sa rozprávame takpovediac ako v rodine, tak sa neondejte.“

„Ale to bude naozaj iba fantázia.“

„Sem s ňou!“

„Tak... ale naozaj neviem.“

„Smelo, a tie dve deci máte na stole aj tu.“

„Vážne?“ Vincent ožil.

Krauz vstal a naozaj mu nalial z chladničky pohár nefalšovaného rizlingu. Vincent nevychádzal z úžasu.

„Račianske, ale priemyselné, okolo suda to ani nešlo... ale v tejto horúčave dobré...“ mlaskal a pochvaľoval si. „A že policajti sú svin... prepáčte, všeličo sa o vás hovorí. Mne sa to ráta, aj studené biele som dostal, asi fakt prídem aj zajtra.“

„Tak teraz o tom aute.“

„Tak ja vám to teda poviem. No, to máte tak, ja som tie pozemky dostal veľkou náhodou. Reštituoval som po rodičoch tie fliačiky dole pri ceste, ale družstvo tam chcelo stavať a rozširovať cestu, a tak sme sa dohodli na výmene a ešte som si dal podmienku, že zoberiem dva hektáre do pezinského smeru a oni súhlasili. Spísali sme zmluvu, prebehlo to katastrom, dostal som list vlastníctva, a vtedy za mnou prišiel taký chlapík, že skupuje pozemky, aby som to predal.“

„To má byť ten čierny chlapík, čo ste ho spomínali pred chvíľou?“

„Vydržte, všetko vám poviem.“

„Kedy to bolo?“

„Tri roky? Možno ani nie. Skôr dva.“

„Kam prišiel, kde vás našiel?“

„Domov. Prišiel ku mne domov. Ale nedohodli sme sa, ja som predať nechcel, veď som pozemky iba pred nedávnom dostal, a teda sme sa nedohodli. Lenže potom prišiel zase, a že ak zistím, že niekto predáva v susedstve, aby som mu zavolal, že zaplatí províziu.“

„Máte jeho číslo?“

„Nie, ja som ho okamžite odhodil. Obchodovaním s pozemkami sa nezaoberám, a kto chce predať alebo kúpiť, nech si to vybaví sám, a nie cezo mňa.“

„A súvis s naším prípadom?“ spýtal sa Burger.

„To auto. Bol u mňa otravovať asi päťkrát, aj som ho vyprevadil von a... on nikdy nešoféroval a nikdy nesadal do auta pred mojím domom. Vždy ho čakali na konci ulice, ale ja som si dal tú námahu a prešiel som sa.“

„A?“

„A nasadal do takého istého auta, z akého vystúpil Richter. Videl som ho.“

„To hádam nie!“

„Tak nie. Ja som to vedel.“

„Moment, pán Vincent, ja som sa nesnažil spochybniť vašu výpoveď, to bol prejav údivu,“ vysvetľoval Krauz.

„Aha. Tak ako som povedal, v autách sa nevyznám, ale toto sa raz pre rozkopávku na ulici zaseklo za smetiarmi a ja som ich dohonil a aj predbehol a na prednej maske mali tie kruhy. A presne také čierne sklá aj plechy. Presne také čierne monštrum, z akého vystupoval Richter. Ale nemusíte mi veriť.“

„Veríme. Ako sa volal. Ako vyzeral?“

„Povedal mi, že sa volá Zdeno...“

Burger sa prebral a začal si písať.

„... taký chlapík asi tridsať, možno tridsaťtri, chudý, v perfektnom čiernom obleku. Fakt robil dojem podnikateľa. Stále si pretieral pravé obočie, mal tam jazvu, niečo ho porezalo a nemal to zašité, lebo jazvu bolo vidieť.“

„A z podobného alebo z takého istého auta vystupoval aj Richter, áno?“

„Presne.“

„A keď Richer vystupoval, videli ste v aute aj Zdena?“

„To nie, to sa na tú diaľku nedalo.“

„A ten chlapík, čo s Richterom vystúpil, to bol Zdeno?“

„Ani to nemôžem odprisahať, fakt boli dosť ďaleko. Ale bol tak oblečený, celý v čiernom.“

Krauz zaváhal. Získali informácie, ale nevedeli ich zatriediť. Nič s ničím zatiaľ nesúviselo. Do ich pôvodných verzií zapadalo prakticky všetko, ale nič nemohli vylúčiť, ani potvrdiť. Niečo nasvedčovalo tomu, že Richtera zabili jeho vlastní súkmeňovci, a niečo zasa tomu, že sa do niečoho zaplietol. Toľko vedeli aj predtým.

Krauz počkal, kým Burger dopíše. Nechcel rozohrať novú tému, kým kolega neuzavrie starú. Burger vzhliadol od zošita a prikývol.

„Poznávacie značky, ešpézetky?“ pokračoval Krauz.

„Pán policajt, ja také veci neregistrujem, prepáčte.“

„Ja len pre istotu. Niečo si upresníme: asi pred dvomi-tromi rokmi bol za vami čierny Zdeno na čiernom aute.“

„Presne.“

„A asi pred dvoma týždňami ste to čierne auto videli vo vinohrade a vystúpil z neho Richter s čiernym mužom.“

„Presne.“

„Ale či to bol Zdeno, to ste nevideli.“

„Nevidel.“

Krauz pozrel na Chosého, či niečo nemá, lebo on už bol vystrielaný. Chosé sa okamžite chopil iniciatívy.

„Mňa by zaujímali tie tehly a káble. Vy máte prehľad. Môžete nám zistiť, povedzme v krčme alebo medzi susedmi, kto prerábal v dome elektrinu a prestavoval plot? Je to problém?“

„Nie je. Ja som sa už pýtal, lebo to nezložili na družstevnom, ale tam hore na ceste, kde sa už začínajú súkromné pozemky, takže nám vlastníkom to vadí, ale zatiaľ nikto nevie, kde sa to tam vzalo. Ale musím vás upozorniť, že takéto svinské zvyky majú poväčšine ľudia zo sídliska alebo z mesta. My starousadlíci si tam bordel nevozíme, to by sme boli sami proti sebe, ale opýtam sa ešte raz.“

Chlapci z kriminálky prikývli, Vincentové názory na stavebný bordel boli celkom rozumné a logické. Výsluch sa chýlil ku koncu. Všetci boli radi, že namiesto tvrdého krížového výsluchu sa dohodli na jemnom pokeci a Vincent bol navyše rád, že dostal aj dve deci bieleho. Už sa usmieval a bolo mu u nich celkom fajn.

Chosého pozícia pozorovateľa zo zálohy úplne stratila opodstatnenie, a tak sa iba vyvalil na stoličke a pokojne fajčil.

„Tak... by sme to aj mohli skončiť,“ navrhol Váňa, „ak nemáte nič proti, pán Vincent.“

„Nemám, fakt nemám a ďakujem.“

Všetci v podstate vypli a čakali, kedy ho Chosé odprevadí na vrátnicu. Krauz ho nechcel iba tak prepustiť. Vincentova verzia o čiernom záhadnom aute nebola zlá, ale on mal svoju a o tej ešte reč nebola. Stále mal taký nepríjemný pocit, že všetko ešte vypovedané nebolo.

„Posledná otázočka a končíme, pán Vincent. Tí chlapi žijú hore pod lesom spolu tri štvrte roka, určite medzi nimi vzniká niečo ako ponorková choroba, viete, bežné hádky, roztržky a podobne. Ako riešia spory? Viete o nejakých?“

„Stále majú niečo, sú hašteriví ako staré baby. Hádajú sa o každú somarinu, kto zohnal viac jedla a kto mu ho zjedol, prečo zase nemajú cigarety, kto je na rade zohnať fľašku a tak. Raz tam jeden dotiahol babu... no, babu, keby ste to videli, hrôza. V hlave prázdno a v hube ani zuba, ale to, čo potrebovali, to mala. Dozvedel som sa to až po dvoch dňoch, skrývali ju predo mnou v lese, ale za tie dva dni mal každý moncla pod okom, musel som to zatrhnúť, inak by sa navzájom dokaličili. Občas sa hádka zvrtla aj na bitku, ale nikdy si neublížili, boli to také drgance a fackovanie, nič váž... ne...“

Vincent sa zarazil. Krauz sa spokojne usmial. Tak predsa niečo.

„Len dopovedzte.“

„Teraz som si uvedomil... ale Vasko to tak nemyslel a nakoniec sa udobrili, takže...“

„Len von s tým.“

Vincent sa ošíval. Samého ho prekvapilo, že na to zabudol, a teraz sa hneval sám na seba, že sa neovládol a vyšplechlo mu to z úst. Ale na druhej strane, ak by sa o bitke medzi Vaskom a Richterom dozvedeli od niekoho iného, zase by mal s nimi opletačky.

„Tak dobre. Je to pár dní, teda pred Richterovým odchodom to bolo pár dní... Vasko, ten ukrajinský tĺk, čo ste ho včera stretli s Igorom, tak ten sa s Richterom nepohodol pre peniaze. Vasko má silu ako býk, a keď bol dole v meste, zobrala ho jedna partia na železo, aby im ho pomohol naložiť na vozíky a odviezť do zberu. Dali mu za to pár korún, a pretože dostal aj najesť, aj napiť, ušetril si ich a priniesol hore. Niekto mu ich ukradol a on si myslel, že Richter, lebo všetci boli vo vinici a iba Richter sa staral o záhradku. Pobili sa, presnejšie, Vasko ho zdrapol a pichol takým malým žabykláčom do brucha. Nič vážne, Richter nechcel ísť k lekárovi, a tak som mu to ošetril ja, aj som mu to obviazal, takže viem, aké to bolo veľké. Ako hovorím, nič vážne, iba natrhnutá koža a svaly na bruchu, do čriev to nešlo, ani to nebolo treba šiť, ale krvácal, lebo sa s tým stále hýbal a rana sa nemohla zaceliť. Tak mi napadá... tú ranu na bruchu musí mať aj teraz, určite sa nezahojila za taký krátky čas.“

Burger si znechutene otvoril zošit a začal znova písať. Chosé zadusil ohorok a prisunul si stoličku bližšie. Váňa iba nechápavo pokrútil hlavou. Krauz si pošúchal nos. Už to vyzeralo tak pekne, a teraz takáto patália.

„Takže pichnutý do brucha,“ šomral, „a kde presne?“

„Tu,“ Vincent im ukázal ľavú časť brucha, „a išlo to nie do hĺbky, ale zviezlo sa to smerom na bok. Ranka mohla mať tak päť centi, ale ako hovorím, iba do mäsa, nie hlboko.“

„Vy ste ju ošetrovali.“

„Ja.“

„Okraje sa od seba odtiahli?“

„Odtiahli.“

„Ako boli od seba ďaleko v strede rany?“

„Tak na centi, možno pätnásť milimetrov.“

„A nedal si ju šiť.“

„Nie, nedal.“

„A krvácala, lebo neležal a chodil s tým zranením po vonku.“

„Krvácala.“

„Tak sa nemohla zahojiť' za pár dní.“

„Nemohla.“

„Tak vám teda pekne ďakujeme.“

„Ale to fakt nemáte za čo.“

Vincent odišiel. Chosé ho odprevadil na vrátnicu. Všetci počkali, kým sa Chosé vrátil a zapleskol za sebou dvere. Postavil sa doprostred kancelárie a ruky si vyzývavo založil v bok. Premeral si prítomných a keď nikto nič, tak začal sám.

„Neviem, či ste ho už niekto poslal do riti, ale ak nie, ja to spravím! Richard, to čo ťa napadlo s tou ponorkovou chorobou, šak ten prípad už vyzeral tak krásne!“

„Pravda niekedy bolí...“ zašomral Krauz.

Burger si prelistoval poznámky a hodil zošit na stôl.

„Sme na začiatku. Volajte Lengyela, jedine on nás môže zachrániť.“

Krauz vyťukal číslo.

„Čau, doktor...“

„Kam mám prísť? Ale pošlite mi auto.“

„Nikam, nič sa nedeje.“

„Tak čo otravujete? Na pivo nejdem, sľúbil som žene, že skočíme na nákupy.“

„Aspoň ma neser, ja som jej to sľúbil včera a ako som dopadol!?“

„Neviem, odo mňa si odchádzal celkom triezvy.“

„Vieš čo...“ začal Krauz, ale nič mu nenapadlo, tak si iba vzdychol, „daj pokoj aspoň ty. Máme problém.“

„Ako vždy.“

„Asi vieme, kto to je.“

„Myslíš plavec zo žumpy, áno?“

„Presne.“

„Tak to vám gratulujem, za dvanásť hodín sa dopracovať k totožnosti mŕtvoly, to nie je zlý výkon. V čom je problém?“

„Mal by byť píchnutý do brucha.“

„Nie je. Gratuláciu beriem späť, ste banda neschopných flákačov.“

„Doktor!“ Krauz zasyčal do slúchadla. „Všetkým dopravným hliadkam dám pokyn, aby ťa pol roka prenasledovali, sotva sadneš za volant! Nedoplatíš sa na pokutách!“

„Tak dobre, nie ste banda, neschopný flákač si iba ty a ten tvoj španielsky prívesok.“

„To je už iná reč. A teraz ma počúvaj, mám prosbičku. Choď mu ešte raz pozrieť brucho.“

„Si na hlavičku, Richard? Je už vo vreci a v chladničke. Bol si na pitve, tak ako ťa môže napadnúť taká hovadina? Roztečie sa mi po celej dlážke! Okrem toho brucho sme pozreli, nie je pichnutý!“

„Ale nevedeli sme, čo hľadať, niečo nám mohlo ujsť...“

„Mne nič neušlo, a ak vám áno, hľadajte si!“

„Prosím ťa o to a platím päť pív.“

„V poriadku, s tým si mal začať. Kde má byť pichnutý?“

„Ľavá strana brucha. Nie je to bodnutie, nešlo to dovnútra, skôr rezná rana. Má byť poškodená koža a svalovina v dĺžke asi päť centi a okraje sa rozostúpili asi na pätnásť milimetrov. Nie je to šité. Hľadaj nie iba na ventrálnej, ale skôr na dorzoventrálnej časti trupu.“

„Jaký múdry... tam som už hľadal na pitve, hovorím ti, že nič tam nebolo, ale... že si to ty. Ste v kancelárii?“

„No.“

„Zavolám,“ povedal Lengyel a položil.

Krauz tiež. Pozrel na Burgera a vystrúhal grimasu, akože prepáčte, ja to už viackrát nespravím.

„Kým sa ozve, ešte zavolaj vyšetrovateľovi kvôli saku,“ zabručal Burger.

Krauz prikývol, že chápe, a zavolal.

„Nazdar, už si poslal šaty z pitvy na expertízu? Nie, ja ťa nenaháňam, viem, že máš toho vyše hlavy. Ak nie, tak to je dobre. Prosím ťa, pozri sa na vnútornú stranu saka. Na ľavej polovici pod náprsným vreckom by malo byť poškodené a nahrubo zošité. Počkám... je? Počkaj, píšem si... díky! Veľmi si nám pomohol! A kedy už budeš mať vypísané dožiadania, dokedy zas budeme čakať na výsledky!?“ spýtal sa a rýchlo položil.

Krauz si prečítal poznámky.

„Z vnútornej strany pod náprsným vreckom je defekt v tvare písmena L. Obe ramená sú dlhé sedem centimetrov a sú nahrubo zošité čiernou niťou.“

Krauz hovoril sám so sebou, všetci sa tvárili, že vonku sneží a tešia sa domov na perfektnú sánkovačku.

Netrvalo dlho a zazvonil telefón. Nikoho ani nehlo a Krauz úradoval sám.

„Počúvam.“

„No, to som ja. Ako som hovoril, nič tam nie je.“

„Mohlo sa to zahojiť'?“

„Ako dlho pred predpokladanou smrťou malo dôjsť k zraneniu?“

„Pár dní, týždeň.“

„A rana nebola šitá, áno?“

„Nebola.“

„Tak potom nemohlo. Ak rana nie je šitá, priestor medzi okrajmi musí zarásť novým tkanivom a to býva hladšie a lesklejšie, než je okolie. Hovorí sa tomu jazva. Kým k tomu príde, trvá asi tri týždne proces hojenia, pričom rana často krváca, zvlášť ak sa človek hýbe. Týždňovú ranu po noži by sme našli ešte otvorenú asi v polovičnom procese hojenia. Nie som slepý, zbytočne som sa prehnal do chladničky.“

„Nie zbytočne, teraz sme si úplne istí, ďakujem.“

„Na to sa ti vieš čo! Čo s tým pivom?“

„Eéé... teraz nemám prachy, idem svokre kupovať diamantový prsteň, chápeš, má výročie. Časom, keď našetrím, tak ťa pozvem. Čau.“

Krauz položil slúchadlo a oblizol si pery. Všetci v kancelárii mu na nich viseli očami.

„Tak, páni, a je to tu. Sako je Richterovo, ale telo nie. Tak vám poviem, mám taký nepríjemný pocit, že sme zase vyfasovali nejaký zhovadene zamotaný prípad.“

Skôr než mu stihli rad-radom poďakovať, dvere na kancelárii sa rozleteli a Mayor si ani nedal námahu vstúpiť, kričal rovno z chodby.

„Na Palárikovej máme streľbu pred barom, jeden sa váľa v krvi, druhý zdrhá. Berte zbrane, vesty a švihajte do áut!“ a zabuchol za sebou dvere.

„A ja sa na to môžem...“ vzdychol si Chosé, ale ako všetci zamieril ku skrini a začal si obliekať nepriestrelnú vestu.

18

MÁJ 2003

„Páni, poseriete sa, keď ju rozbalím!“ oznámil Kuky, sotva napochodoval do kancelárie, a na stôl položil niečo neidentifikovateľné, zabalené v tenkom papieri.

Výstraha o možnom pošpinení si spodnej bielizne patrila celej kancelárii a aj Petre Pergnerovej z vedľajšej kancelárie, lebo prišla na návštevu. Sedela vyvalená v kresle s dosť nebezpečne roztiahnutými nohami a čítala Burgerove noviny.

Roztiahnuté nohy a čierne nohavičky pod minisukňou nemohli ujsť Chosého pozornosti a strata novín zase neušla Burgerovi, takže iba tak posedával a čakal na fajront. Pred dvoma týždňami ho pustili z nemocnice, rakovina pľúc sa nepotvrdila, problémy s kašľom ostali, a tak fajčil jednu za druhou. Mrzelo ho, že skončil zavretý v nemocničnej cele práve v apríli, ani nie tak kvôli sebe, hoci ani strhaný výraz jeho manželky mu nebol ľahostajný, viac ho štvalo, že nebol na pohrebe pani Hanzelovej. Pochovali ju pred tromi týždňami a s Otom to nevyzeralo bohvieako dobre. Burger Otovu manželku poznal osobne, ich rodiny sa priatelili a navštevovali, pretože začínali spolu robiť ešte v časoch, keď sa policajti navzájom poznali a nehanbili sa pozvať jeden druhého domov a zoznámiť s celou rodinou. Preto Burger vedel, že Hanzelovi pred piatimi rokmi odišiel z domu syn a stratil sa vo svete. Raz sa ozval z írska, potom z Austrálie, potom vôbec nie. Ani na pohrebe vlastnej matky nebol, a to Hanzela dorazilo úplne a štvalo to aj kolegov.

Krauz nosil Burgerovi do nemocnice čerstvé správy, a tak vedel aj o prípade vraždy z Devína, aj o tom, ako sa vyznamenala Petra, ktorá všetkým opäť dokázala, že aj ženy majú mozog a vedia ho používať, o čom ani Krauz, ani Burger nikdy nepochybovali, lebo na rozdiel od niektorých iných mužov mali v živote veľké šťastie a každý si jednu takú vzal.

Chosé bol už v pohode. Strata Niny bola ešte čerstvá, ale keď sa s Krauzom po tretí raz ožrali do nemoty a vypočul si jeho argumentáciu, pochopil, že aj Nina má právo na svoj život a že ten, čo by jej mohol pripraviť on, nie je pre hocijakú ženu. Žena detektíva z oddelenia vrážd musí mať všetko na svojom mieste ako každá iná, ale musí mať aj niečo navyše. Musí ho ľúbiť, inak to nevydrží. Túto podmienku Nina nespĺňala a Chosé to napokon pochopil.

Nina Chosého neľúbila a povedala mu to otvorene a priamo, odišla aj s dcérou a Chosé ostal zase sám. Chvíľu sa cítil tak divne nesvoj, akoby zažíval samotu po prvý raz v živote, ale potom si uvedomil, že je na tento stav vlastne zvyknutý, objednal si dve až do rána a ich kozy a... proste mali všetko, čo Chosé potreboval, a vyliečili ho.

Zdenu už nechcel ani vidieť, hoci by ho najradšej liečila ona. Nadrogovala mu dcéru aj dcéru parťáka a spolu s Krauzom zažili naozaj pernú noc a už to nechcel zažiť. Zdena bola panička z iného sveta a on ju už nechcel. Volala mu ešte, ale nechcel.

Bolo to zamotané. Aj ich životy, aj život na oddelení vrážd. Nemali to ľahké ani doma, ani so Šaňom.

Na koncoročnom vyhodnotení ich síce ako šéf oddelenia vrážd pochválil, lebo minulý rok sa skončil celkom dobre a do nového roka si prenášali iba tri nevyriešené vraždy, ale aj jemu sa to doma akosi kazilo a nervozitu rozsieval plnými priehršťami. Tri vraždy, ktoré neboli schopní v minulom roku vyriešiť, aj vymenoval, hoci to po iné roky neurobil a nezdržoval ich podrobnosťami.

Najviac ho štvala vražda novorodenca z kontajnera uprostred sídliska a chlapi tušili, že ho štve preto, lebo za ňu bol najviac kefovaný na večných a nezmyselných poradách so šéfstvom. Faktom však bolo, že matku nedokázali nájsť, hoci prelozili všetky nemocnice a všetky gynekologické ambulancie a poradne. Asi prišla z vidieka, alebo dokonca vlakom z východu, hodila to tu a vrátila sa späť. V takých pripádoch boli jednoducho bezmocní. Ak nedokázali nájsť matku, nedokázali vôbec nič.

Druhá nevyriešená vražda bola dosť bizarná, pol roka mali spis na okrese ako samovraždu, a až keď sa šialený prokurátor rozhodol, že je to vražda, poslali im to služobnou poštou na oddelenie vrážd. Pokyny prokurátora boli nesplniteľné, jeho odôvodnenie chaotické a ignorácia výsledkov expertízneho skúmania donebavolajúca. Ak kriminalistický expert povie, že strelné poranenie hlavy spôsobila pištoľ, čo ležala meter a pol od mŕtvoly, a súdny znalec povie, že pištoľ po priestrele hlavy môže vypadnúť z ruky obete aj na jeden a pol metra, mohol by každý normálny človek uveriť, že ten neborák spáchal samovraždu. Navyše, ak všetky ostatné expertízy prítomnosť cudzej osoby vylúčili a okná aj dvere boli neporušené a zaistené zvnútra. Normálny človek by uveril, ale prokurátor nie. Prestali si s tým lámať hlavu, až keď zistili, že obeť samovraždy je švagor vysokopostaveného funkcionára vládnucej strany a funkcionár je bratranec prokurátora a... prestali si s tým lámať hlavu.

Horšie to bolo s treťou neobjasnenou vraždou. Chlapíka utopeného v žumpe nevedeli ani stotožniť, nieto ešte vypátrať jeho vraha. Morili sa s tým na konci leta, aj celú jeseň, a pretože osud bol k nim milosrdný a prídel čerstvých mŕtvol minimálny, venovali sa utopencovi zo žumpy aj v zime, aj na jar nového roka. Robili, čo mohli, všetkých bezdomocov spod lesa predviedli a striedali sa na nich ako na kolotoči. Jeden z nich síce na konci výsluchu pripustil, že zabil ukrajinského prezidenta, ale bol taký blbý, že mu neverili. Váňa chvíľu áno, ale potom si to aj on rozmyslel. Ale ostatní bezdomovci vydržali a nič nepriznali. Nakoniec sa detektívi zhodli, že sa im nedarí nie preto, že by narazili na extra odolnú sortu bezdomovcov, ale jednoducho preto, že ani jeden sa vraždy nedopustil. Asi o celej veci naozaj nič nevedeli, a keď vydržali aj štvrtý opakovaný výsluch, nechali ich na pokoji a osadu im nezdemolovali. O to sa postaral Krauz, lebo to Igorovi sľúbil.

Skúsili nájsť inžiniera Richtera. V Nitre o ňom nikto nevedel. Miestni policajti pátrali, ako mohli, ale nenašli ho. Chlapi sa rozbehli po Našom Meste a skúsili vypočuť každého bezdomovca, čo stretli. Výsledok bol žalostný. Inžiniera Richtera nikto nepoznal ani nevidel.

Vincent im preukázal neoceniteľné služby, okrem toho, že ich pozval do pivnice a potom naložil do služobného auta, aj vyspovedal celú krčmu a pol dediny, ale pravdy o tehlách a kábloch sa nedopátral. Nebolo to od nich, od starousadlíkov, stavebný odpad tam asi niekto priviezol z mesta alebo zo sídliska. Priamy vzťah na zavraždeného sa nepodarilo preukázať, a tak sa tehlám prestali venovať, zrejme naozaj poslúžili iba ako závažie.

Najhoršie to bolo s mŕtvolou. Nikomu ten chlap nechýbal. Preverili všetky hlásenia o nezvestnosti z celého kraja, potom z dvoch krajov a napokon z celej republiky. Buď nesedela výška, alebo farba očí, alebo počet zubov... jednoducho mŕtvola ostala neznáma.

Lengyel počkal týždeň, potom nebožtíkovi na pokyn vyšetrovateľa odrezal hlavu, strčil ju do špeciálneho kotla a vyvaril všetko zhnité mäso tak, aby ostali iba lebečné kosti. Proces vymacerovania lebky bol trochu zložitejší a Lengyel a jeho laborantky sa narobili, kým ju peroxidom vodíka vy-bielili, ale podstatné bolo, že na konci ich úsilia stála na stole detektívov škatuľa z hrubého kartónu a v nej bola holá bielučká lebka s vyškereným preriedeným chrupom. Pre prípad superprojekcie mali lebku k dispozícii, už ostávalo iba zohnať fotografiu potencionálneho zavraždeného a antropologička sa mohla realizovať. Lenže lebka bola v skrini, fotografia v nedohľadne a antropologička si váľala šunky.

Skúsili zarýpať aj do podsvetia a preverili osobu menom Zdeno a čiernu audinu. Niečo sa im dostalo do uší, niečomu sa dalo veriť, niečomu nie, ale bolo to také nijaké. V podstate celé vyšetrovanie dopadlo tak, že už trištvrte roka mal spis v skrini Krauz a nevedel si s ním dať rady.

Odrazu tu bol máj, lásky čas a okrem Chosého zaregistroval zmenu aj Kuky. On nie vďaka zvýšenej hladine hormónov, jeho skôr motivovala prebúdzajúca sa príroda. Zase mu šibalo. V apríli utopil kaktus, teraz si vymyslel niečo nové. Nabehol do kancelárie a zreval: „Páni, poseriete sa, keď ju rozbalím!“

Petra odložila noviny a vstala z kresla. Ponaprávala si minisukňu.

„Ešte ich máš?“ spýtala sa Chosého, kým prešla ku Kukyho stolu.

„Čo?“

„Oči. Či ti nevypadli.“

„Petra, ty to robíš naschvál, že? Vieš dobre, že mám problémy s očami. Nie som schopný udržať očný kontakt so ženou, ktorá má čierne nohavičky! Dobre to vieš a robíš mi to naschvál! Prečo tak sedíš? Richard, povedz jej niečo, nech mi to nerobí naschvál!“

„Nerob mu to naschvál,“ povedal Krauz unudeným hlasom a ani neodtrhol pohľad od kalendára, lebo si prepočítaval minuloročnú dovolenku a chcel vedieť, kedy by bolo najvýhodnejšie vybrať si ju.

Petra podišla ku Kukyho stolu a navalila sa naň tak nešťastne, až jej minisukňa vzadu vyskočila tak vysoko, že...

„Chalani, no vidíte to?“ zaúpel Chosé. „No móóžem sa tu ja sústrediť na robotu?“

„Nie, preto si už mesiac krížom slamky nepreložil,“ odvetil mu parťák.

„Ty kušuj, keď hovorím chalani, mám na mysli Petru.“

Bolo to mimoriadne logické, takže Krauz radšej ani nenamietal.

„Kuky, no ukáž...“ zalíškala sa Petra nahnutá nad stolom.

„Moment! Odložím si sako... ták... a teraz pozor! Dámy a páni, príde kúzlo.“

Kuky si zložil sako, šikovným pohybom odbalil jemný papier, zamával ním ako kúzelník čarovným obrusom, pod ktorým by sa mal objaviť biely zajac v klobúku, a odstúpil, aby kolegom urobil miesto. Zajac sa neobjavil. Na stole stál črepník a v ňom kvet.

„Voalá,“ Kuky ukázal na kvet a uklonil sa.

Potlesk neprišiel. Všetci iba zízali.

„To má byť čo?“ sklamane zamrmlala Petra.

„Orchidea,“ vzdychol si Kuky nad toľkou zaostalosťou.

Krauz odložil kalendár a natiahol krk, aby pomedzi kolegov tiež niečo videl. Táto téma ho zaujímala viac než Chosého neukojitelný chtíč.

„Phalaenopsis schilleriana,“ doplnil Kukyho vysvetlenie a pritiahol si kalendár späť, lebo doma mal také kvety tri a nepovažoval ich za vzácnosť.

„Ty buď ticho!“ zahriakol Krauza Kuky. „Radil si mi s kaktusom, a ako to dopadlo? Uschol, chudáčik môj. Túto si budem pestovať sám, a keď ich rozmnožím, začnem ich predávať. Dáma a páni, oznamujem vám začiatok novej éry na oddelení vrážd! Vraždy sa budú objasňovať iba bokom, niečo ako pridružená výroba, podstatnú časť činnosti vidím v rozmnožovaní orchideí a v ich distribúcii do miestnych kvetinárstiev. Keď sa pridáte, o rok sme milionári.“

Chosé sa tiež prišiel pozrieť zblízka. Postavil sa za Petru a tiež sa nahol dopredu nad stôl. Náhodou tam už bol jej chrbát a náhodou dopadol rovno naň. Jednou rukou sa podopieral, ale tá druhá náhodou zaliezla niekam dole, kde mala Petra spodný lem minisukne a...

Petra iba nenápadne otočila hlavu a nosy sa im skoro stretli.

„Chosé, srdiečko, ak tie dva prsty posunieš ešte o tri centimetre vyššie, tak ti budú smrdieť...“ usmiala sa nevinne kolegovi rovno do tváre.

Chosé vylovil ruku, skúmavo si poobzeral prsty a usmial sa: „Práve mi pošepkali, že by strašne radi smrdeli, Petrička.“

Petra sa ho pohybom pleca zbavila a ľadovým hlasom sa mu snažila vyhovieť: „Váňa, máš ešte v chladničke tie olomoucké syrečky? Natri mu ich na prsty, nech majú radosť...“

Váňa iba zvraštil čelo, že ich môže oboch kašľať.

„Tu by som použil slová klasika, ktorý raz povedal: nie je všetko zlato, čo sa blyští... a nie je všetko syreček, čo smrdí,“ bránil sa Chosé, ale Petrin fór bol lepší, všetci sa smiali na ňom a Chosého už nikto nepočúval.

V Amerike by Chosého za takéto správanie vyhodili z roboty a možno by mu našili aj prokurátora, ale toto oddelenie vrážd našťastie nebolo v Amerike, hoci chalani niekedy mali taký dojem. Zvlášť keď žiadali Mayora o zvýšenie platov, mali pocit, že sa rozprávajú s Indiánom.

„Ty krpec krpatý tvrdohlavý,“ šomral Krauz a krúžkoval si dni v kalendári farebnou fixkou, „ten kaktus ti neuschol, ale zhnil, a nie preto, že som ti radil, ale preto, že si moje rady nepočúval."

Kuky mávol smerom k nemu a dal mu jasne najavo, že dobre vie, kto nesie vinu za smrť milovaného kaktusu a že takú istú chybu už druhý raz nespraví.

„Sledujete tú nádhernú ružovú farbu? To je skvost! Idú na dračku. A má... jeden, dva, tri... osem kvetov, jeden krajší ako druhý!“

„Všetky sú rovnaké.“

„Chosé, ty si taký istý ignorant ako tvoj parťák! Za to vám dvom nedám ovoňať, ostatní môžu, postavte sa do radu.“

Krauz rezignovane pokrútil hlavou, lebo Kuky už zase mlel nezmysly a nedal si povedať. „Zbytočne, orchidey nevoňajú.“

„Tebe nie, Riško, ale nám normálnym áno. Petrička, no?“ a Kuky jej strčil kvetináč pod nos.

Potiahla, chvíľu váhala, potom si vzdychla: „Fantázia.“

Detektívi si ju premeriavali pochybovačnými pohľadmi, lebo predsa len Krauzovi verili o čosi viac než Kukymu, aspoň čo sa rastliniek týkalo.

„Ukáž,“ neveriaco pristúpil aj Váňa a ovoňal. Aj on stuhol, chvíľu váhal a potom si popod nos zašomral: „Neuveriteľné... žeby predsa?“ a zamieril k parapetu, kde v rohu už roky zdochýnali svokrine jazyky, ale nedarilo sa im to, lebo v poslednej fáze ich vždy niekto nerozvážne polial a ony pookriali. Váňa sfúkol nános prachu z jedného lista a ovoňal. Rozvážne pokrútil hlavou, pošúchal si bradu ako vedec v laboratóriu, čo práve objavil nový prvok, a ešte raz sa vrátil ku Kukymu. Na porovnanie znova privoňal k orchidei a na tvári sa mu rozlial blažený úsmev poznania.

„No jasné! Kuky! Kvety tvojej orchidey voňajú presne ako listy hentej storočnej buriny a nechcem ťa strašiť, ale podobne voňali aj tvoje služobné ponožky, keď sme minulý týždeň išli na streľby. Ako dlho kysli v kanadách, od minulých strelieb? Tak mesiac, príma, a ja, že odkiaľ mi je tá vôňa taká povedomá!“

Všetkým sa uľavilo, zázrak prírody v podobe voňavej orchidey z rodu Phalaenopsis sa nekonal a zadúšali sa zadržiavaným smiechom, lebo nikto nechcel uraziť mladého Mičurina. Aj tak sa im to podarilo, aspoň sa tak tváril.

„Teba, ty megero, škrtám zo zoznamu akcionárov spoločnosti Orchidea Trade ako prvého a dostaneš hovno, a nie podiely zo zisku, a to som ti chcel dať ako svojmu parťákovi nadstandardné percentá. A nepribližuj sa k nej, v odbornej literatúre som čítal, že orchidey sú mimoriadne citlivé a neznášajú prítomnosť tupcov a ignorantov. Okamžite od toho prestávajú voňať... tak mi napadlo, kto všetko ste ju už mali v rukách?“

Kuky si postavil kvetinku na stôl, prisadol si k nej a všetkým dával jasne najavo, že s nimi skončil a že jemu radosť nepokazia. Aj ju pohladkal.

„To som tiež čítal, vraj to majú rady... srdiečko moje...“ povedal a pohladkal ju ešte raz.

Chlapi z oddelenia vrážd blbli a Petra im v tom výdatne pomáhala. Robila s nimi už šesť rokov a perfektne medzi nich zapadla. Ranné rozdelenie do zamestnania si bez jej havraních vlasov, končiacich sa niekde, kde dnes skončili aj Chosého prsty, nevedeli ani predstaviť. A ona si nevedela ani predstaviť, že by sa za to na Chosého urazila, alebo, nedajbože, išla na neho žalovať vrchnosti. Petra bola normálna, našťastie, maniere zakomplexovaných, večne upišťaných kráv sa jej netýkali, a ak niekto zašiel príliš ďaleko, vedela si poradiť mimoriadne razantne. A kto to nepochopil, dostal sa do konfliktu s Chosém a Krauzom, lebo akosi úplne automaticky sa ich dlhoročné priateľstvo vyvŕbilo tak, že práve títo dvaja držali nad ňou najsilnejšiu ochrannú ruku. Cap záhradník môže niekedy kapuste rozumieť naozaj najlepšie.

Chlapi z oddelenia vrážd blbli a Petra im v tom výdatne pomáhala, pretože bol pondelok, o desať minút pol štvrtej a každý bol rád, že má najhorší deň v týždni za sebou, a ak vydrží ešte dva, už sa to bude lámať, a ak ešte dva, tak bude piatok a potom víkend. Pracovníci polície sú totiž takí istí pracovníci ako vo všetkých fabrikách a závodoch na celom svete. Okrem Japonska, tých vraj práca baví.

Zazvonil telefón.

„Tuším tu má niekto výjazd!“ ožil Váňa, lebo telefonáty od tretej do pol štvrtej na tomto oddelení už tradične veštili iba pohromu.

„Kurva...“ zamrmlal Chosé a zamieril k telefónu. Všetci mu ochotne uhli a urobili uličku, len aby si to nerozmyslel a nemusel sa zodvihnúť niekto z nich.

„No prosím, Fisch... dobre... jasné... rozumiem... idem,“ a položil. Všimol si spýtavé pohľady celej kancelárie, rýchlo pozrel na hodinky a spustil: „Tak máme o desať pol, ešte je pracovný čas, takže všetci k šéfovi, máme nový príp...“

„Choďdoriti!“

„Vyser si!“

„Dám ti po hube, a hneď je po pracovnom čase!“

„Ty máš výjazd, ty si choď, debil!“

„Zbaľme sa a zdrhajme, decká!“

Všetci boli nadšení, že môžu ostať v robote aj po pracovnom čase. Chosé sa nad nimi zľutoval.

„Vypadnite, kamaráti...“ zasyčal znechutene. „Vraj v dobrom aj v zlom... pekný odrb, človeka by boli schopní vohnať do jamy levovej a ešte mu dať pod pazuchy aj kečup a horčicu...“ frfotal a hľadal pritom zošit a pero.

Keď ich našiel, vytratil sa z kancelárie.

Blížil sa fajront. Chlapi sa začali baliť. Krauz si vložil do aktovky pár papierov, čo si chcel doma v pokoji prečítať, skontroloval mikroténové vrecko, či všetko, čo mu Sylvia nabalila na desiatu, zjedol, vytriasol omrvinky do popolníka, a keď si spomenul, ako nemá rada, keď jej použité vrecká nosí domov, zhúžval ho a oblúkom hodil do koša.

„Tak čaute, idem sa pobaliť aj ja,“ rozlúčila sa Petra, všetkým kývla na pozdrav a odišla do svojej kancelárie.

„Čau, ahoj, príď zas, pá...“ každý odzdravil a Krauz jej navyše zamával prstami, ako keď sa zbavuje nalepeného piesku.

Kuky sa nebalil. Dlane mal položené na stole ako sendvič, na nich bradu a takto rozvalený zblízka pozoroval kvetinu. Odrazu vzal nožnice a odstrihol jeden výrastok skôr, než Krauz stihol zasiahnuť, ale nie dosť rýchlo, aby si to nevšimol.

„Ty drbo! To sú vzdušné korene, to sa nestrihá! Ona tak žije, je to epifyt!“

„No a?“

„Čo no a? Chceš ju zabiť? Kuky, daj ju na parapet a mesiac si ju nevšímaj, to bude to najlepšie, čo pre ňu môžeš urobiť, ty hlava dubová!“

„Ten výrastok tam zavadzal.“

„Tak tie ostatné nechaj tak.“

Krauz mal čo robiť, aby mu jednu nevyťal. Kuky chvíľu počkal, kým sa Krauz znova začal venovať baleniu, a potom siahol pod stôl. Vybral vrecko záhradnej zeminy a dosypal črepník až po okraj.

„Ani poriadnu zeminu tým kvetinkám nedoprajú,“ frfotal si popod nos.

„Madonna mia! Chalani, povedzte mu aj vy niečo, lebo si bude myslieť, že som naňho vysadený! Šak to krpaté tvrdohlavé je schopné zničiť všetko živé okolo seba! Počúvaj, ty johan, umučil si kaktus, a to je fakt umenie, tak načo si kupuješ orchideu, tá je oveľa citlivejšia!“

„Práve preto, chýba mi milé slovo a poláskanie a citlivý prístup a ona je toho všetkého schopná. Nereve po mne ako ty.“

„Ja ťa tak citlivo poláskám, že ti príde zle! Tieto rastliny nepotrebujú zeminu. Ony tak nerastú.“

„Každá potrebuje...“

„Kuky, tieto nie! Im stačí ten chudobný substrát, v čom ich predávajú. Nechytaj sa jej aspoň dozajtra, ráno ti prinesiem knihu o orchideách, sám sa presvedčíš, že tieto zem nepotrebujú.“

„Dóóbre, bóóže... sa nepo...“ Kuky odložil črepník na parapet. „Vydrž, moja, do rána, zlý ujo prinesie knižočku a budeme sa odborne cmuckať...“ švitořil si s orchideou a nežne ju zalial pollitrom vody.

„Na toto fakt nemám nervy,“ zastonal Krauz. Radšej sa obrátil Kukymu chrbtom a pripravoval sa na odchod.

Chosé sa nevracal. Váňa zhodnotil stav tak, že už je pól, všetkým kývol na rozlúčku a od dverí zareval: „Tak čaute zajtra,“ a vybehol.

Krauz zodvihol telefón a zavolal domov.

„Ahoj, miláčik, ideš dnes na ten aerobik?“

„Ahoj, idem, prečo?“

„Či sa môžem hodinku zdržať, srdiečko.“

„Môžeš, ale večer príď. Decká sú na tréningu, ja práve odchádzam.“

„Fajn, tak pá, ľúbim ťa.“

Krauz položil.

„Richard, ako dlho ste spolu?“ spýtal sa Kuky.

„Sedemnásť rokov.“

Kuky uznanlivo pokýval hlavou.

„Chcel by som raz stretnúť ženu, ktorej by som aj po sedemnástich rokoch manželstva hovoril srdiečko a miláčik a pritom sa nebál, že sa mi kolegovia vysmejú. Lebo to sa dá, iba ak je to naozaj, však?“

„Je to naozaj,“ podržal kolegovi stranu Burger, lebo o tom niečo vedel. „Tak idem aj ja, čaute, banda,“ rozlúčil sa a odišiel aj on.

Kuky skontroloval polohu orchidey, pootočil ju o centimeter doľava, rozlúčil sa s Krauzom vztýčeným prostredníkom, ten mu odpovedal tak isto a Kuky vypadol tiež.

Krauz si chcel zapáliť, ale škatuľka bola prázdna, tak z aktovky vybral novú, ale rozmyslel si to a cigaretu si nechal až na neskôr. Vstal, preniesol orchideu k umývadlu, vylial pol litra vody z črepníka, prstom zhrabol zeminu do koša a vrátil kvet na miesto. Skontroloval jeho polohu, tiež ho pootočil o centimeter doľava a potom zašiel do šéfovej kancelárie.

Mayor sedel za vrchstolom, na jednej stoličke Chosé a oproti nemu pán v hnedom koženom kabáte. „Môžem?“

„Niečo riešime, Richard, je to súrne?“

„Šani, ja nie osobne, ja kvôli tomuto, mám chvíľu čas, tak sa idem opýtať, čo sa deje.“

„Aha. No...“ Mayor pozrel na hodinky, „tak ako som povedal, kolega Fischer sa ťa ujme a vypočuje ťa. Aj keby z toho niečo bolo, tak to začneme riešiť až zajtra, takže ja utekám, dcéra má dneska premiéru v ochotníckom divadielku, takže... ale ako som povedal, kolega ťa vypočuje a ostane tu aj druhý kolega, takže si v najlepších rukách. Chalani, vezmite si ho k sebe.“

Muž v hnedom koženom kabáte vstal, podal Mayorovi ruku, povedal: „Díky, Šani,“ a bol ich. Chosé si vzal zošit, vopchal si ho pod pazuchu a vyprevadil návštevu von na chodbu a potom k sebe do kancelárie. Krauz ostal v šéfovej kancelárii. Mayor sa obliekal a balil si veci na odchod.

„Kto to je?“ spýtal sa Krauz.

„Kamoš, poznáme sa roky, v podstate seriózny chlap. Má problémy s dcérou. Bol s tým už kade-tade, všade ho vypoklonkovali, a tak prišiel popýtať o radu. Vypočujte si ho a zajtra ráno sa porozprávame.“

„Aha, takže žiadna vražda, áno?“

„Nie, o nič nejde, asi ho pošleme na okres alebo... uvidíme ráno... čau, ponáhľam sa.“

Krauz sa vrátil do kancelárie. Chosé už sedel na svojom mieste a muž v hnedom koženom kabáte sedel netradične vyvalený v kresle. Krauz si uvedomil, že toto nie je podozrivý, a navyše je to šéfov kamoš, takže to kreslo mu asi prináleží.

Krauz si sadol. Chosé prebehol očami poznámky a ujal sa slova.

„Pán sa volá Gustáv Temel a stratila sa mu dcéra. Skúsime s ním podebatovať, v podstate sme ani nezačali, u Mayora sme sa iba zoznámili a on vysvetlil problém.“

„Aha,“ vzdychol si Krauz, „takže dcéra... ale, pán Temel, mohli ste prísť aj ráno, nie teraz na fajront, viete...“

Temel súhlasne prikývol.

„Ja viem, prepáčte, ja... som aj Šaňovi hovoril, že som prišiel iba po radu, neviem ako ďalej, to je všetko. Ja som vás nechcel zdržovať. Ospravedlňujem sa. Viete čo, ja prídem zajtra...“ povedal a vstal.

„To nie, sadnite si,“ zarazil ho Krauz. „Už sme sa toho chopili, takže v pohode, to len do budúcna. Viete, aj ja mám dcéru, dokonca dve, a tiež rastú a začínajú špekulovať... ono je to tak, každá raz príde do veku, keď sa chce trhnúť a kašle na rodičov, lebo iba otravujú a mudrujú a... koľko má tá vaša?“

„Dvadsaťtri.“

„No, prišlo to na ňu asi trochu neskôr, ale aj tak, ak dva-tri dni nepríde domov, to ešte neznamená...“

„Nemám o nej správy osem mesiacov.“

Krauz s Chosém si vymenili nad stolom rýchly pohľad. Aj jeden, aj druhý si už bol istý, že muža nepošlú na okres nie preto, že je Šaňov kamarát alebo že sa slušne ospravedlnil a uznal, že zbytočne otravuje elitu, ale preto, že osem mesiacov je na akýkoľvek babský truc príliš.

„Osem mesiacov?“ zopakoval Krauz. „Vy ju začínate hľadať po ôsmich mesiacoch?“

„Nie, ja ju hľadám osem mesiacov. Vy ste posledná stačia,“ a pozrel na nich pohľadom, ktorý im bol známy. Ten chlap mal slzy na krajíčku. Hoci oblečený v hnedom koženom kabáte, slušných tesilových nohaviciach a skoro nových lakovkách robil na prvý pohľad dojem vyrovnaného a férového chlapa, jeho oči aj tak prezradili, že melie z posledného.

Krauz nechápavo pokrútil hlavou.

„Takto by sme sa ďaleko nedostali. My ničomu nerozumieme a vy rozprávate od konca, takže sa dohodneme takto: tu kolega má službu, začne sa vás pýtať a písať si, ja vám uvarím kávu...“

„To by som naozaj poprosil.“

„... dám vám cigaretu...“

„To by som nemusel, po pätnástich rokoch by som sa k tomu nerád vracal.“

„Tak teda nie. A teraz začnite pekne pomaly a od začiatku.“

Krauz vstal, pozrel na Chosého, ten prikývol, a tak nabral vodu na dve kávy a pripravil si dve šálky. Sám kávu nikdy nepil, ale chápal závislákov, lebo sám ním bol v inej veci, a nerozpakoval sa spríjemniť im pondelkové popoludnie trochou voňavého moku. Sám si zapálil čerstvú cigaretu z práve otvorenej škatuľky.

Chosé začal pracovať.

„Najprv obligátne nacionálie a úvodné informácie, potom sa dostaneme ďalej. Meno mám, vek, povolanie... ja si budem písať...“

„Volám sa Gustáv Temel, vek štyridsaťdeväť rokov, pracujem v stavebnej firme Prefa ako kalkulátor, na vysvetlenie: robím ekonomické prepočty, prekalkulácie, niečo ako stanovenie ceny za stavbu a jednotlivé výkony v súčte všetkých položiek materiálov a prác a s tým súvisiacich nákladov.“

„Inžinier?“

„Nie, v treťom ročníku som to nechal pre zranenie chrbtice na lyžovačke. Pol roka v sadre, dva roky rehabilitácia, keď som sa znova naučil chodiť, už som sa na školu nevrátil.

„K tej dcére.“

„Mirka Temelová, dvadsaťtri rokov... ona... ako by som to...“ váhal a koktal.

„Len pokojne. Museli ste počítať s tým, že sa budeme pýtať a že budete musieť odpovedať. Niektoré otázky nebudú príjemné, odpovede o to menej, takže si to premyslite.“

„Viem. Ona bola úplne bezproblémové dieťa, aj strednú skončila s vyznamenaním, dostala sa na vysokú, na pedagogickú fakultu... a potom sa to začalo...“

Krauz im zalial kávu a obslúžil ich.

„Cukor, mlieko?“

„Nie,“ odmietli obaja.

„Niečo lepšie?“

Súhlasili obaja.

Krauz vybral z chladničky fľašu koňaku a pokazil im arómu čistej nefalšovanej brazílskej kávy, lebo presne takú pili. Kamoš, čo bol niečo dlžný, si šplhol a priniesol. Kým bolo z čoho, tak na oddelení vrážd hodovali.

„Ak to poviete Šaňovi, dodrbe ma,“ upozornil muža Chosé. „Som v službe.“

„Nie som včerajší,“ namietol hosť a hneď im bol sympatickejší.

Krauz si nalial do pohárika na stopke. „Ja mám už po fajronte, ja môžem aj takto,“ a pripil si s nimi.

Chvíľu počkal, kým si kávičkári vychutnali magickú chvíľu prvého pomiešania, ovoňiavania a usŕknutia, potom neodolal a skočil kolegovi do rozpracovaného výsluchu.

„Kým sŕkate... máme tomu rozumieť tak, že dvadsaťtriročná dcéra vám odišla z domu pred ôsmimi mesiacmi a vy ju odvtedy hľadáte? Prečo ste nešli na políciu už skôr, pán Temel?“

Gustáv Temel odložil šálku, lebo prvé popálenie každému kávičkárovi stačí na najbližších päť minút, a pokračoval.

„Ona odišla skôr... to máte tak,“ váhal a hľadal slová, „matka jej zomr... teda moja manželka zomrela, keď Mirka mala dvanásť. Staral som sa o ňu sám, už som sa neoženil. Veľmi sme si nerozumeli, to je pravda, ale dnes už viem, že práca a dobrý plat nie sú všetko. Vtedy som si myslel opak, a kým som precitol, bolo už neskoro. Vykašlala sa na vysokú, chvíľu balansovala medzi ulicou a celou predbežného zadržania. Miestni policajti mi ku koncu obdobia jej pouličných výtržností už ani neposielali predvolánky poznali môj mobil a rovno mi zavolali, aby som si po ňu prišiel a zase žehlil jej nový malér. Keď mala dvadsaťjeden, odišla s kamoškou do Rakúska a robila upratovačku v bare Blue Star na predmestí Viedne. Dosť ma prekvapilo, že domov priniesla dvakrát toľko čo ja za poctivú odbornú robotu, ale taký je už náš moderný svet. Dane a čierna práca týchto mladých vôbec netrápia, podstatné je, že to sype. Názov toho baru viem preto, lebo som si ho bol omrknúť a skontrolovať ju, pretože mi napadlo presne to isté, čo aj vám. Nekurvila sa, naozaj tam iba upratovali, obe. Aspoň kým som tam bol ja, ale popýtal som sa a videl som svoje. Na robotu v horných izbách tam mali iné panenky, takže som jej uveril. Potom, niekedy začiatkom minulého roka, sa odtiaľ vyparila a dva mesiace som o nej nič nevedel. Keď sa objavila doma, dosť ostro sme sa pohádali, pretože nech sme už žili akokoľvek, dohoda bola jasná: máme mobily a dáme o sebe jeden druhému vedieť. Mirka uznala, že to pohnojila, ale na vysvetlenie povedala, že bola v nejakom divnom duševnom rozpoložení a hľadala samu seba a životnú istotu a čojaviemčo ešte, a ja som jej zase uveril. Vraj si našla novú prácu, nevedela, či si ju na novom fleku nechajú a nechcela ma zbytočne trápiť a podobne. Jednoducho sa dlhší čas neozvala, ale tvrdila mi, že teraz je to už stabilné a zase má robotu a... no, ukecala ma. Našla si robotu v severnom Taliansku zase v nejakom bare, ale tam som už na kontrolu nešiel. Koniec koncov, bol to jej život, nemôžem za ňou chodiť po celom svete a kontrolovať ju, čo robí a ako žije. Deti sa dajú kontrolovať a ovládať iba do určitého veku a po určitú hranicu, potom to už nefunguje, zvlášť ak si to samy neprajú a robia všetko pre to, aby sa trhli. Prídete na to aj sami, páni, keď vám dorastú.“

Krauz s Chosém si vymenili veľavravné pohľady. O svoje skúsenosti s dorastajúcimi dcérami sa s chlapíkom v kresle deliť nemienili, ale chápali ho a dobre vedeli, o čom hovorí.

„Po lete prišla domov. Koncom minulého leta, v septembri, myslím. Vraj sa zaľúbila a chce žiť tu doma a s robotou vonku skončila. Aj ho dotiahla ukázať domov, taký... ako by som to... bol od nej o desať rokov starší, celkom sympatický, vyzeral v plnke a tvárili sa, že sa dlho hladali, ale nakoniec sa našli.“

„Meno?“

„Eduard Maron. Hovorila mu Edko.“

Chosé si to zapísal.

„Bytom?“

„Hore na Kramároch na Stromovej dvadsaťdva na prvom poschodí má v prenájme dvojizbák. Raz som tam bol po škrečky.“

„Prosím?“ Chosé zodvihol hlavu a prestal písať.

„Škrečky. Viete, Edko, alebo pán Maron, má doma také malé terárium a chová v ňom džungarské škrečky a premnožili sa mu. Ja mám doma lampropeltisku, to je...“

„Lampropeltis triangulum sinaloe,“ zašomral Krauz.

„Áále... takže tiež terarista?“

„Nie, akvarista, ale čo-to som čítal aj o herpetológii.“

„Páni,“ zodvihol ruku Chosé, aby ho tiež vzali medzi seba, „čo takto občas aj po slovensky?“

„Chová koralovky, to sú hady,“ vysvetlil parťákovi Krauz, „a mladé myšky alebo škrečky, takzvané holátka, sú pre ne ideálnou potravou, rovnako ako pre varany, pavúky a iné teráriové živočíchy.“

„Presne,“ súhlasil Temel a tým považoval vec za vysvetlenú. „Bol som tam iba raz, celkom pekne urobené bývanie, také moderné, chróm, sklo, koža, dlažba, sadnúť si nie je veľmi kam, zvlášť nie pohodlne, ale na oko je to pôsobivé. Vzal som si desať mláďat a išiel som. Aj ma volali na obed, ale radšej som odmietol, viete, ako poznám svoju dcéru... na druhej strane, infekčné oddelenie je od nich iba dvesto metrov, takže som to mohol risknúť, ale radšej som poďakoval a naobedoval som sa doma.“

Stíchol, dal si oddych, popíjal vychladnutú kávu a premýšľal. Chvíľu mu trvalo, kým našiel niť.

„To bolo v septembri a potom sa to celé akosi skomplikovalo. Prišla dcéra a priniesla mi balíček zaviazaný v tvrdých doskách, že si ho u mňa odloží, presnejšie u seba, vo svojej izbe. Viete, aj keď už bola roky preč, jej izba ostala jej a ja, som ju neprestaval ani nezrušil. Vedel som, že na návrat čakám márne, ale ako som povedal, ženatý som nebol, priestoru som mal dosť, tak načo špekulovať? Vedela, že môže prísť, kedy chce, a mala aj vlastné kľúče. Priniesla balíček a začali sa problémy a...“ Krauzovi zapípal mobil.

„Prepáčte, dcéra, vybavím to vonku...“ a vypochodoval z kancelárie.

„Tati... zlomila som si nohu, môžeš prísť po mňa na Kramáre?“

„Laura... nohu? Ako zlomila... a kde si teraz?“

„Libor ma vezie do nemocnice, nemôže telefonovať, šoféruje, tak požiadal mňa. Prídeš?“

„Prídem... a ako zlomila... krvácaš? Je to vážne?“

„Nekrvácam, len to bolí.“

„Kde? V ktorom mieste?“

„V členku.“

„V členku... dobre... idem tam, som autom, takže som tam o chvíľu. Počúvaj, bolí ťa žalúdok?“

„Nie.“

„Točí sa ti hlava?“

„Nie.“

„Vracala si?“

„Nie.“

„Dýchaš normálne? Nebolí ťa v boku pri nadýchnutí?“

„Nie.“

„Tak idem, stretneme sa tam. Ahoj.“

Krauz sa vrátil do kancelárie a prerušil výsluch.

„Prepáčte, pán Temel, ale bude sa vám venovať iba kolega, ja musím odísť. Chosé, volala Laura, zlomila si na tréningu nohu, idem do nemocnice...“

„Krista,“ Chosé vstal, ale uvedomil si, že má prácu a kolegovi nemôže pomôcť.

„Tak to ukončime, fakt prídem ráno,“ navrhol muž v hnedom koženom kabáte a tiež vstal.

„Netreba, zvládnem to aj sám, Chosé, dorob výsluch a voláme si,“ rozhodol Krauz a vybehol z kancelárie.

19

Na nemocničnej chodbe sedel tréner Libor a žmolil v ruke potítko. Keď zbadal Krauza, vstal a očakával úder, ale Krauz mu podal ruku a sadol si. Chvíľu lapal po dychu. Na dverách si prečítal nápis, aby bol v obraze. Veľké písmená RTG , hovorili za všetko. „Čo sa stalo?“

„Nacvičovali sme nové zdvíhačky. Vyšmykla sa partnerovi a dosť tvrdo dopadla na parkety.“

„Je to zlomené?“

„Nemyslím, už som videl podobné úrazy veľakrát, podľa mňa je to iba výron, ale hnusný výron môže byť horší ako zlomenina, takže...“

„Tak si počkáme na výsledky,“ rozhodol Krauz.

O chvíľu asistent vyviezol Lauru na vozíku. Podala tatkovi ruku a plačlivým hlasom mu povedala: „Tati, bolí to...“ a previezli ju na centrálny príjem.

Čakal iba hodinu. Libora poslal na tréning, nech dochráme aj ostatné decká. Zdráhal sa, ale Krauz mu vysvetlil, že dvaja sú tam zbytoční a o dcéru sa postará sám. Libor odišiel, ale predtým sa aspoň stokrát ospravedlnil. Už to bolo trápne aj samému Krauzovi. Na tréningu sa môže stať čokoľvek, poznal to z čias, keď sám hrával futbal.

Po hodine ho zavolali dovnútra. Laura ležala ako ozajstný maród, jedna sestrička jej obväzovala členok, druhá pila kávu a lekár ďatľoval na písacom stroji.

„Pán otec?“ ani nezodvihol pohľad a klepkal ďalej. „Tak je to bez traumatických zmien. Rentgen dopadol dobre, kosti sú neporušené...“

„Došlo k ruptúre väziva?“ skočil mu do reči otec.

Doktor prestal písať, prekvapene vzhliadol od tlačiva v písacom stroji a vstal. „Vy ste...“

„Nie, nie som doktor, iba sa v tom trochu vyznám, ale iba ako laik. Aj tak by som rád vedel, čo sa jej stalo a aké má poškodenia.“

„Aha, tak...“ doktor prešiel k pacientke na ležadle, pohladil ju po vlasoch a usmial sa. „Nič sa neboj, slečna, dáme ťa do poriadku.“

Potom skontroloval, čo sestrička robí s členkom, súhlasne prikývol a vrátil sa k stolu. Niečo hľadal.

„Ak došlo k distorzii, tak iba malej a všetky pohyblivé časti sa vrátili na svoje miesto, nebolo treba nič naprávať. Asi došlo iba k ruptúre väziva, nejaké príznaky prasknutia tu sú, zvlášť bolestivosť a edém z vonkajšej strany. Edém je pri takomto mechanizme poškodenia normálny.“

Doktor našiel, čo hľadal, vzal snímku a pripevnil ju na sklenené okienko s podsvietením. Nasadil si okuliare. „Tak sa na to pozrite: tu nič, tu nič...“ Krauz sledoval hrot lekárovho pera a nechal si všetko podrobne vysvetliť.

„Takže žiadna zlomenina, áno?“

„Nie, zlomené nie je nič, laicky povedané, iba výron, ale bolestivý.“

„A čo s ňou?“ spýtal sa Krauz a pozrel na stôl, kde mu ležala dcéra. „Ak to do rána sčernie, mám to odrezať, alebo...“ stíchpl, aby dal priestor odborníkovi.

Doktor pochopil a tiež sa usmial.

„Tatkóó... nerob,“ zastonala Laura.

„No, rezať by sa to nemalo, jedine ak začne chodidlo smrdieť,“ uvažoval nahlas doktor. „To už bude zrejme hniť, tak čo s ním?“

„Tak to som ho mal odrezať už pred rokmi.“

„Tatko... mňa to fakt bolí a ty...“ sťažovala sa dcéra a bolestivou grimasou dávala jasne najavo, že dnes na otcove fóriky nemá náladu.

„To by sme tu nič iné nerobili, iba rezali smradľavé nohy, ony totiž smrdia každému, nielen tebe, slečna,“ doktor bol fajn chlap a návštevu otca so zmyslom pre humor celkom privítal. „Takže sa neboj, tatko asi len žartuje.“

„To ho nepoznáte...“ zašomrala trpiaca pacientka a ešte dodala tiché au.

„Octan hlinitý?“ spýtal sa Krauz, keď pohladkal dcéru po líci.

„Nie, ten sa používal v časoch, keď sme my dvaja hrávali na dvore futbal.“

„Sto rokov dozadu.“

„Presne. Postup je nasledovný: teraz sme to zafixovali obväzom, aby pacientka vydržala transport domov... ehm, ste tu autom, predpokladám.“

„Autom.“

„Takže transport vydrží. Doma ľadovať, obklad sa robí tak, že ľad sa dá do mikroténového vrecka a na členok sa najprv priloží vreckovka alebo tenká vrstva gázy. Ľad by nemal prísť do priameho styku s kožou. Obklad by mal pôsobiť šesť hodín, potom nastúpi kompresia. Jednoduchý tlakový obväz, takzvaná sťahovačka. Tým docielime, že roztrhané kapiláry prestanú krvácať a vo výrone krvi dôjde ku koagulácii. Tento proces by mal prebehnúť do dvadsatich štyroch hodín po zranení. Potom sa k slovu dostane heparoid. Octan hlinitý iba stabilizuje oblasť výronu, ale nie je schopný zabezpečiť vstrebávanie zrazenej krvi, takže odporúčam heparoid podľa návodu. Ak ho v lekárni nebudú mať, čo by som sa čudoval, ponúknu vám buď heparín, alebo poľské krémy ako náhradu, ale zloženie je približne rovnaké a účinky tiež.“

„Mám heparoid doma.“

„V tom prípade vás musím upozorniť na expiráciu. Viete, také bežné liečivá ako gasterín, acylpyrín, živočíšne uhlie a podobne mávame všetci doma úplne normálne, ale keď ich potrebujeme, zistíme, že sú päť rokov staré. Ja radšej každého posielam do lekárne kúpiť zaručene čerstvý a kvalitný liek.“

„Poslúchnem, kúpim. Strhnem jej to z vreckového.“

„Žiadne nedostávam, pán doktor,“ zašomralo decko.

„Celý tata,“ podotkol doktor. „Linka týraných detí má stredisko o poschodie vyššie, keby sa slečna rozhodla...“

„Nedá sa, pán doktor, au, au... viete, ja ho mám najradšej zo všetkých... au...“ skučalo ubolené decko, lebo sestrička skončila s obvazováním a snažila sa Lauru posadiť.

„V tom prípade mi neostáva nič iné, iba vám dvom pogratulovať. Asi ste sa hľadali,“ poznamenal doktor.

„Asi. Kedy môže začať chodiť?“ zaujímal sa starostlivý otec.

„To si povie noha sama, je to individuálne. Vzhľadom na rozsah poranenia tipujem, že dva-tri dni bude ležať, ale potom musí začať chodiť. Hoci aj krivkajúc, ale na záchod a k stolu musí prejsť sama.“

„Takže zajtra nemusím ísť do školy?“ ozvala sa pacientka a v hlase bolo viac úľavy ako bolesti.

Doktor sa usmial. „Z čoho píšete?“

„Zo slovenčiny.“

Doktor chápavo pokýval hlavou.

„Tak, pán otec, v tomto prípade musím ešte k poučeniu dodať, že písomka zo slovenčiny môže mať na priebeh terapie mimoriadne negatívny vplyv, a dokonca som sa stretol aj s prípadmi, keď mala trvalé následky v podobe ochrnutia celej nohy a vypadania všetkých zubov.“

Krauz rezignoval.

„Kto by ju chcel štrbavú a chrontavú, pán doktor. Než by mi mala ostať do smrti na krku, to ju radšej nechám zajtra doma na maródke. Jedna písomka leto nerobí.“

Doktor mu podal papier.

„Tu máte správu pre detského lekára. Týždeň pokoja na lôžku to spraví. V prípade akýchkoľvek problémov volajte okamžite pohotovosť, ale nič dramatické nepredpokladám.“

Krauz prevzal papier, poskladal ho, schoval si ho do vrecka a podal doktorovi ruku.

„Ďakujem. Pán doktor, máte to u mňa. Len pre poriadok sa vám predstavím. Som kapitán Krauz, detektív z oddelenia vrážd. Ak by ste mali v tomto smere nejaké problémy alebo požiadavky, máte u nás jedného kamaráta, stačí zavolať, som vám k službám.“

Doktor si zložil okuliare.

„A to hovoríte až teraz? Sestrička! Pacientku okamžite hospitalizujeme, zajtra ráno ju operujeme, o dva týždne transplantácia čohokoľvek a tú nohu po známosti odrežeme. Máme teraz perfektné titánové protézy, pre vás za polovičnú cenu.“

Laura dúfala, že stále iba žartujú, ale pre istotu chytila otca za ruku a pevne ju stisla.

„Vy máte u mňa chrómované putá špeciálne dezinfikované a celu s výhľadom na kvitnúci gaštan. Banány v piatok a každú druhú sobotu teplá sprcha,“ neostal Krauz doktorovi nič dlžný.

„Tak si to radšej obaja ešte rozmyslíme a skontaktujeme sa až v prípade akútnej potreby,“ uzavrel návštevu doktor a kývol im s úsmevom na pozdrav.

Krauz si zobral dcéra na ruky a vyniesol ju do auta. Trinásťročné škvrna sa ho držalo ako kliešť, a až keď ho položil do auta, vzdychlo si: „Tatko, s tebou niekam ísť... fakt zážitok! Skoro si ma tu vďaka tebe nechali! To poviem mamke.“

Krauz vyšiel z parkoviska a opýtal sa dcéry: „Vydržíš päťminútové zdržanie?“

„Jasnačka, ideme k McDonaldovi na hambáča?“

„Nie, do mekáča na hambáča sa chodí v sobotu, teraz si iba potrebujem niečo pozrieť.“

„Okej, padre, ale potom toho hambáča. Máme to cestou.“

„Dobre,“ vzdal sa Krauz.

Z parkoviska zahol doľava na Stromovú a pomaly prechádzal ulicou. Väčšina vchodov do domov bola zarastená stromami, ale občas zazrel popisné číslo. Dvadsaťdvojka bola na konci bloku, potom nasledovala ulička kolmá na hlavnú a blok domov pokračoval. Krauz sa otočil a vybehol dvoma kolesami na chodník.

„Koho sledujeme, tati?“

„Len jeden dom. Nič zvláštne.“

Krauz si všimol, že na prvom poschodí vľavo od vchodu sú všetky okná zastreté vnútornou žalúziou. Napravo mali v oknách prevísajúce muškáty, zjavne riadne polievané.

„Počkaj chvíľu v aute, nechoď nikam!“

„Vtipný...“

Krauz vystúpil, prebehol krížom cez ulicu a skúsil vchodové dvere. Mal šťastie, buď ich posledný, čo cez ne išiel, zle zavrel, alebo bola zámka pokazená. Svižne vybehol na prvé poschodie. Rýchlo sa zorientoval. Byt so žalúziami nemal menovku, pod priezorom ostali vo dverách iba dve malé dierky po skrutkách. Kedysi tam bola, ale buď už meno nebolo aktuálne, alebo si nový nájomník neželal publicitu. Dvere oproti sa volali D. Dávid r.o.k.. Menovka bola medená, zvláštne tvarovaná a po okrajoch s ornamentom. Za dverami hralo rádio a pán Dávid bol nielen milovník muškátov, ale aj riadne nahluchlý.

Krauz chvíľu váhal, potom si uvedomil, že čas beží úplne inak človeku zaujatému výsluchom a inak čakajúcemu v aute, a rozmyslel si to. Skôr ako sa vrátil do auta, urobil ešte jednu vec. Podišiel k dverám, nahol sa nosom až tesne k zárubní a potiahol. Potom prudko vyfúkol a urobil to opatrne a pomaly znova. Vrátil sa do auta.

„Býva tu vrah?“

„Lauruška, prečo by všade mali bývať vrahovia?“

„Lebo normálne ma po meste nepovozíš, ako je rok dlhý, tak predpokladám, že s chorou, skoro zomierajúcou dcérou si sem neprišiel iba tak kvôli žuvačkám ukradnutým v sámoške.“

„Dostaneš hamburger a aj tie žuvačky.“

„Matke nič nepoviem.“

„Vedel som, že sa môžem spoľahnúť na tvoj logický úsudok,“ Krauz naštartoval a vyrazil.

„Som celý tata, všetci hovoria... au, opatrne, strašný tato, ako to jazdíš!“

20

Ráno sa zišli v kancelárii v kompletnej zostave. Prišiel aj Hanzel. Po pohrebe skúsil ešte chvíľu robiť, ale nešlo to, chlapci z kancelárie ho napokon donútili zobrať si pár dní dovolenky, a aj keď sa bránil, presvedčili ho. Verili, že oddych mu pomôže. Hanzel vylovil z pivnice starý zaprášený bicykel, s kamošom ho spojazdnili a na hrádzi si vyvetral hlavu. Na víkend zašiel k sesternici na dedinu a dal si ozajstnú domácu slepačiu polievku, a keď sa s prašvagrom, alebo ako sa volá manžel sesternice, ožrali do nemoty, nechali ho aj prespať a zdržal sa až do pondelka. Potom týždeň iba tak flámoval, ale nikam to neviedlo. Žena sa nevrátila, syn sa neozval a v panelákovom byte mu bolo samému smutno. Robil, čo mohol, robil všetko, čo robia všetci čerství vdovci, snažil sa zabudnúť, ale ako všetci milujúci čerství vdovci robil to zle a zbytočne. Chalani mu síce povedali, že všetko chce svoj čas, ale toľko času, koľko je v niektorých chlapoch nehrdzavejúcej lásky, ani nebýva. Po večeroch skučal do vankúša a zaspával až nad ránom od vysilenia.

V utorok ráno teda prišiel, skontroloval si skriňu, vybral si devinu a čistil ju ako za starých čias. Čistil ju pomaly, dôsledne a bol ticho. Nemal chuť na klasické vraždárske fóry, v ktorých sa inak vyžíval, nemal chuť na nič a chlapci jeho stav akceptovali a tiež mlčali.

Všetci o všetkom vedeli, lebo dohoda bola taká, že Burger ho bude dvakrát za deň kontrolovať mobilom a správy bude podávať celej kancelárii. Burger mu volal trikrát denne, a tak presne vedeli, kde Hanzel práve je a ako sa má. Nemal sa bohvieako.

Napokon boli aj radi, že prišiel a že bol medzi nimi a že boli zase spolu. Akosi podvedome dúfali a verili, že nech by sa stalo čokoľvek, spolu to znesú lepšie.

„Pozrite, ako rastie! A všetko to cez noc vypila,“ pochvaľoval si Kuky orchideu a oprašoval jej listy. „Moja krásna...“

„Tú knihu ti prinesiem zajtra, zabudol som, dcéra si zlomila nohu, tak som mal doma fukoty,“ ospravedlnil sa Krauz.

„Niečo vážne?“ spýtal sa Edo a odložil noviny. „Nie, iba taká malá zlomenina, skôr polozlomenina, presnejšie iba výron v členku alebo...“

„Angína,“ upresnil Chosé.

„Bol si s ňou na rentgene ty, alebo ja?“

„Ty.“

„Tak kušuj! Vystrašila ma, ako keby ju mala naozaj zlomenú na troch miestach, tak čo?“

„Nič. Nebol som tam, vypočúval som Temela. Takisto žiadna zlomenina, ale dal mi zabrať.“

Krauz sa nadýchol, aby parťákovi povedal niečo od pľúc, ale Burger ho predbehol.

„Čo to bolo včera? Bol si dlho, Chosé?“

Chosé iba mávol rukou.

„Hovadina. Šaňova súkromná záležitosť, fuška po známosti, tak som ho vypočul, aby bol pokoj. Stratila sa dvadsaťtriročná dcéra. Najprv robila vo Viedni, potom v Taliansku. Profesorka hudobnej výchovy, špecializácia zobcová flauta... flautovala, až to prepískla. Bohvie, kde flautuje teraz? A koho? Hodíme to na okres a na oddelenie pátrania, nech sa starajú.“

„Tak presne a odborne zhrnúť trojhodinový výsluch do niekoľkých viet dokáže iba náš Chosé, klobúk dole,“ Burger pochválil kolegu a ďalej sa venoval novinám. Profesorka hudobnej výchovy so špecializáciou na flautovanie si viac pozornosti oddelenia vrážd určite nezaslúžila.

„Poďme na rozdelenie, Šaňo bude skučať,“ upozornil všetkých Krauz, lebo bolo presne pol ôsmej.

Všetci prežili úvodných dvadsať minút u šéfa bez ujmy na zdraví. Kto mal čo robiť, nadiktoval mu to, kto nie, povymýšľal si hovadiny, ale šéf si to aj tak zapísal. Na konci stopol Krauza s Fischerom, sotva sa nadýchli.

„Všetci rozchod po robote, Krauz a Fischer ostanú.“

Mayor počkal, kým posledný zavrel dvere, odložil zošit s dennou robotou a unavene sa navalil na stôl.

„Kurva. Chalani, ja viem, že fušky nerobíte radi, ale... je to kamoš. Volal mi päť minút pred rozdelením, on toho domáceho zohnal. Čaká vás o deviatej na Stromovej. Aspoň toľko by sme pre neho mohli spraviť, čo poviete? Potom to odje... ehm, odstúpte na okres alebo ako chcete, ale ešte to potiahnime aspoň dnes, šak nič také dôležité na robote nemáte, nie?“

Krauz prekvapene pozrel na Chosého.

„Ja som v strede výsluchu išiel ratovať dcéru, takže ani netuším, o čom tu hovoríte. Môj parťák sa asi hrá na tajného, lebo šéfa informuje, ale kamarátovi nepovie nič. Neviem nič o nejakom domácom a vôbec neviem, ako to vlastne včera dopadlo, takže mu prideľ niekoho mladého a nech sa realizuje. Seriem naňho... mu odkazujem, šéfe.“

Chosé sa navalil na operadlo, pokojne si jednu zapálil, vyfúkol oblak dymu a ukázal prstom na Krauza.

„No dá sa s ním? Ráno prišiel Hanzel, všetci okolo neho chodíme po špičkách, jebnutý Kuky polieva orchideu, Váňa si zo strachu ani nenatrel chlieb, Burger sa bojí zašuchotať novinami a tento debil tu sa čuduje, že som mu v takej dusnej atmosfére nereferoval o včerajšom výsluchu! Šéfe, ja ťa oficiálne žiadam o preloženie do inej kancelárie.“

Mayor si vzdychol.

„Prosím vás... vy dvaja... mohli by ste ma prestať štvať? Aspoň vy dvaja? Urobte mi láskavosť. Postavte sa, chyťte sa za ruky a ako milenci z Verony vypadnite z tejto kancelárie a nechoďte mi na oči, kým Temela nevypoklonkujete na okres a nezbavíte ma pokušenia ignorovať telefonáty od kamarátov z detstva. Pochopili? Ja sám z toho nemám radosť, ale čo mu mám povedať? Vie, kde robím, má môj mobil, sme kamoši... to sa mu mám zatajovať, alebo čo!? Kristepane, je to pre vás taký problém?“

Krauz vstal.

„Nie, ale povedz mu, nech mi podá ruku.“ Chosé vstal a postavil sa vedľa neho. Mayor rezignoval.

„Chosé, prosím ťa, podaj mu tú ruku.“

Detektívi si podali ruky a ako dvaja debilkovia na prechode pre chodcov vypochodovali z kancelárie.

Šéf počkal, kým zavreli dvere, a pokrútil hlavou.

„Jeden by ich zabil, ale s kým by bola taká prča...“ a kým našiel odpoveď, zazvonil mu telefón. Asi bude zas porada u riaditeľa.

Sotva sa ocitli na chodbe, pustili sa, lebo šéfova sekretárka s hŕbou spisov pod pazuchou si ich všimla a jej pohľad neveštil nič dobré.

„Chlapci, ani netušíte, ako vám to pristane...“

„To Riško, cumlíček jeden, ja nie!“ ohradil sa Chosé a Krauz sa pokúsil nakopnúť ho, ale sa uhol.

„Chosé, čo sa deje? Ty rozbiehaš prípad a nič mi nepovieš?“ začal Krauz, ale teraz už vážne.

„Ti drbenká? A dalo sa? Šak si prišiel o polhodinu neskôr než normálne, a okrem toho je v kancelárii dusno na nevydržanie. Ani Váňa s Kukym do seba neryjú.“

„Bol som pri malej, bolel ju členok, musel som jej ho previazať, tak som sa zdržal.“

„A ja som na vine? Keby si prišiel normálne, zavolal by som ťa von na chodbu a už by si všetko vedel. Pred Otom som o manželských vzťahoch nechcel!“

„Oni boli manželia?“

„Ani nie, ale skoro. Aj tak som nechcel.“

„Tak dobre, odpúšťam ti... pre dnešok.“

„On mi odpúšťa!“

„Nerev, ľudia sa pozerajú... vieš čo, poďme vedľa k Petre, hodíme reč.“

„Tak poďme.“

Petra bola v kancelárii sama. Kiss mal poobednú s iným kolegom a ďalší bol na maródke. Vôbec jej to neprekážalo, len sa tak vznášala vo voľnom priestore po otravných chlapoch.

„Ďalej! No jasné... kto iní, ak nie vy? Poslední dvaja, čo ešte vedia klopať. Vitajte v mojom kráľovstve, kávu, čaj...?“

„Koňak.“

„Chosé, a ty čo by si si dal?“ Chosé na Petru prekvapene vyvalil oči.

„A to necháme parťáka polhodinu čakať za dverami?“

„Takže ani jedno, ani druhé. Úvodné zdvorilostné frázy máme tým pádom za sebou... a môžeme prejsť k veci.“

„Počkaj, Petrička, tak mi napadlo,“ zauvažoval Krauz, „čo keby sme to vymenili? Chosé dostane koňak a počká s ním za dverami.“

Petre zaihrali očká, tento nápad sa jej celkom pozdával.

„Vy dvaja...“ Chosé nedopovedal, iba im pohrozil. „Ty, ty, ty, Petra zlá, toto je ženatý chlap, otec dvoch detí...“

„A ja ti predstavím svojho parťáka, dobre? Toto je slobodný chlap, otec nespočetného množstva detí... tak vyberaj.“

„Váňu, vyzerá tak neškodne.“ Obom bolo jasné, že ani dnes nie. „Sadneme si na chvíľu u teba, dobre? Vieš, vrátil sa Oto, nechceme...“ vysvetľoval Chosé. „Jasné, mám vás nechať samých?“

„Nie, nejde o nič tajné.“ Posadali si.

„Aby si bola v obraze aj ty, včera pred fajrontom prišiel za Šaňom nejaký kamoš z detstva, vraj sa celkom dobre poznajú a nechcel ho vypoklonkovať, aj keď prišiel s čistou hovadinou. Stratila sa mu dvadsaťtriročná dcéra, ale predtým sa flákala kade-tade po Viedni a po Taliansku, potom si napichla nejakého kolika s podnájmom, vrátili sa a teraz sa stratila.“

„No... teraz...“ zašomral Krauz.

„Aha, to si tam ešte bol, čo? Čudné je, že sa stratila pred polrokom... no, stratila, to je tiež taký výraz, skôr by som povedal, že sa otcovi neozvala od októbra minulého roka. Presnejšie od druhej polovice októbra.“

„To je dosť dlho,“ skonštatovala ticho Petra, ale nebol to jej prípad, tak myšlienku ďalej nerozvíjala.

„Potom sa diplomovaný ortopéd išiel venovať pacientom,“ pokračoval Chosé a chystané protesty zastavil vztýčenou dlaňou, „a nechal ma v tom samého. Pán Temel mi vymenoval, kde všade za toho pol roka bol a odkiaľ ho už vypoklonkovali, mimochodom, aj z polície, a evidentne ho robota detektíva-amatéra zaujala, pretože sa mu podarilo vypátrať totožnosť majiteľa bytu, kde jeho dcéra s frajerom naposledy bývali. Chce sa dostať do toho bytu stoj čo stoj, a keď mu polícia odmietla asistenciu pri otváraní cudzieho bytu, našiel si kľúče sám. Ja blbec som mu o ôsmej večer v slabej chvíli sľúbil, že ak majiteľa nájde a ten bude ochotný dobrovoľne otvoriť byt, prídeme sa na ten zázrak bytovej architektúry pozrieť,“ dodal Chosé a skormútene zvesil hlavu.

„A máme vinníka!“ zajásal Krauz. „Ja že prečo sa na nás v poslednom čase lepia samé súkromné fušky a môj vlastný parťák za mojím vlastným chrbtom sľubuje ľuďom bokovky. Dúfam, že aj v mojom mene.“

„Samozrejme, sľúbil som mu, že budeme dvaja.“

„A je to! Peťka, čo by si mu povedala?“

„Môžeš mu poďakovať.“

„Tak ja ti teda pekne ďakujem, Chosé.“

„Nemáš za čo.“

„A ten všivavý pelech si môžeš ísť obzerať sám!“

Chosé odul pery a súhlasne prikývol. Zavaril si to sám. Kritika na jeho hlavu bola opodstatnená.

„Mohol som tušiť, že ho zoženie tak rýchlo?“ skúsil sa vyviniť Chosé.

„Ja... nemám do čoho pichnúť, skočím tam s tebou,“ nesmelo sa Chosému ponúkla Petra.

„Eéé... tak vstávať, banda, ide sa,“ ožil Krauz a Chosé sa na Petru blažené usmial.

21

Šoféroval Krauz. Už ako sa blížili k dvadsaťdvojke, zbadali na chodníku dvoch mužov. Netrpezlivo sledovali prichádzajúce autá, aspoň jeden z nich určite. Krauz zabočil do vedľajšej uličky a našiel miesto na zaparkovanie.

Ruky si nepodali. Pán Temel sa na privítanie usmial na Chosého, ale keď videl jeho zachmúrený pohľad, ruku stiahol. Radšej predstavil domáceho pána.

„Pán Kuzmín, majiteľ bytu.“

Pán Kuzmín sa evidentne niekam ponáhľal a oni ho zdržovali. Nijako sa to nesnažil skryť.

„Prepáčte, ale tu pán Tekel...“

„Temel, prosím... Temel, bez titulu...“

„... pán Temel bez titulu mi tvrdil, že príde polícia a úradne otvoríme byt a...“

Krauz si vopchal ruky do vreciek bundy a tváril sa, že ho mimoriadne zaujal nový škrabanec na špičke pravej topánky. Chosé si vzdychol. Bolo to na ňom, bol to jeho prípad.

„Pán Kuzmín, nech sa páči odznak, my sme naozaj z kriminálnej polície, ale žiadne úradné otváranie bytu tu robiť nebudeme. Pán Temel hľadá dcéru, má podozrenie, že je... že je...“ a v tom si uvedomil, do akého maléru všetkých vmanévroval. „Pán Temel, vlastne... ééé... vy myslíte, že ona je vnútri? Pol roka? Ale to by znamenalo... to sme včera akosi zahovorili! Prečo chcete otvoriť ten byt? Máte nejaké informácie k jej výskytu v byte teraz?“ Chosé sa už nielen mračil, už bol fakt naštvaný, ale viac na seba ako na pátrača-amatéra.

„Ja neviem, veď som vám povedal, že byt je posledná stopa, kde som ju videl. Odvtedy sa mi neozvala, tak odkiaľ by som mal podľa vás začať?“

Chosému ovisli plecia. Krauz sa bavil. Petra si rozopla bundu, lebo májové slniečko príjemne hrialo, a celému svetu ukázala biele bavlnené tričko o dve čísla menšie, než bola jej veľkosť. Kuzmín sa prestal ponáhľať, lebo niečo také ešte nevidel. A keď Petra pohodila hlavou a záplava čiernych vlasov jej preletela z chrbta dopredu, začal sa usmievať.“

„Nechajte to tak, páni, ako domáci mám právo vstupu do svojho bytu aj bez ohlásenia, tak čo? Či máte nejaký oficiálny papier, alebo nie, teraz nebudeme skúmať. Poďte, slečna, vás pustím ako prvú.“

Pán Kuzmín by ju síce pustil ako prvú a možno by potom rád zabuchol dvere všetkým ostatným pred nosom, ale detektívi si svoju kolegyňu chránili ako poklad a na chodbe sa rozostúpili. Kuzmín si to ani nevšimol, tak tokal, ale Chosé sa postavil tesne za neho, nechal ho baštrngovať s kľúčmi a opatrne si rozopol pracku na bedrovom puzdre. Ruku nechal na pažbe a čakal.

Krauz sa postavil na schody, aby mal iný uhol k dverám, a tiež sa dotkol pištole. Petra ostala na schodisku dole a Krauz ju gestom zastavil, aby zatiaľ vyššie nešla. Temel všetko videl a odrazu prestal dýchať, lebo ho oblial pot a uvedomil si, že niečo nie je v poriadku. Dostal strach. Krauz to zbadal, ale Kuzmín už otvoril dvere a Krauz nemal čas starať sa o Temela. Musel sa sústrediť.

V momente, keď sa dvere otvorili, Chosé chytil Kuzmína za plece a stiahol ho späť na chodbu, pootočil ho a posunul ku schodom k Petre. Vytiahol pištoľ a namieril. Petra už nestála v polovici schodiska, ale svižne vybehla, pritlačila Kuzmína o stenu a milo mu zašepkala do ucha: „A teraz tichučko, dobre?“

Chosé drgol špičkou topánky do dverí, otvoril ich na maximum a prikrčil sa. Vošiel, celou váhou sa navalil na dvere, ale už sa ani nehli, zastavila ich stena. Pol metra za ním postupoval Krauz, takisto s namierenou pištoľou. Chosé precupital do predsiene a Krauz nazrel za dvere. Nebola tam stena, ale ďalšie dvere. Prikrčil sa a otvoril ich. Chrbát mu už kryla Petra. Za dverami bol záchod. Prázdny.

Všetci stáli v predsieni, z ktorej viedlo ešte troje dverí. Chosé ukázal na najbližšie. Krauz si čupol a otvoril ich, Chosé vrazil dnu hlaveň pištole, ale bola to iba prázdna kúpeľňa. Krauz zavrel dvere, aby nezavadzali.

Chosé ukázal na ďalšie, Krauz si už nemusel čupnúť, lebo stále čupel, chňapol po kľučke, otvoril ich a uhol sa. Chosé vrazil dnu a celou váhou sa navalil na dvere, aby sa otvorili dokorán a prípadného útočníka pričapili o stenu. Nič také sa nestalo, za dverami nebol nikto. Chosé stál na prahu miestnosti, odkiaľ neviedli už žiadne dvere.

Ruku s pištoľou sklonil k zemi.

Krauz vstal a tiež sklonil zbraň.

„Kristepane, to má čo znamenať?“

Chosé sa neunúval odpovedať, namiesto toho sa spýtal:

„Cítiš ten vzduch?“

„Cítim. Nevetraný. Dlho nevetraný. Presýtený kožou a leštidlom na nábytok.“

„Tak poďme ešte vedľa.“

Otvorili aj tretie dvere. To bola obývačka a za ňou kuchyňa.

„Poďte dovnútra,“ pozval Kuzmína a Temela Chosé.

„Nie! Počkať! Ostaňte vonku!“ zarazil ich Krauz.

Petra cez ich plecia nazrela dovnútra, ale okamžite sa vrátila von a zadržala oboch civilov, skôr ako stihli prekročiť prah.

„Preboha, to nie...“ zastonal Temel a v tvári mal umučený výraz otca s tou najhoršou predtuchou.

„Nie, to nie, pán Temel, to by sa tu po pol roku nedalo dýchať. Nemusíte sa báť, vaša dcéra tu nie je,“ upokojovala ho Petra a tlačila ho von z dverí.

Mala pravdu, v byte nebol nikto. Lenže Krauz mal aj tak dosť dobrý dôvod, prečo ich vnútri nechcel.

Predsieň bola v pohode. Dlažba v harlekýn kombinácii, niečo malé koženkové na sedenie pri obúvaní, na stene drevo a zrkadlo, na dreve dámsky kabát, jesenný baloniak a pánska kožená bunda.

Keď Krauz otvoril záchod a videl zložený poklop z nádobky na vodu a otvorené montážne dvierka, pripadalo mu to normálne, lebo aj on takto občas nechával za sebou toalety. Zvlášť vtedy, keď prasklo tesnenie a nádobka na vodu stále syčala a tiekla a musel utekať do najbližšieho železiarstva kúpiť náhradné tesnenie. Lenže keď otvorili dvere spálne a potom obývačky... Krauz vybral mobil.

„Šaňo? Sme na tej Stromovej... no kde asi, ten tvoj kamarát Temel... to som rád, že si v obraze... pošli mi sem dve autá a rýchlo... nie, žiadna mŕtvola, ale ten byt preoral buldozér s kombajnom zároveň a potom prišla drvička železného odpadu. To si ešte nevidel... že prídeš aj ty? Nech sa páči, ale švihajte. Čo? Dvadsaťdvojka, prvé poschodie.“

„Môžem?“ zaprosil domáci pán.

Krauz ukázal po prah obývačkových dverí. „Ale iba potiaľ.“

Obaja civili vošli zároveň a plece pri pleci našlapovali opatrne ako na mínovom poli.

„Ježišukristenanebi...“ Kuzmĺn skoro odpadol a oprel sa o zárubňu.

„Pán Kuzmín, nechytajte sa ničoho a zárubne už vôbec nie! Videli ste, čo ste chceli, a teraz vás poprosím, aby ste... Petrička, vyveď ich! Tadiaľto, páni!“

Všetko, čo bolo v obývačke kožené, bolo rozrezané. Podlaha bola plná bielej vaty. Zásuvky boli porozhadzované po celej izbe a obsah vysypaný na kopu. Televízor ležal obrazovkou na zemi a zadný panel bol odskrutkovaný. Všetky elektrospotrebiče boli rozobrané. Na dne terária ležali štyri vysušené mŕtvolky. Podľa pásikavých kožúškov Krauz poznal, žasú to džungarské škrečky.

V spálni to bolo oveľa horšie. Skrine boli odtiahnuté od steny, dvierka pootvárané, šatstvo a bielizeň porozhadzované, postele rozrezané.

V kuchyni sa nedalo nájsť miesto na jedinú stúpaj, nieto na chodenie. Všetko bolo na zemi: ostré nože a vidličky pomiešané s múkou a so soľou, navrchu špagety a hrnce... a niekto rozobral aj plynový sporák a chladničku.

„Slušný výkon, fakt im záležalo, aby to našli,“ skonštatoval Chosé a išiel si von zapáliť. „Kurva, že ja musím mať výjazd, práve keď sa Šaňo rozhodne prijímať návštevy... to je smola,“ bohoval, sadol si na schody a špekuloval, do čoho sa to zase zamiešal.

Temel si prisadol k nemu.

„Môžem?“

Chosé mal sto chutí...

„Môžete.“

„Prepáčte, ale... ja sa vám nechcem miešať do remesla...“

„Ale veď od začiatku nerobíte nič iné!“

„... ale pri tom, čo som videl vnútri, sa musel robiť buchot. Tak rozobrať byt sa nedá potichu, takže či by nestálo za to opýtať sa susedov... keď ste už tu. Mňa bez odznaku pošle každý do prdele, ale vy by ste mohli. Možno niekto videl vonku nejaké auto alebo nejakých podozrivých alebo...“

Chosé bolestne vzhliadol ku Krauzovi, či Temela zastrelí on, alebo to zase nechá na neho. Krauz to nechal na neho.

„Má pravdu, čo čumíš? Zadus to a zvoň! Petrička, ideme k susedom, postráž byt, kým príde Šaňo s chlapcami.“

Chosé vstal, zbehol na odpočívadlo a cigaretu zadusil v črepníku s obrovským muškátom.

„Tento krajný je môj, keby sa tu robila obhliadka a technik to bral príliš poctivo,“ upozornil všetkých Chosé na svoj ohorok a vrátil sa k dverám s menom D. Dávid r.o.k..

Ako prechádzal okolo sediaceho Temela, všimol si, že sa uhol a skrčil hlavu, akoby očakával facáka. Aj by si zaslúžil, ale Chosé ho radšej obišiel a zazvonil.

D. Dávid otvoril tak rýchlo a tak ticho, že detektívi ostali chvíľu prekvapene stáť.

„Dobrý deň, kriminálna polícia,“ pozdravil Krauz a až vtedy mu napadlo, ako to domáci dokázal. „To sa sluší, špehovat' pracujúcich policajtov cez priezor?“

„Doriti, to som si ani neuvedomil, že by som mal k dverám najprv akože prísť, chvíľu dupotať' a až potom ich otvoriť, čo? Fakt ste asi poliši, máte dobrý postreh. Je to vražda, alebo iba vylúpený byt?“

„Budeme debatovať tu na chodbe?“

„Néé, poďte núter, jasné!“

Krauz s parťákom sa obzerali ako Alicka v krajine zázrakov. Čo môže byť v byte kovové, bolo v byte D. Dávida kovové. Meď, bronz, čierne železo, chróm, nerez. Všade. Ani zárubne nemal normálne, Krauz to tipoval na zlato, ale možno to bola iba leštená mosadz.

„Sadajte. Hovorte. Čo sa stalo?“

„No...“ Krauz si sadol a musel sa usmiať. Chlapík v župane vyzeral ako z rozprávky o malom dobrom deduškovi s bielou bradou a hustou strapatou šticou. „Ak my prídeme na návštevu, tak sa skôr pýtame, ako odpovedáme.“

„Jáj! Jasné, najprv vy a až potom ja. Tak dobre, pýtajte sa. Dáte si niečo? Môžem vám naliať ríbezľové.“

„Nie, nerobte si starosti.“

„Vodku?“

„Nie, nemusíte...“

„Koňak Hennessy?“

„Nie, netreb...“

„Vy musíte byť fakt klasa! Dobre, mám whisky Della-more, dvanásť rokov v sude.“

„Tak teda kalíštek.“

D. Dávid sa preplietol množstvom železných stojanov na kvety k železnej skrini a priniesol fľašu a tri poháriky. To, čo nasledovalo, bola rutina, nevylial ani kvapku a natešene sa usmial.

„Tak na nás, chlapci!“

Mala dvanásť. U žien je to trestné, ale pre whisky požehnaný vek.

„Môžem sa spýtať na meno?“ začal Krauz, keď zamlaskal, vydýchol a skontroloval pohárik, či naozaj vypil celý, lebo nič zlé necítil.

„Môžete. Dávid Dávid. To otec, chcel byť vtipný. Mne to vtipné nepripadá. Vám?“

„Bez problémov. Jeden nemecký atlét sa volá Manfred Kokot a niektorí športoví komentátori majú s jeho menom dosť značné problémy, zvlášť v priamom prenose v nedeľu o tretej poobede, keď sedia pri televízore aj deti. Oproti nemu ste v pohode.“

Dávid Dávid ostal sedieť ako zaseknutý a neveriaco vyvalil na návštevu oči.

„Boha! Vidíte, takto som sa na svoje meno nikdy nepozeral. Mohol som dopadnúť aj oveľa horšie než len Dávid Dávid. A to som sa musel dožiť šesťdesiatdeväť rokov, aby sa mi otvorili oči. Asi je fakt pravda, že človek sa učí celý život. A vaše meno?“

„Richard Krauz a toto je Jozef Fischer, písané po nemecky. Ale s tým skôr menovaným nemá nič spoločné. Sme z kriminálnej polície, oddelenie vrážd,“ Krauz ukázal Dávidovi odznak.

„Ukážte,“ dvojitý Dávid si nasadil okuliare a nahol sa nad odznak. Chvíľu ho skúmal. „Šmejd, mohli vám to odliať aspoň z mosadze, to by sa inak lesklo. Nechajte mi ho tu a zajtra ráno si poň príďte, vyčistím ho a potiahnem žltým kovom, od zlata to nerozoznáte. Alebo chcete niečo čierne?“

„Nie, netreba, to by ma nepustili ráno do roboty. Farba je štandardná, predpísaná.“

„Aha, to mi nenapadlo.“

„Radi by sme sa vás niečo spýtali.“

„Počúvam.“

„Ide o vášho suseda.“

„Došlo mi.“

„Ako sa volá?“

„Pán Kuzmín.“

„Ja som mal na mysli toho, čo tam naozaj býva, teda podnájomníka.“

„Aha, ten sa volá Edo.“

„Celým?“

„Eduard Maron. On je na tom s menom celkom v pohode, čo myslíte?“

„S menom možno. Kedy ste ho videli naposledy?“

„Viem ja? Dlho sa neukázal, ale to je u neho normálne.“

„Ako normálne?“

„Dosť často cestoval.“

„Ako ste sa poznali? Dobrý sused?“

„Veľmi dobrý. Bez problémov. Stále usmiaty, keď ma stretol, slušne pozdravil, pristavil sa, pokecali sme... príma chlap.“

„Čo robí? Kam cestoval?“

„Neviem, čo robil. Cestoval po Európe, možno aj inde. Priniesol mi opasok, zlomil pracku a chcel ju opraviť. Bola to ručná práca, podľa vzoru a ornamentov som to tipoval na Španielsko. Dosť vzácny a drahý kus. Aj koža bola mimoriadne kvalitná. Zvaril som mu pracku a dostal som to, čo pijete. Určite nebol lakomec a určite bol v plnke. Skontroloval som si to v obchode. To nič vo fľaši stojí normálne tisícpäťsto korún, skoro ma otočilo. A dal mi ju len tak.“

„Ako dlho tu býva?“

„Dva roky? Možno aj viac.“

„Sám?“

„Prečo sám? Kto býva sám okrem mňa? Všeličo sa u neho premklo. Myslím v sukni, blonď'avé, čierne... ale nikdy žiadny bordel! Všetko v najväčšej tichosti. Pokiaľ viem, tak sa na neho nikdy nikto nesťažoval.“

„Naposledy to bolo čo?“

„Naposledy to bola slečna Mirka. Tá bola z iného cesta. Tá nebola iba na jednu noc, ostala tu aj bývať.“

„Kto to je?“

„Kus, to treba uznať. Videl som s ním kadejaké, to človek pozná, že sú iba na jednu noc alebo na týždeň, ale Mirka tu naozaj bývala, to bolo niečo iné. Aj mi pomáhala s muškátmi na chodbe, presádzali sme ich spolu.“

Chosé zašiel rukou do vnútorného vrecka saka, našiel, čo hľadal, a mlčky podal dedkovi s dvoma D fotografiu.

„To je ona,“ dedko ju vrátil Chosému.

„Takže my máme aj fotografiu?“ Krauz zagánil na parťáka.

„Temel mi ju dal včera večer... som ti zabudol povedať,“ vysvetlil Chosé a Krauz si už začal pripadať ako idiot a úplne neinformovaný, zbytočný hlupák.

„Nechceš to vziať za mňa?“

„Nie, len pokračuj, ide ti to celkom dobre,“ popohnal ho Chosé.

„Takže pán Dávid...“

„Oslovujte ma, prosím, krstným menom, nech to neznie tak oficiálne ako na výsluchu.“

„Takže, pán Dávid...“

„To je niečo iné.“

„... cením si váš zmysel pre humor, ale k tej Mirke... ehm... kedy sa zjavila?“

„Na jeseň. Vlastne koncom leta. Asi august. Teraz je máj, riezky som robil v októbri a novembri...“

„Čo ste robili?“

„Pelargónie.“

„Pelargonium peltatum?“

„Áále, tiež odborník?“

„Nie, iba som o nich niečo čítal.“

„Ja som aj čítal, aj ich pestujem. Koníček. Previsnuté muškáty, občas sa nájde aj iný kultivar. To všetko na balkóne a na chodbe je moja robota. Baví ma to. Pamätám si, že išla z obchodu a mala plné ruky nákupu a ja som na chodbe na odpočívadle obzeral najlepšie korene na prezimovanie. Robia sa z nich riezky, také konáriky zbavené listov, ktoré na druhý rok najlepšie kvitnú. Dali sme sa do reči, zložila nákup, prezliekla sa a prišla mi pomôcť. Tiež chcela nejaké na balkón, ale potom už neprišla.“

„Kedy to bolo?“

„Ako hovorím, október minulého roka.“

„To bolo naposledy, čo ste sa videli?“

„Naposledy.“

„Nezaujímali ste sa, kam odišla?“

„Nie, byt patrí Kuzmínovi a okrem toho, pán Maron často vypadol na pár mesiacov z domu, takže nebol dôvod. A jeho dievčatá ma príliš nezaujímali, raz tu boli, raz nie, raz mali čierne vlasy, raz blond. Mirku som si zapamätal iba preto, že bola jediná z nich, čo mala rada kvety, a pekne sme si pokecali.“

„Od októbra minulého roka ste ju nevideli.“

„Nie.“

„A Marona?“

„Tiež nie.“

„V tom čase, keď sem prestali chodiť, počuli ste z ich bytu nejaké divné zvuky?“

„Aké?“

„Sťahovanie nábytku, rozbíjanie nábytku, krik, hádku.“

„Nie. Ako som už povedal, čo sa hluku týka, tak s pánom Maronom som nemal najmenšie problémy. Je pravda, že som trochu nahluchlý a televízor aj rádio mi hrajú dosť hlasno, ale ani oni na mňa, ani ja na nich sme sa nikdy nesťažovali. Žiadny hluk som od nich nikdy nepočul.“

Krauz pozrel na parťáka, či je to všetko, alebo, má ešte niečo.

„Ja by som mal jednu otázočku, pán Dávid. Na akom aute jazdil pán Maron?“

„Čierna audina. Hovado veľké čierne s čiernymi sklami. Ani nevyzerala ako auto, skôr ako upír z budúcnosti. Nič ste nevideli dovnútra a dosť silno pochybujem, že on niečo videl von. Neviem, ako to mal zariadené na polícii, ale môj zať dostal za fólie na bočných oknách pokutu už aspoň trikrát a sused ich mal všade a také čierne, že celé auto vyzeralo ako jedna veľká čierna guľa. A pokutu mu asi nikto nikdy nedal, lebo tak jazdil stále. Parkoval mi rovno pod oknami, ale z druhej strany zo dvora, takže som jeho auto dobre poznal.“

„Poznávaciu značku viete?“

„Naša, mestská, čísla boli jednoduché, tri šestky a písmená za tým boli také dosť ťažko zapamätateľné, že dé dé. Ani neviem, prečo mi tak utkveli v pamäti. Aj som sa ho raz spýtal, či chce provokovať, iba sa zasmial a ja tiež. Hovorím vám, príma chalan, celkom dobre sme spolu vychádzali.“

„Takže značka bola naša, mestská, potom tri šestky a potom dve písmená dé ako Dušan, Dušan, áno?“

„Nie. Tri šestky a dve písmená dé ako Dávid, Dávid.“

„Aha, teraz je to už jasné. To auto sa tu niekedy od jesene ukázalo?“

„Nie. Nevidel som ho.“

Krauz skončil. Zase pozrel na kolegu, či nechce ešte niečo doplniť.

„Ja by som sa chcel ešte spýtať... tie tri písmenká za vaším menom na menovke na dverách, to r.o.k., prosím vás, to čo znamená?“

„Dávid Dávid, ručné obrábanie kovov. Viete, ja som sa vyučil za sústružníka-nástrojára a celý život som pracoval s kovmi. Neskôr som sa zaoberal aj kaligrafiou a umeleckým kováčstvom, pracoval som v rôznych umeleckých dielňach. Však to vidíte na mojom byte. Tie tri písmenká som si tam dal kvôli Novákovi.“

„Novák?“

„Blbeček nado mnou. Pomaly každý rok ukončí nejakú školu alebo odovzdá nejakú vedeckú prácu a získa ďalší titul, a aby ma nasssr...“ zaváhal.

„Len smelo!“

„... al, tak si novú menovku objedná u mňa, nie v komunále! Už ju má cez celé dvere, ale rozumu mu to nepridá ani za mak. S každým sa len háda, do všetkého mudruje, každého sekíruje... docent jeden zasraný! Tak som ho chcel vytočiť a jeden titul som si vygravíroval na menovku aj ja, nech ho šľak trafí od zvedavosti. Už sa ma aspoň stokrát pýtal, čo je to za titul, ale nepovedal som! Nech zúri a premýšľa! Dúfam, že ma nenabonzujete...“

„Vás nie, kto by už len vám chcel pokaziť radosť, keď ju rozdávate toľkým ľuďom? Ja si ľudí, čo sa starajú aj o kvietky na chodbe, aby slúžili všetkým, veľmi vážim. No... to by bolo všetko aj z mojej strany,“ priznal Chosé a mal sa na odchod.

„Ešte jeden, lebo samému mi nechutí. Do druhej nohy,“ zaprosil železný dedko.

Chlapci z oddelenia vrážd sa zapreli a vydržali aj druhý, a keďže Krauz bol odborník na biológiu a prezradil im tajomstvo, že každý samec má tri nohy, tak si dali aj do tej tretej. Dedko bol nadšený.

„Keby niečo, tak príďte aj zajtra. Fakt nechcete, aby som vám tie odznaky vylepšil? Nespoznali by ste ich.“

Nechceli.

Dedko si až na chodbe spomenul, že oni sa dozvedeli všetko, ale on nič.

„No počkajte, šak ste mi nepovedali, čo sa stalo. Čo je so susedom?“

„Stratil sa aj s Mirkou, jej otec ju hľadá už pol roka, a tak sme sa do toho zamiešali aj my. Asi je nezvestná.“

„Chúďatko.“

„Ale nie aby ste to niekomu prezradili! Zatiaľ je to tajné a vyšetrujeme to iba nenápadne, diaľkovo, jasné?“

„Jasné! Komu by som to, tým mojim kvetinkám?“

Nová informácia o susedovi a jeho dievčati ho však štvala.

„Chlapci, tak sa na to pozrite, ale poriadne. Ona bola fakt príma baba.“

„Ešte je, nie? Kto povedal, že bola?“

Dedko iba mávol rukou.

„Môj brat bol nezvestný rok pred koncom vojny, to je už skoro šesťdesiat rokov, a podnes deň som ho nevidel.“

„Ujo, ale vojna sa už dávno skončila, dnes sa už nestrieľa,“ informoval ho Chosé.

Dedko sa iba usmial.

„Určite? A z akého ste to oddelenia?“

„Z oddelenia vrážd.“

„Tak vám držím palce, chlapci moji,“ povedal a potom dodal: „A zastavte sa ešte.“

Vyšli z bytu a oproti nim vychádzal z bytu Mayor.

„Kde ste v...!“

„V teréne, vypočúvame.“

„Čo na to hovoríte? Videli ste to?“ spýtal sa úplne zbytočne šéf.

„Nie,“ zašomral Chosé.

„Áno,“ zašomral Krauz.

„A?“ chcel vedieť Mayor.

„A je to dosť čudné,“ zauvažoval Krauz, ale stíchol, lebo Temel počúval a on nechcel rozvíjať katastrofické scenáre pred ním.

„Kde je maji... tu ste, pán Kuzmín... jedna vec mi nie je jasná,“ pokračoval vo vyšetrovaní Krauz, „už máme dvoch svedkov, ktorí tvrdia, že niekedy v októbri videli dvojicu Maron a Temelová naposledy a vy ako majiteľ bytu ste Marona nehľadali? Peniaze vám nechýbali?“

„Nie,“ pokrčil plecami Kuzmĺn, „veď bolo všetko riadne vyplatené. Odkedy som prenajal byt pánovi Maronovi, skončili sa mi problémy s podnájomníkmi. Žiadne sťažnosti, žiadne urgencie a vymáhanie nájomného, žiadne splátkové kalendáre... radosť podnikať s takým nájomníkom! Platil dvakrát do roka, vždy na šesť mesiacov dopredu. To preto, lebo často cestoval a nemohol sa starať o mesačné splátky. Ja som nad tým uvažoval, kým ste boli u suseda, a spomenul som si, že na konci minulého roka, a mohlo to byť práve v októbri, som tu riešil prasknutý odtok na záchode a pri tej príležitosti mi dal zálohu na ďalší polrok, takže má ešte dva mesiace predplatené a nebol dôvod ho naháňať.“

„Aha, to by vysvetľovalo váš ľadový pokoj,“ súhlasil Krauz s vysvetlením. „Takže už v októbri zaplatil na celý prvý polrok tohto roka?“

„Presne.“

„A prečo? Povedal vám, že sa chystá na dlhšiu cestu? Alebo že tu nebude na Vianoce ani na Silvestra?“

„Nie, nič také, ale keď dával, zobral som.“

„Ani nenaznačil, že taká situácia môže nastať, a preto vám pre istotu zaplatí už v októbri?“

„Nie, ani nenaznačil.“

„Viete, kde pracoval pán Maron?“

„Ani netuším.“

„Ale peniaze mal, nie?“

„Mal, to nepopieram, ale na zdroj príjmu sa ako domáci nemám právo vypytovať a ani som to nerobil, jedine ak mi s platením meškali, ale pán Maron k takým nepatril, ako hovorím, platil v predstihu.“

Krauz iba súhlasne pokýval hlavou, že rozumie.

„Poďme von,"“navrhol šéfovi.

Krauz, Chosé, Petra a Mayor vyšli von pred dom. Byt nechali strážiť kolegom, čo priviezli šéfa.

„Šaňo, navrhujem takýto postup,“ slova sa ujal Krauz a ani sa nepýtal, či môže. „Kuzmín podá oficiálne trestné oznámenie na neznámeho páchateľa za porušovanie domovej slobody, poškodzovanie majetku v osobnom vlastníctve a krádež vecí z bytu, poprípade za čokoľvek, na čom sa dohodne s okresným vyšetrovateľom. Inak povedané, zavoláme okresný výjazd a zatiaľ to necháme na nich. Technik nech robí, čo môže, ale necháme pri obhliadke dvoch od nás. Budú hľadať iba krv alebo iné biologické stopy. Ak nájdu, zastavíme to a zavoláme krajského vyšetrovateľa a budeme konzultovať aj iné paragrafy. Ak nenájdu krv ani nič podozrivé, ostane to na okrese, ale dozrieme na to. Ja s Chosém ideme na najbližšiu policajnú stanicu, lebo... čo si to hovoril v aute cestou sem?“

„Lebo niekedy v decembri tam bol Temel oznámiť nezvestnosť svojej dcéry, ale vypoklonkovali ho, takže si ideme preveriť prečo,“ rapotal Chosé ako z veľkej knihy.

„Presne! Petru daj zaviezť k nám hore, nech začne robiť na Maronovom aute. Petrička, Chosé ti napíše poznávaciu značku, chceme vedieť všetko o aute a o majiteľovi. Ak by to nebol Eduard Maron, tak plus vylustruj aj toto meno, všetko, čo nájdeš, aj zbrane, pas, trestnú minulosť, jednoducho, keď sa hore stretneme, nech už vieme, s kým máme do činenia.“

„Jasné,“ súhlasila Petra a Chosé jej začal diktovať poznávaciu značku audiny.

„Richard, tvoj názor?“

„Šaňo, zatiaľ nemám názor. Našli sme iba zdemolovaný byt, kde niekto niečo naozaj zúfalo hľadal a asi sa mu nedarilo, tak zúril. A pred vyše polrokom sa stratila dvojica Maron a Temelová, to je všetko. Zatiaľ by som paniku nerobil. Maron stále cestoval, bohvie, čo robil a v čom išiel, môžu byť na Bahamách a rehotať sa celému svetu, viem ja? Poďme pomaly a nič nepodceňujme, ale zároveň neplašme šéfov, lebo sa zase poserú z novinárov a nám urobia zo života peklo. Ty sa postaraj o okres, aby urobili, čo chceme, a aby zas nedodžubali miesto činu, a nechaj tu dvoch od nás. Hlavne si zober na starosť svojho kamaráta, s nami chodiť nemôže...“

Všetci sa obzreli. Vchodová brána buchla, až zarinčali sklá, a Temel vypochodoval ako na defilírku.

„A tu ho máš,“ posunul mu ho Krauz.

„Šaňo, prepáč, ale je to moja dcéra, aj ja chcem vedieť, čo ste zistili, preboha, pochop...“

Mayor ho objal okolo pliec.

„Ja ťa chápem, tak poď, preberieme to spolu...“ a ťahal ho dovnútra do domu.

Krauz s Fischerom zamierili k autu.

„Počkaj, kam idú? Šaňo, ja by som radšej s nimi...“

„Nie, len poď, musíme ich nechať robiť, potom ti všetko vysvetlím!“

Detektívi nastúpili do auta a Krauz si cez plece všimol zúfalý pohľad Temela. Strašne chcel nasadnúť aj on. Pozeral sa za nimi pohľadom dlhosrstého jazvečíka, ktorému zavesili klobásu príliš vysoko.

Mayor ho vtiahol do brány a chalani sa odrazili od obrubníka.

22

Policajt v stálej službe jednou rukou vybavoval telefón a druhou stláčal elektrické otváranie dverí. Keby mal ešte dve, dokázal by odstaviť pískajúcu varnú kanvicu a zaliať si kávu a zodvihnúť spis, čo mu padol pod stôl. Okrem toho mu predtým volal kolega, že sa im pokazilo služobné auto a potrebuje odtiahnuť na okrsok, a zástupca riaditeľa chcel knihu udalostí, lebo hľadal nejakú zabudnutú bytovku z minulého mesiaca. V čakárni mal zakrvavenú ženu s rozbitým nosom, čo chcela udať manžela za ublíženie na zdraví, a ožran, čo obťažoval mamičky s kočíkom pred obchodným domom, sa mu vyvracal v chodbe, sotva ho priviezla mestská polícia.

Inak bol v pohode. Preto mu horeli v popolníku dve cigarety a pískajúcu kanvicu tvrdohlavo ignoroval už desať minút.

„Krauz, oddelenie vrážd, toto je kolega,“ povedal Krauz, keď ich policajt pustil do chodby a zložil telefón.

„Vitajte. Okrem vraždy mi tu chýba už iba pád meteoritu a zemetrasenie.“

„Len pokojne, nič nehrozí, my sme tu iba náhodou. Máme preveriť terén pre inšpekčnú návštevu ministra vnútra... chodí tak polhodinu po nás.“

Policajt v stálej službe zaváhal.

„Že vás to baví...“ pokúsil sa o kŕčovitý úsmev.

Krauzovi ani Chosému sa na tvári nepohol ani sval.

„Ja to jebem,“ policajt na chvíľu uveril a zatúžil vybehnúť z oddelenia a bežať dlho až niekam do polí pod les.

„V pohode,“ Krauz mu rukou naznačil, aby ostal sedieť a nikam neutekal. „Fakt iba srandujeme. Kde máš šéfa?“

„Hore. Druhé dvere vľavo po schodoch,“ vydýchol si službukonajúci policajt.

„Díky.“

Vyšli a slušne zaklopali. Predstavili sa a kolega v ich veku ich usadil.

„Dáte si...?“

„Nič, iba sa na niečo spýtame a pôjdeme. V decembri minulého roka tu bol istý Temel zahlásiť nezvestnosť svojej dcéry Mirky. V tom čase ju nevidel už dva mesiace. Je o tom nejaký záznam?“

„Ani netuším, musím si stiahnuť knihu udalostí z minulého roka.“

„Sprav to. Možno pomôže, keď povieme, že v poslednom čase bývala u Eda Marona na Stromovej dvadsaťdva.“

Šéf oddelenia sa najprv načiahol za slúchadlom, aby zavolal dole na stálu službu a pridal tomu úbožiakovi ešte jeden klin navyše, ale keď povedali meno Maron, položil slúchadlo a oprel sa.

„Maron... už viem, tak to ani nemusím zháňať knihu udalostí. Čo chcete vedieť?“

„Všetko. Potom ti povieme prečo.“

„Ja si ho pamätám. Neviem meno toho dievčaťa ani otca, ale pamätám si ho podľa toho, že tvrdil, že jeho dcéra žije s Edom. Edo je totiž... počkajte...“ predsa len zodvihol telefón. „Vlado? Tak mi pošli Vlada, hneď!“

Zložil slúchadlo.

„Ani kávu?“

„Nie, fakt sa nezdržíme.“

Kým stihli odmietnuť, prišiel Vlado.

„Šéfe?“

„Sadni si. Kolegovia z oddelenia vrážd... pamätáš si na toho chlapíka z decembra, čo sa sťažoval, že mu nikto nechce pomôcť s jeho stratenou dcérou. Mašina Eda Marona.“

„Jááj! Viem. Mal som stálu službu.“

„Tak im niečo povedz.“

„Čo chcete vedieť?“

„O kom hovoríme? Kto je to Edo?“

„Edo Maron. Nepoznáte ho?“

Ani sa nehli. Jeden nemusí poznať všetkých.

„Keď som pred štrnástimi rokmi začínal v centre mesta v hliadke, Edo sa akurát vrátil z vojenčiny a začal mi fungovať v rajóne. Šmelil s bonmi a valutami. Raz som ho dostal, ale mal pri sebe málo a bol prvotrestanec, bola z toho podmienka. Po revolúcii sa mi chvíľu rehotal, že už môže, a ukazoval mi celkom slušný balík, iba ho tak vytiahol z bundy, akože náhodou. Asi som mu mal závidieť. Nezávidel som, ale pozoroval a čakal na príležitosť. Neprišla. Stratil sa mi z dohľadu na pekných pár rokov a aj som naňho zabudol. Asi pred tromi rokmi som oňho zavadil, keď sa prišla sťažovať pani z Horského parku, že niekto predal jej dom aj so záhradou. Neverili sme jej a pre jej vek sme ju chceli poslať na psychiatriu, lenže ono sa ukázalo, že má pravdu, fakt niekto predal jej dom aj s pozemkom a mali sme z toho dosť kruté fukoty, lebo to bola tetka nejakého potentáta a legislatíva je v tomto dosť deravá a trvalo naozaj dlho, kým sme jej pomohli. Zistili sme, že niekto sfalšoval jej podpis na kúpno-predajnej zmluve, zariadil prepis v katastri a nová rodina sa prišla nasťahovať do jej domu. Znie to neuveriteľne, ale je to tak, máme tu vagabundov, čo vedia spracovať celú administratívu a predávajú byty a pozemky žijúcich ľudí bez ich vedomia. Spis som mal na stole dosť dlho, ale potom si ho vyžiadali machri na ekonomickú trestnú činnosť od vás z kraja, a aby som pravdu povedal, dosť sa nám uľavilo a viac som už po tom nepátral. Ale kým som ho mal na stole ja, mal som v ňom zaujímavú informáciu. Kým sa spustil celý cirkus s nelegálnym predajom domu, vraj bol za ňou človek v čiernej audine a ponúkol jej, že jej dom odkúpi. Ona nesúhlasila, vypoklonkovala ho a bol pokoj. Zdanlivý, lebo o pol roka sa pre ňu začalo peklo. V jednom kuse mala porozbíjané okná, vypáčenú zámku, podpálené dvere, vyťaté stromčeky... jednoducho začali ju psychicky týrať. Našťastie našla doma lístoček, na ktorý si poznačila číslo tej čiernej audiny, a hádajte, kto ju používal.“

„My vieme aj viac, vieme aj to číslo.“

„No schválne!“

„Tri šestky a na konci dvojité dé.“

„Boha! Ste dobrí, klobúk dole. Za to vám poviem, ako som si dal do súvisu čiernu audinu a nášho Edka. Aby sme sa rozumeli, ono to nebolo také jasné hneď od začiatku. Ak si to číslo vylustrujete, zistíte, že auto je písané na nejakú firmu, a nie na neho. Pomohla mi náhoda, ale v našej robote sa občas vyplatí na ňu počkať. Zavolal mi kamarát zo Stromovej dvadsať, že im za barakom začalo parkovať nejaké veľké čierne auto a arogantne stojí na trávniku, aby som s tým ako okrskár niečo urobil. Tak som si tam cez nočnú zašiel a skoro som odpadol. Poznávacia značka sedela s tou od panej z Horského parku. Cez nočnú som si pobehal rajón, ale ráno som si na majiteľa počkal pri aute. Skoro som omdlel, keď sa do nej ráno hrabal Edo. Už zase som ho mal vo svojom rajóne. Spomenul si na mňa, jasné, že na staré kontakty takíto ľudia nezabúdajú. Slovo dalo slovo a pozval ma k sebe. Súhlasil som a otvorene som mu povedal o probléme v Horskom parku. Iba sa usmial a vytiahol fľašu. Mocne nalieval a snažil sa ma presvedčiť, že sa zaoberá legálnym skupovaním nehnuteľností a pozemkov a že u tej panej bol na prieskume, ale keď odmietla, viac sa o jej dom nezaujímal. Znova som navštívil tú pani, ale ona potvrdila, že bol za ňou iba raz a odvtedy ho nikdy nevidela a nikdy sa jej nevyhrážal, takže som varil iba z vody a nepodarilo sa mi ho zatiahnuť do prípadu. Žiadne vydieranie ani nátlak som mu nedokázal preukázať. Odvtedy sme sa občas stretli na ulici a iba sa vyškieral a pozýval ma na pohárik, a že aby som sa na to vykašľal, že sú na svete aj dôležitejšie veci.“

„A čo s tou babou a jej otcom?“

„No veď k tomu prídeme. Edo si dobre žil a rád to dával najavo. Chcel, aby som ho navštevoval častejšie, lebo mať okrskára na svojej strane nie je pre podnikateľa jeho rangu na zahodenie, takže som videl, čo nakupoval a ako často, ako sa u neho striedali baby a aké partie si ťahal do bytu. Aj som čakal na telefonáty od susedov, aby som ho sekol aspoň za nejaký priestupok, ale nikto nič. Aj som sa prešiel po baraku a susedov som vypočul, ale nesťažovali sa na neho. Ak sa uňho žúrovalo, tak iba v rámci normy. Bol šikovný, Edo bol vždy šikovný a vedel v tom chodiť, asi si omotal okolo prsta aj susedov. Potom sa mi stratil.“

„Ako stratil, presťahoval sa?“

„Nie, iba sa stratil. Byt bol stále zavretý, žalúzie na oknách stiahnuté a auto nikde. Myslel som si, že niečo vyviedol a sedí, ale preveril som si evidenciu väzňov a vnútri nebol. Vylustroval som si jeho otca a našiel som ho. Povedal som mu, že sme s Edom starí známi, že sme sa stretli, ale potom zmizol. Iba sa smial. Vraj Edko má takú robotu, občas musí na služobnú cestu do cudziny a pár mesiacov je v zahraničí. Tak som to nechal tak a Edo sa naozaj o dva mesiace objavil a fungoval ďalej. A znova ma pozval na pohárik a znova sa tváril, akoby sme boli najlepší kámoši. A teraz k tej jeho poslednej babe, volala sa Mirka Temelová. Keď som koncom leta minulého roka prišiel z dovolenky, už tam bývala s ním. Predstavil nás. Ju predstavil ako svoju nastávajúcu, vraj strašná láska, lenže... asi pri tretej mojej návšteve nemal doma pivo a vybehol do obchodu. Dosť ma prekvapila, keď si na mňa obkročmo sadla a navrhla, aby sme si švihli, že o dvadsať minút je z obchodu späť. Tak som ju zložil z vysielačky, vypadol som z bytu a pokračoval som v obchádzke vo svojom obvode. Zahlásil som to šéfovi.“

Vlado pozrel na šéfa. Šéf prikývol a nechal ho rozprávať ďalej.

„O Mirke som si pomyslel svoje, ale Edovi som nič nehovoril. Kto chce kam, pomôžme mu tam. Okrem toho, za všetky svinstvá, čo povyvádzal, som mu takú babu aj prial. Chvíľu u mňa v rajóne fungovali ako vážna známosť, občas som ich v rámci obchádzky stretol, na pohárik niečoho lepšieho som už nešiel, hoci ma pozýval pravidelne, a iba som sledoval situáciu, lebo tomuto vzťahu som dlhú životnosť nedával. Mýlil som sa, ťahali to spolu ďalej, až prišla jeseň. Niekedy v polovici októbra som mal nočnú hliadku a okolo druhej v noci som sa prechádzal po Stromovej a zbadal som taxík a z neho vystúpil Edo. Nikdy taxíky nepoužíval. Teraz musel, sotva stál na nohách. Keď ogrcal celý chodník, nechal ma, aby som ho odvliekol domov, a ani sa nevzpieral. Chcel som využiť situáciu a niečo sa dozvedieť, ako to bolo s tým domom v Horskom parku a v čom teraz najnovšie ide, a tak som ho vyvliekol hore a nechal si naliať. Brblal, že končí, že všetci sú svine a že sa mu pekne odvďačili za jeho služby a že balí Mirku a odchádzajú. Vraj aby som to bral ako posledné posedenie a rozlúčku a že mu môžem písať do Talianska, že jedine tam si vedia vážiť jeho schopnosti a podobne. Začal som opatrne, otázky som si premyslel, a celý čas som s ním súhlasil a nalieval mu, ale nech bol ožratý akokoľvek, stále si dával pozor. Okrem toho, čo mi chcel povedať, sa nepomýlil ani raz a nedostal som z neho vôbec nič. Jediný výsledok celého večera bola informácia, že končí a odchádza do Talianska aj s Mirou a že ho už tak skoro neuvidím. S tým sme sa aj rozišli a ja som to bral iba ako výplod opitej hlavy, lenže faktom je, že odvtedy som ho nevidel a jeho auto tiež nie. Vôbec som po ňom nepátral, aj predtým sa vedel vypariť na pár mesiacov a znova sa objavil, takže sa v podstate nič nedialo. V decembri sem prišiel pán Temel a hľadal dcéru. Porozprával nám príbeh, ako pracovala v zahraničí ako barmanka, naposledy v Taliansku, ako sa zamilovala a ako plánovali s nejakým Edom krásnu budúcnosť, ale že zmizla. Vysvetlil som mu, že o tom Edovi už čo-to vieme a tiež som mu vysvetlil, že sám Edo vyhlásil, že chce aj s Mirou vycestovať späť do Talianska, a poradil som mu, aby ju hľadal tam. Zvažoval nahlásenie nezvestnosti, ale napokon si to rozmyslel a odišiel, vraj ak bude treba, ešte sa vráti. Nevrátil sa.“

„On to opisuje tak, že ste ho vypoklonkovali a nepomohli mu.“

„Môže sa sťažovať na inšpekcii, ale má smolu. O všetkom som spísal hlásenie a oznámil vec nadriadenému. Vyslovene som tam uviedol, že v tom čase otec na nahlásení nezvestnosti netrvá, že si chce ešte preveriť niektoré veci sám, a ak bude treba, vráti sa a nahlási nezvestnosť oficiálne. Ako vravím, nevrátil sa.“

„V poriadku, my nie sme inšpekcia, pred nami sa ospravedlňovať nemusíš.“

„Neospravedlňujem sa, ono nie je za čo. Vy najlepšie viete, že polícia v takýchto prípadoch môže konať jedine na podnet občana. Ja som nezistil žiadne okolnosti svedčiace o spáchaní trestného činu. Navyše som mal informácie, že vycestujú do Talianska, čo celú vec okolo nezvestnosti vysvetľovalo.“

„V poriadku, neber to tak oficiálne. My sme tu vlastne iba preto, že sme otvorili jeho byt a...“ Krauz si vybral cigaretu a pohľadom pátral po popolníku.

„Ja nefajčím... ale tu máš,“ a šéf mu podal tanierik.

„Díky.“

„A čo? Otvorili ste byt a...“

„A je komplet vyrabovaný, všetko je zdemolované. Do bytu sa niekto vlámal a prehľadal ho.“

„Vlámal?“

„No... asi nie, asi použili zhodný kľúč alebo planžety. Zámok je otvorený korektne. Byt dopadol horšie.“

„No fasa,“ vzdychol si Vlado.

„Presne, a jej foter nás otravuje, že s dcérou nie je niečo v poriadku, aby sme ju hľadali.“

„Oddelenie vrážd? On má nejaké informácie, že je...“

„Nie, nemá, a aj my sa tomu bránime, ale pozná sa s naším šéfom a...“

„Ani nemusíš pokračovať. Ak sa ktokoľvek pozná s akýmkoľvek šéfom, policajti na to vždy iba doplatia.“

„Asi tak nejako,“ súhlasil Chosé a zapálil si tiež.

„Kto je na mieste?“ zaujímal sa šéf obvodného oddelenia.

„Iba naši, ale Mayor bude volať okresný výjazd.“

„Tak sa tam musím pozrieť aj ja. Vlado, priprav sa, ideme si to obzrieť, je to náš rajón.“

Krauz zadusil cigaretu, lebo nechcel zdržovať.

„Vieš čo, Vlado, daj nám adresy a telefonické kontakty na tú babu z Horského parku a na otca Marona, povedal si, že si ich oboch kontaktoval.“

„Mám to v skrini, počkajte,“ a chcel vybehnúť ale Krauz ho zastavil.

„A číslo spisu, čo ti naši ekonómovia zobrali.“

„Aj to mám, počkajte,“ a vybehol.

Keď detektívi odchádzali z policajnej stanice, mlčali a každý po svojom bol presvedčený, že čo sa bytu týka, síce ide o svinstvo, ale podstata veci sa skrýva v Taliansku a o chvíľu sa zbavia aj otravného otca.

23

Petra už bola pripravená. Stihla všetko. Na stole mala kôpku papierov v modrom obale a prehŕňala sa v nej.

„Čaute, tak niečo máme.“

„Aj my,“ oznámil jej Chosé.

Už nebolo pochýb, že sú v tom všetci traja a že najnovšie sú parťáci. Petra sa tešila, s tými dvoma bola vždy sranda. Sadli si, urobili si pohodlie a začali pracovať. Prvá spustila Petra.

„Auto nie je jeho, audina je registrovaná na firmu Terranova, spoločnosť s ručením obmedzeným, konateľ nejaký Imrich Révay. Mám vyhodený aj obchodný register, predmetom činnosti je obchod s nehnuteľnosťami, poradenská služba... a podobné prasačiny s pozemkami. Kto chce, nech verí, ale ja som poliš, a mne keď niekto povie, že obchoduje s pozemkami a potrebuje k tomu dve pištole, tak je u mňa vagabund.“

„Kto má dve pištole?“

„Len dve má nejaký Eduard Maron, v záznamoch o konateľoch firmy nefiguruje, tak som ho vylustrovala iba podľa mena. Pas jeden, platný, trestaný bol trikrát. Výtržnosť, ublíženie na zdraví a vydieranie.“

„Taký človek má dve pištole?“

„Je demokracia, Chosé.“

„A zdravý rozum, Petrička?“

„Taká kolónka v žiadosti o vydanie zbrojného preukazu nie je.“

„Aha, tak preto tieto povolenia vydáva polícia. Keby to dali do kompetencie lesnej správy, tak by nemal zbraň nikto, iba pár poľovníkov, a to by aj stačilo.“

„Lenže je demokracia a pištoľ je iba tovar a tovar sa dá kúpiť.“

„Škoda,“ rezignoval Chosé a bradou ju popohnal, aby pokračovala.

„Imrich Révay má dve pištole a štyri pušky. Evidentne poľovník.“

„Tak beriem späť. Ani im by som nedal právo rozhodovať o prideľovaní zbraní. Dal by som to riaditeľke najbližšej materskej školy a bol by pokoj aj s pištoľami, aj s puškami.“

„Lenže zatiaľ zbrane prideľujeme my a prideľujeme ich mimoriadne liberálne. Majú ich všetci podnikatelia s nehnuteľnosťami.“

„Asi to patrí k bežným rekvizitám v tejto branži.“

„Prestaňte už kvákať a sústreďte sa na problém,“ napomenul ich Krauz dosť nervózne, lebo mu celý prípad liezol na nervy. „Zbavme sa toho a urobme to čo možno najskôr a čo možno najkorektnejšie, nech sa môžeme venovať aj serióznej práci. Ja tam mám plnú skriňu neobjasnených vrážd a vy sa tu vybavujete s nejakými pistolkami. Petra, vzťah Marona k firme Terranova?“

„Nefiguruje. Iba dedukcia, že keď používa ich auto, asi pre nich aj pracuje.“

„Vzťah Révaya k Maronovi?“

„Nie je nikde zaznamenaný.“

„Takže Marona nám s touto firmou spája iba používanie jej auta?“

„Presne.“

Chosé zodvihol prst.

„A je tu výpoveď panej z Horského parku, že za ňou Maron bol a mal záujem o jej dom. A bol na firemnom aute. Bola šikovná a zapísala si číslo.“

„V poriadku, to by na začiatok stačilo,“ súhlasil Krauz. „Z toho dedukujeme, že Maron mal vzťah k firme Terranova a že sa zaoberal kupčením s pozemkami. Je to zatiaľ iba pracovná verzia, ale je už podložená svedeckou výpoveďou. To nám stačí, aby sme uverili. Tak poďme ďalej a rozvíjajme ju. Ja idem hore za šéfom ekonomickej kriminálky a zistím, prečo chlapcom z obvodu stiahli spis z Horského parku, a vy zožeňte otca toho Marona. Viete prečo, nie?“

Krauz počkal. Petra pokrčila plecami, lebo s nimi nebola a nemohla nič vedieť. Chosé pokýval hlavou.

„Lebo si v inkriminovanom čase kupoval poltopánky čiernej farby u Baťu.“

„Správne,“ potvrdil Krauz a odišiel za ekonómami.

„Chosé, ako s tým súvisia poltopánky čiernej farby?“ spýtala sa Petra, sotva sa za Krauzom zavreli dvere.

„Nijako, len sa ho snažím nasrať. Ale nejde mi to. Dnes je nejaký odolný. Informácia pre teba: boli sme za miestnymi polišmi a jeden tam má celkom dobré informácie. Raz kontaktoval Maronovho otca, lebo mladý Maron sa na pár mesiacov vyparil. Presne ako teraz. Maronov otec všetko vysvetlil, že syn je v zahraničí na služobnej ceste, a naozaj sa po nejakom čase vrátil. Rišo dúfa, že aj teraz je to tak a že mladý Maron iba zbalil dievča a zmenili na istý čas vzduch.“

„A ty?“

„Čo ja, ani ja v tom nevidím problém.“

„Tak poďme zavolať toho jeho otca.“ Petra mala pravdu. Otca bolo treba zavolať, otec bol dôležitý.

24

Krauz vybehol o poschodie vyššie. S vedúcim ekonomickej kriminálky spolupracovali roky. Zaklopal, ale na výzvu nečakal, vpadol mu do kancelárie ako do svojej.

„Čau.“

„Vitaj.“

Krauz si sadol bez vyzvania a počkal, kým šéf vypol mariáš. Až potom sa odvrátil od monitora a začal sa mu venovať.

„Vieš o tom, že na vyšetrovačke už niekto vymyslel uznesenie o začatí trestného stíhania ako tapetu na obrazovke?“ spýtal sa Krauz, keď videl, ako sa prichytený šéf ekonomickej kriminálky ksichtí. „Jednoducho môžeš hrať akúkoľvek hru, klikneš a na monitore sa ti objaví uznesenie a si za vodou. Neexistuje šéf, ktorý by to od dverí k tvojmu stolu stihol skorej, ako to stihneš ty.“

„Nie sme na vyšetrovačke, a okrem toho ja nehrám hry pre zábavu. Preveroval som si psychologickú závislosť niektorých svojich podriadených od elektronických hier, to je všetko. Ja som čistý.“

„Tak prečo mi to vysvetľuješ, na nič som sa ťa nepýtal. Čistý pán.“

„Tiež pravda, tak čo chceš?“

„Pomôcť.“

„Nepotrebujem.“

„Ja potrebujem pomôcť.“

„Nemáme. Jedno auto je v oprave, druhé sme požičali na majetkovú kriminálku a na troch jazdíme a ešte máme aj poobednú službu, takže sme vyťažení do tla. Auto ti nedám. Štyroch ľudí mám v tíme, dvaja sú na maródke a s ostatnými ledva pokrývam služby. Ani ľudí ti nedám. Ešte niečo?“

„Ako sa máš?“

„V pohode. Riaditeľ mi už tretíkrát škrtol zvýšenie osobného príplatku, naposledy som sa to dozvedel dnes ráno na porade. Zdám sa ti nasratý?“

„Nie.“

„Tvoja chyba, vzhľadom na odslúžené roky by si mal lepšie poznať vonkajšie príznaky zúrivosti.“

„Už spoznávam.“

„Takže vieš, že máš už iba tri minúty.“

„Potrebujem starý spis.“

„Dve.“

„Pozývam ťa po fajronte na pivo. Platím.“

„Zastavujem stopky.“

„Tu máš číslo spisu z tretieho okresu. Čo je s ním a kde je teraz?“ Krauz mu podal lístoček.

„Príď o dva týždne. Niečo ti skúsim zistiť.“

„Díky. O hodinu pôjdem okolo aj s kamošom, volá sa Glock a má naširoko otvorenú papuľu, deväťmilimetrovú. Ak ho nechceš nasrať, tak ten spis budeš mať na stole. Inak žiadne pivo, iba samé problémy s olovom.“

„Prečo ste vy chlapci z oddelenia vrážd také svine?“

„Čaro osobnosti.“

Krauz využil čas a zabehol do mzdovej učtárne, lebo mu nesedel výpočet nadčasov za minulý mesiac, ale napokon s pani učtárkou zistili, že mu všetko sedí, iba sa treba naučiť orientovať v nových výplatných páskach. Krauz rychlokurz odmietol, lebo tušil, že o chvíľu budú opäť nové, a učtárka sa iba usmiala.

„Budú.“

Potom sa zastavil vo výzbrojnom sklade a dožadoval sa opravy príliš mäkkej spúšte na služobnej zbrani. Aj tu odmietol rychlokurz.

„Dám si to radšej opraviť odborníkom, ani sa jej nechytajte... že som sem vôbec lozil,“ zašomral.

Potom sa zastavil ešte v bufete.

„Čau, sadaj,“ privítal ho Váňa ako doma v obývačke a posunul si párky s horčicou mimo kolegovho dosahu. „Nemám čas, pracujem. Ty si ako na tom?“

„Ja nie.“

„Tak fajn, do fajrontu tie muky nejako vydržíš a o tretej sa stretneme hore.“

„Uhm,“ súhlasil Váňa s plnými ústami a pokračoval v činnosti.

Krauz si kúpil tatranku, skontroloval čas a zamieril do kancelárie šéfa ekonomiky.

„Som tu,“ oznámil úplne zbytočne.

Šéf čítal spis a bol doň celkom vážne zabraný. Ako Krauz vošiel, strhol sa, zavrel tvrdé dosky a prikryl ich rukami, akoby bol odhodlaný chrániť spis pred votrelcom hoci aj vlastným telom.

„Do čoho ste to zase zarýpali, nešťastníci?“ privítal kolegu.

„Do ničoho, iba preverujeme informácie.“

„By som ťa nesmel poznať.“

„Fakt do ničoho! Prisahám!“

„Poznáš Deža Kesegha? Ten prisahá na zdravie svojich detí zakaždým, ked' ho predvedú na políciu, a sedel už jedenásťkrát.“

„Ja sa volám trochu inak.“

„Ale prisaháš rovnako.“

„Tak neprisahám. Fakt iba preverujeme jednu info.“

„Nebudete v tom môcť pokračovať.“

„Prečo?“

„Tá partia je rozpracovaná, sú už blokovaní, nemáte možnosť.“

„Kto ich rozpracoval?“

„Kriminálka z Banskej Bystrice.“

„Tak to si rád vypočujem.“

„Nie ty, ja si to rád vypočujem!“

„To ti mám celé vysvetľovať a...“

„Máš, a rýchlo!“

Krauz si vzdychol. Skrátil monológ na minimum. Vysvetlil šéfovi iba to, ako ich navšívil nespokojný otec pátrajúci po stratenej dcére, potom zdemolovaný byt, potom miestnu stanicu polície a informovaného okrskára a problém s bytom v Horskom parku. Spomenul aj Eduarda Marona a firmu Terranova, pre ktorú podľa všetkého pracuje.

„Takže Edko Maron, hovoríš...“ zamyslel sa šéf.

„A nielen jeho. Celá tá partia Terranova je zaujímavá, ale nie pre vás. S nimi sa riešia iné veci ako nezvestnosť nejakej šťandy na výlete a riešia to iní borci.“

„Tak teraz budem chvíľu počúvať ja. A daj sem ten spis!“

„Ani bohovi! Pištoľ nevyťahuj, je nás tu plná chodba, stačí písknuť.“

„Pred hodinou si mi tvrdil, že tu nemáš ani nohy a ledva pokrývaš služby.“

„To bolo pred hodinou, všetci sa odrazu z maródky vrátili.“

„Tak vieš čo? Nechaj si ho, ale už niečo konečne vysyp!“

Šéf mu posunul spis. Aj cigarety a popolník. Naťahovania už bolo dosť.

„Richard, dávajte si bacha, toto smrdí,“ povedal vážnym hlasom, lebo srandičky už skončili. „Idú v tom melóny a sú v tom ľudia zhora a budú sa brániť. Vy ste sa do toho dostali zboku a z toho uhla nevidíte súvislosti, ale je to dosť ožehavá záležitosť. V Banskobystrickom kraji niekto kúpil obrovské pozemky a predal ich talianskemu finančníkovi. Tie pozemky sa obtreli o firmu Terranova, ale tá má vynikajúcich právnikov a nefiguruje v tom natvrdo. Má vytvorené dcérske spoločnosti a presýpa tak imanie z jednej do druhej. Skôr, než by si mohol zasiahnuť a začať niekoho stíhať, dcérska spoločnosť vyhlási bankrot a zanikne. Pokračuje iná, zdanlivo samostatná, zaregistrovaná v inom kraji, s úplne inými konateľmi a s úplne iným predmetom podnikania. Lenže chalani z Bystrice sa do toho obuli, šéf im dal požehnanie na založenie špecializovaného tímu a začali makať na plné obrátky.“

„Toľko logiky v policajnej činnosti?“

„Jedným z podvedených s tými pozemkami bol svokor riaditeľa krajskej polície.“

„Tak potom je založenie špecializovaného tímu opodstatnené. Mne sused na záhrade posunul dva stĺpiky plota o pol metra na môj pozemok, ale nikto špecializovaný tím nezakladal, hoci som sa sťažoval, dokonca písomne.“

„Vysrať sa na tvojho pol metra, tu ide o hektáre, o stovky hektárov, Richard, sú v tom stovky miliónov korún a priživiť sa chceli aj pohlavári z hnu... z ...“ šéf sa zakoktal.

„Ak ti vyschlo v krku pri slove hnutie, tak sa buď napi, alebo to nechaj na mňa, ja mám s nimi svoje skúsenosti a vyslovuje sa mi to celkom prirodzene. Vieš, ako som dopadol pred piatimi rokmi. Chceš počuť aj tie ostatné slová z názvu hnutia?“

„Drž hubu, prosím ťa, pred týždňom mi tu v kancli vŕtali údržbári dieru na obraz a presekli dva káble. Bohvie, čo všetko máme pod omietkou.“

„Tak pusti vodu a pokračuj.“

Šéf vstal a pustil vodu. Naplnil rýchlovarnú kanvicu a dal zovrieť vodu. Do šálky si pripravil kávu.

„Ty kávu nepiješ a vodku nemám, dostaneš trt makový,“ okomentoval svoju nepohostinnosť šéf.

„Máš, ale bojíš sa už aj ty.“

Šéf si zalial kávu, zašmátral v sekretári za sebou a Krauzovi nalial poldeci vodky.

„Zdochni,“ zaželal mu a podal mu pohárik. „Ale nenechávaj ho na stole.“

Krauz vypil a pohárik radšej opláchol a schoval pod stôl. Načo robiť kamarátovi problémy.

„Fungovalo to tak, že dokázali sfalšovať podpisy majiteľov na kúpno-predajných zmluvách,“ pokračoval šéf, „dokázali zariadiť prepisy v katastri cez nastrčené osoby, dokázali privliecť falošné nastrčené osoby na osobné rokovania s kupcom a vydávať ich za predávajúcich, vedeli im vystaviť falošné doklady... jednoducho organizovaná skupina ako bič a šliapali ako hodinky. Až kým sa ucho neodtrhlo.“

„Terranova... aký výstižný názov,“ šomral si Krauz.

„Čo?“

„Nič, ibaže to znamená nová zem. Naozaj dokázali objaviť novú zem aj tam, kde nebola.“

„Šikovní chlapci, to ti poviem.“

„Takže Bystričania už niekoho majú?“

„A to je práve to, čo ti už nemôžem povedať. Nie že by som nechcel, ale neviem. Chlapci z Bystrice oboslali všetky kraje písomnými žiadosťami. Žiadali vyšpecifikovať' všetky podobné prípady, alebo ich aspoň informovať, koľko takých prípadov registrujeme, preto som si dal stiahnuť ten spis z Horského parku a poslal som im ho. Nie pre nás, my to nerozrábame. Niečo zachytili, robili raziu aj tu u nás a niekoho zatkli a vypočúvali, ale nikto nevie nič viac, vec je pod prísnym utajením. Jednak sa našli súvislosti s dôležitými osobami... ehm, s veľmi vysoko postavenými dôležitými osobami, a jednak je v tom politika, čo si budeme nahovárať.“

Krauz sa poškrabal na zátylku. Chvíľu váhal.

„Vieš čo, aby sme to nenaťahovali,“ váhal a premýšľal, „v podstate ja tam mám jedného dotieravého tatka, vypoklonkujeme ho a necháme ekonomiku, nech pracuje, ani do toho nebudeme rýpať. Viac mi ani nemusíš hovoriť, nie je to naša vec.“

Krauz otvoril spis a přehrabal ho. V spleti výpovedí a tlačív sa aj tak nemohol zorientovať.

„Iba mi povedz, prečo si na začiatku reagoval na meno Edo Maron, a vypadnem.“

„Lebo si spomenul firmu Terranova a jeho meno. Zo spisu viem, že používal ich auto, čiernu audinu, poznávaciu značku máš tam niekde v spise, ale takých nie je veľa, takže si myslím...“

Krauz preložil pár strán a našiel si výpis z dopravného inšpektorátu.

„Je to ono.“

„Používal ho aj v Banskobystrickom kraji. Snažili sa robiť nátlak na niektorých ozajstných majiteľov pozemkov. Jazdil s ním aj Zdeno Macho a Braňo Borbel. Používali ho asi ako služobné auto firmy a striedali sa na ňom...“

Krauz spozornel.

„Ako si to povedal? To meno? Vlastne tie mená?“

„Zdeno Macho a Braňo Borbel. Braňa musíš poznať z Petržky...“

„Poznám. Dobre ho poznám.“

Krauz si čítal mená a služobné hlásenia.

„Povedal som niečo?“

„Nie, všetko je v poriadku,“ Krauz sa usmial. „Iba mi niečo napadlo.“

Na chvíľu zavládlo ticho.

„Ešte jedna vec, tento spis nie je iba o Horskom parku, však?“

„Nie, je to všetko, čo sme pre Banskú Bystricu zadokumentovali. Povedal som ti, že nás oficiálnou žiadosťou požiadali o spoluprácu a o zadokumentovanie podobnej trestnej činnosti v našom rajóne. Nie je to vyšetrovací spis, iba operatívne informácie.“

„Tie sú najdôležitejšie,“ usmial sa Krauz. „Ďakujem pekne, možno si mi pomohol. Ešte si opíšem zo spisu tie mená a adresy, dobre? Alebo vieš čo, niečo si aj prefotím.“

„Píš, foť a padaj, mám aj inú robotu...“ povedal šéf, odsunul sa od stola a stoličku na kolieskach nasmeroval nabok k monitoru počítača.

25

Krauz naozaj dostal nápad. Nestávalo sa to až tak často, ale motyka občas vystrelila aj v jeho hlave. Cieľ bol hmlistý, dostrel mizerný, vyhliadky na úspech mizivé, ale presne takto sa začínali skoro vždy, takže bol vo svojom živle.

Vrazil do kancelárie k Petre a tentoraz nezaklopal. Kolega s kolegyňou sedeli oproti sebe, usmievali sa ako dva holúbky a pokojne fajčili ako desať minút pred fajrontom.

„Vy máte desať minút pred fajrontom, alebo mi niečo ušlo? Ak áno, tak prepáčte, že vám ruším idylku. Kde je?“

„Dovolali sme sa mu, ale nemá čas. Na fízlov dnes už nikto nemá čas.“

„To povedal, že fízli?“

„Nie, to ti ľudia otvorene do telefónu povedia až asi o desať rokov, teraz ešte hovoria pán policajt, ale odmietnu ťa tak či tak.“

„Čo povedal?“

„Že práve odchádza na služobnú cestu, príde, nevie kedy, a že o čo ide. Keď sme mu povedali, že o jeho syna, tak sa iba zasmial a že fakt nevie, ako dlho mu bude tá služobka trvať. Inými slovami, má nás na háku.“

„Tak to skúsime inak. Idem k nám za Burgerom a keď skončíte s tým koketovaním, tak sa môžeš pripojiť, parťák. Ak nie, môžeš si sem preniesť aj veci, mne je to jedno.“

Krauz odišiel a Petra sa prekvapene spýtala: „On žiarli, alebo sa ti ho konečne podarilo nasrať, Chosé?“

„Podarilo, lebo žiarli,“ zajásal Chosé a zadusil cigaretu. „Idem za ním, lebo ma fakt vysťahuje a ty ma tu nechceš, takže ostanem aj s vakom na chodbe.“ Už vychádzal, keď za ním Petra zavolala.

„Keby dačo, tak som voľná, fakt vám môžem helfnúť.“

„Pracovne voľná?“

„Iba pracovne, srdiečko!“

Krauz sedel oproti Burgerovi a niečo spolu rozoberali. Chosé sa bez slova pripojil a sadol si za svoj stôl.

„... a nemal by to byť problém. Vonku áno,“ vysvetľoval Burger, „ale sem ti nepríde, on je taký. Nemá s polišmi najlepšie skúsenosti, to treba uznať a rešpektovať, a ak ho sem pritiahneš nasilu, môžeš sa rovno rozprávať s tamtou stenou, výsledok bude rovnaký.“

Krauz zaregistroval parťáka za stolom, a aby bol v obraze, vysvetlil mu situáciu.

„Burger sa so starým Maronom pozná, má kontakt, skúsi ho zavolať na stretnutie.“

Burger začal telefonovať. Maron na druhej strane pomyselného drôtu zareagoval, pozdravili sa, zazneli zdvorilostné otázky o zdraví, prebrali pár bežných tém a potom mu Burger navrhol posedenie pri sviečke. Maron mal kopu otázok a Burger iba prikyvoval a vypúšťal jedno áno za druhým. Napokon schoval mobil a prikývol.

„Večer o desiatej v Tulipáne.“

„Tak idem za šéfom.“

Krauz našiel Mayora aj s kamarátom Temelom v jeho v kancelárii. Podávali si ruky a lúčili sa.

„Ááá... dobre, že ideš, akurát som ho chcel odviesť k vám...“

„A načo?

„No...“

„Pozri, Šani, pán Temel teraz pôjde pekne domov a rozmyslí si, či chce oficiálne zahlásiť nezvestnosť svojej dcéry, ale tentoraz už bez špekulácií, že sa bude hrať na súkromného detektíva a zisťovať si informácie sám. Druhá možnosť je, že nezvestnosť nezahlási, ale v každom prípade pôjde domov, my ho celý deň rozvážať nebudeme,“ Krauz hovoril dosť rázne a Temel neprotestoval.

Krauzovi ho prišlo tak trochu aj ľúto a Mayor na kolegu zagánil, aby sa miernil.

„Pozrite, pán Temel,“ dodal trochu miernejšie Krauz, „nezvestnosti nie sú v našej kompetencii, ale vzhľadom na vaše kamarátske vzťahy s naším šéfom vám môžem sľúbiť, že sa vášmu prípadu ešte deň-dva budeme venovať a potom vám zavoláme. Ak vám môžem poradiť, nezvestnosť ešte nehláste, počkajte na naše zistenia a dohodneme sa. O našich ďalších krokoch vás, samozrejme, nemôžem informovať, ale nášho šéfa áno, takže...“ a ukázal ku dverám.

„Ja vám verím, pán Krauz, aj vy máte deti, dokonca, ako som včera vyrozumel, máte dcéru, tak viete, ako sa cítim. Vaša si iba zlomila nohu, moja je...“ zaváhal a na chvíľu stíchol. „Ale ja vám verím,“ a podal Krauzovi ruku. „Nenechajte to len tak, prosím vás, videli ste ten byt, tam sa niečo stalo a ja...“ zlyhal mu hlas.

„Máte z toho nervy, uznávam, ale my musíme postupovať systematicky. Najprv vyhodnotíme stopy z bytu, pozisťujeme si informácie a potom budeme debatovať o verziách a možných východiskách. Inak to nejde. A nenecháme to tak, nebojte sa, pomôžeme vám, to...“ chcel povedať sľubujem, ale včas sa zháčil. „... je naša povinnosť,“ dodal.

Temel odišiel, ale určite nemal pocit, že ho zase odniekiaľ vyhodili. Krauz nechcel, aby mal tento pocit, chcel, aby vedel, že sa jeho prípadom niekto zaoberať bude, a on sám bol odhodlaný dotiahnuť prípad do konca, aspoň tú časť, čo zaujímala jeho.

„Sadaj, a s mojimi kamarátmi sa rozprávaj slušne,“ vyzval ho Mayor.

„Čo som povedal? Slušnejší som už iba k ministrovi, a ani ten ma nemá rád.“

„Nemusíš stále dokola omieľať naše kamarátske vzťahy a...“

„A nie sú?“

„Sú, ale nemusíš!“

„Tak dobre. Prišiel som kvôli niečomu inému. Beriem si na noc služobné auto. O desiatej sa máme stretnúť s otcom toho Marona, chceme sa ho na niečo opýtať.“

„Kto?“

„Ja, Burger, Chosé a... možno Petra, ak bude chcieť.“

„Výzbroj a výstroj ako do nočnej a žiadne hovadiny, jasné?“

„Samo!“

„Prečo ti neverím?“

„Zmizni! Ešte niečo... som fakt rád, že si sa toho chopil ty. Skúste tomu úbožiakovi pomôcť, ja na neho naozaj nemám čas. Som ti zaviazaný, máš to u mňa. Ešte jedna otázočka... ty niečo vetríš?“

„Niečo sa mi nezdá. Nič konkrétne, ale kým nemáme novú vraždu, skúsime sa pár ľudí popýtať na pár vecí a skúsime mu pomôcť. Jeden z nich má čas až dnes večer o desiatej, a tým pádom končíme o niečo skôr a nadčasy si nepíšeme... okrem toho mám invalidnú dcéru, idem sa jej venovať.“

„Jak invalidnú, šak Chosé mi povedal...“ a Mayor si zakryl ústa dlaňou.

„Ja tú hlásnu trúbu raz prizabijem, to ti hlásim služobným postupom už teraz! Ale Laura má ten členok fakt dobitý, je tam výron ako slepačie vajce.“

„Chosému povedz, že som nič nepovedal.“

„Tak to má fakt logiku, to mu radšej nepoviem nič, nie?“

„No...“

26

Krauz si dal podpísať nočnú jazdu, s chalanmi sa dohodol, že o deviatej ich začne zbierať tak, aby o desiatej v Tulipáne stihli stretnutie, a odišiel, lebo chcel byť doma s dcérou. Pekne po pansky sa zaviezol domov služobným autom a nemusel sa terigať autobusom.

„Čau, pusa, ako...?“ kričal už z predsiene.

Pusa ležala v posteli a okolo nej bolo osem, možno desať podobných pusiniek.

„Čau, tata, prišli baby zo školy, priniesli mi úlohy. Urobíš nám pukance?“

„Dobrý deň, ujo...“ ozývalo sa z detskej izby ako ozvena z jaskyne.

Tak im urobil pukance, spýtal sa maróda, čo robí noha.

„V pohode, né?“ dostal odpoveď, vyvalil sa v obývačke a pustil si telku. O chvíľu zaspal.

Zobudila ho Sylvia štrngotaním kľúčov.

„Tak pán si spinká a ja sa tu môžem aj zodrať!“

Vstal a pomohol jej s nákupom. Sylvia ovešaná taškami sa motkala v predsieni a potkýnala sa o vlastné vyzuté topánky.

„Idem na noc von, tak som prišiel o niečo skôr domov,“ vysvetľoval Krauz.

„Keby si zavolal, mohla som ti nadiktovať, čo treba kúpiť, ale to by pánovi asi ruky odpadli, že?“

„Miláčik...“

V rodinách detektívov z oddelenia vrážd to vyzerá presne tak ako vo všetkých iných rodinách. Muži chrápu pri telke a ženy vláčia nákupy.

Dievčatá sa rozlúčili, vyobjímali maróda a odišli. „Otvorím ti okno, je tu husto,“ Sylvia vyvetrala detskú izbu, vybozkávala choré dieťa a pohladila ho po vlasoch. „Ako?“

„Bolí, ale inak v pohode, mami.“ Krauz pomohol manželke vyložiť nákup. „A tu ti niečo prišlo,“ podala mu list. „Už ani schránku nevyberáš.“

„Nestíham...“

„Nestíhaš... ja stíham, lebo musím, a takisto chodím do roboty.“

Krauz si prezrel obálku. Odosielateľ miestny úrad, stavebný odbor. Z obálky vybral úradnú listinu.

„Tak si to predstav!“ zajásal, ale nepokračoval, iba čítal ďalej.

„Čo je?“

„Tak na tú moju sťažnosť o posunutí plota v záhrade predsa len zareagovali. Tu píšu, že vykonali porovnanie skutočného stavu s geometrickým plánom a že mám pravdu. Sused dostal... no doboha, to nám neodpustí... päťsto korún pokutu a príkaz uviesť plot do pôvodného stavu! Sylvia! Sme o pol metra bohatší!“

„Si ho strč za klobúk. Znepriatelil si si suseda a ten plot aj tak neprerobí, videl si, koľko kameňa tam navozili a čo sa s tým narobili? Mal si to riešiť, kým začali stavať, a nie teraz, teraz sa ti na to vykašle!“

„Ako vykašle? Šak existuje ešte nejaká spravodlivosť, či nie? Úrady mi dali za pravdu, postavil plot na mojom pozemku a musí to dať do poriadku! Konečne sme sa na vlastnej koži presvedčili, že aj na stavebnom úrade existuje spravodlivosť, o nič iné mi nešlo.“

„Lenže tú svoju spravodlivosť máš iba na papieri a záhrada je od papiera hodný kus ďaleko. Záhrada, to je zem, to je pozemok, a ten ti na papier kašle. Uvidíš sám, ako to dopadne.“

„Ako by to dopadlo,“ mrmlal si Krauz popod nos, „veď už to dopadlo, mám papier a papier nepustí. Vyhral som. Ja som v práve.“

„Čo sa zeme týka, v práve je vždy ten silnejší... a šikovnejší, tebe to mám vysvetľovať?“

Sylvia poukladala potraviny do chladničky a potravinovej skrine, prezliekla sa a začala variť večeru. Bol podvečer a druhá zmena pracujúcej ženy sa práve začala.

„Tatóó!“ ozvalo sa z detskej izby.

„Idem, miláčik.“

Krauz poskladal tlačivo z miestneho úradu a schoval ho medzi ostatné rodinné cennosti.

„Počúvam.“ Prisadol si na kraj postele.

„Tati,“ Laura diaľkovým ovládačom stíšila televízor, „prečo decká v Amerike hovoria svojmu otcovi John alebo Boby a mamine Jane alebo Sandra?“

Krauz sa obzrel a skontroloval televíznu obrazovku. Zase tam bol jeden z mimoriadne inteligentných a duševne výživných seriálov z Beverly Hills.

„Môžem ti hovoriť Richard?“

„Lauruška, to máš tak... ako by som ti to... môžem trochu dejepisu?“

„No skús, ale iba trochu.“

„Takže takto: my Slovania tu na našom území v strede Európy žijeme už niekoľko storočí a každý člen rodiny má tradične svoje pomenovanie. Niečo ako funkciu v rodine, teda otec, matka, dieťa, starý otec, strýko a podobne. Každý z nich má aj svoje meno, aj svoje krstné meno, to je samozrejmé, ale v bežnom rodinnom styku tieto krstné mená väčšinou nepoužívame. Oslovujeme sa tými funkciami. Je to jednoducho naša slovanská tradícia, a tradície, to je to najcennejšie, čo národ má. A teraz k tej Amerike... srdiečko, to, že to vidíš na obrazovke, a nič iné tam súčasná televízia, bohužiaľ, nedáva, ešte neznamená, že my normálni ľudia sa zblázníme a začneme deformovať naše vzťahy podľa amerického príkladu. Američania majú aj tak dosť problémov sami so sebou, tak načo im ešte pridávať zodpovednosť za osprostenie našej mladej generácie? Ostaň ty len pekne Slovenkou a pekne tradične ma oslovuj tatino. Ak chceš, tak hrozný tatino alebo strašný tatino, ale nech je tam ten tatino, dobre? Richarda si nechaj až na osemnástku, ak ťa pozve do kina a bude sa ti páčiť.“

„Ako frajer?“

„Ako frajer. A kým s ním pôjdeš do kina, opýtaj sa ho, čo robí jeho tatino a na akom aute jazdí, to občas pomáha.“

Sylvia stála už hodnú chvíľu vo dverách a počúvala ich.

„Nebalamuť dievčaťu hlavu, láska je najdôležitejšia,“ zasiahla do rozhovoru.

Krauz súhlasne prikývol.

„Aj láska... ale ani prachy nie sú na zahodenie.“

Hrozný tatino rozbalil seriálmi nakazenému decku obväz, nohu natrel heparoidom, odborne ju znova previazal a do videa vložil kazetu o Jumbovi. Bola to síce americká kravina o lietajúcom slonovi, ale nikoho nedemoralizovala, lebo Jumbo starej slonici nehovoril pani Jumbová ani Jane, ale maminka moja drahá.

Skontroloval dieťa, skontroloval obväz, skontroloval obraz na televízore a spokojný sám so sebou sa vztýčil nad posteľou.

„Treba ešte niečo dôležité v tejto rodine vyriešiť, alebo už môžem ísť konečne do práce?“

Ženy súhlasili, že by už mohol konečne ísť.

Keď zatváral dvere, Sylvia za ním z kuchyne zavolala: „Ten prefotený životopis pre Dianu si mi priniesol?“

Krauz stuhol na chodbe.

„Kristepane...“

„Richard, ona ho zajtra ráno potrebuje, ide na pohovor a ja som je to sľúbila!“

„Vieš čo? Skončím síce až v noci, ale zastavím sa v kancelárii, mám ho na stole, iba ho zoberiem. Zabudol som, no čo mám robiť, zabiť sa? Zastavím sa poň, sľubujem, ráno ho máš v kuchyni na stole. Čo by som pre najkrajšiu manželkinu kolegyňu nespravil?“

„Šak na to si ešte posvietim, ty a Dianka... prečo si jej to s tým životopisom hneď tak ľahko sľúbil po tom plese...“

Ale Krauz už nič nepočul, lebo utekal dole po schodoch, a aj keby počul, nepriznal by sa, lebo nie je nič krajšie na tomto svete ako spokojné, pohodové manželstvo.

Krauz sa ešte zastavil v záhrade. Jednak mal čas, jednak to bolo po ceste a jednak chcel všetko ešte raz vidieť na vlastné oči. Plot videl na vlastné oči už tisíckrát, ale po oficiálnom rozhodnutí stavebného úradu ho chcel vidieť v inom svetle. Možno posledný raz.

Susedov kamenný plot bol naozaj nádherný. Ako bývalý stavbár musel oceniť ukladanie kameňa do kyklopského viazania a perfektné vyšpárovanie spojov. Ako majiteľ vedľajšieho pozemku, na ktorom plot stál, mal iba nevýslovnú zlosť z bezprávia, ktorého obeťou sa stal. V inom svetle ho nevidel, iba ako plot na svojom pozemku.

Stál tam a civel. Sylvia mala asi pravdu, toto nikto nerozbúra. Ten smrad sused radšej zaplatí pokutu a bude sa tváriť, že jeho sused je psychopatický sťažovateľ a notorický otravovateľ úradov.

Vytrhol si v skleníku pár reďkoviek, prešiel si pozemok, a keď nastal čas, aby pozbieral spolupracovníkov, pohol sa k služobnému autu.

27

Petru nechali doma. Chcela ísť s nimi, ale Burger povedal, že Maron je taký divný vták a že so ženou by to bolo ešte horšie. Nechceli riskovať a povedali jej to. Bez problémov súhlasila, ale nazajtra sa hlásila do služby dobrovoľne, takže vedeli, že sa jej tak ľahko nezbavia. Ale ani nechceli.

Maron už sedel v Tulipáne. Asi nie dlho, lebo z pohára červeného chýbal iba hlt.

„Mám vás predstavovať?“ spýtal sa Burger, keď si sadli a s Maronom si podali ruky.

„Jeho poznám,“ Maron ukázal bradou na Krauza. „Bol si s ním raz za mnou, ale bolo to už dávno. To si ho ešte len učil.“

„A toto je Chosé, náš parťák,“ dodal Burger a bolo po predstavovaní.

„Páni?“ spýtala sa čašníčka a kovovou táckou si zakryla najcitlivejšie miesto ženského tela.

Potom si všimla Chosého a usmiala sa. Tácku odsunula nabok, aby videl a poprípade sa aj rozhodol.

Chosé sa usmial späť a rozhodnutý bol okamžite.

„Srdiečko, tri vodky, tri malé pivá a... pre teba jeden koňak, ale nie v kuchyni, prines si ho sem,“ objednal, znova sa usmial, a aby jeho rozhodnutie bolo jednoznačne pochopiteľné, zľahka na čašníčku žmurkol.

„Prepáčte, pane, tie tri vodky a pivečká áno, ale ten koňačik nie, šéf by ma vyhodil.“

„Tak si prosím, čo som si objednal, a na dôvažok jedného šéfa na tácke, hodíme reč o vyhadzovaní najkrajších čašníčok v strednej Európe z roboty.“

Zachichotala sa, aj sa jej trochu podlomili kolená, iba tak mimovoľne si přehrabala ofinku a hodila úsmev len pre Chosého. Napokon im všetkým zamávala mihalnicami, počkala, či niekto k objednávke niečo nepridá, a odišla. Aby bola hra na koketovanie dohraná do konca, v uličke sa obzrela a zachytila Chosého obdivný pohľad na jej vlniace sa boky. Tým bola predohra ukončená a obom bolo jasné, o čo tu ide.

Na chvíľu sa jej zbavili a debata sa mohla začať.

„Edo,“ začal Edo detektív, „som rád, že si prišiel. Viem, že to nemáš ľahké, ale situácia sa znova vyvinula tak, že je reč o tvojom chlapcovi.“

„Prečo by som to nemal ľahké? Som v pohode,“ namietol Maron, usmial sa a začal vrtieť vínom v pohári.

„Ako myslíš. Aj syn je v pohode?“

„Samo, že je!“

„Tak ho zavolaj mobilom, iba sa ho na niečo spýtam a vec vybavíme hneď tu od stola.“

„Edo...“ Maron zaváhal a nespúšťal pohľad z rozvírenej hladiny v pohári, „prečo by som to robil?“

„Lebo by to mohlo vyriešiť veľa vecí.“

„Vašich, a tie ma nezaujímajú. Moje sú v pohode, hovorím ešte raz.“

„Nespravíš to, lebo by ti nezodvihol. Už si to skúšal, však? A neberie.“

Maron mlčal.

„Prečo po ňom idete?“ opýtal sa po chvíli.

„Nejdeme, iba ho hľadáme, presnejšie dievča, čo s ním teraz žije. Jej otec sa na nás obrátil s prosbou o pomoc. Už pol roka nevidel svoju dcéru a my si myslíme, že ani ty syna, je tak?“

„Môj Edko je v pohode, netreba ho hľadať. A len pre tvoju informáciu, v ničom nejde, je čistý.“

„A kde je?“

„Tak dobre,“ rozhodol sa Maron, „ak vás to tak veľmi zaujíma, je v Taliansku.“

„Určite?“

„Určite, sám mi to povedal.“

„Kedy?“

„Koncom septembra, na prelome októbra, tak nejako.“

„Nemohol by si nám to vysvetliť bez toho, aby sme z teba ťahali každú odpoveď zvlášť?“

„Mohol. Jednoducho chcel zmeniť vzduch. Povedal mi, že firma, pre ktorú pracoval, sa k nemu nezachovala celkom fér, a chce odísť. Našiel si niečo u priateľov v Taliansku a na jeseň sa tam presťahoval. Žil vtedy s nejakou Mirou a povedal mi, že ju berie so sebou. To je všetko, čo o tom viem.“

Prišla čašníčka, rozdala poháre, skúmavo sa zahľadela na Chosého, či by nechcel ešte niečo, čo by sa dalo vybaviť hneď tu za stolom, ale odpovedal jej pohľadom, ktorý jasne hovoril, že to, čo by ešte chcel, sa tu za stolom vybaviť nedá, a tak sa znova iba usmiala a odišla.

„Na nás,“ chlapi si pripili.

„Môžem ja?“ prihlásil sa o slovo Krauz a na stôl si pripravil tenký fascikel s písomnosťami od kolegov z ekonomiky.

„Iste,“ súhlasil Burger.

„Pán Maron, hovoríte, že sa presťahoval, to znamená, že ste mu aj pomohli zbaliť sa a naložiť mu veci do auta... teda klasické sťahovanie?“

„Nie, nepomáhal som mu, ani neviem, čo si vzal. Nemyslel som to tak, že by naplnil celý stahovák a ťahal dole na juh! Ak som povedal, že sa presťahoval, mal som na mysli, že odišiel.“

„Aha. Tomu by som aj veril, lebo inak to naozaj nebolo. Viete, kde býval naposledy?“

„Viem, veď som tam bol.“

„Mal tu jeden byt alebo viacej?“

„Jeden, na Stromovej.“

„Máte kľúče?“

„Nie, načo?“

„Neviem načo, ale beriem to akože nie.“

„Nie, nemám kľúče.“

„Boli ste v tom byte od jeho odchodu?“

„Nie, čo by som robil v synovom byte? A prečo vám vlastne ide o jeho byt?“

„Jeho byt je vyrabovaný, boli sme tam dnes ráno. Žiadne sťahovanie, normálne vyrabovaný. Okrem toho je rozbitý. Prečo?“

Pán Maron na chvíľu zneistel. Sedel a iba dýchal. Dýchal dosť mocne a zrejme rýchlo rozmýšľal.

„Neviem. Počujem to prvýkrát. Edko s nikým nič nemal, nikdy sa mi nesťažoval, že by...“

„Pán Maron, my také rozprávky o ľuďoch, čo s nikým nič nemajú, počúvame stále. Ibaže im stále horia autá, demolujú im byty, do okien im hádžu granáty, do schránok výhražné listy...“ Krauz chcel pokračovať, ale Maron ho prerušil.

„Ale Edko taký nie je!“

„Tak potom je prvý svätý, čo má takéto problémy.“

„Aj niektorí svätí skončili zle, pár ich ukrižovali neprávom.“

„Pán Maron, hádam tu teraz nebudeme filozofovať nad pojmami svätý, ukrižovaný a nevinný. Tu nie sme v kostole. My sme policajti, my keď niekoho ukrižujeme, tak to nie je neprávom. Každý vie začo a koľko. Poväčšine.“

„Edko v ničom nešiel...“

„Tak sa pozrite na toto,“ Krauz mu podal papier, „a povedzte mi, čo vidíte.“

„Výpis z registra trestov, ale...“ miera istoty v hlase pána Marona akosi poklesla.

„Ani sa vás nebudem pýtať na meno a výpočet trestov. Ušetrím vás, pán otec. Poviem to za vás, je to výpis trestov vášho syna. Je zaujímavý, za posledných dvanásť rokov bol stíhaný za ublíženie na zdraví, za vydieranie, za podvod a ďalšie trestné činy... a ešte by sme tam mohli vyčítať aj to, že Edko v ničom nešiel, ako ste pred chvíľou povedali, lenže ja som si mohol oči vyočiť, ale nič také tam napísané nie je. Tak prečo by sme verili vám, a nie papieru, o ktorom sa hovorí, že nepustí?“

Maron hodil tlačivo na stôl pred seba a hlbokým záklonom sa opäť oprel. Už tušil, že dnes to nebude iba o fazuľkách.

„A teraz toto.“

Ten blbý drzý fízel mu podal ďalší papier. Maron hľadal oporu u menovca, ale Burger iba bezmocne pokrčil plecami. Fakty sú fakty, naznačil mu.

„Výpis z dopravného inšpektorátu. Je to evidenčný list audiny písanej na firmu Terranova. Prečo ju stále používal váš syn?“

„Lebo pre nich pracoval, prečo by nepoužíval služobné auto?“

„Tak prečo sa toto služobné auto vyskytovalo v dvoch prípadoch pri vydieraní majiteľov pozemkov, ktorí nechceli predať a napokon ani nepredali, ale boli podvedení a až na konci sa dozvedeli, že akože predali?“

„Čo si vymýšľate, v akých prípadoch...“

„V prípade Horského parku, tu máte výpoveď poškodenej, nate, len si prečítajte! A tu máte druhý prípad z Bystrice. A môžeme pokračovať! Koľko tých prípadov chcete?“ Krauz mu v rýchlom slede podával papiere a nedovolil mu ich čítať. Iba ho zahltil informáciami, a o to mu išlo.

„Takže, pán Maron, nie že Edko v ničom nešiel... on šiel, váš syn je pekná sviňa a vy o tom viete a ja chcem vedieť, kde je.“

„Čo si to dovoľujete?!“ zreval Maron. „Edo, povedz mu! Toto si nemôže dovoľovať!“

„Môže, Edo, môže. On iba narába s faktmi a nehovor mi, že pre teba sú novinkou.“

Maron prehltol a prižmúril oči. Burger mal chvíľu obavy, že kolega to prepískol a že Maron sa postaví a jednoducho odíde, ale neodišiel.

„O tom, čo váš syn v poslednom čase stváral, sa nemusíme baviť,“ pokračoval Krauz pokojne, „ja mám na to dôkazy a váš názor ma nezaujíma. A teraz to najdôležitejšie: je dosť možné, že sa dostal do prúseru a musel zdrhnúť. To by ma neštvalo a otvorene vám hovorím, pán Maron, že my nevyšetrujeme vášho syna ani činnosť firmy Terranova, ale stiahol so sebou aj dievča, o ktoré máme záujem, preto po nich pátrame. Takže chcem vedieť, kde je, kde je to dievča, a iba ak chcete, môžete nám povedať aj to, v čom išiel. Prečo mu rozbili celý byt a čo hľadali. Kto ho hľadal, kto sú tí ľudia?“

Zavládlo ticho.

„A ešte jedna vec,“ povedal Krauz tichým, skoro ospalým hlasom, „je viac ako isté, že Edko má problémy, možno potrebuje pomoc. Ak ste taký frajer, že ho zo všetkého vysekáte sám, tak sa zoberte a pokojne odíďte, nemusíte s nami debatovať. Ale ak chcete synovi pomôcť, pomôžte nám, my ho nájdeme skôr ako vy.“

„Ja ho nehľadám, ja viem, kde je,“ Maron urobil ešte posledný pokus, ale v ich výraze sa nič nezmenilo. Neverili mu ani slovo.

„Neviete. Ani raz sa vám neozval.“

Opäť zavládlo ticho. Maron zvažoval možnosti a chlapci mu dali čas.

„Vy ste boli v jeho byte?“ spýtal sa, ale v hlase už nebola arogancia.

„Boli.“

„Ako je zdemolovaný... akoby niekto niečo hľadal?“ hovoril ťažko, s prestávkami, akoby ešte stále nechcel prijať realitu a veril svojej rozprávke.

„Presne. Všetko je rozrezané, záchod rozobraný, skrine poodťahované.“

Ešte chvíľu váhal, ale potom sa rozhodol.

„V septembri minulého roka mi povedal, že sa dostal do maléru. Že ojebali nejakého maníka o dvadsať melónov a že to nebol dobrý kšeft, lebo ho podcenili, a asi sa začnú problémy. Povedal mi, že pakuje kufre a pôjde na chvíľu do Talianska. Bolo to dosť nelogické...“

„Čo na tom bolo nelogické?“

„Že ide práve do Talianska, lebo ten podvedený bol odtiaľ. Aj sme to spolu predebatovali, ale Edko tvrdil, že tam má lepšie zázemie, má sa kde schovať, a chcel toho chlapíka nájsť a veci mu vysvetliť a dať do poriadku, aby po ňom nepásli.“

„To ho poslala firma, aby všetko vyžehlil?“

„Určite nie. S firmou skončil, išli mu po krku aj oni, lebo... lebo... z tých dvadsiatich melónov si niečo ulial...“ Maron sa rozprával s pohárikom, ale pohárik neodpovedal a ani mu to nijako nehodlal uľahčiť, tak pokračoval. „Jednoducho niečo rozbehol na vlastné triko a nevyšlo to, čo vám mám viac vysvetľovať?“

„To by aj stačilo, z toho sa dá pochopiť prakticky všetko,“ súhlasil Burger.

„Ja by som mal ešte jednu vec,“ Krauz kul želiezko za horúca, „ako ste sa kontaktovali po jeho odchode?“

Maron frčkol do pohára a pekne zazvonil. Skoro ho prevrhol, a tak sa rozhodol pre menej nebezpečné vírenie. Pozoroval červenú hladinu a všetkým za stolom bolo jasné, že ešte nepovedal všetko, že ešte by chcel, ale nevie ako.

„Dôvera za dôveru, Edo,“ rozhodol sa pomôcť Burger, „kolega ti jasne vysvetlil, že po ňom nejdeme, ani po ich firme. Zaujíma nás to dievča, to je všetko. Ak o ňom niečo vieš, povedz. Myslím si, že za týchto okolností nemôžeš nič pokaziť, iba pomôcť.“

„Tá škatuľa ma vôbec nezaujíma, Edko ich má, koľko chce, a ako ho poznám, aj tak ju o pol roka nakope. Mne ide iba o syna a...“ zaváhal, „všetko by bolo v poriadku, až na jednu vec,“ vypil a kývol na čašníčku, aby mu priniesla ešte.

Prázdny pohár odsunul do stredu stola a ruky spojené prepletenými prstami položil pred seba. Krauz si všimol, že hánky má od mocného stisku celkom biele.

„Ehm, povedal mi, že chvíľu bude v tichosti schovaný, aby som ho nehľadal, a keď veci zapadnú prachom, sám sa ozve. Ešte sa neozval. Po novom roku mi to už bolo čudné, nedostal som ani vianočnú pohľadnicu, ani novoročné želanie, a tak som zašiel za Grófom...“

„To je kto?“

„Révay, šéf Terranovy. Poznáme sa veľmi dobre. Najprv zúril, že s ním Edo pekne vypiekol, ale keď sa upokojil, nalial mi zo svojho koňaku. To je u Grófa dobré znamenie; ak sa veci nedaria, hádže fľaše a poháre o stenu, ale keď nalieva zo svojho vzácneho koňaku, je v pohode. Vysvetlil mi, že najprv bol na Eda naštvaný, že zdrhol, ale napokon sa Edko umúdril, ozval sa mu a teraz plní veľmi dôležitú úlohu ako izolačná vrstva medzi ním a tým naštvaným talianskym magnátom a vraj sa mu darí. Má vynikajúce diplomatické schopnosti, za pár týždňov vyjedná mier a novú dohodu, vyplatia si, čo sú si navzájom dlžní, a vráti sa. Obchody sa znova pohnú... To bolo pred dvoma mesiacmi. Potom sa však stalo niečo zvláštne. Ja nepoužívam bankomatové karty, chodím si raz do mesiaca po peniaze do banky k priehradke. To bola taká dohoda medzi mnou a synom, zriadili sme tri účty, jeden môj, jeden jeho taký bežný a jeden ako zálohu na zlé časy. Mám v pobočke, kam chodím, takú malú známosť, tá pani pozná mňa aj Edka, a tak som ju poprosil o službičku, či by nemohla skontrolovať aj tie dva ďalšie účty. Dosť ma prekvapilo, keď mi povedala, že Edko si pravidelne vyberá dosť vysoké sumy a že to robí kartou a že urobil aj pár prevodov. Už vybral vyše milióna a mne nepovedal ani slovo, ani sa neozval, keď tu bol, ani nezavolal. Vysvetľoval som si to tým, že plní tú diplomatickú úlohu pre Grófa a asi musel byť v utajení a konať rýchlo a rýchlo sa aj vrátiť, ale že mi ani nezavolal? Napadlo mi, že celá vec asi praskla a idú po ňom fízli, možno aj talianski fízli, a asi mu odpočúvajú telefón alebo ho sledujú, a nechcel ma kontaktovať, ale aj tak sa mi to akosi nezdá. Keď odchádzal, tvrdil, že si celkom slušne zarobí a peniaze bude posielať ako doteraz na všetky tri účty, ale namiesto toho iba vyberá.“

Chlapi Marona sledovali, ale nevedeli, kam mieri. Jedno im bolo jasné: ak ide podnikateľom o peniaze, vedia zahrať psie oči ako najlepší herci na svete.

„Edo,“ Maron sa obrátil priamo na starého kamoša, „keby som ti dal číslo toho konta, pozrel by si sa na to?“

„Na čo?“ žasol Burger.

„Čo sú to za výbery a kto ich robí. Všade sú tam namontované kamery. Ide mi len o to, či je to Edko a či je v poriadku.“

„A či občas nezakýva do kamery, nie? Si na hlavu? Ako by sme mohli kontrolovať banku?“

„Počkaj,“ zastavil ho Krauz. „To nie je zlý nápad. Ja by som vedel, ako to spraviť, dajte mi číslo konta a pozrieme sa na to.“

Maron zaváhal. Chcel priateľskú službičku od kamaráta, a nie od Krauza. Tento policajt sa správal príliš úradne. Burger však prikývol.

„Tak daj, ak nájdeme takú možnosť, preveríme to,“ zaklamal Burger, lebo ani netušil, kam Krauz mieri.

Maron siahol do náprsného vrecka saka a vybral peňaženku. Z bočnej priehradky vytiahol lístoček.

„To posledné,“ a podal ho Krauzovi.

Na lístočku boli tri rady čísel. Krauz si odpísal posledné. Podľa štvorčíslia za lomítkom postrehol, že každé konto bolo otvorené v inej banke.

Čašníčka priniesla víno.

„Ešte jedna vec,“ pokračoval Krauz, keď odišla. „Prečo ste sa pýtali, či je byt rozhádzaný, akoby niekto niečo hľadal? Vy viete o niečom, čo by tam mali hľadať?“

„Nie, ale keď ste povedali, že byt je rozhádzaný a zdemolovaný, tak mi napadlo, že keď Edko odchádzal tak napochytro, či niečo dôležité doma nezabudol alebo naschvál neukryl, neviem. Bol to iba nápad, nič viac.“

„Ani u vás si nič neschoval?“

„Nie, určite nie.“

Maron bol už prístupnejší a zbavil sa nervozity. Debata ešte pokračovala, ale o synovej bohumilej činnosti sa už nedozvedeli nič nové. Dali si ešte po jednom, zaplatil Maron, lebo bol na rade a ani o tom nevedel, a rozišli sa. Pred Tulipánom si popodávali ruky, Maron nasadol do svojho auta a ani im nezakýval.

„Poďte, rozveziem vás,“ ponúkol sa Krauz.

„Mňa nemusíš, ešte sa zdržím,“ odmietol Chosé.

„Bože, ešte ťa to baví? Veď by mohla byť tvoja dcéra!“

„Sestra, Riško, sestra, a ani tomu by som nebol bohvieako rád.“

Tak ho nechali, nech dá pudom voľný priebeh, a nasadli iba dvaja. Krauz odviezol Burgera domov a na moste si pustil rádio.

„Elééna, ty si život môj, Elééna, chcem byť iba tvóój...“ zaspievalo rádio starý evergrín a Krauz si tľapol po čele. „Do kelu, ten životopis!“

Prečo pieseň o Elenke pripomenula Krauzovi životopis manželkinej kolegyne, nevedel Krauz vysvetliť nikdy, hoci si tú situáciu a to, čo nasledovalo, prehrával v živote asi tisíckrát. Nevedel to vysvetliť, ale našťastie odbočil a vrátil sa do kancelárie.

28

Cez noc Krauz nikdy nepoužíval výťahy. Zopár kolegov už ostalo v zaseknutom výťahu až do rána, pretože zohnať údržbu o druhej v noci bol nadľudský výkon. Vybehol po schodoch, ani nezapol svetlá na chodbe, lebo požiarne osvetlenie mu stačilo, a dlhé tiché chodby tak dostávali zvláštny nádych temného dobrodružstva.

Podišiel ku dverám kancelárie a práve šmátral po kľúčoch, keď si všimol, že spod dverí presvitá slabý prúžok svetla. Keby bolo normálne zasvietené, svetielkoval by celý obvod dverí. Všimli si už dávno, ako „precízne“ dvere tesnia, ale toto bol iba náznak svetla, aký vydávali stolové lampy.

Nevedel o tom, že by niekto z kancelárie mal nočnú. Opatrne siahol na kľučku, potlačil a otvoril.

„Oto... prosím ťa... nie...“ zašepkal potichu a ostal stáť na prahu. Ani sa nepohol.

Oto sedel za svojím stolom v prítmí stolovej lampičky. Bol zhrbený, schúlený. Na stole pred ním sa týčila sedmička vodky. Viac ako polovica chýbala. Vedľa fľaše ležala rozprestretá zelená handra, ktorou Hanzel čistil zbrane. Aj čistenie na zbrane bolo úhľadne uložené v rohu stola. Na handričke medzi porozhadzovanými nábojmi ležala Otova služobná pištoľ, lenže šesťranový revolver mal v ruke. Hlaveň bola opretá o pravé ucho.

Krauz ostal stáť, ani sa nepohol. Okamžite pochopil situáciu a dobre vedel, že ak nesprávne zareaguje, Oto to spraví. Nespanikáril. Nezareval, ani sa nerozbehol, iba meravo stál. Preletel miestnosť pohľadom a začal analyzovať situáciu a hľadať východiská.

Dvere. Stál síce v kancelárii, ale dvere boli dokorán. Opatrne sa pohol a zavrel za sebou.

Revolver. Oto sedel otočený pravým bokom ku dverám a bol pravák, takže hlaveň mierila do okien. Medzi hlavňou a oknom bola síce jeho hlava, ale ak by došlo k výstrelu, príliš by nezavážila. Krauz musel vyhodnotiť aj tento fakt, lebo ak by Oto sedel otočený opačne, hrozilo by, že trafí aj Krauza. Nehrozilo, revolver bol v poriadku.

Oto. Kolega sedel v nalomenom predklone a triasol sa. Lomcovala ním triaška, akoby sedel v trenkách na mraze. Krauz čítal o tejto fáze samovraždy veľa psychologických rozborov a vedel, že Oto je v poslednom štádiu po rozhodovaní. To najťažšie mal už za sebou, už sa rozhodol, teraz už ostávalo iba pomaly popoťahovať spúšť. Hanzel popoťahoval. Krauzovi bolo jasné, že ak má niečo urobiť, tak hneď, o sekundu bude Otovi platný ako koňovi zlatý zub.

„Oto... prosím ťa... nie. Ešte nie,“ zopakoval Krauz hlasnejšie, ale od dverí sa ani nepohol. Aj najmenší otras podlahy mohol spôsobiť katastrofu.

„Prosím ťa, Oto, ešte nie. Daj mi iba jednu šancu na niečo sa ťa spýtať a potom môžeš pokračovať. Prosím ťa, daj teraz tú ruku pomaly na stôl. Daj ju pomaly na stôl. Prestaň stláčať spúšť a daj ju pomaly na stôl. Oto, daj tú ruku pomaly na stôl. Daj tú ruku pomaly na stôl, prosím ťa, Oto, už ma registruješ? Daj tú ruku pomaly na stôl, prosím ťa, Oto, daj tú ruku porm... táák...“

Krauz sa pohol a po prvom kroku čakal na reakciu. Mohla byť aj nelogická a panická a Oto mohol na Krauza namieriť, ale musel to risknúť. Nespravil to, nenamieril, ani sa nepohol a hlaveň vytrvalo mierila od okna. Krauz opatrne pokračoval ku kolegovi. Ostal stáť tesne pri ňom, ale neurobil nič, žiadny neuvážený pohyb. Hanzel mal revolver ešte stále v ruke a Krauz už neraz na strelnici videl, čo s ním Oto dokáže. Rýchlejší a presnejší strelci žili už iba na Divokom západe, a aj to iba v legendách.

Oto sklonil hlavu, potom mu padla až na prsia. Krauz sa načiahol, malíčkovú hranu vložil medzi natiahnutý kohútik a zápalku nábojnice a až vtedy si pomohol druhou rukou. Zatlačil proti Hanzelovej dlani a revolver mu vykrútil z ruky.

Oto sa nebránil, keby áno, výsledok by bol úplne iný, ale už sa nebránil. Krauz okamžite zamkol revolver do skrine, chvíľu sa vydýchal a vrátil sa ku kolegovi. Vzal mu zo stola fľašu a výdatne sa napil. Aj tú schoval, ale nie do skrine, odsunul ju na svoj stôl. Pritiahol si stoličku tesne vedľa Ota, prinútil ho vystrieť sa a objal ho okolo pliec. Stále sa triasol, ale už menej.

„Oto, doriti, čo blbneš, človeče...“ chlácholil ho Krauz a jemne ním zatriasol.

Oto plakal. Nereval, nevrieskal, nevzlykal, iba plakal. Po tvári mu tiekli nemé slzy.

„Riško, ja už nechcem, bez nej...“ zamrmlal Hanzel nezrozumiteľne, lebo z úst mu tiekli sliny a z nosa sa mu pustil sopeľ.

„Oto, preboha, ale toto nie je riešenie.“

Hanzel sa znova naklonil nad stôl a začal sa pohojdávať dopredu a dozadu. Krauz ho chvíľu nechal, potom ho znova objal okolo pliec a zastavil kývanie. Na nos mu pritlačil vreckovku.

„Ja by som chcel ísť za ňou, Riško,“ mumlal Oto do vreckovky.

„Oto, buď si istý, že pôjdeš, ale nie dnes a nie takýmto spôsobom. Daj tomu čas a zubatá si ťa nájde aj sama, je za to platená, tak načo jej to uľahčovať, čo si drbnutý? Nám kto čo uľahčí? Neblbni predsa.“

Krauz sa snažil nadviazať s kolegom kontakt, hovoriť hoci aj hlúposti, len hovoriť, aby ho prebral a vrátil do reality, inak ho nezvládne. Hanzel akoby ho ani nepočúval.

„Ja už nevládzem, Riško,“ mlel stále dokola to svoje.

Krauz si ho pritiahol bližšie.

„Tak bacha, kámo! Nie si na to sám, uvedom si, že nie si na to sám. Zažil si tragédiu, to vieme všetci, ale podeľ sa s nami. Čím viac sa budeš uťahovať do seba, tým skôr ťa tá ťažoba ohne a zlomí. Ale ty nie si sám, máš nás, celú kanceláriu, tak sa podel. Spolu to zvládneme, neboj sa. Chceli sme ti dať chvíľu pokoj na zotavenie, vyhnali sme ťa na dovolenku, ale vidím, že to bola najväčšia hovadina, akú sme mohli vymyslieť. Ráno už zarezáváš s nami. Pôjdeš so mnou alebo s Burgerom a budeš makať, až sa z teba bude dymiť, jasné? Rozoženieme tie chmúrne myšlienky, neboj sa. Veríš mi?“

Oto sa od Krauza odrazil, oprel sa o operadlo a zaklonil hlavu. Začínal vnímať.

„Doriti,“ vzdychol si. „Veríš mi?“

„Čo?“

„Či mi veríš, že na to nie si sám a že to spolu zvládneme.“

„Nie veľmi, ale verím, Riško,“ Hanzel rezignovane pokýval hlavou, akoby chcel kolegovi urobiť radosť, ale v skutočnosti mal na svoj problém úplne opačný názor.

„To stačí. Niekedy stačí aj nie veľmi, hlavne že aspoň trochu,“ Krauz ho poplieskal po pleciach.

Hanzel sa nadýchol a zhlboka vydýchol.

„Ako si na tom, tú fľašu si vypil sám?“ pokračoval Krauz.

Prikývol.

„Bola plná?“

Prikývol.

„Si schopný ma vnímať?“ Prikývol.

„Tak sa postav a daj si dole sako.“

Krauz mu chcel pomôcť k umývadlu, ale išiel sám. Trochu tuho, ale išiel. Pustil mu vodu a prinútil ho urobiť z dlaní malé jazierko a ponoriť sa.

„Len dýchaj, fúkaj a oplachuj,“ radil mu Krauz.

Hanzel prskal, ale snažil sa.

„A teraz krk, to pomáha najviac,“ Krauz mu vrazil pod vodovod celú hlavu a posunul ju tak, aby prúd vody dopadal na zátylok a krk.

„Len sa opri, táák, a drž, ostatné zariadi ľadová voda. A dýchaj, rozdýchaj to!“

Kým sa Hanzel kúpal, Krauz mu poupratoval stôl, všetko zamkol a kľúče mu dal do vrecka saka, preveseného cez operadlo.

„Už som,“ zakričal Hanzel.

„Tak sa predklon, utriem ti riť."

„Prečo?“

„Pre istotu. Prepáč, iba si mi pripomenul, ako som ako decko srával do nočníka, a keď som sa vytentočkoval, tak som na otca volal: „tatíí, už som,“ a on už vedel, čo má robiť. Postavil ma zo šerbla, prehol cez koleno a... šak vieš, nie?“

„Ja som to tak robil svojmu synovi tiež...“ Hanzel si otriasal vodu z vlasov a Krauz mu podal uterák. „Ale to bol ešte malý... a poslušný... a bol doma. Všetci sme boli doma...“

Oto si šúchal hlavu, prudko vydychoval a snažil sa komunikovať. Studená voda mu na chvíľu vyrazila dych. Dychčal, akoby práve dobehol polmaratón, a so zavretými očami stratil na chvíľu rovnováhu, takže Krauz ho musel zachytiť. Keď skončil s uterákom, Krauz mu podal hrebeň.

Hanzel sa učesal, opláchol hrebeň, vrátil ho Krauzovi a ostali stáť oproti sebe. Hanzel sa vystrel. Mokrý golier na košeli ho príjemne chladil a pomáhal mu zorientovať sa.

Dvaja dospelí muži, skúsení detektívi z oddelenia vrážd, stáli uprostred kancelárie oproti sebe a pozerali si do očí. Chvíľu tak zotrvali a potom Hanzel urobil krok vpred a objal kolegu. Krauz ho objal tiež.

„Povedz, Oto, mám ti drbnúť hneď, alebo na solar?“

„Ďakujem ti, Riško...“ zašepkal Hanzel. „Ja ani neviem...“

Krauz ho odstrčil a vrátil sa k stolu. Vzal si červený obal s prefoteným životopisom pre Dianku a kývol na Ota.

„Tak poď, hodím ťa domov. Ostatné si povieme zajtra.“

„Ja...“ Oto zaváhal a ani sa nepohol. „Ja nechcem ísť domov, Riško. Nevieš si predstaviť, ako je tam smutno. Nič, iba prázdny byt, iba steny, skrine... bez nej je to všetko také studené, cudzie... ja tam už nie som doma. Ja dnes nechcem ísť domov, Riško, aspoň dnes nie,“ zaprosil.

Krauz chápavo pokýval hlavou, jazykom si prečistil horné zuby, cmukol a potom pokýval ešte raz.

„Tak vieš čo? Ideme do večierky, kúpime si dve chladené flaškové na vyklinenie a budeme sa do rána voziť po nočnom meste. Dáme si takú súkromnú nočnú a budeme sa iba tak voziť a rozprávať sa. Si za?“

„Dobrý nápad.“

„Ale nadránom sa musím zastaviť doma a toto dať manželke, je to dôležité.“

Kúpili si pivo a Krauz zaparkoval služobné auto na kopci nad Líščím údolím. Sedeli, fajčili, popíjali a iba tak mlčky hľadeli do doliny na spiace sídlisko.

„Pre boha živého, čo som to spravil...?“ zašepkal po polhodine Hanzel a pošúchal si čelo.

„Nič zvláštne. Bolo ti doma smutno, tak si sa zastavil v kancelárii a vyčistil si si pištole. Ja som sa vrátil po spis a našiel som ťa, tak som ti s čistením pomohol a potom som ťa pozval na pivo, celá veda. Keby nás aj niekto videl, čo určite nevidel, ale keby predsa, je to verzia ako lusk.“

Oto Hanzel si odpil, zamyslel sa a súhlasne prikývol.

„A vieš, čo ti poviem, Richard? Si fajn chalan a máš to u mňa schované.“

Hanzel natiahol ruku a Krauz ju srdečne prijal.

„A ešte niečo ti poviem, kompl. Keby si niekedy niečo potreboval, tak si pokojne zožeň...“

A ponúkol Krauzovi cigaretu a rozosmiali sa na plné hrdlo.

29

Presedeli v služobnom aute celú nočnú, vyfajčili dva balíčky cigariet a prebrali všetky chlapské témy, čo im napadli. Nad ránom sa Krauz odviezol domov a červený fascikel položil v kuchyni na stôl. Manželka a deti ešte spali, vzal si kúsok syra a chlieb a vrátili sa do kancelárie.

Krauz si na Hanzelovi cenil jedno, za celú noc ho ani raz nepožiadal, aby o nočnej príhode pomlčal. Obaja boli príliš starí harcovníci na to, aby strácali čas samozrejmosťami. Bol to prejav ozajstnej kamarátskej dôvery.

„Edo, ako ťa doma volajú deti? Myslím, ako ťa oslovujú, nie to ostatné. Krstným menom, alebo otec alebo tatko?“ spýtal sa ráno v kancelárii Krauz.

„Prečo krstným menom, to je čo za nezmysel? Samozrejme, že tatko!“

„Tak fajn, aspoň si ma zbavil mindrákov, že som jediný staromódny otec v tejto modernej dobe.“

„Aha, generačné problémy u Krauzovcov,“ zažíval Chosé v kresle, pomrvil sa a podľa pokrčenej tváre bolo všetkým jasné, že noc bola naozaj ťažká.

„Aké generačné problémy? Snažím sa dvanásťročnému decku vysvetliť, čo sú to tradície a čo slušnosť, nič viac. A keď sme pri tých generačných problémoch... prečo obťažuješ mladé dievčatká, krvopotne si zarábajúce na chlebík v nočných baroch, há?“

„Neobťažoval som, Riško, išla dobrovoľne.“

Burger odložil noviny a celkom so záujmom sa zapojil do debaty.

„Fakt nechápem, ako môžeš kefovať také štence.“

„Odzadu...“

„Že ti nie je hanba!“

„Prečo, táto poloha je povolená aj kámasútrou.“

„Drhnite mu niekto, ja to mám od ruky...“

Kuky kontroloval nové lístočky na orchidei, ale keď postrehol, o čom je reč, prekvapene vzhliadol.

„Niečo mi ušlo? Niekto bol na nočnom výjazde?“

„Chosé,“ natrel parťáka Krauz, „a zase zbalil čašníčku s dudlom v puse.“

„To nebol dudel, čo mala v puse...“

„Chosé,“ rýpal Kuky, „minule si mi sľúbil, že raz zoberieš aj mňa. Kedy ma už konečne zoberieš so sebou?“

„A načo? Ty to máš jednoduché, keď začneš cítiť tlaky, zabehneš do posilňovne a vymlátíš energiu, ale čo my normálni? Ja keď si mám ľahnúť, tak mám nad sebou radšej niečo iné než železá na tyči.“

Kuky dostal nápad.

„Počúvaj, a čo keby sme ich zatiahli do posilňovne? Ty, ja a také dve šikovné... minule som to videl na videu, chalani, jedna sa prehla cez lavičku...“ Kuky sa rozbehol a očká mu len tak žiarili.

„Pre boha živého! Mňa picne!“ zareval srdcervúco Váňa a všetci zmeraveli.

Váňa sa prehŕňal v proviante na stole a prekladal balíčky z miesta na miesto.

„Chalani, ja som namiesto kremžskej horčice omylom priniesol obyčajnú...“

Po rannom rozdelení do práce si Mayor nechal Krauza, Chosého a Burgera v kancelárii. „Niečo nové po nočnej?“

„Zhrniem ti to takto,“ ponúkol sa Krauz. „Tancujeme na cudzom parkete. Celé sa to točí okolo podvodných predajov pozemkov a zistili sme, že ekonomická kriminálka v Bystrici má na to založený spis. Navrhujem, aby sme za nimi zaskočili a skonfrontovali si poznatky, lebo by sme im mohli niečo nabúrať. Máme informácie, že už operujú aj tu u nás, a mali by sme nejako skoordinovať ďalší postup. V noci sme si potvrdili informáciu, že dievča je v Taliansku aj s Edkom Maronom a na jeseň odchádzali celkom naponáhlo. S tým súvisí aj zdemolovaný byt, vraj po Edkovi pásol nejaký podvedený Talian a aj chlapci z jeho firmy, kde sa mu omylom nalepili na prsty nejaké bankovky. Verzií je viac, ale bez informácií z Bystrice by som nič nerozbiehal. Okrem toho, mali by sme sa dohodnúť, či vôbec na tom budeme robiť, alebo to všetko necháme na nich. My nemáme žiadnu príslušnosť, ani na nezvestnosť, ani na ekonomickú trestnú činnosť.“

Mayor pozorne počúval a zvažoval možnosti.

„No... navrhujem takýto postup. Tá nezvestnosť by ma neštvala, ak bude oficiálne zahlásená, s našimi pátračmi to vybavíme, ale tá Bystrica ma desí. Ak by sme im niečo dodžubali, riaditeľ nás rozšklbne, takže radšej tam zabehnite a zistite, či sa navzájom nepretláčame. Poprípade im sľúbte, že všetky poznatky, čo k prípadu máme, im písomne spracujeme a zašleme, aby to bolo korektné. Kto pôjde?“

„Ja, Chosé a Hanzel. Burger a Petra dorobia stopy z bytu aj tvojho Temela, lebo už sa ohlásil, že ide k nám a niečo nesie.“

„Nie je môj, musíš ma tlakovať hneď od rána?“

„Sorry, nášho Temela.“

„Ja by som ťa... tak dobre, sme dohodnutí. Budeme na tom robiť iba potiaľ, kým seriózne zadokumentujeme, že obaja sú v Taliansku. To ukážeme Temelovi a zbavíme sa ho, ďalej pôjde cestou osobného pátrania po dcére, alebo ak zistíme niečo podozrivé, tak cestou oficiálneho nahlásenia nezvestnosti. V žiadnom prípade nebudeme rozrábať ekonomické veci, dohodnuté?“

Prikývli.

„Ešte...“Mayor ich zastavil, „Richard, spomínal si, že beriete so sebou Hanzela.“

„No.“

„Je už v poriadku? Vy ste s ním v kancelárii, vy viete najlepšie. Ide mi o to, že koncom týždňa máme plánované ostré streľby, môže ísť? Je už vyrovnaný, zvládne to? Aj plné pracovné nasadenie?“

Pozreli na Burgera, bol najstarší, za kanceláriu vždy hovoril on.

„Ja si myslím, že už je za vodou. Mal dovolenku, oddýchol si, ja si myslím...“ zaváhal a hľadal pomoc u kolegov. „Ty, Richard?“

„Som si istý, že už je v pohode. Už to zvláda, chlapčisko.“

„Tak fajn, rozchod!“

Chosé začal telefonovať. Musel v Bystrici zistiť, kto má na starosti spis a s kým by sa mohli skontaktovať, a hlavne dohodnúť sa, aby ich tam čakal a nemerali takú cestu zbytočne.

Burger si počkal, kým Krauz išiel na záchod. Pridal sa k nemu.

„Ty si sa včera ešte vrátil do kancelárie?“

„No.“

„Po tie lajstra, čo si prefocoval pre Sylviu do práce?“

„No.“

„A potom si išiel domov?“

„Nóó... ešte som sa povozil po meste.“

„Aha.“

Vymočili sa a prešli do vedľajšej miestnosti. V umyvárke si umývali ruky.

„A všetko je v poriadku, áno?“

„Čo by nemalo byť?“

„Ja neviem, čo by nemalo byť, len sa pýtam, či je všetko v poriadku. Nestalo sa nič, o čom by som mal vedieť?“

„Pozri, Edo, občas sa cez nočnú zomelú veci...“

„Tak fajn, ani nemusíš pokračovať. Ja len, aby si si uvedomil, že sme sa zaňho v podstate zaručili. Zodpovednosť padá aj na naše hlavy, keby dačo...“

„Aké dačo, čoby dačo, žiadne dačo, čo furt máš?“

„Nííč, ja len, že Oto si dnes ráno nečistil revolver, a keď si prišiel, podával si mu ho zo svojej skrine. Nenápadne, ale podával. Ak si dobre pamätám, tak naposledy dal svoj revolver z ruky v roku tisícosemstošesť po víťazstve Napoleona v Ulánbátare.“

„Napoleon v Ulánbátare nikdy nebol.“

„Ale s tým ostatným súhlasíš, čo?“

„Ty vieš človeka nasrať takto ráno o ôsmej, to treba uznať! Ak ti poviem, že bude úplne stačiť, ak ho pár dní budeme voziť so sebou a dávať naňho trochu pozor? Treba to rozvádzať ďalej?“

„Netreba, budeme si ho požičiavať a pomôžeme mu. Ostatné si nechaj pre seba. Každý máme svoje tajomstvá. Ja ti napríklad nikdy nepoviem, kde som spal dnes v noci.“

„Ty prasa! Na prvý pohľad taký seriózny, slušný obstarožný pán, a že kde spal dnes v noci! U mňa si klesol pod úroveň nejakého Jozefa Fischera, a to už je čo povedať, to je pekná hĺbka!“

„Pozrime sa, aký moralista! A ako sa má Dianka?“

„Ja so žiadnou Diankou nič nemám! Už si horší než Sylvia. Boli sme spolu na plese a tancovali sme, a keď sme sa lúčili, tak sme si dali letmý bozk a...“

„Letmý výter mandlí... aj ja som bol na plese.“

„A... potom...“ Krauz sa zakoktal.

„A tým by sme mali poklesky pod úroveň nejakého Jozefa Fischera vybavené, kompl.“

„Konečne,“ vydýchol si Krauz.

Temel priniesol balíček, čo si na jeseň uňho odložila dcéra. Petra s ním telefonovala a pripomenula mu ho. Sľúbil, že prinesie, a sľub dodržal.

Prestrihli motúz, roztrhali papier a našli asi päťdesiat listov zviazaných v tvrdých doskách. Veľa tlačív, výpisy z katastra, firemné záznamy, pečiatky, potvrdenia, splnomocnenia... nič im to nehovorilo.

„Bystrica je vybavená,“ zahlásil Chosé. „Čakajú nás. Ako dlho to trvá do Bystrice?“

„Tebe dva dni, lebo po ceste je sedemnásť motorestov a v každom robia čašníčky.“

„Vtipný Krauz sa ozval. Tak budeš šoférovať ty?“

„Samozrejme, a sme tam o dve hodiny. Odchádzame!“

Boli už skoro vonku, keď Krauz dostal nápad.

„Viete čo zoberme tie lajstra so sebou. Nám to nič nehovorí, ale im to možno pomôže. Oto, vráť sa a zober balíček, ja sa zastavím ešte za Petrou, stretneme sa dole pri aute.“

Krauz podal Chosému kľúče od auta a vrátil sa do vedľajšej kancelárie.

„Ahoj! Petrička, srdiečko, počúvaj, prišiel Temel...“

„Viem, mám sa mu venovať aj s Burgerom, už aj tam idem.“

„To je v poriadku, len sa pokojne najedz, nie preto som prišiel. Keď s ním budete debatovať, opýtaj sa ho nenápadne, ako to mali s dcérou zariadené, čo sa peňazí týka. Či nemali nejaké spoločné bankové konto, či si šetrila, či mu zo zahraničia posielala nejaké peniaze, či má na ne dosah a tak. Ak by priznal bankové konto, potrebujeme číslo, nahovor mu, že je to bežný postup pri preverovaní nezvestnosti, alebo si niečo vymysli.“

„Zvládnem to.“

„Poprípade to z neho vymláť, mne je to jedno, ale to konto by ma fakt zaujímalo.“

„Vymlátím.“

„Tak čau, idem na výlet a beriem si aj Chosého, takže budeš mať od neho celý deň pokoj.“

„Si zlatý.“

Krauz chcel odísť, ale od dverí sa vrátil. Nahol sa k Petre a pobozkal ju na ústa. Vyvalila oči.

„Petra, myslíš si, že to, čo som práve spravil, je nevera?“

„Ni-jéé!“

„A keby sme pri tom boli povedzme niekde na plese a ja by som si pritom zaryl prsty do tvojho zadku a mocne stisol a pritiahol ťa a...“

Petre sa pri každom novom návrhu viac a viac rozširovali oči, až napokon civěla na Krauza ako na zjavenie.

„Tak dobre, nič som nepovedal, zabudni na to...“ hodil rukou Krauz a vypochodoval z kancelárie.

30

Cesta bola dlhá a po pár kilometroch sa im zunovalo iba tak podaromnici mlieť pántom a stíchli. Chosé na zadnom sedadle dospával náročnú noc, Hanzel sledoval krajinu a Krauz sa zamyslel.

Dianka! Jeden ples, pár pohárikov, mimoriadne pekná manželkina kolegyňa, pár tančekov, a koľko je okolo toho rečí! Síce... je pravda, že nadránom si išli von zapáliť a bola jej zima a celkom milo sa túlila a...

Smola bola, že taký istý nápad s cigaretou dostal aj Burger a zbadal ich práve vo chvíli, keď... ale z jeho strany to bol iba taký nevinný dotyk pier, nič viac, a tie prsty, no, trochu si ju pritiahol, aby neuhýbala. Je tam toho! Každý normálny chlap sa aspoň raz bozkával s manželkinou kolegyňou. Čo všetci rýpu? Aj Sylvia, vyčistila mu žalúdok, sotva sa na druhý deň zobudili, a pritom sa vlastne vôbec nič nestalo. A ani nestane. Ani čísla mobilov si nevymenili. Aj keď... ten jej si zistil hneď na druhý deň v počítači, ale nezavolal!

Nemal Dianke sľubovať pomoc pri prefocovaní toho životopisu a bol by pokoj! Vlastne... dobre, že jej to sľúbil a dobre, že ho zabudol na stole. Dnešný deň mohol na oddelení vrážd vyzerať úplne ináč.

Človek ani netuší, kedy urobí dobre a kedy zle.

„Doriti aj s tým!“

„Čo si povedal?“ zareagoval Hanzel.

„Nič, prepáč, iba rozmýšľam nahlas.“

Hanzel chápavo prikývol a pokračoval v sledovaní krajiny za oknami.

V Bystrici sa pekne podľa predpisu zahlásili u riaditeľa kriminálky, ale dlho ho nezdržiavali. Predpokladali, že ako všetci riaditelia sa o chvíľu bude aj on ponáhľať na poradu, tak mu iba v stručnosti vysvetlili, na aký problém doma narazili a že by to chceli prebrať s niekým zo špecializovaného tímu. Riaditeľ zdvihol telefón a prišli si po nich dvaja detektívi.

Ozajstná debata sa začala, až keď ich usadili v priestrannej kancelárii a predstavili im vyšetrovateľa, čo mal celý prípad na starosti. Vymenili si pár zdvorilostných fráz v štýle: „Aj tým vašim šéfom tak drbe ako našim?“, a keď sa uistili, že všade je to asi rovnaké, dostali sa ku koreňu veci.

Krauz im pomaly a podrobne rozpovedal príbeh Gustáva Temela a jeho nezvestnej dcéry Mirky. Nikto mu neskákal do reči, pozorne počúvali, a o chvíľu bol na konci pri balíčku, čo Temel ráno priniesol.

„Ukáž!“

Chalani z Bystrice lačne vyskočili a začali sa prehrabávať v spise z balíčka.

„Nodoriti... fantázia... kristepane...“ zaznievalo dokola.

Chalani z Nášho Mesta trpezlivo čakali, kým to kolegovia rozdýchajú.

„Vy ani netušíte, čo máte, však?“

„Nám to nič nehovorí,“ súhlasil Krauz.

„To vidím, inak by ste tak odovzdane nesedeli a netvárili sa ako na funuse.“

„Nie na funuse, ale veď vás necháme v pokoji si to pozrieť a potom sa hádam aj my niečo dozvieme.“

„Tie papiere si musíme prefotiť, to je isté,“ navrhol jeden z domácich detektívov.

Slova sa ujal vyšetrovateľ.

„To nie, to je málo, ja potrebujem do spisu originály. S fotokópiami ma prokurátor vyženie.“

„Tak spravíme fotokópie im.“

„To tiež nejde, ja musím zadokumentovať aj spôsob, ako sme sa k tomu pokladu dostali. Rozmýšľajme...“

„To je jednoduché,“ ozval sa Hanzel. „Aby to bolo aj procesné čisté, tak vám s dnešným dátumom spracujeme oficiálnu písomnú správu, čo sme získali a od koho, vy zajtra sadnete do auta a prídete k nám a my zabezpečíme, aby vás Temel u nás čakal. Na základe nášho poznatku ho môžeš ako vyšetrovateľ vypočuť ako svedka, a keď uvedie, že spis má od dcéry, vyzveš ho na dobrovoľné vydanie veci, vystavíš mu potvrdenie a máš písomnosti v spise a pritom úplne korektne.“

„Presne na to som myslel, ale nebol som si istý, či Temel bude spolupracovať.“

„Bude, on potrebuje nás, nie naopak, takže bude. Ak sa mu to slušne vysvetlí, tak bude, v podstate je to slušný človek a je na našej strane. My ho spracujeme,“ doplnil Krauz Hanzelov nápad.

„Perfektné,“ zajásal vyšetrovateľ, ale rád bol aj Krauz. Bol rád, že Hanzel opäť pracuje hlavou ako za starých čias.

„A teraz vy. Quid pro quo,“ navrhol Krauz.

„Čože?“

„Niečo za niečo.“

„Aha. No...“ začal vyšetrovateľ, „ono je to nadlho, ale ak vynechám detaily a všetkých osemsto strán spisu, dalo by sa to zjednodušiť takto: asi pred rokom a pol sa nám začali v okrese množiť sťažnosti občanov, že sa im niekto vyhráža a núti ich predať pozemky v rajóne. Potom prišla druhá vlna sťažovateľov, a tí už zistili na katastri, že vraj pozemky predali a niekto urobil aj nové vklady a prepisy. Počet poškodených narastal a už to prestala byť sranda. Keď sa medzi poškodenými objavilo aj pár rodinných príslušníkov papalášov, šéfstvo rozhodlo začať sa problému venovať pod jednotným velením a založilo špecializovaný tím. Až keď sme posťahovali spisy zo všetkých možných kútov kraja, zistili sme, že tu máme partiu perfektne zorganizovaných podvodníkov s perfektnými kontaktmi. Mali informácie o plánovaných investičných zámeroch v kraji a skupovali zdanlivo bezcenné pozemky, ktorých hodnota v priebehu pár rokov môže stúpnuť aj desaťnásobne. Išlo o sumy v desiatkach miliónov korún a spolupracovali aj so zahraničnými investormi. Všetko by bolo pekné, keby na ľudí, čo odmietli predať, nepoužívali mafiánské metódy presviedčania. Normálne ich vydierali a zastrašovali a v nejednom prípade ich jednoducho obišli, sfalšovali kúpno-predajné zmluvy a zariadili nové vklady do katastra. Veci naberali na obrátkach a vyskakovali nám kontakty z najvyšších miest, preto šéfovia nariadili najvyšší stupeň utajenia a robili sme naozaj opatrne. Na to by som vás chcel upozorniť hneď teraz: všetko, čo tu zaznie, je prísne dôverné!“

„Nie sme včerajší.“

„Výborne. Každý sa chce v zdraví dožiť penzie, všakáno. Takže pokračujem. Čo všetko bolo spravené a aké úkony sme použili, nechám bokom, poviem vám iba súvislosti, ktoré budú zaujímať vás. Všade figurovala ako organizátor firma Terranova aj s jej dcérskymi spoločnosťami. Tu v kraji nám jazdilo ich auto, čierna audina s dymovými sklami, ktorú používal Eduard Maron s dvoma komplicmi. Volali sa Zdeno Macho a Braňo Borbel. Keby ste nepriniesli ten spis, tak sa tie mená nikdy nedozviete, ale pretože hráte čistú hru, budeme féroví aj my...“

Krauz sa v duchu pousmial, ale nechcel mu kaziť radosť, a tak mlčal a počúval ďalej.

„Tie mená sa získavali dosť dlho a ťažko, nemyslite si, že nám iba tak padli z neba. Informácie k tej audine a k tejto trojici sme zbierali ako odrobinky veľmi dlho, vážte si to, že vám ich dáme do pľacu iba tak, ako na tácke. Tí traja sa zjavili vždy, keď majiteľ odmietol predať, a zavesili sa naňho. Buď ho uštvali, alebo ak sa nedal zlomiť, tak ho nakoniec obišli a na úradoch všetko zariadili sami. Ako biele kone používali bezdomovcov za tisícku. Vyfešákovali ich a nastrčili ako pôvodných majiteľov a tí blbci ani netušili, čo sa s ich dokladmi a osobami deje. Zistili sme to až dosť neskoro cez bezdomovca, čo sa pokakal a prišiel sa priznať, že podpísal čisté papiere a bol s nejakými pánmi u notára a teraz sa bojí, že si ho nájdu a uberú mu kyslík. Prevalil všetko, ale keď malo dôjsť ku konfrontácii, zmizol. Je v pátraní, odvtedy sme ho nevideli. Nikto nepočítal s tým, že chlapci z Terranovy dokážu až tak pritvrdiť. Toho bezdomovca sme do dnešného dňa nenašli a, čo si budeme nahovárať, už ani nenájdeme. To bolo silné kafe, a tak sme pritvrdili aj my. Získali sme informácie, že Zdeno je narkoman a že v poslednom čase zašiel už tak ďaleko, že nielen šnupe, ale začal si aj pichať. To je dobre, s chlapcami v tomto štádiu sa veľmi dobre spolupracuje. Urobili sme taký malý záťah a on sa chytil. Priehradku v aute mal nafulovanú, ako keby mu patrila polovica fariem v Kolumbii. Posadili sme si ho dokancelárie a počkali sme. Keď to naňho prišlo, zaspieval. Povedal všetko. Už sme poznali vnútornú štruktúru firmy, ustálil nám osoby, porozprával príbehy, čo všetko už povyvádzali, proste krása. Najdôležitejší z partie bol Maron, on mal kontakty a mal aj kópie materiálov, ktoré ich usvedčovali. Lenže sme sa k nim nedostali, až teraz,“ a vyšetrovateľ pleskol po obale spisu, až sa zaprášilo. „Maron sa nám tesne pred zatiahnutím slučky stratil a Zdeno tiež, ostali sme pár mesiacov na mŕtvom bode.“

„Načo ste Zdena púšťali, veď ste ho už mali na lopate za tie drogy?“ spýtal sa Krauz.

Vyšetrovateľ cmukol perami a zahľadel sa na špičky topánok. Obaja miestni detektívi sa tvárili, že od silného prievanu dostali taký zápal stredného ucha, že nepočujú ani vyzváňanie na obed. Krauzovi to došlo.

„Aha, naviazali ste si ho na kompro. Súhlasil so spoluprácou.“

„Tu v tejto kancelárii je taká blbá akustika, že nič nie je počuť, kolega,“ pokračoval vyšetrovateľ. „Ja som nič také nepovedal. Podstatné je, že Zdeno spočiatku poslúchal, ale odrazu ho nebolo. Akciu sme naplánovali na piatok dvadsiateho piateho októbra, ale v stredu dvadsiateho tretieho neprišiel na schôdzku, kde sme mali prebrať podrobnosti, kedy a kam nám svojich kumpánov vytiahne, aby sme ich mohli zbaliť. Stratili sme aj mobilový, aj vizuálny kontakt. Chceli sme v prvom rade Marona, ale zdekoval sa aj on. Ostal nám iba Braňo Borbel. Museli sme znova nasadiť nejaké technické prostriedky, začalo sa so sledovaním, ale Zdeno nás asi hodil cez palubu a začal hrať na dve strany, lebo Braňo sa po celý čas správal ako anjelik. Aj tak sme ho zatkli a skúsili vytočiť, ale rehotal sa nám do ksichtu a podobne sme dopadli aj s ich šéfom. Starý Révay, mimochodom, necháva si hovoriť Gróf, nemal vo firme nič, ani papierik, na ktorom by sme mohli stavať. Prehliadka firmy sa skončila fiaskom. Zamrzli sme na mŕtvom bode. Až teraz vy. To, čo máte, sú prakticky všetky kópie za posledné dva roky, vrátane sfalšovaných výpisov z katastra, kontakty, kto čo robil, mená sesterských firiem... nádhera. Môžeme pokračovať aj bez Marona a Zdena.“

„Ale my nie. My Marona potrebujeme, a najmä potrebujeme to dievča.“

„V tom vám asi nepomôžeme. Môžem vám ukázať pár fotografií dievčat, s ktorými bol Eduard Maron videný, ale striedal ich ako onuce, takže niektoré ani nemáme ustálené. Meno Mira Temelová nám v spise nefiguruje. Musel sa s ňou zoznámiť iba tesne pred zmiznutím.“

„Vraj odišli do Talianska.“

„To by malo logiku. Zdeno do zápisnice uviedol, že minulý rok v lete predali alebo chceli predať pozemky Talianovi menom Mario Capello. Boli už takí pažraví, že im nestačili zisky z predaja, tohto chceli podviesť, predať mu nepredajné a po zinkasovaní sumy to chceli hodiť na bieleho koňa. Chamtivosť sa im však nevyplatila a ten Talian im poriadne zavaril. Až dosť neskoro zistili, že je to ešte väčšia sviňa než oni, a zobudili sa, až keď im zhoreli dve autá a Grófovej dcére skoro odrezali ucho. Gróf ju schoval niekde v Austrálii a potom ju neustále strážili jeho ľudia, ale Capello sa k nej aj tak dostal a vrátil mu ju s narezaným uchom. Áno, nečudujte sa, tieto partie bojujú o prachy oveľa razantnejšie než policajti o zvýšenie platov. Gróf výstrahu pochopil a začal vyjednávať. Jedinú nádej vkladali do Marona, ten má v Taliansku údajne dosť silné kontakty, a mal celú vec diplomaticky urovnať, takže asi tam naozaj išiel a stvrdol tam. Ako to dopadlo, nevieme. Ako som povedal, aj Zdeno sa stratil, takže sme už dlhší čas bez informácií.“

„Kedy to bolo?“

„Čo máš na mysli?“

„To s tým fingovaným predajom a tým bielym koňom použitým na Taliana.“

„Na konci leta, niekedy v auguste.“

„A... meno toho bieleho koňa?“

Vyšetrovateľ zaváhal.

„My vám do prípadu nebudeme kafrať, už sme sa dohodli,“ ubezpečil ho Krauz.

Vyšetrovateľ prelistoval pár stránok v spise, začítal sa a spis zavrel.

„Inžinier Roman Richter, bezdomovec z Nitry. Dosť paradoxné, inžinier a bezdomovec, ale je to tak.“

Chosé pozrel na parťáka, či bude reagovať, ale Krauz sa iba zamyslene pozeral von oknom, tak to nekomentoval ani on. Hanzel sa tváril, že je iba závozník a svoje si už odrobil.

„Ale... tento Richter nie je ten biely kôň, čo sa vám prišiel vyžalovať, je tak?“

„Nie, nie je. Ten sa volal... ale to je vlastne už teraz jedno.“

Krauz súhlasil. Niektoré kontakty boli pre kriminálku posvätné a nebolo treba všetko vyzvoniť'. Aj kamarátska výpomoc má svoje hranice.

„Ešte jedna vec,“ skúsil Krauz. „Určite máte aj ich fotografie.“

Vyšetrovateľ prehodil pár listov v spise a podal mu tri obálky. Krauz z každej vybral jednu fotografiu a rozložil ich na stole.

„Tento,“ ďobol prstom do strednej, „čo to má nad pravým obočím?“

Vyšetrovateľ sa nahol bližšie.

„To je Zdeno. Má tam jazvu po noži.“

Krauz spokojne pokýval hlavou.

„Tak Zdenko s jazvičkou nad obočím. A čierna audina. Ozaj, na ich oblečení nebolo niečo nápadné?“

„Okrem toho, že chodili celí v čiernom, nič.“

„Tak to by bolo z našej strany asi všetko, páni. Nie len my vám, ale aj vy nám ste pomohli. Srdečná vďaka.“

Dohodli sa na zajtra na desiatu a detektívi z oddelenia vrážd im sľúbili, že Temel ich bude u nich v kancelárii určite čakať. Chlapci z Bystrice ich pozvali na obed, lebo im opečiatkovali lístky v miestnej jedálni. Rozlúčili sa celkom srdečne, lebo v Bystrici na kriminálke robia celkom fajn chlapci.

31

Hneď po návrate zvolal Krauz k šéfovi malú poradu. Bola tam celá ich kancelária a zavolali aj Petru, lebo všetci si všimli, že s Filipom im to v poslednom čase akosi škrípe a Petra nutne potrebuje zmenu vzduchu.

„Tak sa nám to pekne komplikuje, páni!“

„A ja,“ zašomrala Petra.

„A dáma,“ doplnil sa Krauz. „Keď sme na konci minulého leta vytiahli zo žumpy napuchnutého bezdomovca, ani sme netušili, o čo ide. Ak si pamätáte, jedna z verzií bola, že sa možno do niečoho zaplietol a museli sa ho zbaviť, ale nepodarilo sa nám zistiť, kto a načo by potreboval bezdomovca, a už vonkoncom sme netušili, prečo by ho napokon chceli takým hnusným spôsobom odstrániť. Teraz to už dáva zmysel. Aj v Bystrici im takto zmizol jeden bezdomovec a dám na to krk, že to urobila tá istá partia a z toho istého dôvodu. Likvidovali po sebe stopy, teda strieľali nepotrebné prestarnuté biele kone. Už vieme, kto je Zdeno, ktorého spomínal Vincent, už vieme, aké čierne auto chodilo do vinohradov, a už vieme, načo potrebovali inžiniera Richtera. Ideálna osoba, ani nemuseli falšovať občiansky preukaz, on bol ozajstný inžinier, a to dodávalo celému obchodu punc serióznosti.“

„Ale bol pichnutý do brucha, kým náš plavec zo žumpy nie,“ namietol Chosé.

„To zatiaľ nevieme vysvetliť, uznávam. Počkáme, možno sa to vysvetlí časom.“

„Dobre, pokračuj,“ popohnal ho Mayor.

„Vyzerá to tak,“ pokračoval Krauz, „že sa môžeme triu Maron, Macho a Borbel venovať celkom legálne, už nefigurujú iba v ekonomickej trestnej činnosti, ale pasujú aj nám do prípadu. Maron a Macho sa zdekovali, asi vedia prečo, takže nám ostal Braňo Borbel. Ten je tu. Preklepneme si ho.“

„Kde začnete?“

„Šaňo, urobíme si previerky k jeho osobe a skúsime ísť aj po druhej stope... Petra, povedal nám Temel niečo o bankovom účte svojej dcéry?“

„Povedal. Aj ona mala založený účet a posielala si zvonku peniaze na horšie časy. Bol evidovaný na jej meno, otec nemal dispozičné právo, ale pre každý prípad mu dala jeho číslo aj názov banky. Ani mu nebolo podozrivé, že ho chceme, spolupracuje jedna báseň.“

„Tak mu okamžite zavolaj a zajtra o desiatej nech je u nás v kancelárii, prídu chlapci z Bystrice a vypočujú ho.“

„Jasné.“

„Takže si překlepneme aj tie kontá, lebo máme informáciu, že Edo Maron sa sem pravidelne vracia a s peniazmi hýbe. Skúsime ho vystopovať.“

„To bude trvať mesiac. Bude treba napísať oficiálnu požiadavku na centrálu banky a na taký úkon potrebujeme aj súhlas prokurátora,“ namietol Mayor.

„Podľa môjho názoru je funkcia prokurátora natoľko dôležitá, zodpovedná a významná, že by sme ho nemali otravovať s každou prkotinou. Inými slovami, viem, ako si pomôžeme aj bez neho.“

„V tom prípade o tom nechcem nič vedieť!“ ohradil sa Mayor.

„Nebudeš, šéfe, nebudeš, to ti garantujem.“

„Ale nestojím ani o záujem inšpekcie.“

„Tak prokurátora vynecháme a ich budeme volať? Čo si?“

„Oni občas prichádzajú aj bez zavolania.“

„To máš síce pravdu, ale my to spravíme tak, aby k nám zavítali maximálne tak na kávičku.“

„Ale k tebe do kancelárie, Riško, k tebe! Ja tu mám iba vodku, a tú oni nesmú, vraj z ministerstva zase prišiel nejaký nový vestník, ktorý im to zakazuje.“

„Chudáci...“

„Nie sú chudáci, oni sú zvyknutí.“

„Ja som myslel tých, čo ho napísali.“

Mayor si vzdychol.

„Richard, s tebou debatovať, to je fakt o nervy! Má ešte niekto niečo? Nikto? Tak rozchod! A... informujte ma. Nie o všetkom, len o tom, čo je legálne!“

„Tak to sa uvidíme až na Silvestra...“ zašomral niekto, ale Chosé to asi nebol.

Krauz vybehol o poschodie vyššie.

„Doriti, už si tu zase?“ zastonal šéf ekonomickej kriminálky, keď mu Krauz bez zaklopania vpadol do kancelárie. Šéf sa odsunul od počítača a rýchlo vypol monitor. „Krista, vy tam dole na vraždách nemáte dosť svojej roboty, alebo čo? My sa tu môžeme aj strhať a nelozíme vás stále otravovať!“

„Aj ja ťa rád vidím. Zase.“

„Sadaj, ale iba na chvíľu. Vodku ti už nedám. Nemám.“

„Máš, ale sa bojíš a...“

„Toto si už vyskúšal, vymysli si niečo nové.“

„Nechcem. Nechaj si. Prišiel som sa opýtať, ako sa máš.“

„Odpoveď znie: nie.“

„S nikým v tejto budove sa nám nespolupracuje tak dobre ako s ekonomikou. Hodlám v najbližšom čase napísať pochvalný list ministrovi, možno bude aj povyšovať.“

„Po tejto mimoriadne zaujímavej a motivačne znejúcej informácii mením svoj pôvodný názor a som ochotný si ťa aspoň vypočuť.“

„Ja som to tušil. Počúvaj, pamätáš sa, minulý rok na jar, niekedy okolo marca, sme robili tú vraždu Liseckého.“

„Pamätám, dvaja naši vám boli k dispozícii celý mesiac.“

„Lebo v tých jeho firmách, faktúrach a prevodoch sa dokázali zorientovať iba vaši, nám to nič nehovorilo.“

„A?“

„Jeho kontá a prehľad o čerpaní si vtedy zistil za dvadsaťštyri hodín.“

„Ale dohoda znela, že sa to nikto nedozvie.“

„Dohoda trvá a bola splnená, nikto sa to nedozvedel.“

„A?“

„A potrebujeme to znova do inej vraždy.“ Šéf ekonomickej kriminálky sa nahol nad stôl, aby bol ku Krauzovi bližšie.

„Riško, toto je kúzlo, ktoré môžem použiť iba raz za tristo rokov.“

„Tak ho použi a ja ti sľubujem, že najbližších tristo rokov máš odo mňa pokoj.“

„Ja ťa kopnem do riti, vyletíš z tejto kancelárie a dáš mi pokoj štyristo rokov!“

„Lenže potom prídem a už sa ma do smrti nezbavíš.“

Šéf ekonomiky sa rozosmial, Krauz po chvíli tiež. Keď sa upokojili, šéf si vzdychol a teraz už celkom vážne povedal: „Richard, prečo neprídeš častejšie, s nikým si tak dobre nepokecám ako s tebou.“

„Ale veď sa zastavím vždy, keď idem okolo.“

„Viem, aspoňže ty. Všímaš si, že stará partia akoby sa trhala a zanikala?“

„Všímam. Starneme.“

„Prdlajs starneme, máme štyridsiatku, aké tam starnutie. Jednoducho sa z našej roboty vytráca šťavička, to, čo som mal na kriminálke najradšej. Mrzí ma to.“

„Aj mňa, aj ja to pozorujem. Pamätáš, ako sme na vojenčine zmlátili krpatého Frica za to, že bonzoval dozornému?“

„No.“

„Tak to by sa zišlo aj teraz. Ľudia sú na seba ako psy.“

„Asi máš pravdu. Tak teraz vážne, o čo ide?“

„Mám číslo konta Eda Marona a Miry Temelovej. Mám informácie, že Maron, nech je schovaný kdekoľvek, sa sem pravidelne vracia a robí výbery a prevody. Potrebujem tie kontá identifikovať, zistiť výpisy za posledný polrok, presnejšie od septembra minulého roku, aby som videl pohyby na kontách. Dúfame, že tam niečo nájdeme, nejakú pravidelnosť, nejaký systém, nejakú logiku a počkáme si ho.“

„Aj mne to už napadlo, ale nechcel som vám do toho kecať. Bol si v tej Bystrici?“

„Pred chvíľou sme sa vrátili. Bol to dobrý tip, díky, dali nám pár neoceniteľných informácií a pasujú nám aj do tej letnej vraždy v žumpe.“

„Predstav si! Perfektné! Neďakuj, rád som pomohol.“

„Neďakujem, pomôž ešte raz.“

„Nemôžem, neviem, kam skôr skočiť.“

„Ja ti poradím. Skoč do banky za kontaktom a zisti nám všetko, čo môžeš, o tých kontách.“

„Keď raz vypíšem konkurz na poradcu, ty sa nehlás.“

„Sľubujem, ale ty mi sľúb, že helfneš.“

Šéf sa nahol ešte bližšie.

„Kto vie, že si tu?“

„Nikto.“

„Chosé?“

„Nie.“

„Mayor?“

„Nie.“

„Vieš, že ide o kovbojčinu a nám o kejhák?“

„Viem, ale nikto sa nič nedozvie.“

„Ak sa niečo prevalí, nepodržím ťa, nechám ťa v tom.“

„Viem. Ja ťa nepodrazím, ale hlavne budeme robiť tak, aby sa nič neprevalilo. Ak by predsa, beriem to na seba.“

„V poriadku, príď...“ šéf sa zahľadel na kalendár na stole.

„Ja viem, že je máj, ale do júla čas nemám.“ Šéf sa pozrel na hodinky. „To je už lepšie,“ pochválil ho Krauz. „Ale o chvíľu je fajront, Richard, až zajtra.“

„To by bolo bohovské. Čo piješ?“

„Všetko. Prečo, platíš?“

„Nie, chcel som iba vedieť, či si nezmenil pitný režim.“

„Tak čau.“

32

O desiatej prišli a Temel ich už čakal. Vyšetrovateľ z Bystrice ho vypočul do zápisnice a Temel mu dobrovoľne vydal balíček od dcéry. Vyšetrovanie v Bystrici sa mohlo konečne pohnúť a všetko bolo legálne.

Temel trpezlivo odpovedal na otázky a vyšetrovateľ trpezlivo písal. Potom sa roly obrátili. Temel podpísal zápisnicu a začal „vypočúvať“ vyšetrovateľa. Našťastie ho Petra vopred upozornila, čo ho čaká, a tak Temelovi trpezlivo vysvetlil, že ich zaujíma ekonomická stránka veci a po jeho dcére nepátrajú ani omylom. Dosť ho tým sklamal, ale neodradil.

Aj kolegov z Bystrice čakali opečiatkované obedové lístky, ale Krauzovi bolo potešenie zo spoločného obeda odopreté. O pol dvanástej ho zavolal šéf ekonomickej kriminálky.

„Som samé ucho,“ priznal sa Krauz, sotva dosadol na stoličku.

Šéf ho ponúkol cigaretou. Krauz chvíľu čakal, či budú prejavy pohostinnosti pokračovať, a keď nič, tak si nalial minerálku.

„Pár telefonátov som urobil ešte včera, aby sme sa nezdržovali.“

„Máš to u mňa.“

„Richard,“ šéf mu podal modrý fascikel, „tu máš všetko.“

Krauz ho otvoril.

„To prvé sú ustálené všetky kontá. Mira má jedno, to je ten papier navrchu. Všimni si stav v októbri.“

„Krista jeho, a ja čo robím toľké roky u polície? Šťanda zasratá, osemsto tisíc!“ zhíkol Krauz.

„A postupuj po riadkoch dole.“

„A boha!“

„Presne. K dnešnému dňu nula.“

„Tak to si s Edkom pekne užívajú. Sylvia chce ísť v lete na dovolenku do Talianska, ale keď je to tam také nákladné, nejdem ani omylom.“

„Obráť list.“

Krauz poslúchol.

„Maron má registrované dve kontá. Jeho otec jedno. Otca si mi do pľacu nedal, ale keď som tam už bol...“

„Máš to u mňa.“

„... tak som si ho omrkol. Všimni si počiatočný stav na prvom konte. Nie tam, hore, október minulého roka.“

„Predstav si! Tak takému remeslu by som sa aj ja chcel vyučiť. Fakt má zlaté dno.“

„Dva milióny päťstotisíc. Tie sú tam stále. Teraz obráť list... táák, a pozri hore. To je počiatočný stav druhého konta.“

„Milión šesťstotisíc.“

„A pokračujeme dole... dole... dole... čítaj!“

„Milión a nejaké drobné.“

„Presne. Ostal mu asi milión. Mira vybrala za pol roka osemstotisíc a Edo šesťsto, to máme melón štyristotisíc. Buď v tom Taliansku sedia imrvére v kasíne, alebo si robia z bankoviek lastovičky a vyhadzujú ich z hotelového balkóna na ulicu.“

„No počkaj, život pri mori môže byť ozaj nákladný.“

„Taký nákladný, že si dievča vyhadzuje celoživotné úspory?“

„No... ty na niečo narážaš?“

„Richard, ja neviem, na čo sme narazili, ale tie ostatné kontá sa nehýbu a tieto dve idú dolu vodou. Mne sa to akosi nezdá, ale neviem prečo.“

„Tie dve, čo sa nehýbu, sú v pohode. My už vieme, že jedno je otcovo, a to si spravuje sám, raz do mesiaca si vyberá apanáž. To druhé je rodinná rezerva na horšie časy. Dva a pol melóna do zásoby. Tretie konto je Edovo a vyberá si pravidelne každý... ozaj, pozrel si aj pravidelnosť?“

„Nie, to si budete musieť analyzovať sami. Iba som si pozrel posledný Edov výber.“

„A?“ Krauz začal opäť listovať.

„Ten list predtým... tam.“

„Máš kalendár?“

„Už som si to pozrel. Minulú stredu o pol piatej, presne šestnásť dvadsaťosem, výber tridsaťpäťtisíc. Iba tak mi napadlo pozrieť predposledný výber...“

Krauzovi to nenapadlo, ale spravil to.

„Sedem dní dozadu.“

„Správne, zasa streda, ale pred dvoma týždňami. Zasa pol piatej. Zasa tridsaťpäťtisíc.“

„No počkaj, nie je bankomatový limit iba päťtisíc?“

„Nie, to závisí od toho, aký druh karty máš. Zlaté karty majú denný limit aj vyše stotisíc. Edo má limit štyridsať, vieš prečo?“

„Nie.“

„Lebo má taký druh karty a preto, že bankomat nie je schopný vydať viac ako štyridsať kusov z jedného druhu bankovky. To je limitované šírkou vydávacieho otvoru. Ak chceš viac, musíš to urobiť na dva alebo tri výbery za sebou. Ale Maron to nikdy nespravil, vždy iba jeden výber a skoro vždy v stredu.“

„Ty si génius! Ako to, že ešte nerobíš na oddelení vrážd?“

„Lebo je vás tam takých plná kancelária, ty mudrc.“

„Takže po riadkoch dole.“

„Presne. Týmto systémom pôjdete dozadu týždeň čo týždeň a získate prehľad o všetkých bankomatových výberoch. Potom si to vypíšete na papier, zoradíte pod seba a porovnáte s kalendárom. Zistíte buď nejaký systém, alebo vôbec nič, aj to sa stáva.“

Krauz pochopil, zavrel fascikel a pohladkal ho.

„Si poklad, máš to u mňa.“ Vstal a podal šéfovi ruku. „Normálne ma to nažhavilo, nebudem strácať čas a idem na to. Cítim v kostiach, že Eda dostaneme a bude vyvaľovať oči, zmrd jeden!“

Šéf mu podal ruku a nechal ho odísť až ku dverám.

„Takže ty už odchádzaš, čo? No... dobre, ako myslíš...“ nedopovedal a zatváril sa, že mu je všetko jedno.

Krauz zbystril pozornosť a vrátil sa k stolu.

„To akože by som ešte nemal? Ty... si ešte niečo zistil?“

„Tak si choď, keď sa ponáhľaš.“

Krauz si opäť sadol.

„Už budem dobrý.“

Šéf to už nevydržal a rozosmial sa.

„Za toto, čo ti teraz ukážem, dostanem bandasku vodky!“

Krauzovi poskočilo obočie.

„Bandasku? Tak to by si musel mať v talóne ešte aj fotky holej sekretárky šéfa vyšetrovačky! Videl si tú novú? Ráno sme ju stretli v bufete, Chosé sa odvtedy zajakáva.“

„Mám niečo lepšie,“ usmial sa šéf, zalovil v zásuvke a vybral videokazetu.

Krauz vyvalil oči.

„Ty ju máš natočenú! Ak bude tá druhá holá riť patriť Chosému, tak skladám poklonu tvojej šikovnosti, rýchlosti a operatívnosti. A jeho tiež.“

„Prestaň blbnúť, toto je vážna vec.“

„Už som ticho.“

Šéf poťažkal kazetu, pohral sa s ňou, obzrel si ju, akoby ju videl po prvýkrát, a postavil ju na stôl ako panelák. Zodvihol telefón.

„Ivetka? Nepúšťaj mi sem teraz nikoho, dobre?“ požiadal sekretárku a položil.

Oprel sa a vychutnával si Krauzovo napätie.

„Aby si si nemyslel, že len vy na oddelení vrážd ste požrali všetku múdrosť sveta, tak aj ja viem pohnúť mozgom a občas využiť aj tretí závit. Istého zodpovedného človeka som sa opýtal, ako majú zabezpečené bankomaty. Vysvetlil mi, že viac ako polovica už má kameru. Brnkol do počítača a zistil, že ten posledný výber minulú stredu bol robený z bankomatu pri pošte na Rezedovej, to je...“

„Viem, kde to je.“

„... to je dobre. A teraz nasleduje čaro nechceného. Brnkol do počítača znova a zistil, že asi pred mesiacom tam premontovali kameru z dvojmetrovej konzoly priamo do rámu bankomatu. Inými slovami už nesnímá iba čiapky a šiltovky, ale aj tváre. Potom sme išli na jedno pracovisko, o ktorom ty nemusíš vedieť nič, a našli sme záznam z tej kamery. Archivujú ich tridsať dní, potom sa kazety vymazávajú. Trochu bol problém s nahrávacím systémom, oni používajú nejaký krokový šesťokienkový systém, ale aj to sme prekonali. Inými slovami...“ a stíchol.

Krauz sa oprel a naklonil hlavu.

„Ak máš na tej kazete nahraného Eda, ako si minulý týždeň vyberá prachy, tak zariadim prevrat na policajnom riaditeľstve a do týždňa si krajský riaditeľ a o mesiac policajný prezident.“

„Mám.“

„Pán krajský riaditeľ, a mohol by som ten záznam vidieť?“

„Nech sa páči, pán kolega. Máte lístky do prvého radu. Cena dohodou.“

Presadli si od stola na rohovú sedačku, šéf vložil kazetu do videa, diaľkovým ovládačom nastavil stopu a na obrazovke sa objavil čiernobiely obrázok a vpravo dole veľké čísla šestnásť, dvojbodka, dvadsaťsedem, dvojbodka, nula nula.

„Ideme.“

Nič, iba chodník a v hornej časti obrazovky obrubník a kúsok trávnika. Šestnástka sa ani nepohla, dvadsaťsedmička sa ani nepohla, ale dve nuly začali poskakovať a posledná sa rýchlo menila na rad čísel od jednej po deviatku. Potom sa zmenila aj prvá nula a čísla bežali po poradí ďalej.

O šestnásť dvadsaťosem nula deväť pristúpil k bankomatu chlapík, vložil doň kartu a začal vyťukávať čísla na klávesnici.

Krauz sa hodil na operadlo sedačky. Prikryl si rukou ústa, palcom a ukazovákom si pretrel nosné dierky, potom kútiky úst, potom bradu a skončil na ohryzku.

„Kristepane... to nie je Edo Maron! To je...“ vzdychol si Krauz a od vzrušenia ani nedokázal dopovedať.

33

Chosé vyprevadil návštevu z Bystrice, počkal, kým na dvore riaditeľstva nastúpia do služobného auta, a normálne spoločensky im zamával.

„Príma chalani...“ zašomral si.

Myslel to úprimne, nie ironicky. Keď bolo treba vybehnúť do sveta a pracovať v iných krajoch a bola možnosť výberu, vždy si vybral Banskú Bystricu. Možno to bolo prúdením vzduchu alebo okolitými horami, možno kvalitnou pálenkou, ťažko povedať, ale ľudia z tohto kraja boli vždy príjemní, pohostinní a kolegovia ochotní a schopní.

Chosé sa rozlúčil, ale nešiel späť do kancelárie. Zastavil sa o poschodie nižšie na sekretariáte šéfa vyšetrovačky.

„Dobrý deň, krásna slečna... alebo pani?“

„Slečna. A dobrý aj vám.“

„Slečna, to je vidieť na prvý pohľad!“

„A podľa čoho?“

„Slečna, ja som Jozef Fischer z oddelenia vrážd, hovoria mi Chosé. Mám špeciálny výcvik na rozoznávanie slečien.“

„Zuzana,“ predstavila sa aj ona.

„Zuzanka! Najkrajšie meno na svete! A ešte v kombinácii s takou krásou... naozaj nebezpečná kombinácia!“

„Prestaňte, prosím vás...“ a cudne sklopila zrak. „Ten špeciálny výcvik v čom spočíva?“

„Je to mimoriadne rafinovaná metóda, ani neviem, či vám to môžem prezradiť.“

„Prosíím...“

„Tak dobre, ale nesmiete to prezradiť nikomu inému.“

„Prisahám!“

„Verím vám. Tak dávajte pozor... podstata tejto tajnej metódy spočíva v tom, že sa sleduje prstenník na ľavej ruke. Ak je tam obrúčka, je to pani, ak nie je, je to slečna...“

Slečna Zuzanka sa schuti rozosmiala.

„Šéfa máte kde?“ zaujímal sa Chosé.

„Na porade, som tu sama.“

„Sama... a môžem si na chvíľu sadnúť?“

„Nech sa páči, pán Fischer.“

„Chosé... ak smiem poprosiť...“

Chosé sa vrátil hore a v pamäti mobilu mal o jedno číslo naviac. Mal postarané aj o program na piatkový večer.

Keď chcel otvoriť dvere kancelárie, skoro ho prevalcoval Kuky.

„Kde si, v kerej onej? U šéfa sa premieta, švihaj!“ povedal vzrušene a nechal ho stáť na chodbe.

Chosé nechápavo civel za odchádzajúcim kolegom, ale pre istotu sa vybral za ním. Napokon ani nebanoval.

„To nie je Edo Maron, to je Braňo Borbel,“ zakončil premietanie Krauz a vybral kazetu z videa.

Zavládlo ticho. Niekto šeptom povedal „kurva“.

„Tak dajme hlavy dokopy,“ navrhol Mayor.

„V prvom rade to treba zlegalizovať,“ ozval sa najskúsenejší. „Inak nás s tým vyšetrovateľ vyženie.“

„Máš pravdu, Edo,“ súhlasil šéf. „Návrhy?“

„Ja,“ ponúkol sa Krauz, lebo o pôvode kazety vedel najviac. „Chosé a Hanzel skočia dole za vyšetrovateľom, čo má na starosti vraždu zo žumpy. Vysvetlia mu, že máme nové poznatky o trojici tiežpodnikateľov a aj o inžinierovi Richterovi a všetky budú písomne spracované zajtra doobeda.“

„Prečo ešte nemáme hlásenia na papieri?“

„Šani, živočíšny druh Homo sapiens sapiens má vo výbave iba dve ruky.“

„Aj to tam napíšte. Pokračujeme!“

„Dohodnú s ním oficiálne vypočutie oboch otcov do zápisnice, aj Temela, aj Marona, a obaja dobrovoľne poskytnú čísla. Ide mi o bankové kontá,“ Krauz sa spýtavo pozrel na Burgera.

„Rozumiem, Marona zariadim.“

„Potom, vlastne aby sme nestrácali čas, tak ešte dnes, Petra a Kuky spracujú písomné žiadosti do banky na ustálenie výpisov výberov z bankomatu a zabezpečenie videozáznamu. Všetko so zajtrajším dátumom, aby sme nepredbehli zápisnice o vypočutí oboch otcov. Vyšetrovateľ to podpíše, prokurátor schváli, my to získame. Tým budeme mať všetko sprocesnené a litera zákona bude naplnená. My ostatní sa nebudeme zaoberať byrokraciou, lebo to bude trvať aspoň týždeň, a pohneme sa dopredu, lebo páchatelia nám unikajú každým dňom o kus ďalej.“

„Súhlasím, konečne sa mi bude voľne dýchať. Dbajte na to, aby bolo všetko spracované korektne a rýchlo, konzultujte s vyšetrovateľom a riaďte sa jeho pokynmi...“

„Šani, tu nie si na porade u riaditeľa, tu si medzi svojimi!“

„Tak potom robte operatívnu robotu a serte na vyšetrovateľa, prvoradý je páchateľ, až potom lajstro, presne podľa zásad kriminálky.“

„Teraz ťa spoznávam, Šani. Takže k tomu videu. Maron nás podľa mňa prešťal všetkých. Od Zdena vie, že ho zháňa bystrická polícia, že to vo firme ešte nemá celkom v poriadku pre tie ukradnuté prachy, a bohvie, ako to vyzerá s tým Talianom, takže asi má dosť dobrých dôvodov ostať v diere. Namiesto seba poslal k bankomatu Braňa. Musíme sa naňho nalepiť, zistiť, kam nosí peniaze a kde alebo ako ich odovzdáva Maronovi. Tak zistíme, kde presne je a kde je Mira. Potom môžeme požiadať o spoluprácu Interpol, alebo ak zistíme, že občas páchnu aj sem, urobiť na nich akciu a capnúť ich na našom území. V každom prípade je pre nás teraz mužom číslo jeden Braňo Borbel. Zdeno a Edo sú schovaní. Jediný, kto si myslí, že je nepriestrelný, je Braňo, tak mu to okoreníme. Taký je môj plán.“

Chlapi a jedna baba prikývli.

34

Krauz si zabalil chlieb s maslom a salámou a pribalil aj jabĺčko.

„To zas nebudeš celú noc doma?“

„Miláčik, Sylvinka, celý prípad sa začal tak pekne vyvíjať, že musím. Idem s Burgerom a Chosém, niečo potrebujeme zistiť, možno to nebude až do rána a v noci prídem, ale nesľubujem. Pochop...“

„Ja musím chápať, ty iba vypadnúť, pekná spravodlivosť.“

„Ale veď aj ty si bola... kedy to bolo, minulý týždeň? Do jednej ste s babami kvakotali v bare a povedal som niečo?“

„Ďakujem, že si mi podpísal priepustku, pane.“

„Ale, prosím ťa, neber to tak, akú priepustku? Raz si vybehneš ty, raz ja...“

„Raz si vybehnem ja, stokrát ty... asi taký je pomer, môj drahý!“

„Načo je to dobré, aj tak vieš, že musím.“

„Aspoň daj pusu Laure, stále smoklí a pýta sa na teba.“

„A Sylvinka?“

„Je vonku s babami.“

„Ešte? Veď už sa stmieva.“

„Toto mám najradšej, výchova detí občas a na diaľku. Tak si ju počkaj a vybav si to s ňou! Otec!“

„Tak ja idem za tým lazárom...“ kapituloval Krauz.

Zašiel do detskej izby. Ani nestihol pozdraviť.

„Zasa sa hádate?“

„Nie, to len mamka frfoce...“

„Keď stále nie si doma...“

„Tak ti teda ďakujem pekne, Brutus.“

„To je kto?“

„To bol senátor, čo si tiež pichol do Cézara, hoci ho chvíľu predtým uisťoval, akí sú bohovskí kámoši.“

Dcéra ležala s obviazanou nohou a čítala jeden z množstva časopisov porozhadzovaných okolo postele.

„Tatíí... kedy to už prestane bolieť?“ tváričku jej stiahla grimasa.

„Ešte dnes v noci a ráno by to už malo ustupovať.“

„Sľubuješ?“

„Sľubujem! Ak nie, tak...“ zaváhal.

„Tak? No? Dopovedz.“

„Tak ti kúpim tie nové rifle, čo ste objavili s mamkou.“

„Jupíí... ale mám také podozrenie, že sa to zhoršilo. Asi to bude bolieť aj tri dni.“

Krauz sa vyobjímal s dcérou, od dverí jej zakýval a nechal ju čítať. Vyobjímal sa aj so Sylviou, lebo zlosť ju už prešla. Nie že by bola rada, ale čo už s takým mužom? Išiel by tak či tak.

Po porade u Mayora si urobili malé bojové rozdelenie aj v kancelárii. Každý vedel, čo má robiť, ale Krauz chcel od Burgera aj niečo navyše.

„Edo,“ začal Krauz, „Braňo Borbel býva kúsok od teba, nepoznáš ho aj inak?“

„Otca poznám, mladého iba ako smrada z ulice, potom som ho párkrát videl biť sa na diskotéke, čo máme pod barakom. Nikdy nevyčnieval z radu, ani som si ho nijako zvlášť nevšímal. Pred pár rokmi sa odsťahoval a stratil sa mi z očí.“

„Ale vieme o niekom, kto by ho mohol poznať, nie?“

„Niečo vyskúšame, jasnačka,“ a Burger začal telefonovať.

Výsledkom dvoch telefonátov bolo, že sa dnes v noci zase nevyspia. Služobné auto mal tentoraz doma Chosé a on robil zvoz. Vyzdvihol Burgera a Krauza a tri minúty pred deviatou vstúpili do začmudeného baru. Čašník si ich všimol okamžite a vyšiel im v ústrety.

„Poďte von,“ povedal a ani sa neobzrel, či ho nasledujú. Obzrel sa až vonku na chodníku. „Čaká vás vzadu v sklade, ale ak prejdete cez celý bar a zamierite za plentu, každý bude vedieť, že tu máme polišov. Choďte tam za roh, tie biele dvere s plechom naspodku.“

Na prejavy vďaky nečakal a vrátil sa na pracovisko. Obišli bar a našli dvere s oplechovaným spodkom. Nezaklopali, iba vošli. Krátka chodba a malý sklad. Na prázdnych prepravkách od piva sedel malý vychudnutý chalan v koženej bunde do pása. Aby sa maskoval, zodvihol si golier. Aby si dodal odvahu, povytiahol si rukávy. Krauzovi pripadal komicky staromódny ako z mafiánského filmu s Alanom Delonom spred tridsiatich rokov.

Fajčil a čítal noviny. Aj to bolo prebraté z podobných filmov. Keď vošli, pozrel sa na hodinky a prehrabol si nagélované vlasy.

„Čaute,“ pozdravil a medzierkou medzi zubami vyfľusol slinu. Nemal to nacvičené a pár posledných kvapiek mu ostalo na brade.

„Ahoj, Puky,“ pozdravil Burger.

Nikto iný nezdravil, ruky si nepodali. Puky sa zahľadel na Chosého a Krauza.

„Myslel som, že prídete sám, pán Burger.“

„Títo sú v pohode.“

„Ale aj tak, načo...“

„Puky, toto nie je film o síajej ani o kágébé, tak sklapni. Iba sa chcem spýtať na Braňa Borbela, ty mi niečo pošepkáš a my vypadneme.“

Burger zalovil vo vnútornom vrecku saka a vybral bankovku. Úplne normálne ju Pukymu podal. Ten natiahol ruku, ale vtom si spomenul, že to videl aj ináč, roztvoril noviny a otrčil ich pred Burgera. Bankovka padla na noviny a Puky ich okamžite zložil a schoval pod bundu.

„Tak o čo by išlo, chlapci?“

Chlapci ignorovali fakt, že sú dvakrát tak starí ako on a v prípade Burgera skoro až trikrát, lebo potrebovali oni jeho, takže krv z nosa sa mu zatiaľ ešte nepustila.

„Braňo Borbel z tridsaťdvojky. Dlho som ho nevidel.“

„Presťahoval sa, sú to tri roky.“

„Na druhom, nie?“

„Na treťom napravo od výťahov.“

„Starý tam ostal?“

„Už ho tam nevídať, pred dvoma, možno tromi mesiacmi kúpili aj s Branom dom v Biskupiciach. Zariaďujú ho a byt chodí starý iba vetrať a polievať tam kvety.“

„Kam sa presťahoval Braňo?“

„Má trojizbák v centre na Hejdučke.“

„Číslo?“

„Neviem, ale viem, kde to je, bol som tam veľakrát.“

„Starý Borbel nerobí, však?“

„Nie.“

„Tak potom Braňo musí byť v plnke, keď kúpili dom.“

„Je. V poslednom čase mu to ide.“

„Ako ide?“

„Je nafulovaný.“

„Myslíš pre ten dom?“

„Nie, na polovicu zobrali úver a ručia bytom, ale ja mám na mysli, že kam sa pohne, tak sa z neho sypú prachy.“

„Kam sa pohýňa?“

„Akože kam chodí? Brnká gombíky vo Vegas a dosť často chodí do Červenej podkovičky, to je...“

„Vieme, kde to je. Má tam niekoho?“

„Trtkáva Vieru Kôstkovú, hovoria jej Lola, ale občas sa pomýli a padne aj iná. Ale iba občas.“

„Kedy si s ním bol naposledy?“

„Včera, brnkali sme vo Vegas spolu.“

„Vyhral?“

„Nie, pustil päť litrov.“

„Ty?“

„Ja dva.“

„Púšťa často?“

„Často a veľa.“

„Čo pije?“

„Iba bourbon.“

„Čo klepe?“

„Neklepe. Drží sa. Iba cigarety a bourbon.“

„Odkedy sa mu takto darí?“

„Tento rok, minulý to bolo o ničom.“

„V čom ide? Odkiaľ berie prachy?“

„Pochvaľuje si firmu, kde robí, vraj ho povýšili a šéf ho rozmaznáva.“

„Kšefty?“

„Nerobí, ani autá, ani prášok. Má dosť aj bez toho.“

„Pochybujem. Ešte pred pár rokmi patril k najšikovnejším autičkárom v rajóne. Dokázal otvoriť všetko, čo malo štyri kolesá.“

„Nielen kolesá. Urobil najviac bytov na tomto sídlisku, ale hovorím vám, už nie. Teraz má stokrát viac a bez rizika. Fakt s tým skončil.“

„Nič nie je bez rizika, zvlášť nie veľké prachy.“

Burger urobil pauzu. Puky si zapálil.

„Kde je ten dom?“

„V Biskupiciach, ulicu neviem, ale už som tam bol.“

Burger pozrel na kolegov. Za celý čas nepovedali ani slovo, iba pozorovali Pukyho. Iba tak, zo zvyku, nie preto, že by sa obávali útoku, takíto chlapci nebývajú nebezpeční. Ani nemuseli sledovať mimiku, či neklame. Takíto chlapci neklamú. Takíto chlapci bonzujú na kamarátov, lebo majú motiváciu. Závidia im a chcú byť ako oni, ale partia sa im iba smeje a odstrkuje ich na okraj. Závisť je veľmi silná motivácia, a tak sa im dá veriť prakticky všetko. Sú to najspoľahlivejší informátori a ani nie sú nároční, stačí im bankovka na jeden večer vo Vegas a vyzvonia všetko.

Krauz pokrútil hlavou, akože nemajú otázky. Burger pokračoval sám.

„Tak ma teraz dobre počúvaj, Puky...“

„Počúvam, pán Burger.“

„... dve minúty po nás vyjdeš von, prejdeš pasážou a napravo za novinovým stánkom zbadáš našu bielu fabiu. Nasadneš a prevezieme sa.“

„Ale ja som vám neklamal, pán Burger, čo si to o mne mys...“

„Ukážeš nám ten dom v Biskupiciach a byt na Hejdučke, potom môžeš ísť do Vegas utrácať.“

„Jáj, tak to je iné! Tak poďme!“ a zoskočil z prepraviek.

„Dve minúty po nás, nepočúvaš?“

„Jasnačka, aby to bolo akože nenápadko, jasné, rozumiem,“ a frajersky si odpľul medzierkou medzi zubami.

Tentoraz si opľul aj bundu.

Pukyho vyložili kúsok od herne a ostali sami. „Kde začneme?“

„Vrátime sa k tomu domu,“ rozhodol Burger.

Fabiu zaparkovali na začiatku ulice a k domu so zelenou bránou prešli peši. V dvoch oknách sa svietilo. Skontrolovali ulicu, ani nohy.

„Môžeš,“ odštartoval akciu Burger a prešiel pár krokov bokom, aby videl susedný dom. Krauz urobil to isté opačným smerom. Chosé priložil dlaň k plechovej bráne a pleskol po nej. Chvíľu čakal. Žiadny štekot ani dupotanie ani funenie.

Vyskočil na kľučku a prehupol sa do dvora. Krauz prešiel cez cestu a ostal na chodníku na druhej strane, aby mal lepší výhľad.

Pouličná lampa pri dome so zelenou plechovou bránou zhasla. Krauz pozrel cez cestu na Burgera a ukázal mu vztýčený palec. Burger skromne pokrčil plecami, akože čo by som pre vás, chlapci moji, nevybavil.

Minúty sa vliekli. Krauz s Burgerom sledovali svetlo v oknách, či sa neobjavia tiene svedčiace o pohybe v dome. Žiadny pohyb teraz nepotrebovali.

Prešlo ďalších pár mučivých minút.

Spoza plechovej brány sa vystrčila ruka. Burger pobehol bližšie a zašepkal: „Môžeš.“

Chosé preskočil bránu a ticho dopadol na chodník. Okamžite sa pohli na koniec ulice k autu.

Chosé pomaly šoféroval, a keď sa vydýchal, spustil.

„Je to kocka asi dvanásťkrát dvanásť metrov, starý dom, aspoň dvadsať rokov. Vzadu bez osvetlenia, iba malá prístavba, asi šopa na náradie. Malá záhrada, možno dva áre. Bez osvetlenia, všade úplná tma. Podkrovie bez života, zadná časť tiež, pivnica tichá a tmavá, ale jedno pivničné okienko je zvnútra zatemnené dekou alebo niečím podobným a svieti tam matné svetlo akoby od sviečky alebo petrolejovej lampy. Asi v dome nie je iba starý, čo v prednej izbe pozerá televízor. Žiadna garáž, ale tie dva betónové pásy vedú od brány dozadu za dom. Je tam schované jedno auto, hádajte aké.“

„Neblbni.“

„Je tam. Čierna audina, tri šestky a na konci dve déčka.“

„Doriti!“

„Aj ja tak hovorím, kompl.“

„Takže preto kupovali dom na kraji mesta! Maron má perfektnú skrýšu a ani nemusel zdrhať za Alpy, máme ho tu celý čas pod nosom a Borbela používa ako spojku. Sme my ale tĺci, veď je to jasné ako facka!“

„Nie sme tĺci, Richard, my sme tieto informácie doteraz nemali,“ ohradil sa Burger.

„Tiež pravda,“ priznal Krauz. „Tak my dvaja nie sme, ale Chosé môže ostať, čo povieš?“

„Ak súhlasí...“

Chosé si len vzdychol: „Tak toto mám za svoju dobrotu.“ Chvíľu mlčky križovali ulice pomalou, obchádzkovou rýchlosťou.

„Vráťme sa do dediny, navštívime kolegov na obvodnom oddelení, niečo vyskúšame,“ navrhol Krauz.

Chosé sa otočil a zamieril k rodinnému domu, kde sídlila miestna polícia. Budova bola prázdna a tmavá, iba v stálej službe sa nudil kolega v uniforme. Mali šťastie, nemuseli sa ani legitimovať, stálu službu práve mal ich kamarát...

„Ďalšia zastávka?“ spýtal sa Chosé, ale úplne zbytočne. Aj tak vedel, čo navrhnú.

„Červená podkovička, a nehovor mi, že som ťa zaskočil,“ odpovedal Krauz.

Prišli na parkovisko a schovali sa do rohu za iné autá. Chosé vypol motor aj svetlá.

Červená podkovička bol bordel ako každý iný. Poznali ho, lebo sa im tam pred dvoma rokmi schovala prostitútka, čo videla chlapíka, ako podrezal jej kamošku z ulice. Dlho ju nemohli nájsť, napokon im dobrá duša pošepkala Červenú podkovičku, ale mali smolu, prvému záťahu sa vyhla o polhodinu. Začali tam chodiť a otravovať, napokon ju majiteľ natrel sám a dohodil im ju. Nič nevyviedla, ale bála sa aj tak a svedectvo z nej páčili ako hevérom dvanásť hodín. Napokon bola prekvapená, že ju nechali podpísať a vykopli ju von na ulicu. Každému, čo mu patrí.

„Nepôjdeme dovnútra, dali by mu echo. Chosé, čo navrhuješ?“

„Prečo práve ja?“

Obaja kolegovia na neho unudene hľadeli a ani sa neunúvali odpovedať.

„Doriti aj s vami, prečo si aj vy nenapichnete nejakú buchtu, aby ste mali informácie?“

„Lebo na napichávanie máme v kolektíve mimoriadne obľúbených odborníkov.“

„Edo, povedz mu, nech sa ku mne správa slušne!“

„Richard, správaj sa k nemu slušne, je to slušný chlapec,“ musel sa zapojiť aj Burger.

„Slušný chlapec, ja sa ti hlboko ospravedlňujem,“ rezignoval Krauz.

Chosé vylovil mobil. Bez zaváhania, na prvý dotyk našiel skrátenú voľbu a chvíľu počkal.

„Majka? Čau... máš niekoho? Nie... teraz nie... iba niečo potrebujem, môžeš vyjsť von na parkovisko? Počkám.“

Chosé schoval mobil. Krauz a Burger bez slova vystúpili, prešli na opačný koniec parkoviska a schovali sa za kríky. Burger vybral cigarety, zapálili si, fajčili a mlčky čakali.

Napriek tomu, že už bol máj, Majka vyšla von v kožuchu až po zem, potiahla si z cigarety a rozhliadla sa. Chosé zablikal a pohla sa k nemu. Až keď vyšla z tieňa, zbadali, že to nie je kožuch, ale dlhý župan vylepšený na golieri, rukávoch a spodnom leme falošnou kožušinkou. Bolo logické, že je to župan, fialový kožuch s ružovou kožušinou by výrobca asi ťažko predával.

Krauz s Burgerom dofajčili aj druhú cigaretu.

„Nezdá sa ti, že im to trvá nejako dlho?“

„A nezdá sa ti, že sa to auto akosi podozrivo kníše?“

„Ty myslíš... áále, nechce sa mi veriť, že by ten slušný chlapec bol až taká sviňa,“ zastával sa kolegu Burger. „Tie dievčatá nie sú zas až také blbé.“

„Ak bude ocmúľaná rýchlostná páka, tak je nielen blbá, ale aj škuľavá.“

Kým stihli rozvinúť myšlienku o zámene Chosého s rýchlostnou pákou, dievča vystúpilo a vrátilo sa na pracovisko. Prestoje asi neplatia ani v tejto fabrike.

Chosé sa pohol a na kraji chodníka ich naložil. Kým Krauz nastúpil, teatrálne dlaňou vyprášil sedadlo aj operadlo. .„Neblbni, naskoč, niekto môže vyjsť.“

„Neblbnem, trvalo to až podozrivo dlho.“

„Prepáč, každý prinášame na oltár spravodlivosti svoje obete...“ zazubil sa Chosé, poškrabal sa v rozkroku a pohodlne sa zahniezdil na sedadle.

35

Keď sa čierna audina s ľahko zapamätateľným číslom vyplazila z dvora, neodišla ďaleko, ostala stáť hneď na ceste. Vodič vystúpil a zavrel za sebou zelenú plechovú bránu. Nasadol, skontroloval budíky na palubnej doske a pomaly sa pohol, lebo motor bol ešte studený. Prešiel sotva pár metrov, keď mu cestu zablokovalo služobné auto polície a donútilo vodiča zastať pri krajnici.

„Dobrý deň, pán vodič, cestná kontrola, predložte mi doklady od vozidla a doklady totožnosti.“

Policajt slušne zasalutoval a v predklone hovoril do okienka.

„A viete čo, vystúpte si a ukážte nám aj kufor, skontrolujeme rezervu a výbavu. Akú starú máte lekárničku?“

„Môžeme už niečo zosumarizovať? Vieme už niečo podstatné?“

„Iste, šéfe,“ odvetil Krauz.

Nesedeli u šéfa, Mayor prišiel do ich kancelárie.

„Máme potvrdené, že Braňo sa má posledného pol roka akosi hoja ďunďa hoja. Otcovi pomohol s kúpou rodinného domu, tony peňazí necháva v hracích automatoch a mimoriadne štedro hýri v bordeloch. Nemá problém vystriedať za noc aj tri a v kase necháva tisíce. Na otca prepísal čiernu audinu a sám jazdí na zánovnom bavoráku. S tou audinou to je tak vraj ju dostal od Grófa za mimoriadne služby, povozil sa a daroval ju otcovi. Prepis je platný, ale bol robený iba pred necelými dvoma týždňami a asi ešte neprešiel počítačmi, takže v evidencii auto stále figuruje na firmu. Preverili sme to na doprave, o chvíľu sa táto informácia zmení aj v počítačovej evidencii, hneď ako ju spracujú a vložia do systému, vraj to niekedy naozaj dlho trvá. Ten jeho tatko je huba nevymáchaná, za odpustenú pokutu za starú lekárničku bol zhovorčivý až-až. Takže...“

„Tá habaďúra s využitím miestnych policajtov bola dobrá, máte moju pochvalu. Dúfam, že je to jediná habaďúra, čo ste vymysleli.“

„Sťažoval sa niekto?“

„Veď to, že nikto, a to ma pri vás desí najviac.“

„Len pokojne, šéfe, sme už veľkí.“

„Podaktorí...“ vzdychol si Mayor a zahľadel sa na krpatého Kukyho.

Kuky oprašoval listy nejakej burine na stole a prihováral sa jej medovým hláskom: „Moja zlatá... moja...“

„Tak aby sme pokračovali,“ nedal sa vyviesť z tempa Mayor, ale hlavou pokrútil, to si neodpustil, „prišli už nejaké výsledky z banky? Máme oficiálne výpisy a video?“

„Nie, stále čakáme.“

„Takže čo ďalej?“

„Navrhujeme využiť sledovačku. Nech nám pár dní podržia Braňa Borbela a zmapujú nám jeho pohyb a styky. Ak je v kontakte s Maronom a Mirou, mali by sme vedieť, ako a kde dochádza ku kontaktu.“

„Súhlasím, zavolajte ich. Ešte niečo?“

Všetci pokrútili hlavami.

36

Jednu informáciu šéfovi zatajili. Zatemnené okienko na pivnici rodinného domu si zatiaľ nechali pre seba. Načo ho dráždiť?

Lenže veci dostali spád, len čo prišli prvé správy zo sledovačky a oficiálne výpisy a video z banky. Potom už museli s pravdou von.

Mayor nariadil, aby sa všetky operatívne porady týkajúce sa prípadu konali už iba v ich kancelárii. Informácií bolo toľko a boli také závažné, že si neprial, aby prevláčali spis hore-dole a aby im do roboty kafrali nezasvätení.

„Tak čo máte, čo je také dôležité?“ prišiel šéf a rozvalil sa v kresle.

„Petra urobila analýzu výberov nielen z Maronovho konta, ale aj z konta Miry, a prezrela video od samého začiatku. Petra, hovor.“

„Výsledok je jednoznačný. Braňo Borbel vyberal nielen z Maronovho konta, ale takmer úplne do tla vybral aj Mirine úspory. Osemstotisíc z jej konta a vyše šesťsto z Maronovho a pokračuje ďalej. A teraz prišli správy zo sledovačky. Richard?“

„Presne tak, už máme jeho pohyb, počúvajte. Šestnásť tridsaťdeväť, objekt prichádza k bankomatu, šestnásť štyridsaťtri, objekt odchádza od bankomatu, nasadá do auta. Výber tridsaťpäťtisíc. Sedemnásť nula osem, príchod do reštaurácie Camel, dve hodiny posedenie s priateľmi. Platil on, účet dvetisícdvesto. Potom návšteva kasína Vegas do dvadsaťtri dvadsať, prehral osemtisíc, o nula nula osemnásť príchod do nočného klubu Červená podkovička, zábava do nula tri tridsať, platil štyritisícdvesto. Nula tri päťdesiatosem príchod domov na Heydukovu. Svetlá zhasli o nula štyri dvadsaťdva. Páni a dáma...“

Petra spokojne pokývala hlavou.

„... ten zmrd vybral z Maronovho účtu tridsaťpäť litrov, kontakt s Maronom neprebehol, nemal kde a kedy, lebo by sme ho zachytili, ale obratom oplieskal za jednu noc pätnásťtisíc! On... asi nie je Maronova spojka, on mu nič nenosí, on mu jednoducho plundruje konto. Okrem toho sme zachytili informáciu, že v pivnici rodinného domu sa občas matne svieti. To nevyzerá, že by Marona ukrývali a pomáhali mu, to vyzerá, že ho väznia a likvidujú. A možno aj Miru.“

Všetci stíchli a zahľadeli sa na Mayora. Chvíľu premýšľal, potom si pleskol po stehnách a pružne vstal.

„Končím prípravnú fázu, už nemáme na čo čakať. Informácie z posledných dní nám nijako nezapadajú do našich verzií a my ani netušíme, čo sa deje, ale z toho, čo som tu počul, mi je nad slnko jasnejšie, že sa deje niečo nekalé. Je našou povinnosťou zasiahnuť. Postup bude nasledovný: zavoláme vyšetrovateľa a zainteresujeme ho do prípadu. Zajtra je streda, pripravíme akciu. Zavoláme do Bystrice a oznámime im, že to tu rozbiehame, nech sa pripoja a narobia ofuky s Grófom a jeho firmou. Braňa Borbela zbalíme pri výbere. Okamžite nato budú nasledovať domové prehliadky v rodinnom dome, v byte otca, kde polievajú kvety, a v byte Braňa na Hejdučke. Pripravte príkazy, spolupracujte s vyšetrovateľom, zabezpečte súhlas prokurátora. Akcia sa začne...“

Krauzovi zazvonil mobil. Chcel ho vypnúť, ale volala manželka.

„Prepáčte, chvíľočku... no prosím, ale rých... horúčku? Komplikácie? Preboha... Sylvinka... ja...“ Krauz si mohol zmlknutý mobil akurát tak schovať do vrecka.

Kolegovia čakali, čo povie.

„Malá dostala horúčku a prudké bolesti do členka... kristajehotam!“

„Pokračujem,“ nedal sa Mayor, „akcia sa začne zajtra o pätnástej, všetci tu. Požiadam šéfa majetkovej kriminálky o spoluprácu, aby nám dal šesť mužov a tri autá, na domovku do rodinného domu zabezpečíme kukláčov, keby niečo. Krauz, vypadni! Administratívu a prípravy zvládnu aj bez teba, postaraj sa o dieťa a nazajtra si zabezpeč varovanie. O pätnástej ťa tu chcem mať. Otázky?“

„Ktorá sviňa mi zlomila lístoček na orchidei?“ spýtal sa Kuky.

37

Braňo Borbel zaparkoval bavorák drzo na vyhradenom parkovisku pre vozidlá pošty a pár metrov k bankomatu bol už ochotný prejsť aj pešo, viac nie. Staršia pani zakryla tlačidlá klávesnice dlaňou a spýtavo na Braňa zagánila. Braňo odstúpil a zaškeril sa na ňu štýlom: kašlem ti na tvoje chechtáky, ty krava, radšej sa pohni!

Pani si zobrala bankovku, vybrala kartičku, zohla sa po nákupné tašky a hojdavým krokom odišla.

Braňo pristúpil k bankomatu, poobzeral sa, vložil doň kartu a vyťukal pár čísel. Ešte odklepol tlačidlo OK a počkal. Bankomat zauvažoval, poslúchol a začal vypľúvať bankovky. Braňo vybral kartu, vzal si peniaze a so sklonenou hlavou kráčal k autu. Prepočítaval si dennú tržbu.

Pri aute sa mu do cesty postavili traja chlapíci. Dvaja z nich by mu aj mohli narobiť trochu problémov, ale ten v strede mu bol sotva po pás. Krpec zasratý.

„Čo je, drbe vám?!“

„Pán Branislav Borbel? Kriminálna polícia.“

Braňo sa chcel zvrtnúť a utiecť, ale pol sekundy predtým sa ho krpec zasratý dotkol. Chytil ho za plece a pritiahol si ho k sebe. Braňo sa zahnal, čo fakt nemusel, lebo krpec úder očakával a profesionálne ho vykryl. Braňo stratil rovnováhu, krpec zasratý sa skrčil pod neho, ešte viac ho vychýlil z rovnováhy, nadvihol ho a prehodil cez plece. Braňo dopadol na hlavu a chrbát tak tvrdo, až to zadunelo.

Bankovky sa rozsypali po parkovisku.

Jeden policajt sa zohol a pozbieral ich. Druhý kývol kamsi dozadu. Tretí, ten najmenší krpec zo všetkých krpcov, prevalil Braňa na brucho, kľakol si naňho, vykrútil mu ruky a za chrbtom mu ich spútal kovovými putami. Sotva retiazky zaklapli, prifrčalo auto a zadné dvere sa otvorili. Krpec zodvihol nevládneho Braňa ako vysušenú smrekovú dosku a šmaril ho na zadné sedadlo. Tam ho už čakal hromotík ako hora, chňapol po ňom a privinul si ho k sebe. Krpec si prisadol a pritlačil Braňa na horu mäsa tak, že mu vyliezli oči z jamiek.

„Príma akcia, Kuky,“ povedala hora mäsa.

„Ako vždy, kompl,“ odvetil krpec a auto zmizlo z vyhradeného parkoviska pre vozidlá pošty.

Májové slniečko pieklo na parkovisko, automat sa usmieval na okoloidúcich a ponúkal im svoje služby a ľudia náhliaci sa na poštu zaplatiť šeky si ani nevšimli, že jeden z nich, jeden slušný a bezúhonný spoluobčan, to už má spočítané.

Iba nejaké malé decko, čo sa hralo obďaleč s loptou, sa spýtalo otca čítajúceho noviny: „Tati, čo to spravili tí ujovia?“

„Kde?“ spýtal sa otec a zložil noviny.

38

„Budem sa sťažovať!“

„Môžeš.“

„Chcem sa sťažovať okamžite!“

„Veď môžeš, počúvame.“

„Ako sa mám sťažovať ľuďom, čo ma uniesli, keď sa chcem sťažovať práve na to, že ma uniesli!?“

„Pokojne a nahlas.“

„Žiadam vás, aby ste priviedli vášho šéfa.“

„Ten krpatý za tebou je šéf.“

„Tak nech prídu pracovníci inšpekcie!“

„Je pol šiestej, oni robia iba do pol štvrtej. Až zajtra ráno o pol ôsmej, dovtedy to musíš vydržať s nami.“

„Žiadam prítomnosť môjho právnika!“

„Prečo, ty si niečo vyviedol?“

„Ja vás žiadam, aby ste mi okamžite dali dole putá!“

„Až prestaneš ziapať a upokojíš sa, dovtedy ti musí stačiť, že sme ti ich povolili.“

„Ja žiadam...“

Začiatok sa príliš nevydaril. Chlapec bol naštvaný, ale na oddelení vrážd už takých zažili neúrekom. S nikým to ani nehlo. Krauz a Burger si išli von zapáliť, lebo jeho uvrešťané jačanie im išlo na nervy. Stáli na chodbe za dverami, ležérne opretí o stenu, a fajčili. Zbadal ich Mayor.

„Tak ako, čo hovorí?“

„Aby si tam išiel ty, niekto z inšpekcie, jeho právnik, hasiči, kominári, kuchári... a viem ja, čo si ešte vymyslí?“

„A sú jeho požiadavky oprávnené? Edo, je dobitý?“

„A už si videl niekoho, koho zatýkal Kuky, aby nebol?“

„Kristepane...“

„Prestaň, Šani, ja len srandujem. Udrel si chrbát a trochu hlavu, keby kolaboval, zavoláme záchranku, ale podľa mňa mu nič nie je. Chorý alebo ranený človek nepotrebuje ani inšpekciu, ani právnika, ale dovoláva sa pomoci úplne iných inštitúcií, takže klídek. Počkáme, kým vychladne, a pustíme sa doňho.“

„Volali z Bystrice, zatkli Grófa, aj oni pracujú. Držme si palce.“

Vrátili sa do kancelárie. Krauz cestou k stolu skontroloval putá, či sa nezarezávajú, ale nechal ich na svojom mieste.

„Tak sa do toho pustime,“ vzdychol si, akoby mali tri minúty do sfárania.

Krauz a Chosé si k Braňovi pritiahli stoličky. Burger si vzal zápisník a ceruzku a pohodlne sa zahniezdil za stolom. Kuky odložil kvetinku, pohladkal jej zlomený lístoček a postavil sa do dverí za chrbát obete. Váňa s Hanzelom si vybrali štvorčekový papier a začali hrať lodičky. Petra sa zachovala úplne najzákernejšie. Rozvalila sa v kresle, upravila si už aj tak nehorázne krátku minisukňu smerom hore a mierne roztiahla nohy. V zornom poli ju mal nielen Braňo, ale aj Chosé s Krauzom. Krauz to bral ako jednu z najťažších skúšok vo svojom živote. Okrem maturity a pôrodu prvej dcéry. Chosé to bral ako poslednú výzvu. Už vedel aj to, kam ju zajtra pozve na večeru. Aby sa uistil, že videl dobre, na chvíľu sa prikrčil. Videl dobre, boli červené. Nehorázne červené a nehorázne vyduté.

„Pán Borbel, zvaný Braňo,“ začal Krauz.

„Ja si vyprosím...“

„Drž hubu!“ zareval Krauz, až zarinčalo sklo.

Borbel sa zasekol s otvorenou hubou.

„Koniec srandičiek. Už ma prestávaš baviť, ty tĺk sprostý! Vieš, kde si teraz? Vieš!?“ posledné slovo znova zareval.

Účinok sa dostavil okamžite. Braňo iba pokrútil hlavou.

„Momentálne sa nachádzaš na oddelení vrážd. Keď sa nudíme, tak robíme aj únosy, vydierania, obchodovanie s ľudskými orgánmi, ťažké lúpeže s množstvom mŕtvych rukojemníkov... prečo ti to hovorím? Bol tu u nás starý Maron. Edo Maron. Poznáš, nie?“

„Nie.“

„Otec Eda Marona. Poznáš mladého Marona, nie?“

„Tak... z ulice... z videnia.“

„Výborne, z videnia. A bol tu aj starý Temel. Poznáš, nie?“

„Nie.“

„Otec Mirky Temelovej, taká fešná baba, čo ju v poslednom čase Maron trtkával. Už vieš ktorá?“

„Asi som ju s ním párkrát videl.“

„Výborne, takže asi si ju videl.“

„Asi... myslím si.“

„Otázka. Sústreď sa. Ako sa poznáte?“

„S kým?“

„Ideš na to dobre, Braňo. Hráš to na blbečka. Táto poloha ti pasuje. Ja tvoje pravidlá prijímam, a zahrám to podľa nich. Takže vysvetľujem ďalej. Do blba a vytrvalo. Ako sa poznáš s Edom Maronom a Mirou Temelovou?“

„Som povedal, z videnia.“

„Škoda, lebo obaja otcovia hľadajú svoje deti a ja som dúfal, že nám povieš, kde sú.“

„Aká škoda? Poviem. Sú v Taliansku. Edo tam zohnal nejakú robotu a zobral so sebou aj Miru.“

Krauz pozrel na Chosého. Tomu dosť prekážalo, že musí odtrhnúť pohľad od toho, čo ho momentálne zaujímalo oveľa viac než sťažovateľ Braňo, ale odtrhol ho a prevzal štafetu. Keď si všimol, kam Braňo pozerá, zreval naňho.

„Na mňa čum!“

„Sorry... ja... som sa iba zamyslel a sklonil som hlavu a...“

„Tak neskláňaj! Takže poznáš ich iba z videnia.“

„Áno.“

„Výborne. A teraz pozor, príde druhá otázka... akú sumu si vyberal, keď sme ťa zatkli? Všimol si si, že hovorím o zatknutí, a nie o únose? Taká blbosť, ako je únos, sa môže zrodiť iba v tvojej vymetenej hlave, ty chuj! Policajti neunášajú, policajti zatýkajú, a v tom je rozdiel!“

„Občas,“ doplnil kolegu Burger, ale ani sa neunúval zodvihnúť hlavu.

„Tak akú sumu?“

„Tridsaťpäť.“

„Z akého účtu?“

„Zo svojho.“

Chosé mu podal výpis z banky.

„Toto sú výpisy za posledný mesiac. Mám ich tu v spise aj viac, môžeme ísť dozadu, ako ďaleko chceš, ale zatiaľ stačí tento. Čítaj nahlas to vpravo hore.“

„Je tu nejaké číslo...“

„Ako nejaké, to je číslo konta, o ktorom tvrdíš, že je tvoje.“

„Kto si to má pamätať.“

„Nikto, máš pravdu. A majiteľ?“

Braňo si prečítal meno.

„No dóóbre,“ hodil rukou, akože objavili Ameriku, ale dosť neskoro, „to pre takú blbosť toľko cavikov? To ste mali povedať hneď! Tak konto je akože vedené na Eda Marona, ale vyberáme spolu, presnejšie, dal mi voľnú ruku. Je tam toho.“

„Smola. Na to konto nemajú dispozičné právo dvaja ľudia, to si si nepreveril. To konto je vedené iba na jednu osobu, a tou je Edo Maron, iba on môže robiť akékoľvek transakcie.“

„To je blbosť! Povedal mi, že mu mám vybrať prachy, tak som ich vybral. O právach nebola reč.“

„Načo si ich vybral?“

„Potreboval, nie?“

„Takže si mu ich mal odniesť?“

„Jasnačka, sú jeho.“

„Takže vieš, kde je?“

„Vie...“ zasekol sa. „Do čoho sa ma snažíte namotať?“

„Do ničoho, iba hľadáme Eda a Miru. Tak vieš, kde sú?“

„V Taliansku.“

„A prachy si mu mal odniesť do Talianska?“

„Nie, ja...“

„Tak načo si ich vyberal z cudzieho konta?“

„Ja... .on...“

„Tak vieš, kde je?“

„V Taliansku.“

„Tam si mu mal odniesť prachy?“

„Nie...“

„Tak načo si ich vyberal?“

„No...“

„Zásah! Štvorka krížnik potopený!“ zreval Váňa.

„Čo?“ zdesil sa Braňo. „Aký krížnik, išli autom...“

„Pokračujeme! Ako poznáš Miru?“

„Ako, ako... normálne.“

„Aj ona ti dala právo na vyberanie z jej konta?“

„Nie, kašlem na ňu, čo furt máte s tou kurvou?“

„My nič, ale ty jej plundruješ konto. Na!“ a podal mu druhý výpis z banky. „To je jej konto a posledné výbery. A na!“ podal mu fotografiu spred bankomatu. „To si ty pri jednom z posledných výberov. Ako si sa dostal k jej karte a PIN-u?“

„Ja...“

„Ty! Kto iný! Alebo chceš poprieť, že na tej fotografii si ty?“

„Nie... teda áno... vlastne...“

„Chlapče, chlapče,“ povedal Hanzel medovým hlasom Váňovi, „akosi sa ti rozkývala paluba pod nohami. Práve si prišiel o dvojku mínolovku.“

Potom akoby si uvedomil, že ich počúva aj niekto iný, preniesol pohľad na Braňa a s úsmevom mu oznámil: „Nás si nevšímaj, kamoš, my tu válčíme o ťažké prachy a niekomu sa tu trasie zem pod nohami. Práve som kamošovi zostrelil dvojku mínolovku, aby bolo jasné. Ty s tým nemáš nič spoločné, samozrejme! Alebo áno?“ Hanzel vstal a podišiel k Braňovi. „Alebo áno, pýtam sa. Aj tebe sa trasie zem pod nohami?“

„Nie... ja nehrám... nič...“

„Mne sa zdá, že hráš, a dosť riskantne...“ a nahol sa až tesne k jeho tvári. „Braňo, spamätaj sa. Toto tu naokolo sú všetko starí skúsení detektívi, vrátane tej kočky, čo jej ukradomky zízaš medzi nohy. Aj tá ťa schová pod sukňu...“

„Prepáč!“ ohradila sa Petra.

„... chcem povedať, pod čiernu zem, ak bude treba. Ani ju nepreštíš! Pozri sa na stôl pred seba. Vidíš tú hromadu papierov?“

Hanzel uhol, nechal Braňa, aby si všimol spis, a pokračoval medovým hlasom.

„To je spis o tebe. Už ťa máme v merku hodnú chvíľu. Je tam všetko. Aj to, ako si Mire vybrakoval osemstotisíc za pol roka a Edovi šesťsto. Aj to, aké prasaciny ste robili v Bystrici. Aj to, aké prasaciny ste robili tu u nás. Je tam všetko. Tak tých chlapov neurážaj predstieranou tuposťou, lebo tupec nie si. Uvedom si, že hra sa skončila. Nastal čas zúčtovania.“

„Chcem svojho právnika.“

„A kto je tvoj právnik?“ pokračoval Hanzel a chalani ho nechali, nech ide, keď sa už tak pekne rozbehol.

„No...“

„Ty nemáš právnika.“

„Chcem si zavolať. Mám na to právo, jeden telefonát.“

„To si videl v americkom filme, však? Lenže Amerika je ďaleko a ich demokracia k nám ešte nedorazila. Tu u nás máš právo iba na jeden pohár vody, preto nás niektorí Američania ešte stále považujú za rozvojovú krajinu. Ale na rozdiel od nich my tu chytáme ôsmich vrahov z desiatich prípadov, oni iba dvoch. Takže za týchto okolností ti kašlem na demokraciu a radšej budem chytať vrahov, únoscov a vydieračov po našom.“

„Chcem si zatelefonovať.“

„Komu? Grófovi? Musím ťa upozorniť, že ani pán Révay ti právnika nepošle. Všetkých teraz potrebuje on. Práve pred hodinou ho zatkli a teraz sa potí na polícii presne tak ako ty. Inými slovami, drahý Branko, si v tom sám až po uši. Nikto ti nepomôže, Gróf už vonkoncom nie. Si v tom sám. A ja sa pýtam, kde je Mira a Edo a odkiaľ máš ich karty a odkiaľ poznáš PIN-y?“

„Toto je psychologický nátlak.“

„To je druhý diel toho filmu, že? Ani to sa u nás nenosí, vyskúšaj niečo iné.“

„Odmietam vypovedať.“

„Nevypovedáš. Ty si si nevšimol, že nikto nič nepíše do zápisnice? Si tu iba na priateľskom pokeci. Žiadna výpoveď.“

„Tak... odmietam...“

„Všetko, však?“

„Všetko! Už vám nepoviem ani slovo!“

„Ale ani slovo si nám nepovedal doteraz. Ja som myslel, že až teraz začneš.“

„Nie. Už som skončil! A s vami všetkými teda nadobro!“

Petra spojila nohy a vstala. Vzala Chosému zo stola cigaretu a ako si sadala späť do kresla, vyfúkla dym na Braňa.

„Je naša demokracia už aspoň tak ďaleko, že si môžem zapáliť?“ spýtal sa drzo Braňo.

„Iste,“ pripustil Hanzel a všetci si ako na povel zapálili tiež. „Ale ako vždy, máme to s tou demokraciou v našom štáte iba na päťdesiat percent. Budeš fajčiť iba pasívne,“ a vyfúkli na neho oblaky dymu.

39

To bolo iba otrkávanie, iba detské zahrievacie kolo. Braňo dostal letmý kriminalistický bozk a trochu materiálu na premýšľanie. Nikto ešte nevytiahol tajné zbrane a chalani ani netušili, ako im domovky doplnia zbrojný arzenál.

Ako prvá prišla partia z bytu, kde chodili Borbelovci iba polievať kvety. Byt starého Borbela. Nepriniesli nič. Hlavný stan bol v kancelárii Mayora a práve preberali detaily neúspešnej domovej prehliadky. Prítomný bol aj vyšetrovateľ major Musitz, jeden z posledných starých vyšetrovateľov, pozostatkov z deväťdesiatych rokov. Bola to garnitúra skúsených vyšetrovateľov, ktorí sa ešte stále správali ako policajti. Riaditeľ oddelenia vyšetrovania ho poslal naschvál, lebo keď si vypočul informácie od Mayora, pochopil, že prípad si vyžiada nadhľad a toho noví neskúsení vyšetrovatelia schopní neboli. S Musitzom chcel robiť každý kriminalista, bol rýchly, schopný a nebál sa ísť do rizika. Poznal prokurátorov a vedel zariadiť veľa nezariaditeľných vecí. Ak on povedal, že ide obviňovať, tak to na obvinenie bolo, a ak povedal, že sa nedá, tak sa naozaj nedalo. Chalani z oddelenia vrážd najradšej robili s ním.

Teraz iba sedel v rohu, popíjal kávu, fajčil a čakal, kedy príde jeho čas. Z toho, čo rozprávala prvá partia, bolo jasné, že jeho čas ešte neprišiel.

Lenže prišla druhá partia z Heydukovej, kde býval iba Braňo. Vedúci skupiny položil na stôl igelitové vrecko s pištoľou.

„Zavoláme Burgera a celú partiu, počkajte.“ Prišli Burger, Krauz a Chosé a ticho si sadli do rohu. „Tak spustite,“ vyzval vedúceho prehliadajúcej skupiny Mayor.

„V spálni v skrini sme našli pod tričkami pištoľ. Je to čezeta päťdesiat, ráže sedem šesťdesiatpäť milimetra. Bol v nej zásobník so štyrmi nábojmi a jeden v komore. Pištoľ je už vybitá a máte ju na stole. V nočnom stolíku sme našli dve škatuľky nábojov. V šatníku pod ťažkými kuframi bola schovaná táto kožená taška,“ Mayorovi na stôl položili igelitové vrece s taškou, „je to ručná práca, čistá koža a nad prackou je ručne vyšité meno Edo. Je to robené na objednávku k nejakému sviatku, to je vidieť. Vyrabovali sme ju a obsah je tu,“ a na stôl položil spisy a malé igelitové vrecko. „V tom vrecku nájdete všetko možné na falšovanie dokumentov. Pečiatky, podušky, malé kovové nástroje v tvare špachtlí a pinzety a čojaviemčo. Komu to patrí, je profesionálny falšovateľ, toľko materiálu pokope ste ešte nevideli. Tie dokumenty sa týkajú nejakej firmy Terranova a konateľa Jókaya alebo Révaya... neviem presne, tam to máte napísané. Hovno rozumiem ekonomickej kriminalite, ale myslím si, že ak to zoberú do rúk ekonómovia, budú nadšení. Je tam kompletný zoznam osôb a firiem, ktoré zničili, vyrabovali, alebo prinútili k spolupráci, a v notese je zoznam osôb, ktoré spolupracovali. Pozrel som si iba pár strán, ale som si istý, že budete musieť volať ministra vnútra. Tie mená sú dosť známe z obrazovky a niektoré hnutia a národné strany budú mať čo vysvetľovať. Ide tam o strašné pozemky a strašné prachy, a keď ide o pozemky a prachy... tak som to radšej zavrel a ďalej neštudoval. To je asi všetko. Nezúčastnené osoby prehliadku podpísali a s obsahom zápisnice súhlasili.“

„Chceš pusu teraz, alebo nadránom jazýčkovú?“ spýtal sa Krauz.

„Od teba poldeci, bozkávam iba funkcionárov od okresného riaditeľa vyššie.“

Vyšetrovateľ Musitz sa postavil, prezrel si stopy a rozhodol.

„Zober si to do kancelárie, všetko spracovať, prepísať do zápisnice a spracovať dožiadania na expertízny ústav. Dnes domov nejdete. Ráno to musím mať na stole. Pán Borbel bude mať problémy nielen pre nezákonný výber financií, ale aj pre nedovolené ozbrojovanie. Dám ho do cely, to je už isté, a ak nájdete ešte niečo, podám návrh na väzbu a budete ho mať k dispozícii, kedy len budete chcieť.“

Mayor spokojne zamlaskal. Prípad sa vyvíjal celkom dobre.

Zazvonil telefón. Všetci stíchli. Mayor zodvihol. „Mayor, počúvam... tak ho privezte.“ Položil.

„Ďalší úspech. Partia v rodinnom dome našla v pivnici muža. Vezú ho sem.“

„A Mira?“ spýtal sa Krauz.

„Tú zatiaľ nenašli, ale ešte pokračujú.“

Krauz sa natiahol v kresle.

„Vezú ho sem, hovoríš. Tak to stretnutie s Branom si vychutnáme.“

40

Nastal malý problém.

Nikto s ním nepočítal. Muža vyvliekli z výťahu a všetkým na chodbe bolo jasné, prečo nemá putá. Ledva chodil, museli ho podopierať. Keď prechádzal okolo, zodvihol hlavu a niečo zakoktal.

Jazvičku nad obočím si ako prvý všimol Krauz, ale nebol schopný slova.

„Kurva, to nie je Edo, to je Zdeno Macho,“ zašepkal Chosé a chalani museli súhlasiť. Bol to naozaj on.

Zdena odvliekli do vedľajšej kancelárie, a skôr než sa stihli spamätať z prekvapenia, vyšiel odtiaľ detektív a pokojne, bez emócií im oznámil: „A už môžete volať sanitku. Zložil sa, potrebujeme lekára a nech si prinesie niečo na absťák,“ a vrátil sa do kancelárie.

V kancelárii Mayora bolo plno ľudí, u nich v kancelárii sedel Braňo, ale niekde sa poradiť museli, tak Krauz zaimprovizoval.

„Chalani, poďte do umyvárky.“

Rozdali si cigarety. Dali aj Mayorovi a Musitzovi.

„Krista jeho,“ začal Krauz, „čo ten tu robí? Mal tam byť Edo a dúfali sme, že tam držia aj Miru.“

„Tak sme sa niekde sekli,“ uvažoval Mayor.

„Musíte robiť rýchlo a presne, zatiaľ mám na Braňa iba tie výbery a nedovolené ozbrojovanie. Celu má istú, ale to je na štyridsaťosem hodín, potom bude sudca rozhodovať o väzbe a môže nám ho pustiť. Ak chcete väzbu, treba niečo dodať,“ vysvetľoval procesnú stránku vyšetrovateľ.

„Vieme, ale nám do toho nepasuje ten Zdeno, mal tam byť niekto iný. My o tej pivnici vieme už dlho, ale skôr sa nedalo zasiahnuť. Boli sme si istí, že Eda a možno aj Miru väznia práve tam.“

„Tak počkáme na lekárov a skúsime, čo sa dá. Akcia beží, nič strašné sa nestalo,“ zakončil improvizovanú poradu Mayor.

Neostávalo im nič iné, iba súhlasiť.

41

Lekára rýchlej zdravotnej pomoci pozvali do Mayorovej kancelárie. Už tam nebol nikto, iba Musitz, a ten nebol nepovolaný.

„Páni, je to klasický prípad narkomana v poslednom štádiu. Ruky má rozpichané ako od šijacieho stroja. Povedal mi, že poslednú dávku mal na obed, je osem hodín, dal som mu injekcie, ale sedatíva asi nebudete chcieť...“

„Nie, to nie.“

„Tak potom počítajte s tým, že vám vydrží tak štyri, možno šesť hodín, potom príde kríza a budete nás volať znova, ale potom ho už budem musieť vziať do nemocnice. Zatiaľ som urobil, čo sa dalo. V ohrození života nie je, Výživu mal priemernú, hladom ani smädom netrpel, je v relatívne dobrej kondícii, iba tie drogy, tie sa o pár hodín ozvú.“

„Pán doktor, máte to u nás.“

„Ja nie, ale brata mám u vás a viem, o čom to je, takže sa držte a po polnoci volajte, prídeme si poňho. Dovtedy veľa šťastia.“

Lekári v krikľavo červených overaloch odišli a detektívi ostali na celý problém sami. Ale dali hlavy dokopy a...

„Edo, čo navrhuješ, ale rýchlo,“ spýtal sa Krauz.

„Frontálny útok. Už nemáme čo stratiť a čas beží. Ak niekto vie, kde naozaj Edo a Mira sú, tak sú to títo dvaja. Edovi a Mire možno ide o život. Braňo je tuhý, ale Zdeno melie z posledného, tak poďme naňho, možno sa niečo dozvieme.“

„Aká taktika?“

„Nestrašme ho. Vychádzajme z toho, že je zlomený. Poďme rovno na vec a zariskujme, možno vyhráme.“ Chosé prikývol. Krauz tiež.

„Navrhujem ešte predtým jeden pokus,“ ponúkol sa Chosé.

Návrh sa páčil všetkým.

Zdrapli milého Braňa a vyvliekli ho na chodbu. Postavili ho pred dvere a otvorili ich. Muž sediaci na stoličke v kancelárii sa otočil, presnejšie Chosé mu otočil hlavu tak, aby Braňo na chodbe videl tvár. Potom dvere zavreli a Braňa odvliekli späť do ich kancelárie.

„Kuky, a teraz už Branko vie, na čom je. Je váš.“

Posledné, čo Krauz videl, kým sa zavreli dvere, bolo, ako sa Váňa postavil od stola a zamieril k neborákovi na stoličke. Krauz sa z chodby ešte raz vrátil a vopchal hlavu do dverí.

„Ale bude musieť ísť na výsluch aj k vyšetrovateľovi, tak na to myslite.“

„Jedna cvičná... to nemôže vadiť,“ bránil sa Kuky a roztiahol ruky, akože na jeho širokú hruď a mäkké srdce sa môže privinúť každý okoloidúci.

42

Krauz, Burger, Chosé a Zdeno Macho.

A rýchlo. Čas bežal a kríza sa blížila. Bolo to na nich. Všetci tušili, že majú príležitosť dozvedieť sa pravdu, len bolo treba opatrne a nepomýliť sa.

Bol na neho strašný pohľad. Heroín dokáže za pol roka úplné zázraky. Tam, kde bol doteraz, mu dávali jesť aj piť, to bolo vidieť, muskulatúru mal normálnu, ale koža trpela. Čo sa dialo pod rifľami, nevideli, ale ruky a tvár mal holé, a to stačilo a dalo sa domyslieť aj to ostatné. Líca mu horeli chorobnou červenou farbou a na celej tvári sa mu odlupovala biela koža. Obočie už skoro nemal a jazva svietila ako výstražné znamenie. Vlasy mu na čele úplne vypadali a tie vzadu boli riedke a choré. Viečka spuchli, mihalnice vypadali a oči iba panicky strihali sem a tam. Dlane a zápästia sfialoveli a žily sa tlačili na povrch. Rany po vpichoch sa zapálili a tvorili obrovské koláče zahnisaných ložísk od predlaktia až pod pazuchy.

Sedel a dychčal. Chalani, čo ho privliekli do kancelárie, mu pod zadok dali igelitové vrece. Nikto nechcel, aby im chronták nakazený sedel priamo na stoličke.

„Vodu.“

Kto by mu dal svoj pohár? Chosé zaskočil do vedľajšej kancelárie a priniesol voskované poháre na čapované pivo. Nalial mu minerálku.

„Ďakujem pekne,“ poďakoval, čo bolo dobré znamenie. Ešte mal v sebe zostatky zdravého rozumu a registroval okolie.

Napil sa. Potreboval to. Uľavilo sa mu. Vzdychol si a oprel sa.

Krauz hodil bradou k Burgerovi. Pokrčil plecami. Tak hodil bradou k Chosému. Ten mu to vrátil namiereným prstom. Takže sa dohodli, že začne Krauz a ostatní sa pridajú. Pritiahli si k Zdenovi stoličky.

„Zdeno,“ začal Krauz, „volám sa Krauz a som detektív z oddelenia vrážd, rozumieš mi?“

„Detektív, jasné...“"

„Počúvaj ma, nemáme veľa času, takže ti vysvetlím, prečo si tu a o čo ide. Počúvaš ma?“

„Počúvam.“

„Chceš niečo?“

„Cigaretu.“

„Na... a teraz sa sústreď na mňa. Firma Terranova prestala existovať. Zatkli sme Grófa a máme dokumenty od Eda Marona, všetky kópie. Časť nám priniesol otec Mirky a časť sme teraz našli doma u Braňa Borbela. Firma je vybavená, už žiadne podrazy s pozemkami, už žiadne podrazy v ničom a na nikoho. Neviem, prečo ťa držali v tej pivnici, a neviem, čo všetko si musel prežiť, ale skús si uvedomiť, že to všetko sa už skončilo.“

„Konečne. Už stačilo. Dojebali ma na mraky a dojebal som sa aj sám... pozrite, ako vyzerám... som skončil... nevadí... Boh mi pomôže... sa môžem vyjebať na nich...“ rozprával ťažko, prerývane a dosť namáhavo, ale zatiaľ súvislo.

Padala mu hlava a toho sa Krauz bál najviac. Potreboval s ním udržať kontakt.

„Zodvihni hlavu a pozeraj sa na mňa. Táák... skús ma sledovať.“

„Načo? Už som to dojebal celé. Aj tak skapem...“

„Zdeno, skapeme všetci, ale ešte predtým by sme sa mohli porozprávať. Zdeno, ešte stále nevieme, kde je Edo a Mira, počúvaš ma?“

„Počúvam.“

„Tak zodvihni hlavu. Pozeraj sa na mňa, prosím ťa, vydrž to aspoň chvíľu!“

„No?“

„Počujeme sa?“

„No.“

„Zdeno! Hľadáme Eda Marona a Miru Temelovú. Myslel som si, že sú v dome v pivnici, ale tam si bol ty. Prečo si tam bol?“

„Zavrel ma, chuj jeden, že by som to mohol celé pokaziť... chuj...“

„Kto ťa zavrel?“

„Braňo.“

„Čo by si mohol pokaziť?“

„Všetko.“

„Tak dobre. Radšej mi povedz, kde je Mira a Edo.“

„Zabili sme ich...“ a zase mu padla hlava.

„Chceš si sadnúť do kresla? Bolí ťa hlava? Zle sa ti drží?“

„No.“

Všetci traja vstali, ale okamžite sa zháčili. Ako ho zodvihnúť? Veď vyzeral ako reklama na lepru.

„Tak poď sem,“ Krauz ukázal na kreslo v rohu, a kým sa tam dotackal, podložili mu igelitové vrece, aby im ho nezavšivavil.

Chosé odbehol a vrátil sa s gumenými chirurgickými rukavicami. Možno ho bude treba prekladať častejšie.

„Sedí sa ti lepšie?“

„Lepšie.“

„Tak sa vrátime k tej Mire a Edovi. Fakt chcem vedieť pravdu a nekecaj chujoviny. Kde sú?“

„Zabili sme ich.“

Hlava mu tentoraz neklesla. Ani nevyzeral, že by odchádzal. Oči mal čisté, reagovali na okolie. Krauz pozrel na Burgera. Ten zdvihol obočie. Chosé si pretrel fúzy.

„Zdeno, ty mi asi nerozumieš. Počúvaj ma. My už vieme všetko o vašej firme, vieme, čo ste robili v Bystrici aj tu, a vieme aj to, že ste tvorili trio, teda boli ste traja na vydierame. Ty, Braňo Borbel a Edo Maron. Ty sedíš tu, Braňa si videl pred chvíľou na chodbe, takže vieš, že aj on je tu, ale hľadáme Eda Marona, tvojho kamaráta, a jeho kamošku Miru.“

„Viem, veď ste to povedali už stokrát. A ja som vám odpovedal pravdu. A poviem vám všetko, potom nech už skapem a mám pokoj. Dopadol som ako... ako... pozrite, ako vyzerám... zajtra aj tak skapem.“

„Nie, neskapeš, máme lekárov a tí ťa z toho dostanú. O chvíľu pôjdeš do nemocnice, ale ešte predtým by si mi mohol odpovedať na to, čo ma zaujíma. Tak vážne, prestaň už fantazírovať, kde je Edo a Mira?“

„Prečo mi neveríte?“

„Veríme ti. Chceš ešte cigaretu?“

„No.“

„Na, tu máš, dám ti na stolík celý balíček, zober si, kedy chceš, dobre?“

„No.“

„Chceš ešte niečo?“

„Trochu koňaku. Tá sviňa mi nedala celý čas...“

„To nemôžeme. Si v zlom stave a dostal si injekcie, na to všetko by ťa alkohol mohol odrovnať'. Tu máš minerálku, tej môžeš vypiť, koľko chceš,“ povolil mu Krauz.

Zdeno sa napil.

„Kurva, málo grádov, ale pomôže,“ vydýchol.

„To stačí, teraz už poďme na to.“ Krauz sa pozrel na hodiny na stene. Čas bežal ukrutne rýchlo.

„Zdeno, môžeme?“

„No.“

„Ako to bolo s Edom a Mirou? Tak nám to povedz od začiatku. Ak sú v Taliansku, tak nám povedz, kde sú.“

„Nie sú v Taliansku, to sme si iba vymysleli rozprávku pre starého Marona, aby stále neotravoval.“

„Tak kde sú?“

„Braňo ich zastrelil.“

„A kde sú?“

„V studni.“

„Kde v studni?“

„V Koloči.“

„To je kde?“

„Pri Nových Zámkoch.“

„Aj tak ti nič nerozumiem, povedz nám to od začiatku.“

„Dajte mi cigaretu.“

„Veď fajčíš, ale ak chceš viac, máš ich vedľa ruky...“

„V lete minulého roka sme rozbehli perfektný kšeft. Gróf má na ministerstve dopravy svojho človeka, aj na pozemkovom fonde a aj... vyššie. Je to všetko v papieroch v taške u Eda. Tú tašku treba získať za každú cenu, povedal Gróf, a tak...“

„To si preskočil, ideš príliš rýchlo, vráť sa k tým kšeftom na konci minulého leta.“

„Papaláši rozhodli, že diaľnica okolo Banskej Bystrice nepovedie tak, ako bolo rozhodnuté, severným obchvatom, a niektoré pozemky znehodnotené možným vyvlastnením a plánovanou výstavbou tým získali na hodnote aj desaťnásobne. Gróf sa k týmto informáciám dostal ako prvý a začal nakupovať. Skúpil to tam všetko za facku a popri tom sa dostal aj k bezcenným parcelám pod lesom. Tie chcel predať Mariovi Capellovi, to je obchodník z Talianska. Tie pozemky boli bezcenné, navyše neboli vysporiadané vlastnícke vzťahy a majitelia ani netušili, že sa predávajú. Pôvodne to mal kúpiť taký trtko z Talianska, ale Capello ho vytlačil a nastali problémy. Zistil, že sme ho chceli oďubať, a podpálil nám dve autá a uniesol aj Alžbetku.“

„Koho?“

„ Alžbetku. Grófovu dcéru, a skoro jej odrezali celé ucho. Gróf zúril a tlačil na nás, aby sme tie pozemky nejako urýchlili, a tak sme začali na ľudí tlačiť, ale asi až príliš. Miestni poliši sa rozhýbali a pri jednej akcii ma zbalili. Mal som pri sebe aj nejaký koks, vraj stodvadsať gramov, ale kde by sa ho toľko nabralo, ale oni tvrdili, že desať rokov mám istých a... a...“

„Súhlasil si so spoluprácou, my to už vieme.“

„Tak viete. Radšej som im všetko povedal, ale mali ma radšej zavrieť, nie pustiť. Capello zavetril, že niekto bonzoval, niečo sa mu donieslo a prišli si po mňa. Previezli ma na nejakú horskú poľovnícku chatu v Bolzanských vrchoch, zavreli ma do pivnice a mučili. Mlátili ma kladivom po prstoch, rezali mi ruky, topili ma v bazéne... svine hnusné. Capello chcel vedieť, čo všetko som o ňom vykvákal fízlom a či idú aj po ňom. Priznal som sa, kto by to vydržal. Priznal som, že fízli už vedia, že sme na neho našili habaďúru a že sme ako bieleho koňa použili inžiniera Richtera. Bol to taký jeden bezdomovec, ja som ich mal na starosti a podľa potreby sme vždy jedného z nich použili. Richtera sme mu podhodili ako vlastníka pozemkov pod lesom a chceli sme, aby sa odveta zniesla na jeho hlavu, ale Capello nám to nezožral. Všetko som im priznal, ale aj tak ma chceli zabiť. Chceli ma zabiť, ale prišiel Edko. Neviem, ako ma na tej chate v horách našiel, ale zachránil ma. Povedal im, že Richter je nebezpečný svedok a musí zmiznúť, ale že jedine ja viem, kde je a ako ho vylákať, a zaručil sa za mňa, že ma ukryjú a fízli sa už ku mne nedostanú. Napokon súhlasili a Edko ma odviezol domov. Museli sme Richtera zlikvidovať, ale ja som už mal dosť problémov s drogami, a tak som si najal dvoch takých... no feťákov. Zohnal som im každému sto gramov a oni Richtera hodili do žumpy vo vinohradoch. Ukázal som im ho, stále nosil také fešácke sako od nás. Mňa potom schovali v dome v Koloči, Edko tam má kamaráta s takou malou autodielňou a šrotoviskom na dvore, tam ma schovali, lenže v tej diere sa nedal zohnať ani gram koksu a aj mi bolo dlho, tak som si zavolal taxík a vybral som sa do Petržky. Mira ma vymákla a nabonzovala ma Edkovi. Robil cirkus, vraj nie som normálny, či chcem, aby ma zbalili fízli, a znova ma tam odviezli. Začal sa o mňa starať Braňo, ten chodil pravidelnejšie a aj mi občas priniesol trochu koksu a cigarety. Povedal, že Edko je zase v Taliansku a niečo rieši, ale potom sa situácia zmenila. Povedal mi, že s Edkom niečo nie je v poriadku, že Gróf s ním mal niekoľko hádok, lebo zdrhol do Talianska aj bez jeho súhlasu. Prevalilo sa, že začal robiť pre Capella, že od neho dostal ponuku na kšefty a začal robiť na vlastné triko. Grófa uzemnil a ukázal mu nejaké kópie z predošlých kšeftov a Gróf musel sklapnúť, lebo ho Edko držal za gule. Raz večer mi Braňo priniesol zvlášť štedrú zásielku a potom mi povedal, že Gróf by sa chcel Edka zbaviť a či by sme to zvládli my dvaja spolu, alebo má objednať profíkov. Gróf ponúkol dvestopäťdesiat litrov každému. Slušné prachy, a tak som súhlasil. Niekedy okolo dvadsiateho októbra...“

„Mohlo to byť dvadsiateho tretieho?“

„Áno, asi to bolo dvadsiateho tretieho. Zavolali sme Edka do Koloče, že máme super auto na predaj, asi viete aké auto. Edko sa dlhé roky živil predajom kradnutých áut a vyznal sa a mal kontakty. Prišiel aj s Mirou, ale s tým sme nepočítali. Boli sme v miestnom pohostinstve a večer sme sa vrátili do autodielne. Alinovi...“

„To je kto?“

„Majiteľ domu a autodielne. Dali sme mu pár drobných, aby ešte išiel na pivo a nechal nás. Pozerali sme televízor a potom sme zavolali Edka dole do takej pologaráže, polopivnice a Braňo ho odzadu strelil do hlavy.“

„Čím?“

„Týždeň predtým kúpil od miestnych Cigánov takú starú rachotinu, ale strieľala, vyskúšal som ju. Potom zavolal Miru a strelil ju odzadu, ale zle. Trafil ju do chrbta a ona chrčala a triasla sa, a tak ju na zemi strelil aj do hlavy. Zobrali sme im bundy a retiazky a Edkovi aj hodinky a náramok, aby sa nedali identifikovať, zabalili sme ich do spacákov a do deky, previazali špagátom a hodili do studne. Na dvore pri šrotovisku je vykopaná studňa, samé skruže, je dosť hlboká, ale už sa nepoužíva. Vrch sme prikryli starým železom a doskami. Výsledok sme zahlásili Grófovi, bol spokojný, ale chcel aj Edkove veci, všetky písomnosti o kšeftoch, a tak sme išli k nemu do bytu. Kľúče sme vzali Edkovi, už ich nepotreboval. Všetko sme prehľadali. Našli sme iba koženú tašku s pár písomnosťami, ale podstatná časť zmizla, asi si ju niekde schoval. Gróf rozhodol, že máme všetko spáliť, ale Braňo vymyslel, že nič nespálíme a budeme od Grófa ťahať prachy. Zaplatil nám sľúbenú odmenu a Braňo s ním začal zametať. Ťahal z neho stále nejaké prachy, ale mňa to už vtedy nezaujímalo. Braňo dostal za odmenu aj Edkovu audinu, Gróf mu ju daroval, ale aj tak mu bolo málo. Prestal som tých dvoch registrovať, viem, že si išli po krku, ale mne to už bolo jedno. Celý svoj podiel som prefetoval a strácal som postupne pojem o čase. Ešte si pamätám, že mi Braňo hovoril, že starý Maron sa zháňa po synovi a že mu nahovorili, že je v Taliansku, že odrbal firmu o dvadsať melónov a že sa skrýva. Nedal pokoj, a tak mu potom nahovorili, že je v Taliansku ako diplomat a vyjednáva s Capellom mier a že to bude trvať dlho. To stačilo a už neotravoval. Ja som už iba fetoval. Raz ma Braňo odviezol do nejakého domu a schoval ma v pivnici, povedal mi, že som nebezpečný, že už neviem, čo robím a čo hovorím, a musí ma ukryť. Že ma nechce odkrágľovať, lebo sme kamaráti, ale musí ma schovať. Bolo mi to už jedno, veď vidíte, ako vyzerám. Ani neviem, ako dlho som tam ležal, až kým ste neprišli vy. Čo je dnes, aký je dnes deň?“

„To ti je úplne nahovno, radšej sa sústreď. Braňo vyberal peniaze z účtov Mirky a Eda, odkiaľ vedel PIN-y?“

„Braňo má fotografickú pamäť. Kým sme ešte boli s Edkom a Mirou zadobre, tak bol s každým z nich aspoň raz vyberať, a to mu stačilo. Podľa pohybov prstov a zvuku vedel presne, aké čísla stláčajú, a okrem toho mu pomohol aj odraz tlačidiel v hornom krycom skle na bankomate. Stačilo mu raz vidieť polohu prstov hoci aj obrátene a dokázal si ju zapamätať. Odrbal tak veľa ľudí. Keď sme im vzali retiazky a hodinky, vzali sme im aj osobné veci a Mire kabelku, tam sme našli aj ich karty do bankomatov. PIN-y si odskúšal a fungovali. Kým ma schoval do pivnice, aj mne občas trochu dal. A to je všetko a teraz už môžem aj skapať.“

„No... drahý môj,“ povedal mu ustarane Burger, „ak je to naozaj pravda, tak by si si aj zaslúžil.“

43

Mayor sedel, počúval a zabudol si natrieť druhú polovicu chleba. Musitz miešal kávu a na konci rozprávania sa jej už musela točiť hlava, lebo ani raz neodpil, iba miešal. Rozprával Krauz a snažil sa byť čo najstručnejší, ale aj tak to trvalo.

„Vy ste mu dali niečo z vlastných zásob?“

„Nie, Šaňo, mne sa zdá, že nefantazíruje a je pri zmysloch.“

„Mne to zas pripadá ako nepodarený príbeh z hororového filmu.“

„Aj tak to musíme preveriť. Buď sa ukáže, že je úplne pomätený, alebo... to bude naozaj horor.“

„Postup?“ Mayor pozrel na vyšetrovateľa. Teraz už museli koordinovať postup s ním.

„V akom je stave, Richard?“

„Ani sme sa ho nedotkli.“

„Myslel som duševne.“

„Ešte vládze.“

„Tak Braňa odsúvame na koľaj číslo dva. Prvoradý je Zdeno. Musím ho vypočuť, pokiaľ bude vládať. Jeden z vás by mal byť pri tom.“

„Idem ja,“ ponúkol sa Burger.

„Ešte jedna vec,“ uvažoval Chosé. „Bystrica síce zaútočila, ale nevieme, v akom stave firmu zanechali. Aby sa nám v Koloči niekto z nich nezačal motať a nesnažil sa zahladiť stopy.“

„Dobrý postreh. Zavolám do Zámkov, nech tam pošlú hliadku a nech zabezpečia dvor. Ani noha k studni!“ pochválil ho šéf.

Mayor telefonoval a dotelefonoval.

„Už aj tam idú,“ oznámil výsledok.

„My s Chosém sadneme do auta a ideme to tam obzrieť,“ ponúkol sa Krauz.

„Tak choďte, ale aj tak sa mi to zdá ako rozprávka z ríše temnôt,“ vzdychol si Mayor.

44

Nebola to rozprávka. Dúfali, že je, ale nebola.

Alina zatkli a priznal sa, že pomáhal umývať krv v dielni a premaloval podlahu a schody novým olejovým náterom. A napokon priznal, že vedel, čo má v studni, ale bál sa ich a mlčal. Braňo sa mu vyhrážal, že ak cekne, tak...

Krauz a Chosé spolu s miestnymi policajtmi našli studňu a odhádzali dosky a železný šrot. Zo zeme trčala betónová skruž asi šesťdesiat centimetrov v priemere, ale studňa bola taká hlboká, že na dno nedovideli. Ale nezúfali si, dobre vedeli, že existuje jedna organizácia, čo dokáže vyriešiť akýkoľvek problém.

Zavolali hasičov.

Na dvore pribúdali ľudia. Prišli detektívi z miestneho okresu, prišli uniformované hliadky, prišla pomoc od Mayora. Scenár sa opakoval notoricky presne podľa zaužívaných pravidiel. Všetci fajčili, kecali a čakali, čo hasiči vymyslia.

Vymysleli trojnožku a navijak.

Aj tu museli nájsť jedného úbožiaka, čo sa obetoval, presne ako pri žumpe. Spustili ho dole. V polovici studne signalizoval, aby ho vytiahli.

„Ja sa tam zadusím.“

Tak dostal dýchací prístroj a spustil sa znova. Znova chcel, aby ho vytiahli.

„Niečo tam je, ale je to zakliesnené o železnú rúru z čerpadla, potrebujem karbofrézu.“

Dostal karbofrézu. Potom prišli na rad laná, háky a opatrné vyťahovanie. Úlovok bol žalostný, nie veľkosťou, ale obsahom.

Rozrezali špagát, rozbalili deky a spacáky a našli ich.

Z jedného spacáka vybehla myš. Krpatá, trochu hrdzavá ustráchaná myš. Odkopli ju bokom, ale prebehla im pomedzi nohy a vrátila sa do spacáka.

45

Nasledovala pitva.

Táto pitva nebola pekná.

Krauz a Chosé sa jej vyhli. Odskákali si to Kuky s Váhom. V poznámkach mali napísané, že obe telá boli sčasti ponorené v ľadovej vode a časti tela nad hladinou boli po celú dobu v extrémne vlhkom a studenom vzduchu, takže proces hniloby prebiehal inak než normálne. Telá boli mimoriadne dobre zachované a tváre sa dali jasne rozoznať. Tesný obal, zlý prístup vzduchu a chladné okolie zachovali telá v mimoriadne dobrom stave.

Po otvorení dutín to už bolo horšie, lebo orgány zhnili, ale príčina smrti sa aj tak dala stanoviť úplne jednoznačne, a o to im išlo v prvom rade. To, že Váňu celý čas napínalo, nikoho nezajímalo, dokonca jeho vlastný parťák sa vyjadril, že dobre mu tak, vedel, kam ide, a nemal sa predtým tak nažrať.

Eduard Maron zomrel v dôsledku kanálového poranenia mozgu, spôsobeného strelnou zbraňou. Vstrel našli v záhlavovej kosti, výstrel nenašli vôbec. Projektil preletel mozgom a zastavil sa na čelovej kosti.

Mira Temelová zomrela v dôsledku kanálového poranenia mozgu, spôsobeného strelnou zbraňou. Vstrel našli v záhlavovej kosti, výstrel nenašli vôbec. Projektil preletel mozgom a zastavil sa na čelovej kosti. Druhé strelné poranenie mala v hrudníku. Vstrel našli pod pravou lopatkou, výstrel pod pravým prsníkom. Toto strelné poranenie poškodilo iba pľúca, spôsobilo šok, ale ešte žila. Dorazila ju až druhá rana do hlavy.

Prokurátor v žalobe na základe mechanizmu poranení a spôsobu prevedenia činu konštatoval, že páchatelia preukázali mimoriadny stupeň brutality a priamy úmysel spôsobiť poškodeným smrť za každú cenu.

Všetci s ním súhlasili.

Nasledovali kriminalistickí experti.

Ako prví nastúpili daktyloskopovia. Na pištoli našli odtlačky prstov iba dvoch osôb. Podozrivým Braňovi Borbelovi a Zdenovi Machovi odobrali kontrolné odtlačky. Daktyloskop ich vložil do komparačného mikroskopu a začal hľadať markanty. Po dvanástej zhode expertízne skúmanie ukončil a vložil do prístroja druhý odtlačok. Po dvanástej zhode skúmanie ukončil aj v tomto prípade. Zhoda bola stopercentná, na zbrani zanechali odtlačky iba obaja podozriví.

Potom nastúpili balistici.

Projektily z oboch hláv boli síce deformované, ale po ich vyhodnotení experti zistili, že nesú stopy vhodné na individuálne stotožnenie. Vzali pištoľ nájdenú počas domovej prehliadky v byte Braňa Borbela a urobili tri skúšobné zástřely. Jeden do buničiny a dva do želatíny. Všetky kontrolné výstrely potvrdili, že vražednou zbraňou je Braňova pištoľ.

Nasledoval mimoriadne nepríjemný úkon, opoznávanie vecí zavraždených rodinnými príslušníkmi.

Maron si pozrel retiazku, náramok a hodinky a oprel sa o operadlo stoličky. Hlavu vyvrátil dohora. Na chvíľu sa zahľadel do stropu, a keď našiel rovnováhu, vypýtal si cigaretu.

„Tie hodinky som mu kúpil na tridsiatku. Aj retiazka je jeho. Všetko je jeho.“

Chvíľu iba tak fajčil.

„Edo, povedz, čo mám teraz robiť?“ Burger si prisadol bližšie.

„Edo, to je naozaj ťažké. Edkovi už život nikto nevráti a tie svine zhnijú v base. Čo môžeš robiť? Ísť domov a ožrať sa? Ani to ti nemôžem poradiť, lebo viem, že ani to nepomáha.“

Maron vstal a odchádzal. Vo dverách sa ešte otočil. „Je dosť možné, že sa ešte uvidíme. Dovidenia.“ a odišiel.

Temel sa zrútil. Dostal záchvat plaču a nedal sa upokojiť, triaslo ním v prudkých kŕčoch. Museli zavolať sanitku a dostal injekciu. Jeho reakcia bola mimoriadne emotívna, veľmi miloval svoju dcéru. Ako-tak z neho vypáčili, že náušnice a aj retiazka sú Mirkine. Keď zabrala injekcia, aj on sa spýtal, čo má teraz robiť. Ostal sám, tak čo má teraz robiť? Hanzel si prisadol bližšie.

„Pán Temel, skúste si vsugerovať, že iba odišla na dovolenku a že sa oplatí na ňu čakať. Ak na ňu bude stále myslieť ako na mŕtvu, nevydržíte to a obesíte sa.“

Temel ani netušil, že mu radí ten najpovolanejší z kancelárie.

46

Zdena Macha previezli do nemocnice s ostrahou v Trenčíne a veľmi sa mu uľavilo, Braňa Borbela previezli do väzby a veľmi sa mu priťažilo. Ich výpovede boli v niektorých fázach zaujímavé, občas zvláštne, niekedy až komické. Pre policajtov niet väčšieho požehnania, ako keď majú dvoch páchateľov, ktorí si myslia, že sú perfektne dohodnutí.

Z výpovede obvineného Braňa Borbela: „... a keď sme vylákali Eda a Miru do toho autoservisu, tak nás tam čakali dvaja muži v čiernych oblekoch. Poznám ich iba z videnia, viem, že patria k ukrajinskej mafii. Poslal ich Gróf, aby nám pomohli, ale ja som mu hovoril, že žiadnu pomoc nepotrebujeme, že ich chceme iba vystrašiť, a to je všetko, ale Gróf trval na tom, že nám pomôžu. Vzali Eda a Miru do pivnice a tam ich zastrelili. Ja som ani netušil, čo chystajú, a utiekol som... navrhujem vyšetrovateľovi, aby ich policajti našli a vypočuli, to sú ozajstní páchatelia...“

Z výpovede obvineného Zdena Macha: „... a pri prvom výsluchu na polícii som bol podrobený krutému mučeniu, bili ma a robili na mňa psychologický nátlak. Ja o celej vražde vlastne ani nič neviem... ale myslím si, že strieľal iba Braňo... ukrajinská mafia? Viete čo, teraz si spomínam, že aj to je možné... asi áno, asi to urobili oni...“

Z výpovede obvineného Braňa Borbela: „... a ak pán Macho tvrdí, že som strieľal ja, tak potom vám poviem pravdu, je to obyčajná sviňa bonzácka! Strieľal on, teraz vám poviem pravdu, nech ho šľak trafí, strieľal on, on ich zabil...“

Z výpovede obvineného Zdena Macha: „...a nie je pravda, že by som strieľal iba ja. Ani ukrajinská mafia, to si celé vymyslel ten debil Braňo! Edka zastrelil Braňo Borbel a potom priviedol Miru a nútil ma, aby som ju zastrelil, že si ma tým poistí, aby som nebonzoval a aby sme mali obaja rovnaký podiel viny! Ak som aj strieľal, tak iba z donútenia, a naschvál iba do ramena, aby som jej neublížil. On mi potom zobral pištoľ a dorazil ju, keď už ležala na zemi a zvíjala sa...“

Ale žiadne odtlačky ukrajinskej mafie sa na vražednej zbrani nenašli. Ukrajinská mafia asi ani nevie, kde obec Koloča leží, nieto ešte, aby tam niekoho hádzali do studne. Nie že by to nedokázali, ale asi majú svojej roboty dosť.

Dalo veľa práce vyriešiť dvojnásobnú vraždu zo studne. Všetci policajti, čo sa na vyšetrovaní zúčastnili, museli preukázať mimoriadnu trpezlivosť, nachodili sa za Zdenom a Branom ako na klavír a museli použiť všetky svoje skúsenosti a vedomosti, aby rozpory vo výpovediach postupne odstránili a zistili mieru viny každého z nich. Museli použiť veľa technických prostriedkov vo väznici, kde Braňo sedel vo väzbe, a veľa skúsenosti v nemocnici, kde ležal Zdeno, kým sa im to podarilo.

Prokurátor žiadal v obžalobe pre oboch výnimočný trest odňatia slobody na doživotie a všetci s ním v podstate súhlasili.

Raz ráno Kuky nežartoval, neodpovedal na otázky a s nikým sa nebavil. Sedel a meravo civel na kvetinu na stole. Pri kvetináči ležal jeden odpadnutý kvet.

„Chúďatko maličké, ona zomiera...“

„Ty tĺk, každá orchidea časom opadne, ale po mesiaci-dvoch vyženie nový výhonok a zakvitne. Ale tebe nie, lebo si tvrdohlavý krpec a nedáš si poradiť,“ milo ho chlácholil Krauz.

Burger nečítal noviny. Sedel, fajčil a civel z okna. Ani ich nepočúval.

„Viete, čo ma na celom prípade desí najviac? Starý Maron. Myslím si, že tento prípad bude mať ešte pokračovanie, a to v momente, keď sa k nim Maron dostane dosť blízko.“

„Myslíš dosť blízko, ako napríklad na dostrel?“ spýtal sa Krauz.

„Presne. Pamätáte sa, čo nám povedal, keď odchádzal? Vraj dovidenia, páni. On policajtom ešte v živote nepovedal dovidenia, vždy iba zbohom...“

47

Noha Krauzovej dcéry sa konečne zahojila, ale problémy ostali. Ležala dlhšie, než lekár predpokladal, a Krauz musel vyhľadať pomoc po známosti. Kolegov švagor bol ortopéd a doktor Lengyel poznal skoro všetkých, nielen ortopédov, tak zavolal aj najlepšieho športového lekára v kraji.

Verdikt bol milosrdný a Krauzovi aj Sylvii sa uľavilo. Zápal ustúpil, trvalé následky neostanú, ale bude nutná rehabilitácia. Krauz vozil Lauru dvakrát týždenne do rehabilitačného centra na Kramároch a spočiatku ju čakával na chodbe, ale rehabilitačné centrum bolo v suteréne a Krauz sa cítil ako v ponorke. Okrem toho ho nejaká uvrešťaná sestrička vymákla fajčiť na medziposchodí a vyhrážala sa mu ochrankou a tým, že ho vyvedú von. Krauz by chcel tú ochranku vidieť, ale nemal chuť sa hádať a odvtedy čakával dcéru vonku na terase.

Sedel v príjemnom chládku, fajčil a čítal noviny. Dvojicu prechádzajúcu okolo registroval iba periférne ako dva tiene. Jeden z mužov sa zastavil, obzrel sa, zaváhal, vrátil sa späť k lavičke a slušne pozdravil.

„Dobrý deň, pán Krauz.“

Krauz zložil noviny a premeral si usmiateho muža. Napriek stúpajúcej teplote začínajúceho sa leta mal zimný kabát, mastnotou sa lesknúce nohavice, rozbité poltopánky bez šnúrok a za sebou ťahal nákupnú tašku na kolieskach, z ktorej trčali staré košele a poskladaná modrá silonová bunda.

„Dobrý deň, už ma nepoznáte?“ usmieval sa chlapík. Krauz siahol do vnútorného vrecka saka, vybral služobný preukaz a z neho dvacku. Podal ju bezdomovcovi.

„Nie, to nemusíte. Naozaj ma nepoznáte?“

„Nie... prepáč... asi som zabud... preboha! Igor! Si to ty, nie? No, Igor! Ako to, že som ťa nespoznal?!“ zdúpnel Krauz.

Igor si prešiel dlaňou po brade.

„No jasné! Ty si sa dal oholiť a ostrihať! Preto som ťa nespoznal. Keď sme sa videli naposledy, mal si bradu až na prsia a vlasy po lopatky. Vidíš, hneď je z teba iný človek, ani policajti ťa nespoznajú. Perfektná metóda maskovania! Daj si to patentovať.“

„To ja nie kvôli policajtom, na jar sa vždy dáme do pucu, aby sme vydržali celý rok, a najmä aby to do zimy dorástlo, lebo v zime sa každý chlp zíde.“

Krauz súhlasne prikývol. Opatrne a váhavo sa vrátil aj druhý chlap. Presnejšie, kus riadneho chlapa.

„A to je Vasko, čo? Tiež ti to svedčí, nazdar!“

„Dóbryj deň, gospodin Krauz. Ja vas opoznal tóže, ale nechátel som vas vyrušírovať, to Igor, durak,“ a slušne sa Krauzovi uklonil.

„Nemusíte sa ospravedlňovať, mňa nerušíte. Tak čo, už ste zase hore u Vincenta?“

„Zase,“ odvetil Igor.

„A všetko v poriadku?“

„V poriadku.“

„Zimu prežili všetci?“

„Všetci.“

„A čo tu robíte?“ Krauz sa nahol, aby lepšie videl na zásoby v taškách. „Nakupujete?“ a pohľad mu padol na kontajnery v rohu terasy.

„Nie, to sa tu nerobí. Nikto sem nechodí na... na nákupy, ako tomu vy hovoríte. Okolo nemocníc sú kontajnery zamorené nemocničným odpadom a každý sa bojí.“

„To má logiku. Ani som nevedel, že aj vy máte miesta, ktorým sa vyhýbate. Tak čo tu?“

„Chceli sme navštíviť... ehm...“ stíchol a pošúchal si bradu. Bolo vidieť, že chýbajúce chlpy mu naozaj vadia.

„Len mu povedz vsjo, Igor, gospodin Krauz nám ničevo neurobiť, on je úmnyj čelovek a má charóšeje serdce. Len povedz vsjo,“ popohnal Igora hlúpy Vasko.

„No...“ zaváhal Igor.

„Počkaj,“ zastavil ho Krauz, vybral balíček cigariet a podal mu ho.

Chalani si zapálili, Igor váhavo podal cigarety späť Krauzovi, ale ten mu gestom naznačil, aby si ich nechal, a Igor ich rýchlo schoval do tajných zákutí hrubého kabáta.

„Tak, počúvam.“

„No... aby ste sa nenahnevali...“

„Určite nie, poznáte ma, sľubujem.“

„... že vám to hovoríme až teraz, ale viete, ono je to tak! Vy ste sa k nám síce vždy správali pekne, šak ste nás vypočúvali celé minulé leto a jeseň a vozili ste nás na políciu aj dvakrát do týždňa, ale vy ste vy a ostatní policajti sú takí... takí... no jednoducho, nikto z nás za vami nebehá rád, viete?“

„Viem. Súhlasím s vami.“

„Takže chápete, že sme sa za vami nehrnuli ani tentoraz a nebudete sa hnevať.“

„Nie, nebudem.“

„A ešte stále hľadáte inžiniera Richtera?“

„Čože?“ zdúpnel Krauz.

„No... on sa vrátil. Pred troma dňami sme ho našli na hlavnej stanici. Náhodou. Boli sme omrknúť vagóny, či by sa nedalo niečo... tedá, boli sme na stanici a našli sme ho a kúpili sme mu aj jablčkové víno, ale nepadlo mu dobre, viete, je to s ním už naozaj zlé. Všetko ho bolí a iba vzdychá. Potom odpadol a zavolali sme sanitku. Sem ho odviezli, na tretie, ale sestrička nás nechcela pustiť. Preto sme tu, chceli sme ho pozrieť a priniesli sme mu aj fľaštičku jablčáku, ale vyhodili nás, že to sa tu nepije. Ja neviem, čo tu tí doktori pijú, ale chlapcovi ani trošku potešenia nedoprajú, uznajte.“

Krauz spozornel.

„Počkaj, Igor, ty tvrdíš, že Richter leží tu na treťom?“

„No, nie celkom. Teraz má občiansky preukaz na meno Vladimír Petrus, ukázal nám ho na stanici. Vraj ho niekde našiel. Ten svoj vraj predal, tak bol na tom zle.“

„Tak vám ďakujem, chlapci, za informáciu a že pozdravujem pána Vincenta. Počkajte...“ Krauz opäť vybral služobný preukaz a tentoraz sa to chlapcom od kontajnerov naozaj oplatilo.

„Chosé, kde si?“

„V kancli, píšem tú zasratú správu o...“

„Tak sadni do auta a príď za mnou na Kramáre, čakám ťa na terase pred detským pavilónom.“

„A kto to dopíše?“

„Ty, čo sa tak sprosto pýtaš?“

„Tak idem... doriti...“

Krauz schoval mobil a čakal. Potom mu napadlo, že by sa mohli zdržať, a zabehol dole do rehabilitačného centra. Sestričke vysvetlil, že sa musí vzdialiť, a ak by polhodinku meškal, nech mu dcéru uložia na chodbu, nech nechodí sama preč, že si ju tam vyzdvihne. Pochopila a súhlasila.

Pán primár pokrútil hlavou.

„Prepáčte, ale s pánom Petrusom nemôžete rozprávať, jeho stav je naozaj vážny, vlastne... skoro by som povedal kritický. Zlyháva mu pečeň aj obličky.“

„Pán primár, tak ja vám niečo poviem,“ a Krauz mu povedal celú pravdu, ako ju videl on.

„Tak poďte, ale dajte si prezuvky a plášte.“

Primár ich zaviedol na oddelenie intenzívnej medicíny. Skontroloval pacienta, spýtal sa ho, či môže a chce rozprávať s políciou, a keď súhlasil, odstúpil od postele.

„Ale iba päť minút. Nechám vás samých.“

Krauz sa sklonil nad posteľ, aby ho Richter videl, a pozdravil ho. Priblížil sa opatrne, aby nedrgol do niektorých z hadičiek a káblikov, čo trčali z chlapíka na posteli.

„Dobrý deň, pán inžinier. Nemusíte sa namáhať, nemáme veľa času. Vieme, že ste inžinier Richter, ale ak nechcete, nikomu to nepovieme. Ja som detektív Krauz z oddelenia vrážd a toto je môj kolega Fischer. Vyšetrujeme tú vraždu bezdomovca zo žumpy vo vinohradoch. Spomínal vás pán Vincent a spomínal vás iba v dobrom. Ani my vám nechceme ublížiť, a ak chcete v nemocnici ostať ako Petrus, tak si ostaňte, ale my potrebujeme vedieť, čo sa vtedy stalo. Mohli by ste nám to vysvetliť?“

Potiahol si zo slamky a zamlaskal.

„Vlastne je dobre, že ste prišli, už mi neostáva veľa času, farára nechcem, ale vám sa vyspovedám a rád. Už je načase. Minulý rok som urobil veľmi nečestnú vec a mrzí ma to podnes. Trest príde už čoskoro a ja ho prijímam. Toho človeka poznám pod menom Zdeno. Jazdil na takej obrovskej audine s dymovými sklami. Našiel ma na stanici, viete, mňa opustila...“

„To vynechajte. Vieme o vás viac, ako si myslíte. Vráťte sa k Zdenovi a nemusíte sa ospravedlňovať, iba nám to porozprávajte.“

„Tak dobre. Našiel ma na stanici, zaplatil mi obed aj pivo a odviezol ma k Vincentovi. Vtedy som to bral ako pomoc, ale dnes už viem, že si ma tam iba uložil, aby som sa mu nestratil. Donútili ma podpísať zmluvy o predaji pozemkov, a pritom som ich nevlastnil. Zaplatili mi za to, to je pravda, ale predtým ma vzali na prechádzku do lesa a pri strome mi s pištoľou na čele vysvetlili, že nemám na výber, aby som poslúchal a robil, čo žiadajú. Fakt som nemal na výber, ja som nemal prostriedky na to, aby som sa pred takými ľuďomi schoval, a ísť na políciu... sami dobre viete, ako by som dopadol na polícii. S bezdomovcami a ich problémami sa nikto príliš nezdržuje. Myslel som si, že pár podpismi u notára sa to skončilo, ale mýlil som sa. Tí ľudia sú posadnutí pozemkami, peniazmi a chamtivosťou. Dali mi síce peniaze a nechali mi aj prekrásny oblek, ale prišli opäť. Človek sa ich tak ľahko nezbaví. Predstavili ma nejakému Talianovi, mal som iba prikyvovať, hovorili za mňa. Zdeno ma s takými dvoma podozrivými z jeho partie odviezol späť do vinohradov, dlho si ma prezerali a ja som vedel, že je zle. V noci všetci hore v chyži pili, ale ja som nemohol, bolo mi zle. Zbadal som z doliny prichádzať autá... utiekol som do lesa a potom vinohradmi dole, až... som vrazil do drôtu natiahnutého krížom medzi riadkami. Zranil som sa na čele a omdlel som. Našli ma dvaja naši, čo som ich schoval. Viete, pán Vincent nechcel, aby sa mu hore pelešili cudzí bezdomovci, a vyháňal ich, ale ja som dvoch schoval dole v búde, kde sa skladovala modrá skalica a vápno. Tak oni ma našli a pomohli mi. Boli niekde z východu, poznám ich iba ako Milana a Ivana. Nosil som im jedlo a pomáhal som im, veď boli naši. Ošetrili ma, nechali ma vyspať sa v búde. Ivan mal horúčku, strašne sa triasol a aj tak ma nechal prespať na svojich kartónoch. Viete, my si robíme postele z kartónov od televízorov a chladničiek, výborne hrejú. Vedel som, že musím preč, lebo inak prídu Zdenovi ľudia z audiny a narobia zle aj ostatným. Musel som odísť, ale Ivanovi som dal svoje sako, aby sa zahrial a aby prežil. Lieky som nemal, ale aspoň to sako... dúfal som, že mu proti horúčke pomôže. Vrátil som sa domov do Nitry, ale rodine som nechcel byť na obtiaž, schovával som sa, kde sa dalo, ale zimu som prežil iba tak tak. Mal som doklady na meno Petrus, na stanici som našiel občiansky preukaz a neodovzdal som ho, nechal som si ho. Inžiniera Richtera som pochoval už dávno, vlastne sám sa pochoval. Som už veľmi chorý, už nevládzem. Prišiel som sem, aby som sa rozlúčil s pánom Vincentom, ale na stanici mi prišlo zle a sanitka ma odviezla do nemocnice. Vraj je to beznádejné. Urobil som veľa zlých vecí. Chcel som, aby Ivan prežil a aby sa vyliečil z horúčky. Asi som ho zabil. Tak mi povedal Igor. A teraz ma nechajte spať, prosím vás...“

Inžinier Richter zaspal. Pacient Petrus sa už nezobudil. Zomrel o šiestej nadránom na zlyhanie životne dôležitých orgánov. Vyšetrovateľ ho ani nestihol vypočuť do zápisnice.

48

V sobotu Krauz zašiel do záhrady. Stál pred plotom a pozeral sa na susedov perfektne postavený kamenný plot, ktorý zasahoval pol metra do jeho pozemku. Stál a kochal sa prírodou. Čo tam po plote.

Prišlo auto a zaparkovalo pred susedovou bránkou. Vystúpil sused a chvíľu odhadoval, v akej je Krauz nálade. Krauz mu kývol na pozdrav a to ho posmelilo. Zo zadného sedadla vzal igelitku a so štrngajúcim nákladom podišiel ku Krauzovi.

„Pán sused... ehm...“ podal mu ruku, „dobrý deň.“

„Aj vám, sused,“ Krauz ruku prijal.

„Chcel by som sa ospravedlniť a zakopať vojnovú sekeru. Viem, že som ju vykopal ja, ale ospravedlňujem sa. Neurobil som to naschvál. Nechal som tu majstrov samotných práve pri zakladaní plota a potom sa mi to už nechcelo prerábať. Ja sa za toho pol metra ospravedlňujem, pokutu, samozrejme zaplatím a tu vám nesiem dve fľaštičky originál škótskej, akú nezoženiete nikde inde, iba tu na kraji sídliska v miestnych potravinách. Nehnevajme sa už.“

Krauz si vzal igelitku, nazrel a skontroloval obsah. Neboli to fľaše zo samoobsluhy, to zbadal hneď.

„Viete čo, pán sused? Na tomto svete sú aj dôležitejšie veci, než je kus zeme. Sú ľudia, ktorí by kvôli pol metru vedeli aj vraždiť, ale ja nie, ja sa vlastne vôbec nehnevám. Tú pokutu neplaťte, ja skočím na miestny úrad a nejako to urovnám, stiahnem podnet. Považujte to za vybavenú vec.“

Krauz sa prešiel po záhrade, našiel prvú skoro červenú jahodu, zohol sa, potom si to rozmyslel a nechal ju tak.

Sú veci, ktoré by mali dozrieť, až potom sa oplatí pokloniť sa pred nimi až po zem.

Dominik Dán

STUDŇA

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2010 Editorka Mária Štefánková

Zodpovedný redaktor Jaroslav Hochel

Korigovala Veronika Bešková

Zalomenie ALIAS PRESS, spol. s r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, spol. s r. o., Český Těšín

10 987654321

isbn 978-80-556-0136-6

www.slovart.sk