Dominik Dán

MUCHOLAPKA

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu niekomu zdať akési povedomé...

llle crucem sceleris pretium tulit, hic diadema.

Odmenou za zločin je pre jedného kríž, pre druhého kráľovská koruna.

(Iuvenalis)

Venujem Natálii a Michalovi Némcovcom.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem MUDr. Ivete Čiernej, Mgr. Martine Móricovej, JUDr. Jozefovi Va-chálkovi, MUDr. Denisovi Valentovi, MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc, Ľubomírovi Jurašovi, Petrovi Tóthovi a Petrovi Guckému.

1. Kapitola

Clea Petresku bola stále mŕtva.

Aj na konci roka 1990 a neskôr tiež.

Začal sa rok 1991 a bol to zvláštny rok.

Nový minister vnútra sa rozhodol zreorganizovať políciu a vrhnúť do priepasti zabudnutia všetky skostnatené štruktúry. Ako sám povedal, „ani jeden socialistický náčelník neostane na svojom mieste, ani jeden bývalý totalitný funkcionár si nezachráni stoličku", a tak sa každý posunul o stoličku vyššie.

Bolo to obdobie sťahovania sa a premaľovávania nápisov. Na mohutnom kamennom schodisku novovzniknutého policajného riaditeľstva dávali úradníci náhliaci sa s plnými diplomatkami dole schodmi prednosť tým, čo vláčili stoly a skrine hore, všade zavádzali kvetináče a roky nepresádzané kancelárske kvety, chodby dláždili voľne poroz-sýpané spisy a všade vládol chaos. Vznikali nové oddelenia a z ich skratiek mal mišung každý vrátane tých, čo ich vymýšľali. Zo starého odboru násilnej kriminality vzniklo samostatné oddelenie vrážd a samostatné oddelenie lúpeží a samostatné oddelenie... bolo ich ako maku. Všade bolo treba nových vedúcich a zástupcov a funkcionárov a sekretárky a po chodbách sa motalo veľa nových tvárí a hľadalo niekoho, kto by ich prichýlil.

Aj na oddelenie vrážd prikvitli. V jedno mrazivé januárové ráno napochodoval do kancelárie číslo stoštyridsaťjeden chudý chlapík a suverénnym „Čaute, ja som Ivan Ca-nis..." si zakoledoval o výprask. Dostal by ho, za starých mládeneckých časov, keď si mladý Richard Krauz a Mirec Stehlík, neskôr zvaný Boss, očúravali hranice svojho územia, by ho dostal určite, ale vtedy sa to už nenosilo, vyrástli, a tak Ivan Canis prežil bez úvodnej bitky.

„Je to pravda, myslím to, čo sa hovorí, som bývalý eš-tebák a chcem, aby ste to vedeli odo mňa. Na chodbové reči sa vyserte, ak chcete niečo vedieť, spýtajte sa priamo mňa a ja vám odpoviem," začal Canis.

Vedel odpovedať, na každú otázku mal odpoveď.

Po nežnej revolúcii bol rok doma, ako všetci z bývalej ŠtB. Rok trvali previerky, ktorí sú použiteľní a ktorí nie. Canis mal šťastie, pracoval na odbore, ktorý sa zaoberal vonkajším nepriateľom, ako neskôr Krauz zistil, budoval agentúru v západnom Nemecku a potom sa doma zaoberal... Vlastne je jedno, čím sa v skutočnosti zaoberal. Vtedy bolo podstatné, že nepracoval na žiadnom z oddelení ŠtB, ktoré si za socializmu vybavovali účty s farármi, utáranými riaditeľmi strategických podnikov, neposlušnými hercami a muzikantmi... jedným slovom, s vnútorným nepriateľom, s ktorým si účty vybavovať bolo treba. S eštebákmi z tých oddelení si chcel nový režim vybaviť účty prednostne, ale nikdy sa mu to nepodarilo.

Ivan nastúpil na vraždy a prišli sa schovať aj ďalší. Osušili si premočené * krídla a frngli, ale Ivan ostal dosť dlho... a pomohol. Robil ako drak a vyznal sa, to musel uznať každý. Mal dobrú školu. Nebál sa nikoho a ničoho a nič nepovažoval za problém. Bol to živel a každú miestnosť, do ktorej vstúpil, zaplnil až po strop. Ovládal dva svetové jazyky a to na oddelení vrážd dovtedy nepestovali. Vedel sa pohádať, ale ak bolo treba, aj trpezlivo argumentovať a vysvetľovať. Bol slušný a ohľaduplný, no vedel sa znenazdania zmeniť na arogantného neochotného odroňa. Trpezlivo sa venoval problému celé dni a potom zatelefonoval, že si berie dva dni dovolenky, lebo sa mu nechce. Žil sám, bez rodiny, a žil si po svojom, naozaj nič nepovažoval za problém. Nič, čo mu život postavil do cesty... až na poslednú zákernosť, ale proti takej chorobe sa bojovať nedá.

Kým zomrel, stali sa s Krauzom priateľmi na život a na smrť. A v takomto zamestnaní sa to myslí doslova.

Canis nebol jedinou zmenou, ktorú chlapci na oddelení vrážd zažili. Majchrána vystriedal nový šéf Alexander Mayor, fičúŕ večne navlečený v obleku s neodmysliteľnou vestičkou, pozapínanou aj v najbesnejších letných horúčavách.

Majchrán sa v normalizačných časoch neosvedčil, preto ho odvolali a urobili šéfom špecializovanej zásahovej policajnej skupiny, kde velil nie desiatim, ale sto ľuďom. Zvláštna logika, ale také boli vtedy časy.

Vo februári 1991 oficiálne vzniklo samostatné oddelenie vrážd v Našom Meste a Krauz sa stal jedným z jeho zakladajúcich členov. Bolo ich šestnásť. Krauz bol najmladší, ucho zelené, ale už mu tak nikto nehovoril.

Názov oddelenie vrážd odboru násilnej kriminality Mestského veliteľstva policajného zboru v Našom Meste mohli odvtedy používať celkom legálne a boli na to náležité hrdí. Škoda, že iba šesť rokov. Potom prišla nová vlna reorganizácie a po nej nová vlna reorganizácie a po nej nová... Ak by si však niekto myslel, že ministerstvo vnútra je pokusné laboratórium na vymýšľame nových štruktúr a ich názvov, tak sa sakramentsky mýli.

Rok 1991 bol zvláštny nielen svojou porevolučnou atmosférou, ktorá porevolučné melancholicky postupne a nenápadne prechádzala do fázy vytriezvovacieho realizmu, ale aj zvláštnosťami naozaj zvláštnymi.

Kriminalisti v celej Českej a Slovenskej Federatívnej Republike zažívali na vlastnej koži zvláštnosť hrubú a neprofesionálnu, páchanú na ich egách tým najstupídnejším spôsobom, aký sa len dá v živote kriminalistu zažiť.

Pustili svine z ohrady.

Volá sa to totálna amnestia.

Dá sa to nazvať aj osraním roboty celej generácie detektívov zatvárajúcich svine, ktoré spáchali tie najbrutálnejšie a najsvinskejšie činy na živých ľuďoch. Pustili na slobodu nielen chlapov, čo ožratí zrazili chodca a nechtiac ho usmrtili pod kolesami auta, alebo chlapov, čo sa v krčme pobili a švacli kamaráta krígľom po hlave tak nešťastne, že ochrnul, ale aj chlapov, čo premyslene a cieľavedome znásilňovali malé dievčatká cestou zo školy a zabíjali iných ľudí, pretože...

Najväčším chrapúnstvom totálnej amnestie na začiatku deväťdesiatych rokov bolo, že pustili na slobodu chlapov, čo zabíjali iných ľudí, pretože to mali radi.

Posledného socialistického a zároveň prvého demokratického prezidenta ospravedlňuje iba to, či už je to fakt, alebo zbožné prianie, že konal z dobrej vôle a poci vplyvom vlastných zážitkov a skúseností, ale v tom prípade asi zabudol na rozdiel medzi politickým väzňom a sviňou.

Alebo tam tie roky odsedel zbytočne a žiadny rozdiel nenašiel.

To však neprekáža, pustili ich a totálna amnestia sa navždy zapíše do dejín kriminalistiky oboch našich republík - vtedy v spoločnom federatívnom zväzku - ako odstrašujúci čin nehodný nesledovania.

Prečo to všetko... Načo také nostalgické nokturno v mo-lovej tónine?

Pretože vytriezvenie zaznelo v dur.

Tvrdo sme to obanovali.

Krauz si viedol poctivú a podrobnú štatistiku a čísla boli šokujúce. Tesne po vyhlásení totálnej amnestie bol nárast trestnej činnosti o tristo percent a nezmyselnosť tohto aktu potvrdil fakt, že do roka a pol sa osemdesiat percent prepustených väzňov vrátilo do väznice, pretože ich vonku jednoducho nikto nechcel, nikto ich nečakal a nikto s nimi nepočítal a ani oni so životom vonku akosi nepočítali.

Kašlať na zlodejov, tí veľa škody nenarobili. Horšie bolo, že tisíce žien znásilnili, stovky mužov dopichali a postrehli, stovky malých dievčat to zažili po prvý raz a nie dobrovoľne a nie s kyticami a s bonboniérami a s horúcimi vyznaniami lásky.

Najhoršie bolo, že pár z nich pri tom aj zomrelo.

Svine vypustené z ohrady začali znásilňovať a zabíjať.

Aj jedna.

Nikto nevedel, že píše príbeh. Nikto nevedel, že je to príbeh.

Vyšetrovateľ polície si myslel, že je to iba trestný čin vraždy podľa paragrafu dvestodevätnásť trestného zákona, a detektívi si mysleli, že je to iba jedna z mnohých obyčajných pichačiek s nepodareným koncom.

Mýlili sa, bol to príbeh.

Bol to veľmi pekný príbeh.

2. Kapitola

JÚN 1991

Detektív Krauz stál pred nástenkou v kancelárii číslo sto-štyridsaťjeden a pomaly fajčil. Stál, zízal na fotografiu dievčaťa a vypúšťal z nosa lenivé obláčiky. Stál mlčky, nič nehovoril, pretože nebolo komu.

Napriek tomu, že bol pondelok tesne pred ôsmou hodinou ráno, bol v kancelárii úplne sám a pred polhodinou nebol na rannom nástupe do zamestnania v šéfovej kancelárii. Nebol, pretože nebolo s kým.

Uprostred leta toho roku žilo oddelenie vrážd zvláštnym režimom.

Pred deviatimi mesiacmi, niekedy v októbri, našli v domove pre seniorov zavraždenú a dokaličenú starú babičku Rabajovú. Bol to hanebný čin, ktorý zabrnkal na city aj tým najotrlejším mužom zákona, pretože babičke sa na sklonku života dostalo nielen mimoriadne brutálneho zaobchádzania, ale aj najpotupnejšej urážky, akú len žena môže zažiť.

Súdny lekár Lengyel povedal, že s najväčšou pravdepodobnosťou jej to tá sviňa spravila až po smrti, a chlapi povedali, že aspoňže tak. Asi tým mysleli, že ak už má byť žena zneuctená v mori vlastnej krvi s roztrieštenou lebkou, tak nech je to aspoň bezbolestné po smrti, hoci, na druhej strane, byť zneuctená a prežiť tiež nie je na zahodenie.

Nikto to hlbšie nerozvádzal, pretože tu neboli na filozofovanie, ale na to, aby ho chytili a zavreli. Boli tu na to, aby ho zastavili, aby už nezabíjal a neškodil. Chceli pretrhnúť šnúru, lebo tušili, že iba začal a tak skoro neprestane. Bez ich pričinenia určite nie.

„Tak je tam súvislosť alebo nie je?" spýtal sa deň po obhliadke miesta činu vraždy pani Rabajovej novovymenovaný šéf vraždárov Alexander Mayor a pohladil si gombíky na veste.

„Ja na to môžem povedať iba jedno," začal Krauz, počkal, kým všetci vzhliadli, a potom teatrálne pokrčil plecami, až si skoro odrel uši.

„Na to zatiaľ nevieme odpovedať, Šani," ponáhľal sa zachrániť situáciu Burger a zmrazil Krauza karhavým pohľadom.

Burger mal pravdu. Naozaj nevedeli, či táto posledná vražda súvisí s neobjasnenou smrťou Cley Petresku, alebo je to rukopis niekoho iného. Obete boli ženy, aj keď vekovo dosť vzdialené, ale brutalita oboch útokov by ich mohla spájať.

Jasnejší obraz získali až v januári tohto roku, keď sa po-nožkový vrah ozval znova a na ubytovni zabil matku s desaťročným synom. Prišli do Nášho Mesta na návštevu zo Švajčiarska a našli tu svoj koniec. Ponožkový vrah ich dobil dreveným kolom a z hláv im urobil krvavú kašu.

Chlapci už tušili, že toto bude niečo iné a s Cleou to asi nebude súvisieť, ale istotu získali až v apríli. Vtedy zaútočil tretí raz a zabil ďalšiu babičku u nej doma v kuchyni. Našiel ju maliar, čo jej chcel vymaľovať byt, a, chudák, zažil šok, aký bežný človek len tak ľahko nezažije.

Vtedy už bolo jasné, že je to niečo iné.

„Prečo?"

Detektívi znova sedeli u šéfa. Tiesnili sa okolo veľkého stola zaprataného spismi a riešili záhadu, s akou sa nikto z nich ešte nestretol. Slovo mal Krauz. Už si z neho nikto nestrieľal, už dokázal, že na to má a že jeho analytické myslenie mu môžu starší kolegovia iba závidieť. Už bol vraž-dár, o tom nebolo pochýb.

„Lebo modus operandi vykazuje znaky, ktoré sú jednoznačné, identifikovateľné a v porovnaní s prípadom Clea odlišné..."

„Čo to trepe?" zašepkal Vaňa a nahol sa ku Canisovi. „Že tu máme dvoch vrahov..."

„Mohli by ste láskavo držať huby!?" zreval Mayor, keď postrehol, že Vaňa s Canisom sa bavia.

„... konkrétne to znamená, že u Cley bolo použité škrtid-lo, no v posledných troch prípadoch mlátil páchateľ obete tvrdým nástrojom do hlavy. Clea mala ruky spútané za chrbtom, ale ani jedna z posledných obetí nebola zviazaná. Cleu spravil vrah v prírode a nechal nám ju na brehu jazera, všetky posledné obete boli v izbe. Tento páchateľ nám necháva ponožky ako odkaz, pri Clei sme žiadne ponožky nenašli. Vyberá si staré ženy, ten chlapec, to bola náhoda, nemal tam byť, ale Clea bola mladučké dievča, takže ani to nesedí. Ďalej, vrah svoje obete po smrti zneucťuje, u Cley..." Krauz sa na chvíľu zamyslel. „Uznávam, bola už hnilá a nedalo sa exaktne určiť, či k tomu došlo, ale aj tak je tých rozporov priveľa, takže si myslím, že Clea bola sólovka a do série ponožkového vraha nepasuje."

Všetci prikyvovali, lebo aj oni to tak cítili.

„Čo ten debilko?" spýtal sa po chvíli šéf.

„Alino z hry vypadol, nemohol to spraviť, lebo ešte stále je zavretý na psychiatrii a odborníci sa dohadujú, či ho môžu pustiť medzi ľudí, alebo by mohol byť nebezpečný a nechajú si ho. Šani," Burger urobil krátku pauzu a sklonil hlavu k poznámkam na stole, „ja viem, že by sme teraz potrebovali kohokoľvek, akýkoľvek debilko by bodol, ale tento naozaj nie. Jemu to neprišijeme."

Mayor rezignovane pokrčil plecami a veľavravným oblúkom hodil pero na stôl. Počkal, kým sa skotúľalo z hŕby spisov a zastavilo sa pri ceruzke s gumou, potom sa iba pohodlne oprel. Malo to vyznieť akože: Dobre, ako chcete, je to na vás, chcete to komplikovať, tak si to komplikujte, ja si počkám!

„Takže sme v peknej riti a ja čakám, čo navrhnete, páni. Aj keď vyradíme Cleu ako sólovku, stále nám ostávajú tri vraždy, spolu štyri mŕtvoly, a ja chcem počuť ako ďalej! Lebo takto to ďalej ísť nemôže, to, dúfam, uznáte všetci! Niekto tú beštiu zastaviť musí a mne napadajú iba dve partie, ktoré by to mohli zvládnuť: buď pekári, alebo vraždári. Neviem, čo budú v najbližšom čase robiť pekári, ale tuším, čo by mali robiť vraždári. Čo vy na to, vážení?! Ste ešte vraždári!? Tak sa vyserte na pekárov, nech si robia svoje a pečú o dušu spasenú, a vy sa konečne začnite venovať svojej robote a chytajte vrahov, lebo ako to tak vyzerá, nikto sa nehrnie urobiť to za nás!!"

Kričal. Ku koncu aj trieskal dlaňou po stole. Šéf oddelenia vrážd bol naštvaný, pretože mu išli po krku na každej porade. Nastúpil do funkcie naozaj v nezávideniahodnom čase, sypalo sa to na nich zo všetkých strán a Krauzove analýzy hovorili, že sa sypať ešte len bude. Nikto nemal chuť so šéfom polemizovať, akosi podvedome všetci verili a tušili, že má pravdu a takto to ďalej naozaj nepôjde, a akosi podvedome sa desili toho, čo ešte len malo prísť.

Nezaháľali. Treba otvorene povedať, že nezaháľali. Naozaj dreli. Denne vyhodnocovali more stôp, ktoré im po sebe po-nožkový vrah zanechával, typovali vo všetkých možných operatívnych evidenciách, platili informátorom šťavnaté odmeny, nespali, túlali sa po nociach a hľadali ho, ale... výsledok žiadny.

Túlali sa po nociach, ale nekončili ráno o siedmej a nešli sa domov vyspať, pokračovali v práci aj nasledujúci deň a vydržali v nej až do večera a niektorí opäť až do nasledujúceho rána. Odrobiť štyridsaťosem hodín sa nepovažovalo za žiadny mimoriadny výkon a Krauz dokonca urobil svoj osobný rekord, keď vydržal v práci päťdesiatšesť hodín bez spánku. Po príchode domov sa triasol ako osika a spamätával sa z toho ďalšie dva dni, až po tretej prespatej noci sa cítil ako-tak v poriadku. Ak neveríte, že je to.drina, skúste si to. Skúste dve noci po sebe nespať a zistíte, že sa to nedá. Nie nespať tak, že si človek pár hodín zdriemne v nepohodlnej polohe skrútený v kresle, ale nespať tak, že celé dve noci ani oka nezažmú-ri, naopak, riadi, rieši, rozhoduje, plánuje a nesie za svoje rozhodnutia zodpovednosť. Skúste si to, a budete prekvapení.

Naozaj dreli a nehľadeli na seba ani na svoje rodiny.

Aj minulú noc. Bola nedeľa, ale informátor zavolal a oni nabehli do akcie. Ako už miliónkrát predtým, bol to iba planý poplach a nikoho nechytili. Krauz sa po prebdenej noci vrátil o pár minút skôr než ostatní, lebo dostal za úlohu strážiť únikovú cestu podozrivého, ale podozrivý sa nekonal a úniková cesta, samozrejme, tak isto. Canis sa cestou dal vyložiť, že si zoberie niečo na jedenie, osprchuje sa a príde do práce električkou.

Preto tu teraz Krauz stál sám a mlčky civel na nástenku. Civel na fotografiu Cley Petresku, fajčil, premýšľal a čakal na kolegov, kedy sa vrátia z akcie.

Rozleteli sa dvere a prázdnu kanceláriu okamžite zaplnilo fučiace telo tlstého Vaňu.

„Seriem na to!" zahulákal, ani si nedal námahu vysvetliť na čo, zvalil sa na stoličku, až pod ním zaskučala, a nechal potoky potu iba tak tiecť do košele.

Oto Hanzel bol na tom podstatne lepšie, bola ho sotva polovica z Vaňu a v rannej horúčave trpel o niečo menej. Rezko poklepal Krauza po pleci, aby sa mu uhol, pretlačil sa k stolu, vymotal sa z remeňov podpažného puzdra, pištoľ pedantne uložil na roh stola ku kalendáru a takisto sa rezignovane zvalil. Stolička to sotva postrehla.

„Kurva," povedal a už nepokračoval, lebo tým vlastne povedal všetko, čo mal na srdci.

„Kde je Edo?" spýtal sa pokojne Krauz a stále iba civel.

„Skoro sa pošťal," odvetil mu Hanzel a utrpenie z horúčavy sa pokúsil zmierniť vejárom zo včerajších novín.

„Zdechýnam," oznámil im celkom zbytočne Vaňa, lebo to na ňom bolo aj tak vidno.

Krauz pochopil, súcitne kývol hlavou smerom k fotografii na nástenke, dofajčil, zadusil ohorok v najbližšom popolníku a podišiel ku chladničke. Otvoril ju, zašmátral a vylovil pollitrovku vodky. Ukázal ju chlapcom.

„Je horúco," skonštatoval Hanzel.

„Od poldecáka by mi prasklo srdce, fakt je príliš teplo," pritakal Vaňa.

Krauz uznanlivo pokýval hlavou a vylovil fľašu bieleho vína a dve fľaše sódy.

„Obrátený," poprosil Hanzel.

Vošiel Burger.

„Aj mne." Umyl si ruky a, šomrajúc na ranné teplo, utrel si ich do erárneho uteráka. Potom sa tiež znechutene posadil. Nezvalil sa na stôl, ale dozadu na operadlo.

„Úúúf... na staré kolená takéto bahénko, ešte dve-tri podobné akcie a veziete ma na áro, chujenci!"

Krauz nalial do štyroch vysokých pohárov a obslúžil kolegov.

„Díky," povedal Hanzel. „Díky," povedal Burger.

„Fúj, takto nalačno?" zafrflal Vaňa, ale neodmietol. Krauz nepovedal nič, iba im kývol pohárom a odpil si prvý.

Vaňa vyzunkol obsah pohára na ex, zhlboka vydýchol a zamľaskal.

„Ešte raz fúúj... to bolo dobréé... Riško, prosím ťa, otvor ešte raz tú mrchu a podaj mi tú hornú igelitku," ukázal bradou na chladničku.

Krauz mu podal obrovskú igelitovú tašku z hornej poličky. Vaňa okamžite ožil. Rozbalil chlieb, tlačenku, syr, šunku, maslo, cibuľku s paradajkami a začal natierať a por-ciovať a deliť a krájať a... odrazu bol vo svojom živle a už nefrflal. Očká mu spokojne svietili.

Sotva kolegovia dopili, už mal pred sebou päť bohato obložených chlebíčkov extra mega veľkosti.

„Poďte, dajte si..." hodil sa na operadlo a spokojný sám so sebou ukázal prstom na výtvor na stole a celkom oprávnene očakával ovácie.

Hanzel si vzal, privoňal a pokrčil nosom.

„A kaviár ti nepribalila?"

Burger si vzal, privoňal a pochybovačné pokrútil hlavou. „Tá šunka je podľa vás čerstvá?"

Krauz si tiež jeden vzal, a aby netrhal partiu, zatváril sa skormútene.

„Takéto svinstvo hneď v pondelok ráno?"

Vaňa prijal pochvaly, spokojne pokýval hlavou a Krauzovi podal ešte jeden chlebík.

„Keď stojíš, daj Ivanov do chladničky."

Krauz odložil Canisov chlebík do chladničky a až potom sa zahryzol do problematiky. Chutila aj bez kaviáru.

Všetci žuli a spokojne odfukovali. Chlapcom po nočnej naozaj chutilo. Aj keď ich manželky mali rady, alebo si to väčšina aspoň myslela, a pripravovali im jedlo, aby si ho mohli vziať so sebou, jedine Váňova bola taká, že ho nikdy, ale naozaj nikdy nepustila z domu bez plnej tašky. Občas boli aj dve. Váňov prídel sa s tými ich nemohol ani porovnať. Ak museli chlapci vybehnúť narýchlo, stalo sa, že si jedlo z domu nevzali vôbec, ako napríklad teraz, ale Váňova žena pojem narýchlo jednoducho nepoznala. Preto im bolo teraz hej. A najmä preto, že aký bol Vaňa celý veľký, také veľké mal aj srdce.

Vaňa spravil raňajky aj chýbajúcemu Canisovi a myslel i na to, aby ich mal čerstvé z chladničky. Bolo to totiž v časoch, keď sa voda sypala a piesok sa lial a detektív myslel aj na kamaráta a nedopustil na parťáka a nezávideli jeden druhému a vedeli si pomôcť a...

Keď zazvonil zvonec, Krauz kývol bradou k nástenke. Chcel im niečo povedať, ale mal plné ústa, takže iba čosi za-mumlal a vypľul kus nepožutého chleba.

„Richard, prečo toho neboráka Vaňu tak urážaš? Ani nám nechutí, a vypľúvame? Nevypľúvame! Mlčky trpíme a žujeme."

„Ja..."

„A okrem toho, najprv dojedz a až potom mu nadávaj, aby sme z toho aj my niečo mali."

Útočil Hanzel, lebo Vaňa s Burgerom si viac vážili pravidelnú stravu než ranné špičkovanie. Hanzel s Krauzom si pondelňajšie ráno nemohli nechať ujsť a pokúšali sa Vaňu vytočiť. Nešlo to, dnes bol naozaj hladný a naozaj mu bolo teplo. Iba mávol rukou a žmurkol na Burgera, akože nechaj ich, nech sa snažia, dnes nám prdel nenatrhnú, a Burger mu pritakal veľavravným pokrčením pliec. Dnes bol na jeho strane. On robil chlebíky.

Krauz konečne prehltol.

„Tú šunku varili ešte v koniarni Márie Terézie a ona sama ju solila, ale nie o tom som chcel... včera mala výročie," povedal a zamľaskal, lebo taký chutný obložený chlebík už dávno nejedol.

„Mária Terézia mala včera narodeniny?"

„Vaňa, kedy má Mária Terézia narodeniny, to fakt neviem, a nechápem, prečo ťa to trápi, keď nám tak presolila šunku, aj tak jej gratulovať nepôjdeme. Ja hovorím o Clei," povedal a znova ukázal bradou na nástenku.

Kus drevotriesky potiahnutý červeným plátnom v tenkom drevenom ráme visel ešte pred rokom a pol na chodbe a bol súčasťou názornej agitácie. Členovia SZM, čo mali nástenku v socialistickej opatere, na ňu v pravidelných intervaloch špendlili veľké písmená ako VOSR a SNP a začiatkom roka aj Víťazný február, ale po revolúcii sa stala nepotrebnou a mimoriadne aktívni sympatizanti VPN ju chceli vyhodiť. Burger ju zachránil, a tak sa ocitla u nich na stene.

Spočiatku nevedeli, čo s ňou, ale keď upratovačka našla na zemi fotografiu zmasakrovaného domovníka a nevedela, na čí stôl patrí, pripla im ju špendlíkom na nástenku, poutierala podlahu a zamkla kanceláriu v dobrej viere, že ráno sa už chlapci o fotografiu nejako podelia. Nepodelili, nápad sa im zapáčil, a namiesto aby ju zvesili, pripli k nej ešte ďalšie. Postupom času tak vznikla na nástenke zbierka ohavností, na ktorú boli vraždári z kancelárie číslo sto-štyridsaťjeden náležité hrdí. Iba niektoré útlocitné stránky museli vypočúvať vo vedľajšej kancelárii, lebo jedna študentka im po príchode na výsluch a po prvom letmom pohľade na ňu skolabovala, a pritom ani nebola podozrivá, iba obyčajná svedkyňa.

Hanzel vstal, lebo Krauzova poznámka o Clei ho zaujala. Postavil sa vedľa neho a pohľadom hľadal jej fotografiu. Našiel ju v pravom dolnom rohu. Na fotografii ležalo na brehu jazera nejaké dievča v bielych kvietkovaných šatách a vyzeralo celkom zvodne. Vedľa bol detail tváre. Tu už nevyzerala zvodne.

Hanzel sa nahol bližšie a z bieleho lístočka pod fotografiami čítal.

„Clea Petresku, skutok dvadsiateho tretieho júna tisíc-deväťstodeväťdesiat, nález tretieho júla. Boha! Fakt! Včera to bol rok, čo jú zabil, sviňa. Ani sme si to neuvedomili, a rok frngol ako nič."

Hanzel si sadol a pokračoval v jedení.

„Ja áno..." zašomral Burger a prestal jesť.

Akosi ho prešla chuť. Vždy ho prešla chuť, keď bola reč o tomto prípade. Spis mal ešte stále zamknutý v skrini a ťažil ho ako nočná mora. Často na ňu myslel. Na Cleu a na Angeliku, ktorá by mohla byť jej sestrou. Prísť o život v devätnástich, a ešte k tomu takým spôsobom... Hrôza!

V poslednom čase dosť často myslel nielen na Cleu, ale najmä na Angeliku. Ona prežila, ale iba zázrakom. Lekári sa pochlapili, trvalo to dlho, ale dali ju dokopy a vrátili jej aj tvár. Práve zmaturovala a zase zmizla. Nevidel ju už vyše mesiaca, ani obálku a gratuláciu nemal komu odovzdať. Angela mu povedala, že jej dcéra asi odišla s tým oným... s Lajčim.

Burger si Lajčiho preveril v evidencii a zistil, že bol už dvakrát súdne trestaný za krádeže. Iba si vzdychol. Tušil problémy.*

„Kravy sprosté, narastie im pár chlpov medzi nohami a od tej chvíle sú v jednom kuse v problémoch," zašomral ešte a znova si odhryzol, lebo dobre vedel, že hladovkou nič nevytrucuje. „A rodina sa môže aj zblázniť..." dodal a radšej zalistoval v novinách, aby sa zbavil zlých spomienok a ešte horšej predtuchy.

Vaňa sa nemotorne zahnal a odrazil si paradajku z chlebíka.

„Sviňa mucha!"

Krauz sa usmial.

„Nenadávaj na muchy, nie sú svine. Nepamätáš sa, ako nám minulý rok pomohli pri vyšetrovaní tohto prípadu? Muchy sú na našej strane, bratku!"

„Nechaj si ich na svojej strane a zariaď, nech mi nelozia po chlebe, jasné? A ozaj, ako to dopadlo s tou muškárkou? Ako sa to... Lenka? Riško, aké to bolo? Pardon, chcel som sa opýtať: čo je s ňou?"

„Hanka. Volala sa Hanka a neviem, odvtedy som ju nevidel."

„Ty máš pri tom zavreté oči?"

„Nie, dávam si na hlavu igelitku."

Vaňa si chcel práve odhryznúť, ale predstava, ako si holý Krauz naťahuje na hlavu igelitku, ho tak zaujala, že na chvíľu zabudol aj na hlad, a to bolo čo povedať, lebo podobný stav u neho dokázala vyvolať iba výplatná páska.

Napokon si odhryzol, ale aby ruky pri prežúvaní zbytočne nezaháľali, pošúľal po stole vajce natvrdo a veľmi šikovne ho olúpal. Rozkrojil ho na štvrtky a ukázal chalanom, aby si vzali. Vzali si, ale jemu ostala iba jedna štvrtka, a preto začal zamyslene šúľať ďalšie dve vajcia. Predstavy holého Krauza a igelitky sa nie a nie zbaviť.

Vošiel Mayor.

„Nazdar, šéfe," pozdravil Burger. Ostatní iba prikývli. „Prečo žeriete?"

Všetci stuhli. Niektoré šéfove otázky stáli za to a nájsť na ne odpoveď si vyžadovalo nemalú dávku fantázie. Táto bola presne z toho súdka.

Burger opatrne privoňal k chlebíku a prekvapene pozrel na šéfa.

„Lebo je to... dobré?" Ostatní súhlasili a prikývli.

„Kašlem vám na to, aké to je, pýtam sa, prečo ste už tu, prečo nie ste vonku, prečo ste to už zabalili!" Burger pochopil.

„Aha! Myslel som si, že ťa o priebehu akcie už informovali chlapci z vedľajšej kancelárie. Asi sa tiež zastavili niekde na raňajky, určite o chvíľu prídu. Zatiaľ aspoň... Bola to falošná stopa, zbytočný poplach. Informátor sa chcel urobiť pekný a bonzol nám chlapíka, čo je už vyše mesiaca v Taliansku na nejakej brigáde. Obsadili sme okolie domu aj únikové cesty, ale keď sme si informáciu preverili, zistili sme, že je to falošný poplach. Ďalšia zbytočne prebdená noc."

Mayor sklamane zvesil plecia.

„Škoda. A kedy už príde tá pravá stopa?"

„Ty si dnes samá hádanka, Šani. Studnica nevyčerpateľných otázok."

„Edo, o deviatej mám poradu u riaditeľa, to len budú hádanky! Čo mu mám povedať?"

„Pravdu, to bude najjednoduchšie."

Mayor sa zamyslel a chvíľu naozaj vážne zvažoval aj túto možnosť. Napokon sa rozhodol.

„Nie, to by ho položilo, nie je na ňu zvyknutý..." povedal a rezolútne pokrútil hlavou.

Obrátil sa k dverám a chcel odísť, ale pohľad mu padol na kopu pred Váňom a neodolal. Vrátil sa od dverí a bez opýtania si vzal štvrtku vajca a plátok šunky.

„Uhm... fakt dobré..." pochválil gazdinku a vypochodoval von.

Vo dverách sa zrazil s Canisom. Iba si kývli. „Čo mu je?" spýtal sa, keď zavrel za šéfom dvere. „Už nič, bol hladný a o chvíľu má poradu," referoval Krauz. „A?"

„Dostal šunku a dobrú radu."

„To je fajn, takže dnes už dá pokoj," skonštatoval Canis, a keďže Vaňa s plnými ústami iba bezmocne gestikuloval smerom ku chladničke, otvoril ju a našiel svoj chlebík.

Prisadol si k ostatným a s plnými ústami stíchol.

„Keď je reč o hádankách, aj ja mám pre vás jednu," spustil Vaňa, sotva prehltol.

Manželovi šibalsky zaihrali očičká, lebo tušil, že to zas bude nejaká perla. Hodil pohľad na Krauza a ten mu odpovedal žmurknutím, že je pripravený.

„Páni, čo je to? Keď to vyhodím, chvíľu to letí, a keď to dopadne, tak to zamraučí!"

Skôr ako Krauz s Hanzelom stihli spracovať nahrávku, predbehol ich Canis.

„Čokoľvek tvrdé, ale musí to dopadnúť na mačku."

Odpoveď bola oveľa lepšia, než by Krauz s Hanzelom dokázali vymyslieť, a úprimne sa rozrehotali.

„Dobré," chválil si Krauz, ale Hanzelovi to bolo málo.

„A teraz mám pre teba, Vaňa, jednu ja. Hádaj, čo je to. Keď to vyhodím, je to biele, keď to spadne, je po vajci!"

„Pomaranč, ty debil!"

„Perfektné, Vaňa! Ako si na to prišiel?"

„Mám policajnú školu, né?"

Teraz sa už uchechtávali aj Burger s Canisom, lebo Vaňa mal, bohužiaľ, pravdu. Naozaj mali kolegov aj z takejto kategórie.

Hanzel si pretrel chrbtom ruky ústa, pozhŕňal zo stola odrobinky a celkom vážne napomenul kolegov.

„Chalani, uvedomujete si, že keby toto niekto nahrával na magneťák a pustil to doktorom, tak nás zviažu do zvieracích kazajok a odvezú na pol roka do Pezinka na pozorovanie?"

Burger súhlasne prikývol.

„Oto, máš asi pravdu, ale bez týchto drístov to jednoducho nejde. Pozri na Šaňa, no čo má z toho života? Večne oháknutý v tej svojej vestičke, kútikmi úst ani nepohne, všetko žerie ako na vojne, naserie ho každá hovadina, v štyridsiatke mu vyoperujú žalúdočné vredy, v päťdesiatke ho skolí prvý infarkt a rok pred penziou mu pôjdeme strieľať čestnú salvu! Načo je to dobré? Ak nedokážeš v našej robote odbúrať stres, časom ťa zlomí, ver tomu."

Chlapi unisono prikývli.

„Zato Vaňa, ten sa dožije sto rokov, potom príde k rozumu, vykašle sa na policajné remeslo a pôjde podnikať." Vaňa zagánil na Krauza. „Riško, od teba som taký podraz nečakal."

„Prepáč, to ťa tak naštvala narážka na podnikanie?" „Nie, to s tým rozumom." „Tak nepríď..."

Chlapi sa ponaťahovali na stoličkách a blažené sa usmievali. Brušká mali plné, slniečko pekne svietilo, hovädo, a po prebdenej noci sa im začalo driemať.

„Budeme dnes niečo robiť alebo... voda na Zlatých pieskoch má dvadsaťpäť stupňov," skúsil Canis.

„Severnej šírky alebo východnej dĺžky?"

„Nemám plavky," namietol Vaňa.

Burger kývol bradou ku Krauzovi, aby rozhodol. Krauz porozkladal spisy, zalistoval v nich, niečo si prečítal v starých poznámkach a vzdychol si.

„Je tu ten vodič autobusu, Toman, nemá preverené alibi na poslednú vraždu, potom je tu Kurucová, to je ten telefonát na linku stopäťdesiatosem, že videla páchateľa a chce nám veľmi pomôcť, a potom sú tu tie nevybavené dožiadania zo Žiliny a z Komárna na podobné prípady vrážd starých babičiek z minulého mesiaca..."

Burger pokrčil plecami. Zlaté piesky sa dnes asi konať nebudú.

„Seriem takého analytika, neuzná človeku ani chvíľu oddychu po nočnej," vzdychol si Canis a vytrhol Krauzovi z ruky list zo Žiliny.

„Ja si vezmem sever, vy sa podeľte o to ostatné..."

Nešli sa kúpať, aj keď počasie bolo ideálne. Nevybrali si voľno po nočnej, hoci na to mali podľa zákona nárok. Išli robiť a celý pondelok strávili pobehovaním po ľuďoch, hádankám nebolo konca-kraja. Pýtali sa, dostávali odpovede, im kládli otázky, oni odpovedali a na konci pracovného pondelka vedeli s istotou, že v ten deň sa k vrahovi nepriblížili ani o krok.

Výnimočne skončili o pol štvrtej a vzhľadom na to, že šéf ich na fajrontovom nástupe zvozil iba podpriemerne, spokojne sa rozišli domov vyspať.

Krauz chytil električku číslo päť a mal šťastie, zadné sedadlo bolo ako zázrakom prázdne. Sadol si a v momente, keď sa mu hlava dotkla okna, zaspal. Zvyknutý na natriasame mestskej hromadnej dopravy a na občasné údery sklenej výplne do hlavy, spal ako doma v postieľke.

Na zastávke pod Novým mostom sa strhol.

Z električky sa vyvalilo množstvo ľudí, počkali na svetelné znamenie a prebehli cez zebru pod most na zastávku autobusu do Petržalky. Krauz im ich snahu dostať sa čo najskôr domov odsúhlasil klipnutím viečok a spal ďalej.

Škoda. Keby bol vystúpil a sledoval nenápadného chlapíka v perfektne vyžehlených tesilákoch a bielej košeli... Ale nikto nemohol vedieť, čo je zač. Ani Krauz nie.

Tak iba pokojne spal v električke ďalej.

3. Kapitola

Muž v perfektne vyžehlených tesilákoch a bielej košeli nasadol na zastávke pod mostom do autobusu číslo päťdesiat a odviezol sa na najväčšie sídlisko v meste. Bolo mu jedno, s akým želaním sa chlapci z oddelenia vrážd po fajronte rozchádzali, bolo mu jedno, aký majú názor na mladé dievčatá a ich prvé chĺpky medzi nohami, bolo mu úplne jedno, čo si myslia o vrahoch a inej lepšej spoločnosti. Boli mu úplne ukradnutí. Išiel za svojím cieľom a presne vedel, čo chce spraviť.

Zvonček iba chrapčal, a tak pritlačil silnejšie a držal. Zatlačil asi príliš silno, lebo prestal zvoniť, povolil a chrapot sa ozval znova. Prerušovane stláčal a púšťal, zvonček si zvykol a občas zazvonil, občas nie, ale napokon sa dočkal a ozvali sa kroky aj rinčanie bezpečnostnej retiazky.

„Prosím?"

Pani Vlkova bola presne taká, ako mu ju opísal. Jednoduchá ženička v dlhej sukni a rozhalenke bez trvalej. Aby svoj hendikep aspoň trochu zmiernila, zašla si rukou do mastných vlasov a posunula šticu vyššie. Potom si ruku založila vbok a prstami si napravila lem zástery.

„Tak čo je?" dodala netrpezlivo.

Bolo jej teplo a čelo sa jej lesklo od potu. Muž pred dverami sa nepotil, iba sa uklonil, usmial sa a žoviálne spustil.

„Prepáčte, že otravujem, volám sa Gros, Peter Gros, a sedel som s vaším synom Eugenom..." Vyletelo jej obočie. „Aáále," povedala a usmiala sa.

Uvolnila retiazku, odstúpila od dverí a on vedel, že už môže vojsť.

„Nevyzúvajte sa," povedala, hoci mu ani nenapadlo to spraviť.

Sadli si v obývačke a domáca pani cestou od dverí vypla televízor, aby ich nerušil. Starší muž v kresle sa mykol a prebral sa z driemot, dievča odložilo časopis a prekvapene vzhliadlo.

„Pivo?"

„Stačí vodu v tejto horúčave."

Žena zašla do kuchyne a priniesla fľašu minerálky a pohár.

„Sedel s Eginom," povedala na vysvetlenie a starší muž a dievča prestali byť ako napnuté struny a ochabli. Kto sedel s Eugenom, nemôže byť zlý človek.

Napil sa.

„Vy ste pani Zuzka, však, stále vás spomínal. Mama je mama, ja také šťastie nemám, mňa nikto nečaká..." „A čo to?" „Som sirota."

„Chúďatko. Som síce jeho mama, aj keď nevlastná, ale to je jedno, je mi ako môj!"

„Aj vás stále spomínal, pán Eugen..."

„Nech ide do riti! Načo sa nechal chytiť? Ja mám šedesát-dva a sedel som iba tri razy, on, debil, nemá ani polovičku a furt sedí! Ked nevi kradnút, nech to nerobí, amantér, nech sa na to vysere a ide robit, čo by som, jasnačka, neradil ni-kemu, ale jemu, debilovi, just! Na kerého boha sa dal chytit pri tom aute, a toho krpca teraz gdo bude živit? Já? Zuza, dones pivo!"

Pani odbehla do kuchyne a priniesla svojmu mužovi pivo. Návštevník počkal, kým sa vráti a kým si domáci logne. „Vy ste asi Klaudia, sestra." „Uhm," prikývla. „Tak vás mám tiež pozdravovať." „Díky."

„Spomínal, že je vám dlžný tri litre, vraj aby ste sa nebáli, že keď vylezie, tak ich máte ako na tanieri."

„Som zvedavá. A nie tri, ale štyri."

„Že na tanieri, debil! Tri litre v živote nevidel, iba keď si ich požičiaval, tak čo kecá? Tak lahko ich neuvidíš, Klaudin-ka, s tým počítaj!"

Otec rodiny bol rozohnený, asi si poznal syna.

„Spomínal mi, že má dcéru s nejakou Dianou a že sa veľmi teší, kedy ich uvidí..."

„Tak povedzte: ako sa má, ako je tam, čo robí, kedy ho už pustia?" starostila sa matka a zmienku o vnučke zahovorila.

„Že ako je tam!" spľaskol starý rukami a vyvrátil oči dohora. „Málo si sa nachodila za mnou? Že ako je tam..."

„Dobre, ak sa to tak dá povedať. Pani Zuzanka, nie je to, ako ukazujú v tých amerických filmoch, teraz sa to už dá. Je vo väzbe, ako som bol aj ja, a ak dostane dva roky, tak má už skoro polovicu odsedenú a tú druhú urobí na podmienku, takže do Vianoc ho máte doma... si myslím."

„Kurva, zase," skonštatoval ticho otec.

„Poslal niečo?"

„Ani nie, ak čakáte peniaze. On nerobí, takže nemá z čoho. Teraz sa už v base nemusí robiť, je demokracia. Ak čakáte list, tak..."

„Nie, to nie, veď píše pravidelne, chudáčik."

„Áno, písal skoro každý deň."

„Né preto, že by ho to bavilo, debila, ale nevie písať! Každú literu mosí malovat a jeden zasraný list mu trvá aj týden!"

Matka, hoci nevlastná, mala syna očividne radšej než otec a jeho narážky si nevšímala. Iba sedela s rukami v lone a snažila sa od návštevníka zistiť o chlapcovi čo možno najviac.

„Schudol?"

„No bože..." zastonal otec.

„Nie. So stravou je to teraz v pohode. Nikto už nemusí chodiť do fabriky ani na stavby, celý deň iba leháro na prič-ni, začali nám tam montovať farebné televízory, doviezli aj video, fakt príma. Neschudol, nie je z čoho. Je demokracia. Nemusíte sa oňho báť... a chcel som sa spýtať na Dianu a..." návštevník si vzal soletku zo špinavého pohára a dopil minerálku.

„Dostal balík?" skočila mu do reči pani Vlkova. „Dostal."

„Lebo keď som ich posielala starému, tak si bachari vždy polovičku zebrali a chudák dostal iba omruvinky."

„Eugen ho dostal celý. Bol som pri tom, nebojte sa. Otvorený, ale celý. Otvárajú stále, že vraj kvôli bezpečnosti, ale už tak moc nekradnú."

„A boli ste dobrí kamaráti?" „Najlepší."

„Že sa o vás ani raz nezmienil v liste." „Taká je dohoda. „Nerozumiem."

„Pani Zuzanka, listy cenzurujú, aj tie, čo prídu, aj tie, čo posielame, takže o niektorých veciach, čo by mohli bachari zneužiť, sa radšej nepíše. Kamarát kamaráta v liste nenatrie, lebo cenzori by to mohli zachytiť a robiť im zle. Dali by ich každého do inej cely alebo by proti nim nahuckali spo-luväzňov alebo... šak chápete, nie?"

„Jasnačka, to fungovalo aj za našich časov," mávol rukou domáci pán a žmurkol na návštevníka, lebo mu pripomenul staré časy, a čím viac rozprával o pomeroch vnútri, tým mu bol sympatickejší. „Kamoš kamoša nesmie natrieť, na to je zákon."

Baby súhlasne prikývli, akože škoda reči, aj my rozumieme.

Nastala chvíľa ticha. Domáci zasnene spomínal, matka si predstavovala syna v stiesnenom prostredí a ségre to bolo asi všetko jedno.

„A máte pozdravovať aj Dianu," spomenul iba tak návštevník.

„Iste," prebrala sa matka a vyskočila. „Kriste, moja štrúd-ľa!"

Z kuchyne sa ozvalo trieskanie plechu a po chvíli zaznela aj úľava: „Bože, v poslednej chvíli!" Potom sa vrátila.

„O chvíľu bude maková štrúdľa, dáte si?"

Návštevník hodil plecom, akože nedbá, po tom horore, čo zažil v base, už vydrží všetko, a napokon aj nebadane prikývol. Žena sa vrátila do kuchyne. Domáci sa odtackal na záchod.

„Tam býva," povedala Klaudia a ukázala rukou cez okno.

„Kto?"

„Diana."

„Kde?"

Vstala a podišla k oknu. Muž ju nasledoval.

„Tam za tým domom, krížom cez ulicu, tretia brána. Menovka je na meno Lopúchová. Ľahko si to zapamätáte podľa lopúchov."

„Díky," poďakoval a opäť si sadli.

Domáci sa vrátil zo záchodu a žena priniesla na tanieri pariacu sa štrúdľu. Vzali si, pofúkali horúci koláč a páliace prsty a natešene sa škerili. Jedli a debatovali o živote.

Potom vstal a zberal sa na odchod. Domáci sa nenamáhal, iba mu z kresla kývol rukou. Klaudia sa rozlúčila a odišla do svojej izby, lebo sa musela namaľovať. Baby sa vždy maľujú, keď chcú večer vypadnúť.

„A chceli ste niečo s Dianou..." povedala žena v predsieni, keď vyprevádzala návštevu.

„Ani nie."

„Chcete ju ísť navštíviť?" „Nie, načo?"

„Ja len, že by sa určite potešila, keby ste jej odovzdali odkaz od Egina."

„Nie, v podstate to môžete vybaviť za mňa, vraj ju má rád a nech na neho čaká, to je asi tak všetko. Nič viac."

„Aha," povedala sklamane pani Vlkova, ale pre istotu sa ešte spýtala: „Takže nepôjdete za ňou? Nechcete vedieť, kde býva?"

„Nie," odvetil.

„Škoda, určite by sa potešila."

„Nemôžem. Sľúbil som kamošovi, že mu pomôžem so sťahovaním, takže idem na stanicu na vlak a ideme makať."

„Aha, iste," chápavo prikývla a čakala.

Už nepovedal nič, bradou jej kývol na pozdrav a odišiel.

Pani Vlkova sa iba usmiala, chvíľu za ním ešte hľadela, ako dupoce po schodoch, a potom zavrela dvere.

4. Kapitola

Krauz chytil električku a odviezol sa domov.

Oto Hanzel bol autom, neváhal ani chvíľu a tesne po pol štvrtej sa zaviezol rovno do postele.

Edo Burger počkal pred hlavným vchodom a manželka si ho pre istotu sama naložila do auta a odviezla do bezpečia.

Tlstý Vaňa sa zastavil na námestí v lahôdkach, naplnil dve igelitky a tiež zamieril domov k mamine.

Ivan Canis sa na električku neponáhľal, auto ho pred robotou nečakalo, maminu doma nemal a hladný nebol. Prešiel sa po ulici a dvakrát sa zastavil pri výklade a skontroloval chodník za sebou. Pri treťom výklade s elektrospotrebičmi počkal dlhšie, až kým neprišla električka a kým nevystúpili všetci, čo vystúpiť chceli. Počkal, kým zacengal zvonček, a až vtedy sa prudko rozbehol, preskočil retaze na zastávke, roztiahol zatvárajúce sa zadné dvere a vpadol dnu. Vodič pre istotu pribrzdil a dlhým veľavravným pohľadom skontroloval spätné zrkadlo, či to ožraté hovädo nevypadne von.

Nevypadlo a Canis sa odviezol do centra mesta.

Letmým pohľadom na zápästie skontroloval čas. Bolo pätnásť päťdesiat, takže mal ešte desať minút. Nevošiel do baru, ale prešiel krížom cez námestie okolo fontány a kúpil si cigarety. Poklábosil s mladou slečnou, ktorá zjavne čakala na niekoho iného a aj mu to otvorene povedala, ospravedlnil sa a pohol sa späť cez námestie. Porovnal čas na kostolnej veži s tým na zápästí a pomaly sa pohol k baru. Ešte ich nebolo veľa, tento druh biznisu sa iba rozbiehal a neónový nápis Caesar sa impozantné vynímal nad vchodom, aj keď ešte nesvietil.

Canis vošiel, porozhliadol sa a sadol si k barovému pultu na krajnú vysokú stoličku. Odbalil škatuľku cigariet a celofán pohodil vedľa popolníka. Barman doutieral pohár, postavil ho na biely obrúsok k ostatným a dosť neochotne sa pohol k novému hosťovi.

„Dobrý deň prajem."

Canis mu kývol, že rozumie.

Barman chvíľu počkal a potom mu napadlo, že s na-sprostastými treba zaobchádzať opatrne a trpezlivo.

„Vaše prianie, pane?" spýtal sa a vzal z barového pultu guču celofánu, aby bolo vidno, že to je slušný podnik a bor-del sa tam netrpí.

„Vodku."

„Máme..."

„Stoličnú a dve kocky ľadu."

Chalan v snehobielej košeli so smiešnou zásterou na čiernych nohaviciach odišiel a Canis si zapálil. Pozrel na hodinky. Sekundovka preťala dvanástku a pohla sa k trojke. Boli štyri popoludní.

Zazvonil telefón.

Barman odložil fľašu ruskej vodky a vrátil sa ku Caniso-vi. Telefón zvonil v kúte poloblúkového barového pultu kúsok od Caniša.

„Bar Céézar, prosíím..."

Barman počúval, celkom nespoločenský otočený k hosťom za barovým pultom chrbtom, odrazu sa zvrtol a prekvapene si ich premeral. Pohľad mu padol na Canisa, potom na dievča v priliehavom svetríku s neprirodzene blond parochňou a potom na chlapíka v saku s okuliarmi, ktorý zápasil s koženou diplomatkou a snažil sa prečítať pár listov papiera, ale tie sa mu stále šmýkali a padali.

Barman napokon prikývol, hoci jeho telefonický partner ho nemohol vidieť, prešiel si rukou po vlasoch ostrihaných na ježka a zašepkal:

„Je tu taký, odovzdám."

Otrčil slúchadlo ku Canisovi a prekvapene zodvihol obočie.

„To bude asi pre vás, pane..." Ostal stáť v strnulej póze. Canis sa ani nepohol, iba si šlukol. „Prečo myslíte?"

Barman pokrčil plecami.

„Ste jediný, kto prišiel teraz a má modrú košeľu s krátkymi rukávmi... ten pán to tak povedal."

Canis sa prekvapene poobzeral, akoby hľadal muža v modrej košeli, ale napokon neochotne prikývol.

„Ak som jediný, tak je to asi moje, díky." Lenivo zoskočil z barovej stoličky a vzal si podávané slúchadlo.

„Počúvam."

To bolo jediné, čo povedal. Hosťom sa neotočil chrbtom, chcel ich vidieť, a nielen tých za barovým pultom, ale celý lokál.

Neprikývol ani si neprešiel rukou po vlasoch, iba nehybne stál a počúval. Potom rozvážne odložil slúchadlo do vidlice a postojačky vypil vodku, ktorú mu medzitým stihol naliať vystríhaný barman. Vypil na ex, už si nesadol a hodil na pult bankovku. Barmanovi kývol, že je to v poriadku a nech sa neobťažuje s drobnými. Barman jeho hru na pantomímu prijal a tiež mu iba kývol, že sa ani nemienil unúvať, a zbalil bankovku.

„Ak máš chvíľu čas, aj ja by som si jednu dala," povedala blond kreatúra s kozami, čo určite neboli vylepšené silikónom, lebo o silikóne nemohlo chúďatko tohto typu ani snívať a tie, čo na to mali, mohli v tých časoch iba snívať.

Canis si ju premeral. Mladá, veľmi pekne formovaná postava, keby si utrela pery, aj tvárička by ušla, ale tá parochňa!

„Nabudúce, srdiečko."

Dievča na love sklamane odulo pery a unudene kývlo bradou barmanovi, aby jej dolial. Barman nezaváhal a do napoleonky zašpinenej rúžom jej nalial čínsky čierny čaj, ktorý sa tým zmenil na originálny francúzsky koňak. Nalieval jej ho pod pultom, aby nevzbudili dojem, že švin-dľujú. Niektoré finty boli naozaj priehľadné, ale používali sa v baroch už pred sto rokmi a asi sa ešte ďalších tisíc aj budú.

Canisovi ich hra na náhodnú návštevníčku baru a náhodne úslužného barmana neušla a iba sa usmial. Dosť dlho sa flákal po nočných podnikoch a dobre vedel, že to takto funguje bežne a žiadny policajt s tým nič nespraví, ani keby chcel. Ale aj tak nikto nechcel. Tí niekoľkí unudení poliši, čo sa po polnoci občas zastavili za barmanom, neprišli preto, aby mu prehovorili do duše, ale aby ho skasírovali. Nočný život v Našom Meste sa už začínal nápadne podobať na demokratický nočný život západniarskych veľkomiest so všetkým, čo k tomu patrilo.

Vyšiel von a vzal si taxík. Odviezol sa do zastrčeného bistra na vzdialenom sídlisku. Bolo skoro prázdne, ale chlapi už začínali chodiť z roboty a pár stolov bolo obsadených, ani jeden však plný.

Zamieril do rohu k zatiaľ prázdnej dvojke. Ceduľku Rezervované položil na obrus dole nápisom a pokojne si sadol. Čašník si to všimol, dobehol ráznym krokom a oprávnene rozhorčený sa spýtal:

„To... čo si myslíte, pane, načo som sem dal tú rezerváciu? Len tak na okrasu?"

„Prepáčte, šéfe, občas sa stane, že takúto ceduličku iba tak zabudnú na stole a..."

„Nie v tomto podniku! To sa tu nestáva! Sem chodia šachisti! Presne o šiestej!"

„Je pol piatej, o chvíľu sem za mnou príde kamoš a ideme vyplňovať tikety na sazku, potrebujeme dvadsať minút, nič viac a... chápete, nechceme, aby nám do toho každý zízal." Canis naňho sprisahanecky žmurkol.

„Aha..."

„Dvadsať minút, šéfe, nič viac a vypadneme. Z každej výhry máte päťdesiat percent."

„To... určite," povedal čašník váhavo, ale chvílú bolo na ňom vidieť, že by takúto ponuku okamžite bral. „To určite," zopakoval tentoraz o poznanie sklamanejšie, a aby to nevyznelo, že je odľud, dodal: „Najneskôr o tri štvrtená šesť musíte byť preč!"

„O pol sme hotoví, aj skôr."

Čašník kapituloval, ale pri odchode ešte dostal nápad.

„A za rezerváciu účtujem desať korún, jasné?"

„V pohode! A hneď mi k tomu môžete doniesť dve vodky s nejakým sladkým džúsom, díky."

Canis si zapálil a porozhliadol sa. Pár unavených chlapov debatovalo o robote a o futbale. Od stola vpravo začul, že ten nový prezident je veľký... a vzhľadom na to, že chlapík v šiltovke a zamastenom tričku, ktorý to povedal, nevyzeral na urológa, tak zrejme nedebatovali o medicíne, ale o politike. O dva stoly ďalej sedela partia študentov, ale boh medzi nimi aj baby, takže nebudú agresívni. Ostatní návštevníci sa venovali pivu a o nič iné sa nestarali. Canis zhodnotil situáciu ako uspokojivú a sústredil sa na čašníka. Všimol si, že práve položil na tácku k vodkám dva džúsy a zberal sa k nemu. Rýchlo zalovil vo vnútornom vrecku saka a položil na stôl zopár prázdnych tiketov, športové noviny, zápisník a pero.

Čašník ho obslúžil, flbchol na rekvizity ležiace na stole a bez slova sa vrátil na rajón. Canisovi bolo jasné, že ani z tejto strany žiadne nebezpečenstvo nehrozí, a sústredil sa na očakávané stretnutie.

Pohodlne sa oprel a mimovoľne odpil z džúsu.

Práve si v duchu položil prvú otázku, keď prišiel kamarát. Prišiel skôr, čo v ich branži nebývalo zvykom. Skôr mal prísť iba jeden, preveriť terén, a ak by boli problémy, dať dohovorené znamenie. Druhý mal prísť načas a poskytnúť mu tak potrebnú časovú rezervu. Canis ju poväčšine využíval na prípravu.

„Čau."

Podali si ruky. „Čau."

Muž s briadkou Felixa Dzeržinského si prisadol a vydýchol si. Mal na sebe sako a lialo z neho ako z vola. Alebo ako z pracujúceho. Alebo ako z pracujúceho vola.

„Ak máš pri sebe pero a nejaký zápisník, tak ich vyber, čašníkovi som povedal, že potrebujeme súkromie kvôli sazke," ukázal Canis na tikety a športové noviny pohodené na stole.

Kamarát bez slova zalovil v saku a vyložil aj pero, aj zápisník. Canis pred neho posunul pár tiketov, obaja si otvorili zápisníky, kde by náhodný pozorovateľ mohol predpokladať rozpisy, indície a poznámky, a debata sa mohla začať.

„Ako sa ti tam darí, Ivanko?"

Canisovi pri tom oslovení myklo obočím.

„Iba začínam."

„A dá sa?"

„Som tam iba pol roka, ale zatiaľ to ide. Väčšina z nich sú čistí profíci, neviem, kde sa to naučili, ale používajú profesionálne metódy, asi sme ich v minulosti podcenili. Celkovo sme mali kriminálku slabo zmapovanú, teraz sa nám to môže vypomstiť."

„Nemôže. Čo myslíš, načo ste tam?"

„Teraz! Ja hovorím o minulosti. To, čo mám ja teraz narýchlo budovať, mohlo byť dávno spravené a už sme mohli iba zberať úrodu. Zvlášť na oddelení vrážd. Už dávno to mal niekto sledovať."

„Sledovali sme."

„Nie, iba ste sa hrali na sledovanie. Ušlo nám veľa detailov. Aj šéfa sme mali dosadiť my."

„Možno máš pravdu, v každom prípade radšej neskôr ako neskoro. Tak začíname neskôr, no bože."

„No bože... ale mňa to bude stáť pár rokov života!"

„Ivan, o to lepší flek ťa čaká po normalizácii."

„Vyser si oko."

„Bacha, ide."

„Poldi Kladno a véesžetka. Vo štvrtom stípčeku. Ja by som dal jednotku..."

„Páni, ešte vodku?"

Akože prekvapene pozreli na čašníka.

„Aha, boha, my sme ani nestihli vypiť... tak na nás... a ešte kolečko!"

Rýchlo vypili, aby sa ho zbavili, a čašník s vidinou dobrého prepitného ochotne odbehol doplniť zásoby. „Deje sa tam niečo zvláštne?"

„Nie, vybíjame sa na sérii nejakého jebnutého maniaka, čo lezie starým babkám do domov cez okná a zabíja ich. Lozí ako panter a má silu ako býk..."

„Ty praxuješ v zoologickej?"

„Nesrandujem! Je to naozaj zaujímavá séria vrážd."

„Medzi kolegami niečo zaujímavé?"

„Ani nie. Mozgovo to vedie nejaký Burger, je z nich najstarší a najskúsenejší, ale v prípade potreby by sa dalo zatlačiť, je až príliš skúsený na to, aby šťal proti vetru. Horšie je to s jeho učňom, nejaký Richard Krauz. Myslí mu to a je príliš mladý na to, aby si dával pozor. Vie si postaviť hlavu a mohol by byť nebezpečný. Mladícka nerozvážnosť, ešte sa nebojí. Ešte si nerozbil hubu."

„V prípade potreby ho vieme ustrážiť?"

„Zatiaľ nie, nič naňho nemáme."

„Ako že Panna Orleánska s odznakom?"

„Nie, to nie. Slope, trtká, vymetá bary, ojebáva šéfa... normálny policajt, v tomto zmysle nevybočuje z normálu, ale ako ho poznám, išiel by hlavou aj proti múru vystavanému z jednoznačných kompromitujúcich faktov. Takéto bežné prehrešky jednoducho nepovažuje za kompro a nebál by sa."

„Tak pritlač a nájdi niečo viac."

„Prečo tak odrazu? Veď sme sa dohodli, že to necháte na mňa, a ak niečo budem mať, tak sa ozvem."

„Veci sa hýbu, len pritlač."

„Ešte je skoro, iba sa otrkávam, času je dosť."

„V poriadku, ale... času možno ani nebude až tak veľa..."

Canis si vzal pohárik vodky a privoňal. Konečne sa dostali k tomu, prečo tu dnes sú. Prečo ho tak narýchlo zavolali na kontakt.

„Počúvam."

Obaja skontrolovali polohu čašníka a najbližších návštevníkov bistra, ktorých stále pribúdalo. Ani jeden nesedel dosť blízko, aby mohol niečo počuť. Pokračovali.

„Veci sa komplikujú," začal bradatý.

„V štruktúre?"

„Niéé... to nie, to by sme nepripustili. Verejnú mienku a súčasné vedenie štátu sme nechali v presvedčení, že nás rozbili, a táto taktika nám vyšla. Pár novinárov zohralo svoju rolu, napísali, čo napísať mali, a odviedli pozornosť inam. Všetko je v poriadku. Získali sme potrebný čas. Naši sa už infiltrovali aj do strategických podnikov, aj do federálnych štruktúr a získavame čím ďalej, tým silnejšie pozície. Mám ti tlmočiť poďakovanie od generála. Veľmi nám v tomto smere pomohli spisy. Zvlášť tá časť, čo si sám zachránil. Príslušní ľudia boli oboznámení s ich obsahom a už poslúchajú na slovo, je to tvoja zásluha."

„Nerobil som vonku toľké roky nadarmo."

„Presne! Určite nie nadarmo, to viem ja a vie to aj generál, a mám ťa uistiť, že po skončení tejto misie si už dáš oraz. Čaká ťa príjemné služobné starnutie na teplom miesteč-ku..."

„Aj v pekle býva dosť teplo," zamrmlal Canis a zadusil cigaretu.

Muž s briadkou zaváhal, sledoval, ako Canis dusí cigaretu a ako si zapaľuje novú.

„Nevadí ti, že fajčíš tri cigarety za štvrť hodiny?" „Nie."

„Keby som ťa toľké roky nepoznal, povedal by som, že ti zlyháva psychická odolnosť a začínaš podliehať stresu."

„Nezlyháva a nepodlieham."

„Viem, poznám ťa, tak čo ti je?"

„Nič. Fajčím. Bože... chutí mi to."

„Tak chuťuj... kde som to..."

„Že všetko je v úplnom poriadku."

„Áno, iste... a tu je ten problém. Nie všetko a nie v úplnom."

Canis sa usmial.

„Tak si vezmi pero a tvár sa, že píšeš. Medzitým vysielaj. Ako vždy, keď je prúser, som tu na to..."

Kolega potreboval vzpruhu, a tak si odpil z príjemne vychladeného džúsu a až potom začal čmárať krížiky po tikete.

„Vedenie chystá čistú elimináciu v najvyšších sférach."

„Pre boha živého, tak skoro taká vážna operácia? Myslel som, že si najprv dáme nejaký čas na infiltráciu a zamaskovanie a až potom prejdeme do ofenzívy."

Muž ďalej kreslil krížiky a ani nezodvihol hlavu.

„To my všetci, ale veci sa vyvíjajú príliš rýchlo."

„Hovoríš... čistá eliminácia, dúfam, že k tomu nedôjde tu v Našom Meste! Som tam iba pol roka, čo si myslíte, že čo dokážem?!"

Muž stále kreslil krížiky. Odrazu odsunul tiket a iba tak sa pohrával s perom.

„Vysvetlím ti to, ale... tí dvaja v montérkach za mnou. Všimol si si? Prišli chvíľu po mne."

„Sledujem to, aj ja som si ich všimol, ale jeden z nich už dvakrát kopol do brašny pod stolom. Ak by boli od nich, tak by si rozbil obraz, okrem toho... počkaj..."

Canis vstal a tackavým krokom podišiel k vedľajšiemu stolu.

„Nazdáár, chlapci... Očúvajte, tu s kamošom vyplňujeme sazku. Sere ma, to vám povím rovno. Tu v ósmem stípci je basketbal, Inter kontra Žilina, a ten debil tam chce dat dvojku! Zaplatím vám po pol deci za dobrého tipa, čo povite?"

„Drbe mu?" ohradil sa údržbár a postavil sa. „Kde sedíš, tam? S hentým? Idem si k vám sadnúť, ja to už mám vyplnené aj podané, poradím vám."

„Né! To netreba, len si sadni!" Canis sa navalil na údržbára a ten v snahe pomôcť podnapitému kolegovi-sazká-rovi ho zachytil. Chvíľu sa objímali v štýle „medveďku, daj labku" ako najlepší kamoši na tancovačke a potom sa Canis odlepil. ·

„Díky. Fakt netreba! Mne ide iba o tipa. Ostatné si vyplníme sami, nechaj tak. Len poraď!"

„Daj jednotku a ser na neho, asi mu šibe."

„Díky... to som chcel... vedúci! Pán vedúci! Dve... čo pijete?"

„Borovičku."

„Dve borovičky sem na mňa!"

Čašník pohotovo kývol hlavou a už písal čiarky.

Canis sa vrátil.

„Smrdí fermežou a nemá ani za pásom, ani pod

pazuchami. Skúsil som mu dlane, má mozole, sú to robo-ši. Tá kabela pod stolom nemá výstuž, nakopol som ju, je to ozajstná kabela s náradím. Sú čistí."

Muž s briadkou sa usmial.

„Ešte stále si vo forme. Ako to robíš? Generál ťa stále považuje za klasu. Za extra klasu. Mám závidieť?"

„Vieš dobre, že teba nemôžem ohroziť. Kopeme každý inú ligu. Nezavadziame si. Bol by som rád, keby si si na to spomenul pred každým naším kontaktom. Nezavadziame si."

„Preto sme priatelia. Preto ťa mám rád, Ivanko." „Preto ešte žijem."

Muž s briadkou prikývol a skoro blažené sa usmial.

„Preto ešte žiješ," pripomenul mu Canis a s tvrdým pohľadom okamžite zmenil tón rozhovoru. „ A nehovor mi Ivanko, ideš mi s tým na nervy."

Mužovi s briadkou stvrdol úsmev.

„V poriadku, len pokojne. Chceš, aby som hore zahlásil zmenu alebo nejaké výhrady?"

„Nie, ostávam. Žiadne zmeny. Ja len, aby sme si boli nacistom."

„Sme si nacistom. My dvaja určite." „Tak pokračuj. Prečo čistú elimináciu? Prečo musí zomrieť?"

„Začal strečkovať."

„Kto?"

„Mečiar."

„Doteraz bol bezvýznamný" „Už nie je."

„Prečo čistá eliminácia, nestačilo by zatlačiť?" „Nedá sa. Vymkol sa kontrole." „Nemohol."

„Stalo sa. Generál ho podcenil. Zamiešal sa do akcie Matúš Čák a nikto z nás si to nevšimol."

Canis na chvíľu stuhol, potom si prstami so zaklinenou cigaretou pretrel čelo a neveriaco pokrútil hlavou.

„Vy ste ho k tomu predsa pustili? Napriek varovaniam?"

„Prepáč. Ja viem, že si sa na tom narobil ako kôň a že si nás varoval, ale vedenie rozhodlo po svojom. Dnes už banujú, ale to ti môže byť prd platné. Mal si pravdu, oni nie... Teraz treba riešiť následky, a nie si navzájom vyčítať."

„Pekne povedané! Dojebali ste, čo sa len dalo, a my máme riešiť následky!"

„Asi tak. Chyby sa robia. Zvlášť za pochodu. Nerobíš to po prvý raz. Bol si vonku dosť dlho, tak čo sa čuduješ."

„Dobre, tak poďme od začiatku..."

„Zatlačili sme na neho cez nekalé praktiky podniku, kde robil právnika, ale vyvliekol sa z toho. Neviem, kto stál za ním na začiatku, ale chytil dobrý vietor. Varovali nás, že má despotické spôsoby riadenia a paranoidné sklony, ale už bolo neskoro, už ho zdvíhala vlna VPN. Vyšmykol sa nám. Ušiel z lopaty."

Canis iba pokrútil hlavou.

„Vy v tej Prahe ste úplne drbnutí..."

„Problémy sa začali až v súvislosti so spismi. Nikto z nás nevedel, že časť slovenských zložiek budú prevážať ľudia pod jeho kontrolou. Nikto ani len netušil, že už má takú moc a také kontakty. Jednoducho sa stratili, stopil ich."

„Vy debili! Takže je pravda, čo som počul, že akcia Matúš Čák bola úspešná iba na päťdesiat percent? Ostatné sa akože stratilo v trenčianskych skladoch?"

„Áno. Stratila sa presne tá časť, ku ktorej sa dostal on."

„Preboha! Vy idioti! V Amerike to nazývali Hooverove spisy. Taký stav chcete dosiahnuť aj u nás?"

„Čo to tu splietaš? Nie. Nikto to nechce. Až taký stav nechce naozaj nikto, ale..."

„Takže preto čistá eliminácia?"

„Nielen preto. Zašiel aj ďalej."

„No!?"

Muž s briadkou urobil na tikete dva krížiky.

„Chcú roztrhnúť federálnu republiku. On a jeho ľudia sú už tak vysoko, že to možno o rok, možno o dva dosiahnu."

„A prečo nás to štve, veď to tak možno bude lepšie."

„Nebude, lebo na to idú cez otvorené papule namiesto toho, aby ticho konšpirovali. Najprv to rozchýrili a až potom začali robiť opatrenia, ale česká strana bola rýchlejšia. Dozvedeli sa to príliš skoro a nezaháľajú. Už stihli previezť časť našich zlatých rezerv do Prahy, potichučky sa menia zmluvy o leteckej spoločnosti, o námornej doprave, časť strojárskeho priemyslu mení subdodávateľské zdroje, jednoducho, ak to takto pôjde ďalej, do rozdelenia sme ožob-ráčení a po rozdelení prídeme o všetko. Stihnú nám pozatvárať všetky fabriky, čo za niečo stoja."

„Ako nám pomôže, ak ho odstránime?"

„Na jeho miesto sa použije líder zo šesťdesiateho ôsmeho roku, ten je starší, umiernenejší a má všeobecnú dôveru, situácia sa upokojí a uveria nám, že sa nič nechystá. My tak získame viac času na prípravu korektnejšieho rozdelenia. Výhodnejšieho pre nás. Česká strana nás nenachytá nepripravených."

„V poriadku, je už spracovaný plán akcie?"

„Krycí názov ,Dareus dvadsať dvadsaťšesť'. Sú vypracované dva varianty."

„Doriti! Predpokladám správne, že aspoň jeden sa týka aj mňa?"

„Inak by som tu dnes nebol."

„Škoda."

„Prvý variant počíta s využitím diaľnice. Bolo by to na českom úseku, nech padne podozrenie na nich. Alebo nech to navždy ostane ako nehoda. Druhý variant..."

„Ani nehovor. Je mi to jasné. Kedy?"

„Buď v zime, alebo na jar budúceho roka. Ale veci sa môžu skomplikovať a termíny sa môžu posunúť."

„Kam?"

„Ak vzniknú komplikácie, tak jedine dopredu. Ak nebudú komplikácie, tak dozadu určite nie. Jar budúceho roka je krajná hranica."

„To je príliš skoro. Ak bude treba manipulovať vyšetrovanie, nebudem ešte dosť blízko pri mocných. Nebudem pripravený. Nebudú poslúchať."

„Nenecháme ťa v tom samého. Potrebné podklady ti poskytneme včas, neboj sa, a je dosť možné, že aj originály, alebo aspoň perfektné fotokópie spisov."

„Aspoň to. Postup na najbližšie dni?"

„Žiadne pokyny. Budeš pokračovať podľa pôvodného plánu. Bude ťa kontaktovať náš človek. Nič si nepíš, iba si zapamätaj..."

„Nikdy si nepíšem!"

„Viem, tak si iba zapamätaj Dareus dvadsať dvadsaťšesť. Bude to spojka a bude mať pre teba ďalšie pokyny."

Muž s briadkou dopísal tiket, do vnútorného vrecka saka si veľmi pozorne odložil pero a zápisník a s tiketom v ruke sa odporúčal. Aby bolo všetkým jasné, že odchádza priateľ, vymlátil Canisa po ramene, až to zaplieskalo.

Keď obchádzal stôl s údržbármi, nedalo im, aby mu neukázali vztýčený palec.

„Nech to tentoraz naozaj vyjde, kámo! Prvú!"

Muž s briadkou sa sprisahanecky usmial a zamával im tiketom pred očami.

„Ozaj, čo ste dali na céeskáá Moskva?" dobiedzal údržbár.

„Jednotku," povedal muž rýchlo a odišiel.

„Je to fakt debil," okomentoval jeho výkon údržbár a venoval sa ďalej borovičke. Na Canisa už ani nepozrel. Kto sa kamaráti s takým diletantom, nezaslúži si pozornosť profesionálov.

Canis kývol na čašníka.

„No vidíte, ešte nie je ani pol. Čo som dlžný?"

Čašník sa nemýlil, dostal šťavnaté prepitné, ale namiesto úklonu alebo aspoň hlasného úprimného „ďakujem" iba na Canisa zagánil, lebo si všimol obrus obliaty džúsom. Teraz musí priniesť nový a znova prestrieť, lebo šachisti by ho zlynčovali.

5. Kapitola

Carmen sedela v obývačke u kamošky a listovala v časopise. So záujmom si prečítala článok na začiatku a teraz iba tak bezmyšlienkovite prehadzovala listy. Keď sa dvere spálne tichučko otvorili a vyklzla von Diana, zodvihla hlavu a povytiahnutým obočím sa spýtala, ako to vyzerá.

Diana za sebou opatrne zavrela a zhlboka si vydýchla.

„Spí. Horúčka už ustúpila. Ak to do rána prejde, ani s ňou nepôjdem lekárovi."

„To je dobre," vydýchla si Carmen.

Diana sa zvalila na pohovku vedľa nej a ešte raz si zhlboka vzdychla. Dcérka už druhý deň vracala a ráno jej stúpla teplota, ale suseda jej dala nejaké bylinky a asi zabrali, lebo malá zaspala a už nebola taká horúca.

Diana privrela oči a pohodlne si oprela hlavu o vankúš na pohovke.

Carmen pozrela na hodinky.

„Prepáč, ale naši prídu až o hodinu. Je mi ľúto, že ťa takto otravujem, isto by si si rada ľahla, ale..."

„Neblbni! Ja som rada, že si tu, aspoň sa mám s kým vy-kecať. Som trochu rozbitá, ale dúfam, že tejto noci sa už vyspím. Teda vyspíme, lebo kmitala aj mama s otcom a oni ešte museli ísť aj do roboty, hrozná predstava!"

„Dobre, tak ešte hodinku, ale potom ťa už nechám oddýchnuť, neboj."

„Neblbni, radšej mi povedz, čo tam píšu, ešte som ani nemala čas pozrieť si ho."

Carmen prehodila stránku.

„Nič moc. Ale tu na začiatku bol zaujímavý článok o umelých prsiach." Carmen zalistovala dopredu, preložila časopis na polovicu a podala ho Diane. „Na Západe to vraj už vedia operovať úplne bezpečne. Vložia ti tam nejakú umelú hmotu, ktorá už nespôsobuje rakovinu, ale vraj posilňuje imunitu. Nejaký plastický chirurg tu píše, že je to úplne bezpečné."

„Reklama," schladila ju Diana.

Carmen sa s neskrývanou závisťou zahľadela na Dianine melóny. Po pôrode jej ostali štvorky, možno päťky, a čo ju štvalo najviac, neovísali, ale vydúvali jej tričko ako na-pružená guma. Smutne sa dlaňou pohladila po dekolte a pokrčila plecami. Aj štípance od komárov na ritke malej Dian-ky boli väčšie než jej prsia.

Diana si to všimla a rozosmiala sa. Carmen sa k nej po chvíli pridala.

„Si kamoška, fakt vieš človeka psychicky podporiť, díky!"

„Carmen, ver mi, že na tom vôbec nezáleží. Sú chlapi, ktorí ceckaté baby vyslovene neznášajú."

„Milan by cecky chcel."

„Tak mu ich vybav."

„Ty si..."

„Okrem toho, poznám aj lepšiu metódu, než je plastika." „Vážne? Kecáš!"

„Nie! Minule to písali, tuším v predošlom čísle." „Nečítala som, čo tam bolo?"

„Vraj stačí preložiť toaletný papier na štyri vrstvy a pomaly trieť medzi kozami odspodu nahor." „To je všetko? A je to účinné?"

„Samozrejme! Pozri, čo to spravilo s tvojím zadkom." „Ty si krava!"

Opäť sa rozosmiali. Boli dobré kamošky, poznali sa ešte zo základnej a veľmi dobre si rozumeli.

Diana sa pohodlnejšie rozvalila a vyložila si nohy na konferenčný stolík.

„Carmen, som rada, že sme kamošky. Som... taká spokojná. A asi mi nebudeš veriť, ale aj šťastná. O pár mesiacov prepustia Eugena a potom si už budem iba užívať."

Mýlila sa.

V tej chvíli jej ostávali iba dva dni života. Pri dverách niekto zazvonil.

6. Kapitola

Sylvia išla otvoriť.

Prekvapene zažmurkala. „Prečo vyzváňaš?"

„Prepáč, miláčik, stalo sa mi to naposledy za Márie Terézie, sám nechápem ako, ale zabudol som si kľúče v robote."

„A prečo spomínaš práve Máriu Teréziu?"

„Vidíš," Krauz sa vyzul vonku na chodbe a do bytu vošiel iba v ponožkách, „aj to je taká zvláštnosť, dnes sme o nej debatovali s Váňom."

„Prečo?"

„Pre jeho šunku."

„Ako súvjsí Mária Terézia s Vaňovou šunkou?" Krauz zaváhal.

„Tak to by som ti asi ťažko vysvetľoval."

Sylvia sa opatrne nadýchla, obzrela sa, premerala si manžela a pohľad jej skončil na jeho ponožkách. Vystrúhal previnilú grimasu a zastrihal palcami na nohách. Aj keď ponožky neboli deravé, vyzeralo to dosť komicky. Sylvia sa usmiala, potom bolestne zvraštila tvár, a skôr ako stihla niečo povedať, Krauz ju predbehol.

„Viem. Bol som v nich strčený celú noc a celý deň, už aj som v kúpeľni."

Vyzliekol si rifle a spolu so sakom, ktoré aj tak celou cestou domov niesol v rukách, ich prehodil cez operadlo stoličky. Nič iné si nevyzliekol, lebo nič iné sa nedalo použiť na druhý deň.

V kúpeľni si vyzliekol prepotenú košeľu, stiahol slipy a opatrne dvoma prstami sa zbavil ponožiek. Skôr ako ich hodil do koša na špinavú bielizeň, pričuchol k nim.

„Kurva..."

„Hovoril si niečo?" zakričala Sylvia z kuchyne. „Že kura... že by som si dal na večeru kura. Ty máš ale uši!"

„Sú francúzske zemiaky!" „Beriem, len sa osprchujem!"

Konverzáciu cez zatvorené dvere kúpelne prerušil hukot vody a Krauz sa výdatne osprchoval. Každý muž, ktorý v noci pracuje, sa potom musí výdatne osprchovať. Vedia, presnejšie cítia to aj ich manželky, nielen oni.

Šúchajúc si hlavu uterákom, precupital po špičkách do kuchyne a privoňal k tanieru, z ktorého sa parilo.

„Prosím ťa, choď sa obliecť a nevytriasaj mi tu v kuchyni chlpy z uteráka!"

Krauz poslúchol, ale neodpustil si rýchly hit, takže odchádzal fučiac a stonajúc, že ho páli jazyk.

Sylvia si ho počkala. Počkala aj, kým zasadne a začne jesť. S každým mužom sa doma dá debatovať, až keď začne jesť, ba ešte lepšie, keď je už polovička v ňom.

Počkala, kým bola polovička v ňom.

„Volala som Tršovcom na Poľanu. Čakajú nás."

Nič.

„Máme prísť na dovolenku, a nie len sľubovať ako každý rok." Nič.

„Že dovolenkááá!"

„Počujem. Miláčik... my teraz máme takú robotu..." Sylvia sa otočila k drezu a začala umývať poháre. Krauz dojedol.

„Ďakujem, bolo to ako vždy fenomenálne, udčhiji ti ten-tokrdte rád vafečky zlaté a nazajtra zorganizujem aj fotografovanie pred naštartovaným traktorom..." snažil sa byť vtipný, ale Sylvia sa neotočila a iba umývala riad.

Znova si sadol. Prstom vytrel trochu masti z taniera a oblizol.

„Miláčik..."

Sylvia umývala riad.

„Bubinko... do kelu! Ja fakt neviem, ako to bude toho roku s dovolenkami. Seriózne ti hovorím, že máme na rováši toho zabíjajúceho blázna a..."

Aj tak ho nikto nepočúval.

„Tak ja teda poviem šéfovi, že krpatá je vážne chorá na pľúca a musí ísť do hôr a..."

Šumenie vody prestalo, ruky sa utreli do utierky a omotali sa okolo detektívovho krku. Ostatné perfektne formované telo spočinulo v jeho lone, pery na jeho líci a jeho ruka na prsníku. Nie na jeho, samozrejme.

„Váážne? Ty si zlatko! Tak môžem im zavolať, že prídeme?"

Čo mal robiť? Počúvať šumenie vody do konca roka? Prikývol. Mäkkýš.

7. Kapitola

Diana išla otvoriť. „Prosím?"

Muž pred dverami ju neregistroval. Bol to vážny úradník vážne zahĺbený do papierov a vážne v nich listoval. Zodvihol hlavu a prikývol.

„Dobrý deň. Prepáčte, asi došlo k omylu... moment..." Prehodil dva listy a znova sa začítal.

Diana si ho premerala. Slušák, pekne vyžehlené nohavice, biela košeľa, čisté sako, na zemi medzi nohami diplomatka, fešné upravené tmavé vlasy... Znova sa usmial.

„Prepáčte, ešte raz sa ospravedlňujem... Hľadám Dianu Lopúchovú."

„Tak to ste dobre, ja som Diana."

„Narodená tisícdeväťstosedemdesiattri."

„Presne."

„Tak potom je to v poriadku."

Muž poskladal papiere, schoval ich do aktovky, zalovil v náprsnom vrecku saka a ukázal jej malú červenú knižočku. Nič zvláštne v tom nevidela a žiadny dojem to na ňu neurobilo. Uvedomil si svoj skrat a hneď ho napravil.

„Pardon..." ospravedlnil sa a knižočku aj otvoril.

Bola v nej jeho fotografia, to sa nedalo poprieť, pár veľkých písmen a veľká úradná pečiatka s levom s rozdvojeným chvostom a vyplazeným jazykom.

„Kapitán Jozef Slovan, ústav zboru nápravnej výchovy v Našom Meste."

Diane sa podlomili kolená.

„Preboha! Stalo sa niečo s...?" zajachtala a tak sa preľakla, že nedokázala dopovedať.

„Len pokoj, madam, len pokoj, nič sa nestalo, všetko je v poriadku. Prišiel som sa iba informovať, nič viac, možno vybaviť jednu úradnú záležitosť, ale určite nie som posol zlých správ, nebojte sa, prosím."

Našla rovnováhu a upokojila sa.

„Prepáčte, mám za sebou zlú noc aj zlý deň, malá je chorá, nespala som a ešte aj vy, je toho na mňa akosi priveľa."

„Chápem, ale ja vám naozaj starosti nepridám, skôr naopak, mám pre vás iba dobré správy, verte mi."

„Ide o Eugena?"

„Samozrejme. Som jeho oddielový vedúci, inak povedané, sedí u mňa. Vlastne som tu iba preto, že ma za vami poslal. Mohol som byť teraz niekde na pive alebo hocikde inde, ale sľúbil som mu, že to vybavím, tak som tu."

Diana sa rozdýchala a už bola v pohode.

„To som rada, ďakujem vám."

„Ide o to, že Eugen v sprchárni nedopatrením rozbil umývadlo a ekonomický odbor väzenskej správy žiada uhradiť dvestopäťdesiat korún za vzniknutú škodu, ale Eugen teraz nemá hotovosť, tak ma poprosil, aby som to vybavil s vami, lebo nechce otravovať rodičov, vraj majú svojich starostí dosť a čojaviemčq, takže..."

Diana prikývla.

„To sa mi uľavilo. Ste zlatý, že ste sa unúvali."

„To je v poriadku. Viete, ja ich mám na starosti tridsaťosem a beriem svoju robotu celkom vážne, sme tam ako jedna rodina a snažíme sa navzájom si pomáhať a spríjemniť si pobyt, ako sa len dá, ak sa o nejakej príjemnosti v súvislosti s väznicou vôbec dá hovoriť. Sú to moji zverenci a mám za nich zodpovednosť, takže ak sa niektorému z nich dá pomôcť a upokojiť situáciu v rodine, rád to spravím. Okrem toho bývam tu neďaleko za rohom, takže keď mi povedal vašu adresu a poprosil ma, aby som vyzdvihol tú sumu, ani mi to nepripadalo ako bohvieaké otravovanie. Písal vám, však? Viete o tom, nie?"

„Niéé..." zatiahla prekvapene Diana.

„Tak to som asi predbehol jeho list. Takže asi neviete ani o stretnutí, čo chystal... Tak nič, viete čo," chlapík sa rezko zohol a vzal si aktovku, „zastavím sa neskôr, až keď príde od neho ten list a..."

Diana ožila.

„Preboha, nie!" skočila mu do reči. „Len to nie! Nikam nechoďte! Aké stretnutie? S Eginom? Nič mi nepísal, neviem o tom. Viete čo, poďte radšej dnu a tam sa porozprávame."

Kapitán Slovan zaváhal, ale napokon vykročil.

Z obývačky sa ozvalo cinknutie pohára o sklenú tabuľu konferenčného stolíka.

Kapitán nechcel byť nespoločenský a otravovať, preto znova zaváhal.

„Áále... máte návštevu, nebudem otravovať." Vrátil sa krok späť za prah Dianinho bytu.

„To je iba kamoška, ona vie o všetkom, takže v pohode, len poďte ďalej. Nemôžem ju poslať preč, nemá teraz kam ísť."

Kapitán Slovan aj tak váhal.

„Viete... okrem tých dvestopäťdesiat korún som chcel vybaviť aj takú..." zaodŕhal a pokrútil hlavou, „vec, ktorá nie je celkom v súlade s predpismi, a to by som mal asi urobiť iba s vami, bez svedkov."

Diana zvraštila čelo, úporné premýšľala a evidentne nevedela vzniknutú situáciu vyriešiť. Nerozumela mu.

„Eugen sa chcel s vami stretnúť osobne a o pár dní na to bude príma príležitosť. Pochopte, to sa nedá riešiť pred cudzou osobou, ja tým vlastne porušujem služobné predpisy a riskujem... Ale nechajte tak, ja prídem inokedy..."

„Nie!" Diana vyšla za ním a chytila ho za rukáv saka. „Prosím vás, nie, počkajte! Tak viete čo..." premýšľala. „Mohli by ste ma počkať dole? Hneď za vami zbehnem, prinesiem aj peniaze a dohodneme sa."

„Dobre. Kúsok od vašej brány je zastávka autobusu, tam vás počkám."

Diana sa vrátila do obývačky a napochytro si upravila vlasy. „Čo je?"

„Carmen, prišiel nejaký kapitán z basy, čo má na starosti Eugena. Idem za ním dole, prosím ťa, postráž malú, ja som hneď späť, dobre?"

„Jasnačka. Načo si berieš peniaze?"

„Chce dvestopäťdesiat korún za to, že Eugen rozbil umývadlo. Dám mu päťstovku, nech dá niečo aj Eugenovi."

Diana sa napochytro upravila a zbehla dole pred dom. Kapitán Slovan trpezlivo čakal na zastávke.

„Poďte kúsok bokom, nech do nás ľudia nevrážajú... táák, sem," zatiahol ju bokom od plechového prístreška.

„Nech sa páči," podala mu bankovku.

„Ale to je veľa."

„Čo ostane, dajte Eginovi ako vreckové."

„To by som nemal, na peniaze je šéf veľmi citlivý, nerád vidí, keď iba tak divoko kolujú medzi trestancami. Každý má svoj účet, kam mu rodina posiela..."

„Ja viem, ako to funguje, ale pre tentoraz... prosím vás..."

„Tak dobre, zariadim to."

„Ste naozaj zlatý. A to stretnutie..."

„No, to je vlastne to hlavné, prečo ma poslal. Viete, náš oddiel dostal veľmi príjemnú robotu od poľnohospodárskeho družstva v Záhorskej Bystrici. Robíme vo vinohradoch. Je to kúsok autobusom a potom pár minút do kopca pod les. Eugen ma poprosil, či by sa nedalo... ako by som to... no, že by ste tam zašli akože náhodou v rámci prechádzky a ja by som mu akože dal na hodinku-dve voľno a..."

„Ježíííš! To by ste naozaj spravili!? Vy ste... Ja vás..." Hodila sa mu okolo krku.

„No tak, no táák, slečna! Ľudia sa pozerajú..." Jemne ju zvesil a odstrčil.

„Prepáčte. Nehnevajte sa, to od radosti! Viete, ako dlho som ho nevidela? Pre malú som za ním nemohla prísť ani na návštevu, takže sme sa naozaj dlho nevideli."

„Viem, veď preto ma aj obalamutil a súhlasil som. Eugen nie je zlý chalan, iba mal smolu, ako sa hovorí."

„Fakt nie je zlý. Som rada, že aj vy ste to spoznali. On je fajn, len mu občas zašvitorí a vyvedie nejakú hlúposť, ale inak fakt nie je zlý chalan. Takže zajtra?"

„Nie, zajtra to nepôjde. Mám v pláne služobnú cestu do Leopoldova, budeme eskortovať jedného odsúdeného a mám tam ešte nejaké služobné rokovanie, takže sa zdržím, ale... povedzme v stredu ráno, šlo by to?"

„Samozrejme!"

„Výborne, tak sa dohodneme takto..." Na chvíľu sa zamyslel. „Ehm, chodiť sem už nebudem, takže sa stretneme pod Novým mostom. Asi desať minút po deviatej odchádza autobus číslo stodva, takže o deviatej by sme sa tam mohli stretnúť." „Výborne."

„Prepáčte, že vás obťažujem autobusmi, ale služobné auto by som na takúto vec nerád použil, chápete, aj ja musím byť opatrný. Ale ak by ste trvali na aute, mám pridelenú novučkú Ladu Nivu, to pre tie kopce."

„Nie! Preboha, aké tam obťažovanie autobusmi, veď ja ani ničím iným necestujem, takže v pohode. Auto nie, uznávam, to by bolo trochu nápadné, takže autobus v stredu o deviatej, sme dohodnutí."

„Ešte jedna vec..."

Prišiel autobus a vyrojili sa z neho ľudia. Tmolili sa sem a tam a vystupujúci vrážali do nastupujúcich a chvíľu ani nebolo jasné, kto je kto. Vodič netrpezlivo zazvonil, aby sa láskavo pohli, a situácia sa stala prehľadnejšou. Masa ľudí nastúpila a poskytla tak manévrovací priestor pre tých, čo chceli odísť po vlastných.

Holohlavého chlapíka v rifliach a bielom tričku zaniesol dav bokom od plechovej búdy. Vybral si cigarety a jednu si zapálil. Ako zohol ruky, modré obrazce na bicepsoch sa rozhýbali a v akejsi pantomíme poskakovali hore-doľu podľa toho, ako napínal svaly.

Odhodil zápalku, vychriachol hnusnú guču slín a vtedy ho zbadal.

Sviňa z basy, a iba tak voľne si postáva na chodníku. Zaťal päste.

Kapitán Slovan ho zbadal v tom istom momente. Stretli sa im oči, ale ani brvou nepohol a nedal sa vyviesť z rovnováhy. Väzenské prostredie poznal dokonale, mentalitu ľudí poznačených chládkom tiež, a preto vedel, že ešte má šancu. Otvoril aktovku a veľmi okato a veľmi pomaly do nej vopchal ruku.

Každý debil vedel, že svine z basy môžu mať v aktovke iba jedno.

„Hľadáte niečo?"

„Nie, Dianka, iba kontrolujem, či som si po šichte zobral všetko, čo by som mohol potrebovať."

Chlapík s potetovanými rukami nenávistné prižmúril oči, ale našťastie poslúchol pud sebazáchovy a obišiel ich veľkým oblúkom. Keď bol za kapitánom, obzrel sa a všimol si ju. Pekná papuľka, mladá, slušné kozy. Ak je to jeho známa, alebo dokonca rodina, nájde si ju a uvidí. Staré hriechy sa nezabúdajú, v ich spoločenstve nie.

Diana mu stála skoro celý čas chrbtom a ani si ho nevšimla. A už vôbec si nevšimla, že jej kozy sa stali predmetom potetovaného záujmu.

Kapitán Slovan sa usmial a zavrel aktovku.

„V poriadku, už je to v poriadku... Čo som to... aha! Ešte jedna vec. Už som vám vysvetlil, že to, čo robíme, nie je celkom v súlade so služobnými predpismi a nerád by som z toho mal v práci problémy. Preto vás chcem poprosiť o diskrétnosť. Nehovorte zatiaľ o našej dohode nikomu. Potom, keď sa s Eginom stretnete a všetko prebehne, ako sme naplánovali, potom prosím, ale zatiaľ musíme byť opatrní. Rozumieme si?"

„Jasnačka!"

Podali si ruky a chcel odísť. Zadržala ho. Dotkla sa mu ramena.

„Prečo to robíte?"

„Viete, Eugen mi raz veľmi pomohol. Po jednej prednáške v tej najhoršej skupine ma skoro zlynčovali a on a pár chalanov sa postavilo na moju stranu, lebo chápali, že to s nimi myslím dobre. Tým v mojich očiach veľmi stúpol. Som jeho dlžníkom. Možno práve takto sa mu aspoň sčasti revanšujem."

Prikývla, že chápe. Rozišli sa každý svojou cestou.

8. Kapitola

Ivan Canis odišiel zo stretnutia ako druhý, obišiel potraviny oproti bistru a ostal stáť pod balkónmi protiľahlého domu. Chvíľu iba tak pozoroval vychádzajúcich a vchádzajúcich hostí. Viac ho zaujímali tí vychádzajúci, hoci dlhoročná prax ho naučila, že nesmie podceniť ani tých druhých. Von vyšlo pár chalanov. Keď sa vymotkal pán s aktovkou, Canis sa na neho zavesil, ale pán išiel iba na zastávku, kde čakal na električku.

Canis sa vrátil a vošiel dnu. Čašník si ho hneď všimol.

„Niečo ste stratili?"

„No, pero s takou zvláštnou žltou špičkou, vyzerá ako zlaté, ale je to iba imitácia."

Čašník ho odprevadil k stolu, kde vyrušili šachistov. Tí si iba na pol ucha vypočuli ich problém, neochotne vstali a dovolili im nazrieť pod stôl. Potom sa už pohrúžili do hry.

„Je mi to ľúto, možno niekde vonku na chodníku..."

„Ešte jedna vec, pán vedúci."

„Som tu iba čašníkom."

„O pár rokov vedúci, máte na to!"

Čašník súhlasne prikývol a bol rád, že nie je jediný, čo si to už všimol. Nechal Canisa, nech dopovie.

„Keď sme odišli, nepýtal sa na nás niekto? Viete, čakali sme ešte tretieho kamoša, ale neprišiel, tak či sa tu potom nezastavil."

„Nie, nikto sa na vás nepýtal."

„A vedúci je u seba? Či nemal návštevu, či sa niekto nepýtal uňho."

„Nemohol, vedúci je na podniku, príde asi o hodinu." „Tak potom je to vybavené. Neprišiel, nevyhrá, debil! Díky za ochotu."

Canis odišiel. Teraz už naozaj. Preveril si, čo potreboval, a s uspokojením mohol konštatovať, že terén bol čistý. Ich schôdzku nikto nesledoval.

Canis po sebe pozametal a ako ktorýkoľvek obyčajný občan sa električkou vybral do večerného mesta. Poflákal sa po baroch, prešiel sa po meste a znova sa poflákal po baroch.

Vrátil sa do baru Caesar.

Dievča ešte stále sedelo pri barovom pulte. Alebo už zase. Spoznalo ho. „Chcela si vodku?" „Pijem iba francúzsky koňak."

Vzal jej napoleonku tak rýchlo a tak šikovne, že nestihla ani reagovať. Privoňal a vrátil jej ju.

„Čaj, ešte k tomu odporne horký. Koľko?"

„Toto je už štvrtý." Vystrúhala grimasu znechutenej pracujúcej triedy.

„Pýtam sa, koľko berieš."

„Štyristo za hodinu u mňa, bývam tu kúsok. Šesťsto u teba, ale platíš taxík. Liter a pol do rána s kompletkou od výmyslu sveta, taxík si platím ja."

„Päťsto u mňa a o dve hodiny si späť."

Pohrala ša s napoleonkou a nenápadne pozrela na barmana. Nenápadne prikývol. Nenápadne sa vytratili a nasadli do taxíka.

9. Kapitola

Diana dohodu nedodržala.

Sotva vbehla do obývačky, zvýskla a hodila rybičku na pohovku vedľa Carmen, až zaprašťali perá.

„Šibe ti!? Zobudíš malú!"

„Neva! Prepáč, ale ja sa asi zbláznim od radosti! Stretnem sa s Eugenom! V stredu!"

„Veď v stredu nemajú návštevy."

„Carmen, veď práve o to ide! Ten chlapík, čo tu bol, je jeho dozorca. Je Eugenovi za niečo zaviazaný, vraj mu raz v nejakej šarvátke pomohol. Eugen ho za mnou poslal, aby mi povedal, že naplánovali stretnutie! Nie v base, ale vo vinohradoch za mestom, pôjdeme spolu do lesa a..."

Diana znova zvýskla.

„To je neuveriteľné!" pridala sa Carmen a pričapila si dlane na líca. „Také štígro! Andrea bude iba závistlivo civieť!"

„No počkaj! Je to tajomstvo, prísne tajné! Žiadna Andrea ani nikto iný, musela som to sľúbiť! Ty si výnimka, ty môžeš, ale inak o tom nikomu ani slovo, rozumieš?"

„Jasnačka! Povedz: ako dlho si to nemala?"

„Carmen! Ty perverzáčka!" ohradila sa Diana. „Vyše pol roka..." dodala ticho.

Obe sa rozosmiali.

„To musí byť hrozné!" zastonala Carmen. Diana sa chytila za rozkrok a netrpezlivo ho pošúchala. „Ešte dva dni, a bude žeravá, prisámbohu, že bude..." A znova sa rozosmiali ako dve pubertiačky v tanečnej.

10. Kapitola

V utorok ráno čakalo detektívov prekvapenie. Prvé z radu, ktorý mal tento týždeň nasledovať.

Krauz vchádzal do budovy policajného riaditeľstva o niečo skôr než zvyčajne. Nikdy neukazoval služobný preukaz, stačilo mu iba kývnuť službe na pozdrav, lebo všetci uniformovaní kolegovia na vrátnici ho poznali a iba mu od-kývali.

Kývol, ale službukonajúca uniforma vybehla zo sklenej kukane a zodvihnutou rukou ho zastavila.

„Počkaj! Ty si Krauz z oddelenia vrážd, však?" „No."

„Ten tam... čaká na niekoho od vás už vyše hodiny."

Krauz pozrel do rohu, ale okrem driemajúcej zhrbenej postavy prešediveného vyciveného bezdomovca nevidel nikoho, kto by na neho už hodinu čakal.

„Ten, ibaže zaspal," uisťovala ho služba.

„Bezdomovec? Kopnite ho na obvod!" poradil mu Krauz a chcel odísť.

„Nie je, iba tak vyzerá na prvý pohľad. Vraj sa poznáte. Nejaký Petričeli či Petres... bohvie, také talianske meno." „Petresku?"

„Nó! To je ono, Petresku!"

Krauza od prekvapenia myklo. Opatrne podišiel ku chlapíkovi v kresle a, neveriac vlastným očiam, dotkol sa ho. Muž sa prebral, vstal a ospravedlnil sa.

„Prepáčte..."

„Pán inžinier, dobrý deň, to ako vyz..." Krauz nedokázal dopovedať. „Vy?"

Inžinier Petresku pokýval hlavou, a akoby sa hanbil za svoj zovňajšok, pohladil si košeľu pod krkom a snažil sa vyžehliť si dlaňou rukávy. Potom rozpačito drgol do saka prehodeného cez operadlo kresla a znova si pohladil košeľu.

„No... vidíte. Takto som dopadol, pán Krauz." „Čo je to s vami, prečo ste... Viete čo? Poďte hore, urobím vám kávu."

„Nechcem otravovať..."

Krauz ho vzal popod pazuclra a nekompromisne ho vliekol k výťahu. Na chvíľu ho pustil, aby sa vrátil po sako, ale potom ho natlačil do výťahu a vyviezli sa hore do kancelárie.

Burger fajčil a čítal noviny.

„Nazdar, debili," pozdravil spoza novín.

„To nevadí," kývol Petresku rukou, keď zbadal Krauzov pobavený a trochu aj rozpačitý výraz.

Burger zložil noviny a ospravedlnil sa.

„Prepáčte, automaticky som očakával svojich kolegov... ale my sa predsa poznáme, pán..."

„Inžinier Petresku, poznáme sa. Vy ste pán Burger. Pamätám si vás."

„Petresku..." hlesol Burger a s Krauzom si vymenili spýtavé pohľady.

Petresku si to všimol, ale nechal to tak. Nemohol komentovať taký očividný fakt. Ani ho dementovať. Naozaj sa zmenil.

Krauz mu prisunul stoličku. Zložil sa na ňu a odovzdane čakal.

„Edko, kávu..."

Burger prikývol, načiahol sa zo stoličky a otočil gombíkom na elektrickej dvojplatničke.

„Pán inžinier, čo sa stalo? Alebo..."

„Iste, nebudem vás zdržovať, máte svojich starostí dosť. Prišiel som sa iba spýtať..." stíchol a zahľadel sa do dlaní.

Krauz tušil, čo chce.

„Dlho ste sa neozvali."

„Áno... dlho. Nebolo kedy. Zažil som dosť veľké zmeny... v poslednom čase," dodal a vzdychol si. „Odišli sme. Aj s manželkou. Bývam teraz v Mníchove. Nakoniec som vzal tú robotu v labákoch. Myslel som, že..." rozprával ťažko, prerývane.

Stále si uprene pozoroval dlane. „Nešlo to, však?"

Prikývol, ale hlavu nezodvihol. Nakoniec však áno.

„Nešlo to. Chodili sme s manželkou na jej hrob každý deň a každý deň sme sa pýtali prečo. Prečo práve ona a prečo práve my? Už sme blazneli. Nakoniec to došlo až tak ďaleko, že sme nedokázali žiť vo svojom vlastnom byte. Všade sme ju videli. V noci sme vstávali pri každom buchnutí na chodbe a čakali sme ju, že rozsvieti a zjaví sa v kuchyni a povie mame, že je hladná a že bola so spolužiačkami vonku, že sa iba zdržala, že..." Znova mu padla hlava.

Neplakal. Nevládal. Asi už vyplakal všetky slzy, a teraz už iba s kamennou tvárou rozprával o utrpení, ktoré si nedokáže predstaviť nikto, iba ten, komu zabili dieťa.

Plechovica na dvojplatničke začala syčať. Burger mu zalial kávu a podal mu šálku aj s tanierikom. Usrkával a každý dúšok bol na ňom vidieť.

„Ďakujem, výborná, už som to potreboval. Takže... nedalo sa. Ku koncu sme už ani nespávali. Vlastne sme ani nežili. Rozhodol som sa všetko predať a presťahovať sa do Nemecka. Naivná predstava úteku pred realitou. Nikto neutečie, verte mi, páni, nikto nikam neutečie. Manželka to vydržala šesť mesiacov. Obesila sa v kúpeľni, našiel som ju ráno, keď som prišiel z práce. Večer som jej ešte telefonoval, že sa zdržím, že dokončíme titráciu a výpočty a že... Zdržal som sa celú noc a ráno som ju našiel v kúpeľni. Už nebolo pomoci, bola už modrá."

Krauz s Burgerom si znova vymenili pohľady, ale ani jeden z nich nevedel, či vyčítavé, spýtavé, povzbudivé, sú-strastné alebo aké.

„To je mi ľúto," povedal Krauz a ani nevedel prečo. A načo? Čo znamená slovo „ľúto" v prípade takej rodinnej tragédie, akú opisoval inžinier?

„Čo je to s vami, pán inžinier, prečo ste taký... žltý? Prepáčte, nie je vám zle? Nepotrebujete lekára?"

„To je v poriadku, pán Burger," Petresku si opäť odpil z kávy a lyžičkou sa hral s penou na hladine. „Pochoval som ju tu, vedľa Cley, ale vrátil som sa dorobiť výskum. Podarilo sa. Zaregistrovali mi dva patenty. Zaplatili mi pol milióna a pracovnú zmluvu mám na dobu, akú si určím. A nosia ma tam na rukách. Som pracháč!"

Uškrnul sa a znova sa zahľadel na hladinu kávy.

„Som pracháč," vzdychol si, „ale... bez dcéry a bez manželky. Bez rodiny. Bez ničoho. Som vlastne... chudák."

Chvíľu iba tak miešal kávu.

„Pán Krauz, máte deti?"

„Mám."

„Aj dcéru?"

„Dve."

„Tak si ich opatrujte ako najväčšie poklady na svete a tešte sa z nich každý deň, každú minútu, každú sekundu, lebo ony vám vyplnia všetky bolestivé praskliny na duši ako životodarná živica rany v kôre stromu. Najmä dcéry. Vždy, keď vás osud ohne a spôsobí vám bolesť, prídu vaše deti, vaša rodina v podobe tmelu a zacelia rany, utíšia bolesť a zahľadia všetky jazvy. Je to istota. Verte mi, funguje to. Naše deti, naše rodiny... to je jediná istota, čo máme. Bez detí sa nedá žiť, verte mi, bez detí to nejde! Človek pochopí, čo pre neho znamenajú, až keď o ne príde, ale to už býva príliš neskoro. Nedopustite, aby bolo neskoro!"

Krauz podvedome prikývol, hoci si ho Petresku vôbec nevšímal.

„Keď som to pochopil, pokúsil som sa otráviť. Chcel som ísť za nimi. Nejakým nedopatrením sa im v nemocnici podarilo zachrániť ma, ale prišiel som o pečeň. Preto som taký žltý, zomieram. Bude to trvať ešte asi pol roka, možno o pár dní dlhšie, ale príde to. Preto ste ma nespoznali, a ani sa vám nečudujem. Viem, ako vyzerám."

„Pán inžinier..."

„Nemusíte ma ľutovať. Alea iacta est, ak viete aspoň trochu latinsky, v mojom prípade to platí stopercentne." Odložil nedopitú kávu na stolík pred sebou, a ako sa chcel oprieť, pohľad mu padol bokom na nástenku.

Chvíľu si iba tak bez výrazu v tvári prezeral fotografie ohavností, aké občas človek spôsobuje inému človeku, až pokým mu pohľad nepadol na fotografiu jeho dcéry v dolnom rohu. Na chvíľu stuhol, ale nepovedal nič.

Krauz mal sto chutí nafackať sa, chcel vyskočiť a s roztiahnutými rukami a nohami mu ako hádzanársky brankár zabrániť vo výhľade. Mal sto chutí prehodiť cez nástenku posteľnú plachtu a zakryť pred ním všetky tie nechutnosti, ale Petresku chápavo prikývol.

„Máte pravdu, patrí tam. Pre vás je to iba súčasť roboty, nie dcéra. Patrí tam, lebo je to prípad. Váš prípad, lebo nezomierala ľahko a určite nie normálne. Vraždil ju pomaly a ona trpela, možno aj volala o pomoc, možno volala mňa, ale ja som tam nebol. Nebol som pri nej, keď ma najviac potrebovala, a preto sa ponáhľam za ňou, aby som sa jej ospravedlnil, vysvetlil jej to a poprosil ju o odpustenie. Nedokázal som jej pomôcť, dopustil som sa toho najväčšieho hriechu, akého sa len otec môže dopustiť na vlastnom dieťati: prežil som ju. Ale jedno som si nemohol odpustiť... kým sa poberiem..."

Vzhliadol od svojich dlaní a premeral si Krauza a potom pomaly, pomaličky aj Burgera.

„Priletel som predvčerom. Od smrti mojej dcéry Cley ubehol rok, a tak som jej položil na hrob kyticu bielych ruží, lebo biele mala najradšej. Odtiaľ som zašiel sem k vám. O dve hodiny mi letí lietadlo späť, ale nemohol som vás obísť. Chcem sa vás opýtať... keď sa s ňou opäť stretnem, čo jej mám povedať? Kto je jej vrahom? Kto je vrahom mojej dcéry a manželky? Viete to'už?"

Krauz zadusil cigaretu a nadýchol sa, ale Burger ho predbehol.

„Pán inžinier, niečo vám ukážem," povedal a vstal.

Otvoril plechovú skriňu a odstúpil. Inžinier Petresku videl na policiach pohádzané výstrojné súčasti tak, ako ich má každý policajt. Odborne sa tomu hovorí služobný mrd-ník, ale na jednej polici vo výške očí to tak nebolo. Spis v tvrdých doskách bol úhľadne uložený v troch kôpkach vedľa seba a všetky presne lícovali s hranou plechovej police.

Burger jednu vzal a ukázal inžinierovi obal. Petresku čítal: Trestný čin vraždy. Poškodená Clea Petresku.

Pod tým boli dva dátumy. Obidva mal inžinier nadosmrti vryté v pamäti a bol si istý, že aj v poslednej minúte svojho života si na ne spomenie a až potom vydýchne.

„Pán inžinier, neprejde týždeň, aby som si spis nepre-listoval, nehľadal nové súvislosti, nepreveril nové infor--f mácie. Na tomto oddelení nie je kolega, ktorý by na vražde vašej dcéry nerobil aspoň okrajovo, pomáhame si navzájom, zisťujeme nové a nové informácie, a aj keď väčšina z nás teraz naháňa šialenca, čo zabíja staré babičky, aj tak si vždy nájdeme čas na Cleu. Vidíte sám, prípad vašej dcéry neleží v archíve zapadaný prachom, nevykašlali sme sa naň len preto, že sa nám nedarí, nestrkáme hlavu do piesku preto, že máme problémy. Verte mi, Clea je pre nás stále živý prípad a robíme na ňom stále, ale... ako by som to... práve preto, že máme svedomie čisté aj pred šéfom, aj pred vami, aj sami pred sebou, môžem vám otvorene do očí povedať, že zatiaľ sme ani o kúsok nepokročili. Ale zároveň vám môžem rovnako otvorene povedať, že nás to nemôže odradiť. Máme s podobnými prípadmi svoje skúsenosti a už sa nám stalo, že veci sa pohli o rok, o dva. Už som riešil vraždu aj po piatich rokoch a vraha sme chytili, takže..."

Inžinier pohladil tvrdé dosky v mieste, kde bolo červenou fixkou napísané jej meno, smutne pokýval hlavou a znova sa stiahol do ulity.

„Neprišiel som za vami, aby som vám niečo vyčítal," pokračoval po chvíli, „alebo sa sťažoval u nadriadených alebo sa vyhrážal či urážal vás. Verím vám. Verím, že robíte všetko preto, aby ste toho... toho... aby ste ho chytili. Chcel som iba vedieť, či je niečo nové, či sa niečo zmenilo. Už dávno sme sa nerozprávali, tak iba preto. Je dosť možné, že sa dnes vidíme naposledy, cítim, že mi ubúda síl, a veľmi zle sa mi už cestuje. Keď ma najbližšie privezú domov, asi mi už nebudete môcť povedať nič nové, ani keby ste niečo mali."

Dopil kávu, poďakoval a vzal si sako z operadla stoličky.

„Ešte... si spomínam, že keď sme sa minulý rok naposledy rozprávali, povedali ste mi, že je dosť možné, že sa ešte ozve, že ak mu zabíjanie zachutilo, bude pokračovať..."

„Áno, spomínam si."

„Ozval sa? Zomrelo aj nejaké iné dievča okrem Cley?"

„Nie, zatiaľ nie. Za posledný rok nebolo žiadne mladé dievča zavraždené podobným spôsobom."

„Tak by ste ho mali chytiť, kým sa mu to podarí. Veľa ľuďom by ste pomohli, nielen tým dievčatám. Vražda nie je iba vecou dvoch ľudí, trpí po nej veľa, naozaj veľmi veľa nevinných. A mnohí oveľa viac než sama obeť, lebo to trvá omnoho dlhšie."

Podal im ruku a s hlavou neprirodzene zvesenou na prsia odchádzal ako zhrbené stelesnenie nešťastia.

„Pán inžinier," zastavil ho Krauz, „sľubujem vám, že už nebude zabíjať. Dostaneme ho, nech je kdekoľvek, sviňa..."

Petresku sa vo dverách otočil a dosť dlho sa na nich pozeral. Lúčil sa. V očiach už nemal nič, ani otázku, ani odpoveď, a tak aj odišiel.

Burger zamkol skriňu a s hlasným povzdychnutím si sadol.

„Aj toto je jedna stránka našej roboty, Richard." „Hnusná."

„V tomto prípade ešte tá lepšia, lebo bol ochotný počúvať. Inokedy to býva oveľa, ale oveľa horšie. Uvidíš sám. Príde čas, keď narazíš na otca, čo nebude ochotný počúvať a žiadny argument nebude preňho dosť dobrý a bude vypisovať sťažnosti a vyhrážať sa známosťami na ministerstve a štvať na nás advokátov a čojaviem čo všetko. Bude husto, časy sa menia, ale, Richard, jednu vec ti musím pripomenúť: nezabúdaj na odstup a nepodliehaj emóciám."

„Prosím?"

„Prečo si mu to sľúbil? Vieš dobre, že na tomto oddelení sa nikdy za žiadnych okolností nič nesľubuje ani šéfom, ani pozostalým, ani samotnému ministrovi, jednoducho nikdy a nikomu, lebo z toho bývajú iba problémy."

„Sľúbil som mu to, lebo to myslím vážne."

„Neblbni! Ľudia sa budú zabíjať aj ďalej, aj mladé dievčatá budú obeťami, či sa ti to páči, alebo nie."

„Nepáči."

Krauz pokrútil srdnato hlavou, lebo to naozaj myslel vážne.

„Aj tak budú," dodal tiež srdnato Burger.

Vošiel Vaňa, v každej ruke igelitka plná proviantu, a vo dverách sa zvedavo obzrel na chodbu.

„Ten vycivený chlapík vyšiel odtiaľto? To ste už takí frajeri, že ani neodprevádzate stránky dole na vrátnicu? Zbadá to šéf a zas bude mať diskusné príspevky, viete, že ci-vili sa nemajú čo flákať sami po chodbách!"

Burger s Krauzom si iba vymenili rozpačité pohľady, naozaj zabudli.

„A aby reč nestála, po prvé, čaute, a po druhé, viete, čo robí medvedík panda v Austrálii, keď horí les?"

Ani Burger, ani Krauz nemali chuť na Váňove priblblé fóriky.

„Nie? Horí tiež."

Krauz si vzdychol.

„Vaňa, keď v Austrálii horí les, medvedík panda to má na háku, žije totiž v Číne."

„Ja som myslel pandu v austrálskej zoologickej záhrade, ty mudrlant!"

Krauz si znova vzdychol ale aj mu dvakrát myklo plecami od zadržiavaného smiechu, lebo Vaňa už zase perlil.

„A čo to bolo za ksichta? Nejaký mi bol povedomý..."

11. Kapitola

Diana vstala už o šiestej a napriek tomu, že spala iba pár hodín, lebo od netrpezlivosti nemohla večer zaspať, bola svieža a pripravila malej veci na prezlečenie. Počkala, kým sa otec oholil a vypadol. Pol hodiny po ňom odišla aj mama, tiež do práce a tiež potichučky, aby nezobudila dcéru a vnučku.

Až keď byt úplne stíchol, vošla do kúpelne a mimoriadne dôkladne sa osprchovala. Pohľadala otcove žiletky a vy-holila si rozkrok. Neznášala tento úkon, lebo sa jej vždy vy-hádzali nepríjemné červené pupáky a dva dni mala pocit, že má nohavičky zvnútra vysypané sklenou vatou. Ale čo by neurobila pre Eugena, zvlášť po takom čase.

Až potom sa najedia a chcela sa obliecť. Aby nezobudila malú, preniesla si veci do obývačky. Vyskúšala rifle a letnú blúzku, ale sotva sa pozapínala, pocítila nepríjemné následky holenia. Dala nohavice dole a rozhodla sa pre vzdušnú minisukňu a pančuchy telovej farby. Čupla si, opäť sa postavila a urobila pár cvičných krokov po izbe. Teraz to už bolo lepšie. Blúzka sa k sukni vôbec nehodila, a tak ju vymenila za priliehavé fialové tričko a výsledok skontrolovala v zrkadle. Bola spokojná, v tričku mala kozy ešte o dve čísla väčšie.

Bola už oblečená a prichystaná, ale ešte stále mala dosť času. Chvíľu iba tak bezcieľne prechádzala po byte a každú minútu netrpezlivo kontrolovala nástenné hodiny. Nepomáhalo to, vliekli sa stále rovnako. Aby aspoň nejako zabila čas, dala zovrieť vodu a spravila malej raňajky. Zo škatule Milupy s banánovou príchuťou odobrala tri odmerky a zaliala ich do polovice fľaše horúcou vodou. Nedala ju chladiť, lebo bohvie, kedy sa malá zobudí.

Vtedy si spomenula, ako pri poslednej návšteve Eugen žobronil o kávu, vraj jej v base nie je nikdy dosť. Dostala nápad. Ak už má mať sviatok, tak poriadny.

Prehrabala linku, aj spodné skrinky, ale nič vhodné nemohla nájsť. Napokon jej zrak opäť padol na Milupu. Vysypala pár posledných dávok do šálky a prázdnu škatuľu naplnila z maminých zásob až po okraj. Mama bude síce pindať, ale vyhovorí sa na... na... no, na niečo sa už len vyhovorí, a ešte k tomu dodá, že im to potom vráti, ako vždy. A mama ako vždy povie, že kedy, na svätého Vida?

Asi tak to bude, lebo tak to bolo vždy. Nádejný zaťko v base, dcéra doma na materskej s dcérou, všetci bez koruny a tata, mama, plať! Boha, ako je veselo na tom svete, keď sa dcéra vydarí a privedie si domov vagabunda. Asi takto si povzdychne otec, lebo tak si vzdychol vždy, keď našiel vyrabovanú chladničku alebo bolo treba poslať balík do basy.

Kávu porozsýpala po celej linke, ale nechcelo sa jej upratovať, a tak ju iba pozhŕnala dlaňami a vyprášila si ich do drezu.

Keď vracala dózu so zvyškom mletej kávy na miesto, všimla si dve nové škatule porciovaného čaju. So záujmom jednu vzala a prečítala si, že je čierny a ešte k tomu čínsky. Aj o tom jej Eugen niečo spomínal, vraj má tam vnútri cenu zlata, a keď sa skombinuje s dinylom alebo niečím podobným, robí hotové zázraky a vtedy sa sedí ako vo vatičke.

Rozrezala nechtom tenký obal a štedro si nabrala vrecúška s čajom. Nenašla žiadne igelitové vrecko, a tak si vzala trojdecový zaváraninový pohár s nálepkou. Bola už zažlt-nutá a vyblednutým atramentom bol na nej napísaný rok 1989. Aha, to je ten z babkinho jahodového lekváru. Skúsila nálepku odlúpnuť nechtom, ale iba sa jej zošmykol a nálepke neublížil. Nevadí, nech to má aj s nálepkou. Naládovala vrecúška do pohára, prekryla ho papierom a previazala motúzom.

Teraz už bola pripravená. Kde je tá Carmen?

Zaštípalo ju v rozkroku a uvedomila si, že predsa len ešte nie je pripravená na všetko. Štípe a svrbí ju už teraz, čo bude potom? Zašla do kúpelne a vzala mamke dva krémy. Kalodermu, a pretože už bola načatá, vzala aj Jadran, ten bol úplne nový. Kdo maže, ten jede, hovorieval jej dedo, kým ešte žil, a keďže robil strojníka na železnici, asi tomu rozumel. Určite však nepočítal s tým, že si jeho vnučka už na sklonku puberty v poslednom slove jeho porekadla zmení jedno písmenko.

Všetko si schovala do kabelky a čakala. Už bolo osem a Carmen nikde. Zatelefonovala jej.

„Už idem, boha, musela som čakať dole pod schodmi, kým f otrovci vypadnú, aby to vyzeralo, že som naozaj v škole. Počkaj, o desať minút som u teba, neboj, nezabudla som! Dnes je tvoj veľký deň, ako by som mohla? Ale dohoda platí, však? Budeš mi to rozprávať do najmenších podrobností, a ak to bude zvlášť šťavnaté, tak dvakrát!"

Diana iba zasyčala do slúchadla, aby neblbla a naklusa-la čo najskôr k nej.

Striedali sa v predsieni. Jedna sa chvatne obúvala, druhá s úsmevom vyzúvala. Carmen počúvala pokyny.

„Milupu máš už urobenú na linke, keď sa zobudí, tak hneď prebaliť, nachovať a hrať sa, nie aby si ju zase šľahla rovno do postieľky, bude vrešťať celé dopoludnie. V chladničke má foter nedopité víno. Biele, môžeš ho doraziť. Tel-ka funguje, video nepretáča dozadu, ale zato mám dva nové horory a jednu debilinu s Arnoldom, takže máte čo robiť. Naši chodia domov až po piatej, ale ja budem doma už na-obed, takže sa s nimi ani nestretneš a nikto sa nemusí nič dozvedieť."

Kývli si na pozdrav a Diana nedočkavo vybehla. „A zlom väz..." zaželala jej kamoška. Ani netušila, ako bola blízko pravdy.

12. Kapitola

Čakal a už z diaľky sa na ňu usmieval. Kývla mu a skoro ju zrazilo auto, tak sa ponáhľala.

„Dobré ráno. Prepáčte, ak meškám, ale bežím, čo to dá."

„Dobré... ste nejaká nedočkavá. Cez cestu musíte opatrne, jazdia tu ako blázni."

Podali si ruky. Uznanlivo si ju premeral.

„Musím uznať... Eugen bude spokojný! Tá suknička vám naozaj pristane a to tričko..."

„Ďakujem. Pán kapitán, ešte raz vám chcem poďakovať za všetko, čo pre Eugena robíte. Ste... zlatý."

„Už toľko neďakujte, pre mňa je to maličkosť. Poďme tam dozadu na zastávku, lebo nám to naozaj ujde."

Zašli hlbšie pod most a pridali sa k hlúčiku čakajúcich. Autobus číslo stodva prišiel presne deväť desať.

„Dokelu, lístky," spomenula si na poslednú chvíľu.

„V pohode," zalovil v saku a odtrhol hneď dva. Označil ich v strojčeku a schoval.

Sedeli v strede za šoférom a mali šťastie, netlačili sa, ráno bol tento spoj viac vyťažený smerom do mesta ako von.

Sedela pri okne a nevedela, ako nadviazať rozhovor. Cítila sa zvláštne nesvoja. Tak tesne vedľa muža nesedela už dávno, naozaj vyše pol roka, a vedľa cudzieho ešte dlhšie. Dotýkali sa stehnami a Diana cítila vôňu vody po holení. Všetko to umocňoval pach samca sálajúci z noseného saka. Najviac ju vykoľajilo, keď si uvedomila, že jej stvrdli bradavky a v rozkroku pocítila jemný kŕč. Vzrušoval ju. Nie preto, že by sa jej páčil, jednoducho preto, že to bol po dlhom čase prvý muž v jej tesnej blízkosti. Okrem toho, hormóny jej pracovali kvôli Eugenovi, a nie kvôli nemu, kapitán v tom bol takpovediac nevinne.

Radšej sa zahľadela von oknom. Vôbec neregistrovala cestu, v predstavách už bola v lese. Ako to prebehne? Ako to má spraviť? Kapitán ju zavedie až k nemu alebo jej ukáže cestu na čistinku alebo bude ona musieť čakať na Eugena? Najradšej by sa k nemu rozbehla, vyskočila naňho a nechala sa chvíľu obkročmo nosiť, ako to mali vo zvyku. Aj v spálni to tak robili. Pred každým milovaním sa najprv šúchali o seba rifľami a nosil ju okolo postele ako veľký pupok, a až keď pocítila, že je pripravený, zošmykla sa dole do podrepu a rozopla ho. Presne tak by to chcela aj dnes, ale to by tam nesmel byť kapitán, pred ním by sa hanbila.

Nevedela, ako to bude, iba dúfala, že aspoň niečo z jej predstáv sa naozaj splní.

Autobus prišiel na konečnú a šofér otvoril všetky dvere. Vypol motor, lebo mal dvadsať minút pauzu. Nahol sa dozadu, ruku prehodil cez držadlo dvierok a zahulákal:

„Tak, konečná, vážení, vystupovááť!"

Všimol si, že muž okolo štyridsiatky galantne pomohol zo schodíkov dievčaťu sotva osemnásťročnému a spolu odišli cestou hore svahom k lesu. Staršia pani by pomoc potrebovala oveľa viac, ale každý sa na ňu vykašľal, a tak vystupovala veľmi pomaly a opatrne a zdržovala chalana s gitarou cez plece.

Chalan s gitarou cez plece namiesto toho, aby jej pomohol, nasrdene čakal, kým sa domotká, a potom jedným skokom prekonal schodíky a bol vonku. Hojdavým krokom starého kovboja odchádzal a frflal si popod nos. Šofér začul niečo ako „krava stará" a už ho nebolo.

Zo zadných dverí vystúpila mamička s detským kočíkom, dvaja robotníci v špinavých montérkach s vedrom plným stavbárskeho náradia jej s ním pomohli.

Vodič autobusu počkal, kým sa obratisko vyprázdnilo, a, zívajúc a preťahujúc si kosti, prešiel celý autobus. Skontroloval uličku a sedadlá, či mu ich nejaký vagabund ne-dorezal alebo nenastriekal sprejom, a až keď sa presvedčil, že autobus má v poriadku, zavrel dvere a vyvalil sa na sedadlá vo štvorke oproti sebe. Nastavil si pípanie na digi-tálkach na dvadsať minút a noviny použil najprv na čítanie a po troch minútach na prikrytie.

„Dianka, sem," ukázal kapitán Slovan rukou hore ulicou a vyzliekol si sako. „Prepáčte, ale už začína byť horúco."

„Strašné..." vzdychla si Diana a vyzliekla si rifľovú bundu.

„Musíme prejsť na koniec ulice a potom kúsok na lesnú cestu."

Napravila si obťažkanú kabelku, aby ju netlačila, a vykročila za ním. „Pomôžem vám?" „To je v poriadku."

Minuli posledný dom, strmo stúpajúca asfaltová cesta sa tam skončila. Prešli po krátkej rovinke a na začiatku lesa sa Diana otočila. Boli už hore nad dedinou a trochu už dychčala.

„Počkáme, času máme dosť, ak ste unavená..."

„Nie." Nepovedala to bohvieako presvedčivo.

Zložila si kabelku z pleca a postala. Kapitán Slovan chápavo pokýval hlavou a postál tiež.

„Aj mne to dalo zabrať," pozrel na hodinky, „a to som vo forme. Aj tak máme ešte čas, tak načo sa štvať. Velím oddych a hotovo!"

Usmiala sa, bola rada, že je taký chápavý a ústretový. Stále dychčala a hľadela na strechy dedinských domov a na rovinu pod sebou, tiahnucu sa až k západnému horizontu.

„A... kde sú tie vinice?"

Ukázal nabok na pás začínajúceho sa lesa.

„Tam za tým výbežkom lesa... tam robíme, vidíte? Odhora od toho cípu lesa až nadol po záhrady miestnych," mávol rukou a ukázal jej skoro celé údolie.

„Aha," pokývala hlavou, lebo tým smerom sa naozaj rozprestierali vinice a klesali od lesa až dole k dedine.

„Prejdeme túto rovinku, potom zájdeme kúsok do lesa a tam hore za tým ohybom sa s ním stretnete."

Založila si ruky vbok a predklonila sa.

„Uf... nezdá sa to, ale sme dosť vysoko."

„Vidíte, my to musíme šliapať každý deň. Celkom slušný telocvik."

Vydýchala si, kabelku si prehodila cez plece a vykročila. „Tak poďme..." Vošli do lesa.

Okamžite sa ochladilo. Obliekla si bundu, lebo nechcela prechladnúť a okrem toho jej v rukách zavádzala. Cesta sa skrútila nabok k viniciam a prestala stúpať. Už nebola asfaltová, iba taká obyčajná lesná cesta pre lesné mechanizmy.

„Sem," ukázal kapitán medzi stromy a odbočil na chodníček.

Hrubé kmene dospelých stromov ustúpili hustému mladému porastu. Kráčali, kapitán jej rozrážal cestu. Odrazu sa mladina otvorila a ukázala sa čistinka ako basketbalové ihrisko s padnutým stromom naprieč.

Kapitán zastal, nadvihol jej posledné dva konáre a počkal, kým vyšla na čistinku aj ona. Stáli tam plece pri pleci a kochali sa. Diana pochopila, že už sú na mieste, a vybrané miesto pripravovaných orgií sa jej zapáčilo na prvý pohľad.

Kapitán si sadol na vyvrátený strom, ukázal rukou dookola, akoby to bola kinosála s miestami na výber, a pozrel na hodinky. Diana si sadla. Tesne vedľa neho.

„Fuj..." vzdychla, kabelku položila do trávy, vyzliekla si bundu a ukázala mu fialové prsia poskakujúce v mocných nádychoch. Počkala, kým sa jej upokojí dych a tep, z kabelky vybrala vreckovku a začala sa ňou ovievať.

„Naozaj'makačka, to vás obdivujem, pán kapitán, každý deň takýto výstup. Nemáte to ľahké... Ak sa smiem spýtať, Eugen príde sem, alebo musíme ešte niekam ísť?"

Kapitán Slovan už nepozrel na hodinky. Pozrel s úsmevom víťaza hore do korún stromov a na chvíľu sa započúval do zvukov lesa. Trvalo to iba chvíľu a Diana ani nepostrehla, že to bol úlet, myslela si, že si chce kýchnuť, ale nechcel, na jej smolu.

Hlava mu klesla späť. Začal sa smiať. Objal ju okolo pliec a ona si uvedomila, že sa jej po prvý raz dotkol a že jej to ani nie je nepríjemné.

„Dianka, ja..." znova sa zasmial, „ja vám musím niečo povedať."

Prestala sa ovievať a prekvapene na neho pozrela, lebo jeho ruka ju už neobjímala, ale zvierala a tlak sa stupňoval. Privinul si ju k sebe.

„Pán kapitán, prosím vás, tú ruku..."

„Iste, prepáčte. Povedali ste niekomu, kam idete?"

„Nie, veď sme sa dohodli, pán kapitán, a ja dohody dodržujem."

„Aj ja, poväčšine. Preto ti musím niečo prezradiť. Dianka, dievčatko, ten tvoj debilný Eugen je čisté hovädo. Prdí, smrdí, nesprchuje sa, otravuje spoluväzňov, kradne im v cele cigarety, bije sa, a navyše aj bonzuje bacharom. Áno, balíky mu neposielaš, takže neustále žobre, otravuje ostatných väzňov, aby mu niečo požičali alebo dali, a keď mu naložia, žaluje bacharom."

„Pán kapitán, ale..." Vôbec mu nerozumela.

„Ja viem, povedal som ti, že je super chalan, ale to bolo iba preto, aby si sa netrápila a aby si so mnou prišla sem."

„Pán kapitán...?"

„Ukázal mi tvoju fotografiu. Poviem ti rovno, že taký humusák si ťa nezaslúži. Ty máš na viac než na nejakého basistu. Chcel som sa o tom s tebou porozprávať, a preto som ťa pozval sem na malý výlet. Ja ti môžem ponúknuť viac, oveľa viac!"

Ani nepostrehla, že jej začal tykať. To nebolo dobré. Ani to, že začal, ani to, že to nepostrehla. Tykanie je prvý náznak útoku, prvá výstraha, prvá zmena k horšiemu. Je to prvý krok k získaniu nadvlády. Je to zmena v postavení obete a útočníka, zmena v postavení nadržaného samca voči samici.

Nič o tom nevedela. Nemohla, mala iba osemnásť. S nadradenosťou samca sa zatiaľ stretla iba cez Eugenov falus a ten jej nevadil, lebo bol prvý a súhlasila, že si s ňou môže robiť, čo chce. Brala to ako niečo normálne, ako normálny prejav svojej vôle a to, že by ju niekto mohol zneužiť alebo že by sa takáto situácia mohla nebezpečne zvrtnúť, jej nikdy ani len nenapadlo.

„Ja nechcem, aby ste mi niečo ponúkali. Prišla som sem za Eugenom, nechcem nič viac!" Vyskočila a vzdorovito si založila ruky vbok.

„Nekrič, len nekrič..."

„Tak kde je Eugen? Prečo nás tu nečaká, ako ste sľúbili?!"

„Hovorím nekrič, všetko bude, neboj sa. Budeš to mať presne, ako si si naplánovala, iba... bez Eugena, ale to by nemal byť problém. Ja ho na chvíľu zastúpim, hajzla..."

Konečne jej to došlo. Trochu nachýlila hlavu nabok a so záujmom si ho premerala. Iba tak sedel na kmeni a usmieval sa. Nemohla uveriť, že to povedal, nemohla uveriť, že by to myslel vážne.

„Pán kapitán, to..."

Rozosmial sa. Vzniknutá situácia sa mu očividne páčila, bavil sa.

„Ach táák," uľavilo sa jej, „srandičky? Vy ste ale veselá kopa, pán kapitán. Hráte to dokonale, chvíľu som mala obavy, že to myslíte vážne."

Pokrútil hlavou aby ju zastavil.

„Ale ja to myslím vážne, Dianka. Si oveľa krajšia, než som si myslel podľa fotografie."

Vstal a tých pár krokov k nej prekonal tak rýchlo, že nestihla ani zvýsknuť.

„Toto nie!" zmohla sa na odpor, až keď ju objal.

„Ticho!"

Mocným hmatom ju chytil pod krk a zovrel.

Až teraz pochopila, že bude musieť bojovať. Prudko sa zahnala a z celej sily udrela. Zasiahla ho do líca a prekvapila ho. Zapotácal sa, ale nepustil ju.

Chrčala. Zaryla mu nechty do obnaženého predlaktia a potiahla."

„Ty suka..." zasyčal od bolesti, ale ani tak ju nepustil.

Strácala dych, pred očami sa jej zatmelo a podlomili sa jej kolená.

„Už stačilo? Pôjde to aj podobrotky?"

Prestal ju škrtiť a ona v mrákotách odkväcla do trávy.

„Tak vidíš." Kľakol si k nej, roztiahol jej nohy a začal si ju pripravovať.

Zúfalo sa nadýchla. Znova dychčala, ako keď sem prišli. Prebrala sa a chytila sa za ubolený krk. Párkrát zažmur-kala a až potom jej došlo, čo sa s ňou deje.

„Prosím vás..."

„Len pokojne, Dianka, ak nechceš, nebude to bolieť." Vyhrnul jej tričko a chvíľu sa kochal.

Kolenačky kúsok cúvol, aby sa jej dostal k nohavičkám. Vtedy ho kopla. Zaskučal a skrútol sa od bolesti, lebo ho trafila presne do močového mechúra.

„Eugééén, pomóó..."

Bleskovo sa na ňu vrhol a, bolesť-nebolesť, pričapil jej dlaň na ústa. Stále bojovala. Využila jeho naklonenú polohu a snažila sa ho zo seba striasť. Nešlo to, bol oveľa ťažší a vedel to využiť. Pritlačil ju celou váhou tela a počkal, kým jej nevybehli oči z jamiek. Vedel, že teraz jej už môže ústa pustiť, vytlačil jej z pľúc všetok vzduch a nemohla kričať. Opatrne ju pustil, posunul sa trochu dozadu a oboma rukami jej zovrel hrdlo. Až teraz sa napriamil a zatlačil.

Hrabla rukou k jeho tvári, ale s tým počítal. Uhol sa a chabému úderu z druhej strany tiež. Zovrel mocnejšie. Diana od bolesti zavrela oči a zvraštila tvár. Ešte raz sa zahnala, ale jej prsty iba bezmocne prehrabli vzduch. Potom ochabla a znehybnela.

„Tak vidíš, že to ide..."

Pustil ju. Chvíľu počkal s rukami pripravenými pri jej krku, či len nesimuluje. Nesimulovala. Musel využiť jej bezvedomie, aby ju bez odporu čo najskôr vyzliekol, preto sa ponáhľal. Strhol jej sukňu aj nohavičky a šikovne sa porozopínal. Ľahol si na ňu a milo sa usmial.

„Už môžeš, drahá... trochu života do toho by som prosil..."

13. Kapitola

Burger s Krauzom sa o pol druhej poobede stretli dole vo vestibule. Nezaspali, ani jeden. Mali poobedňajšiu zmenu, čo znamenalo, že ráno o pol ôsmej im všetci závideli, ale o pol štvrtej sa im budú vyškierať, lebo pôjdu domov, kým oni dvaja stvrdnú v práci až do desiatej. „Čau," prehodil iba tak Krauz.

Burger mu iba kývol, lebo mal ešte z autobusu rozčíta-né noviny. Krauz privolal výťah a nechal ho čítať celú cestu, ešte mu aj otvoril dvere kancelárie, aby sa nevyrušoval.

V kancelárii ich čakal iba tlstý Vaňa. Sedel celý skormú-tený a evidentne nebol vo svojej koži.

„Ahoj. Kde sú všetci?" spýtal sa Krauz, lebo Burgera okrem novín momentálne nič nezaujímalo.

„V prdeli," zavrčal Vaňa, ale hneď si uvedomil, že sa správa nespoločenský, a dodal: „Ahoj."

„Čo je? Problémy?"

„Nie," odvrkol Vaňa, čo znamenalo, že určite áno.

„Tak vysielaj, Šaňo robil dusno ráno na nástupe alebo v bufete nemali údené kolienka."

„Ani jedno, ani druhé, Riško. Vlastne..." Vaňa sa zamyslel a prekvapene zažmurkal, „z každého trochu, ako si vedel? Šaňo sa ráno vykričal iba na dvoch, čo zmeškali nástup, a kolienka mali, ale došiel im chren. Neviete si predstaviť to utrpenie, vážení, jesť varené údené kolienko bez chrenu. Niečo ako segedín bez kapusty..."

Burger zložil noviny, porozhliadol sa, kde to vlastne je, a prekvapene pozdravil.

„Čaute, decká." Načiahol sa dozadu k dvojplatničke, aby postavil vodu na kávu. „Čo je, kto má problémy?"

„Vaňa," bonzol kolegu Krauz.

„... alebo nízko tučný syr s nesolenou varenou ryžou," pokračoval zamyslene Vaňa v opise tých najstrašnejších životných situácií, aké ho mohli postretnúť.

„Pýtal som sa na problémy," nedal sa Burger, „nie na sadistické praktiky tvojej manželky. Ešte stále si naivne myslí, že ťa donúti schudnúť?"

„Áále... nemám problémy, iba som nasratý."

„Ale veď preto sme vlastne dnes poobede prišli do práce, Vaňa, aby sme ti pomohli vyriešiť každú osudovú prekážku, s ktorou si sa doobeda stretol, pre nič iné, však, Richard?"

„Uhm."

„Tak von s tým, Vaňa, komu máme rozbiť hubu?" doberal si ho Burger, lebo voda ešte nevrela a mal času dosť.

„Bol som o jedenástej dole v tej malej pekárni, čo si nedávno otvoril čaptavý Dušanko..."

„Krpatý čaptavý? A čo?"

„A nič, iba toľko, že keď si s.ním taký kamarát, Edo, tak by si mu mal prehovoriť do duše a ja ti ho rád podržím. Je orazený ako starý mazák. Uznaj sám, čo mi dnes vyviedol. Bol som za ním a pýtam sa ho, či má čerstvý, ešte teplý chlieb, lebo dnes ideme s manželkou ku švagrovi na zabíjačku a sľúbil som teplý chlieb, nech sa nám ľahšie prdká. Ten krpec mi hovorí, že chleba má tri prdele, že si nemusím brať dopredu, stačí, ak prídem poobede, a ujde sa mi. Tak som tam bol teraz pred minútkou, a on nemá v regáloch ani kus. Pýtam sa ho, prečo ma odrbával, že má chleba tri prdele. A viete, čo mi povedal ten debil? Že neodr-bával, že tri prdele, to je šesť polovičiek a tie že sa hneď minuli a aby som si počkal do štvrtej na novú várku. No nezabili by ste ho?"

Burger sa musel usmiať.

„Poznáš Dúška, je to veselá kopa, tak sa na neho nehnevaj. Bože, tak si tam skočíš po fajronte a je to!"

„Po fajronte, po fajronte, aký múdry, ale ja som dnes v robote iba do druhej, beriem si voľno za nadčasy kvôli tej zabíjačke a teraz tu preňho musím dve hodiny tvrdnúť len tak!"

Vošiel šéf.

„Vaňa, dole na vrátnici je stránka, chlapík chce hovoriť s nejakým vraždárom, asi nový poznatok k ponožkárovi. Zober si ho hore a vypočuj ho. Vy dvaja," ceruzkou ukázal na Burgera a Krauza, „okamžite ku mne. Ešte šťastie, že chodíte do roboty o pol hodiny skôr než ostatní, aspoň s vami nemám problémy," povedal a zabuchol dvere.

„Tak, to máš, aby si tu netvrdol len tak," uškrnul sa Krauz.

Vaňa sa musel chytiť okraja stola.

„Ja toho čaptavého krpca zničím, hajzel jeden nepodarený... už som mohol sedieť v električke..." frfotal a neochotne sa zberal dole na vrátnicu po stránku.

Burger s Krauzom si vzali poznámkové zošity a skor-mútene sa vybrali za šéfom. Takýto prudký nástup do poobedňajšej neveštil nikdy nič dobré.

Mayor ich čakal vo svojej kancelárii a študoval lajstra porozhadzované po celom stole. Spýtavo na nich pozrel a potom si spomenul, že ich sám volal.

„Aáá... tu ste. Sadnite si. Chlapci, čo máte v pláne v rámci poobedňajšej?"

Burger nezaváhal.

„Máme tu tie dva poznatky, že vrahom by mal byť tesár zo Záhoria. Meno som zabudol, potom ti ho nadiktujeme do roboty. Chceli sme sa naňho trochu pozrieť, preklepnúť si ho, urobiť základné lustrácie, previerky v okolí a u starostu u nich na dedine a..."

„Chujoviny, to si nechajte na neskôr. Mám pre vás niečo dôležitejšie. Zajtra ráno o deviatej je v Kováčovej veľká celoštátna porada šéfov násilnej kriminálky, idem tam s naším riaditeľom a budeme referovať... hádajte o čom? Správne! O našom debilovi, čo nám na mieste činu necháva raz biele, raz čierne ponožky. Máme už od neho tri prípady, z toho jeden je dvojnásobná vražda. Ku každej potrebujem tak na jeden a pol strany, maximálne na dve, taký stručný výcuc a asi na jednu stranu stručný prehľad, ako sa to začalo, ako sme ďaleko, nejaké časové údaje, vyhodnotenie zaistených stôp, nejaké čísla o poznatkoch a vypočutých osobách a môžete pridať aj jednu-dve vety o profile a kam asi smerujeme. Ráno do ôsmej to musím mať na stole."

Krauz zavrel zošit a vyvalil na šéfa oči.

„Ale to znamená analyzovať tri vraždy, potom ich dať do vzájomného súvisu a ešte sa srať aj so štatistikou a po-zháňať nejaké číselné údaje!"

„Správne."

„No zbohom!" zalamentoval Burger. „To je, ak dobre počítam, aspoň sedem-osem strán faktov. Môžeme sa s tým mordovať celú noc!"

„Môžete, z mojej strany vám zákaz nehrozí."

Nezasmiali sa.

„Pozrite, viem, že je to narýchlo, ale dozvedel som sa to pred hodinou. Mal ísť iba riaditeľ a mala to byť iba taká bežná ožerba... čo to trepem, bežná riaditeľská porada, ale na poslednú chvíľu sa to zmenilo a ide sa rokovať o konkrétnych najzávažnejších prípadoch v každom kraji. Robte, čo môžete, ak by ste museli ostať nad čas, prachov máme teraz dosť, zaplatím vám každú načatú hodinu, ale ráno to chce mať riaditeľ na stole, takže škoda rečí a už aj mi pikujte z kancelárie!"

Odchádzali ako dvaja otroci, čo sa práve dozvedeli, že galeje sa im za dobré správanie predlžujú o ďalších desať rokov.

„A nemôžeš to dať za trest tým dvom, čo permanentne chodia ráno neskoro?" skúsil ešte medzi dverami Burger.

„Nie, nikto nemá o prípade lepší prehľad ako vy dva-ja."

Tento argument nekomentovali.

„Poznáte to, každý dobrý skutok musí byť po zásluhe potrestaný... aj včasný príchod na pracovisko, chlapci."

Krauz už odchádzal, ale Burger sa nevzdával.

„Tak potom keď budeš najbližšie rozdávať odmeny, tak..."

„Vy-pad-níí!!" Šéf hľadal niečo, čo by do nich hodil, ale kým stihol zdrapnúť olovené ťažidlo v tvare trpaslíka s neprirodzene veľkým prirodzením, zavreli za sebou dvere.

Vrátili sa späť do kancelárie a Burger si odpil z kávy. „Studenú mám aj tak najradšej," šomral. Potom sa potmehúdsky usmial na Krauza. „Ale tebe prdel nenatrhne, však nie?"

Krauz sa hodil na operadlo a nielenže sa usmial, ale rozosmial sa na celé kolo. „Sleduj, parťák!"

Krauz vybral z plechovej skrine štyri hrubé šanóny, porozkladal si ich podľa poradia a striedavo v nich listoval a niečo hľadal. Našiel, vybral, odložil to bokom a znova sa prehŕňal v spisoch. Napokon mal vedľa položené všetko, čo potreboval.

„Pozri," ukázal Burgerovi pár vybratých listov, „do každej novej vraždy si robím takú sumárnu správu, kde je zahrnuté v podstate všetko, čo sa prípadu týka, vrátane pár čísel. Koľko akých stôp bolo na mieste činu zaistených, koľko je upotrebiteľných, koľko osôb sme už vypočuli... no v podstate všetko, čo šéf chce. Aktualizoval som to asi pred dvoma týždňami, takže tam z brucha pripíšeme pár vypočutých svedkov, prefotíme to a tú jednu súbornú stranu, čo chce ako prehľad, mu napíšem za pol hodiny. Ak to roztočíme hneď teraz, tak o hodinku sme hotoví!" Víťazoslávne sa zaškeril.

„Čo by bola kolosálna chyba! Máme sľúbené nadčasy, tak by sme boli sprostí..."

„Jasné! Takže to iba narýchlo doplním a prefotím, kým je tu ešte sekretárka, aby nám neušla a nezamkla sekretariát aj s kopírkou. Potom založíme do stroja papier a budeme sa tváriť ako pracujúca trieda."

„Správne, mladý muž, vidím, že moje semienka padajú na úrodnú pôdu..."

Krauz sa zháčil.

„A... to si ako myslel?"

„Nie tak, ako to vyznelo, ty Johan! Básnik tým chcel povedať, že sa učíš veľmi rýchlo a som s tebou náramne spokojný, zvlášť ak nemusím mlátiť do stroja. Vieš, že túto činnosť z duše nenávidím!"

„Iste, pán učiteľ, tak si vylož nohy, otvor noviny a ja to obehám. V každom prípade, nám dvom nejaký šéf prdel nenatrhne, to máš pravdu."

Krauz poopravil v posledných hláseniach aktuálne hodnoty, ktoré si vycucal z prsta, a odbehol ich prefotiť, lebo originály zo spisu šéfovi dať nemohol. Mal už svoje skúsenosti, buď sa cestou stratili, alebo sa zapáčili niekomu z ministerstva, alebo... Jednoducho originál je originál a má ostať v spise. Tých pár fantáziou upravených čísel ho vôbec ne-štvalo, jednak ich nemal kto ako preveriť a jednak si bol istý, že na porade takého formátu nebudú nikoho zaujímať.

O pol štvrtej časť vraždárskej partie odišla domov a Krauz s Burgerom im iba ledabolo kývli, lebo mali plné ruky roboty. Načasovali si to tak, aby práve v tom čase mali rozpísanú súbormi správu a aby všetci videli, že dnešnú poobedňajšiu im fakt nemusia závidieť.

Ani nezávideli, a Hanzelove a Canisove sústrastné pohľady na chudáka Krauza zhrbeného nad písacím strojom hovorili za všetko.

„Tak sa tu držte a píšte, chudáci," kývol im Canis a obaja vypadli.

Zdržali sa. Súborná správa o všetkých troch vraždách musela sedieť s prílohami, a aby všetko zladili, trvalo im to nie hodinku, ale dve. Aj tak mali skvelý medzičas.

„Vybehneme niekam na jedno?" navrhol Burger.

„Som za."

Spláchli horúčavu v neďalekej Besede a práve sa zberali späť do kancelárie, keď sa pri nich zastavil kolega z operačného strediska.

„Čau, Edo!"

„Čau!"

„Počúvaj, nemáš náhodou dneska poobedňajšiu?" „Mám, prečo?"

„No, ja len, že keď som teraz odchádzal z operačného, tak tam práve riešili nejakú zaujímavú nezvestnosť z piateho obvodu. Stratila sa nejaká mamička a malé dieťa ostalo doma."

„A čo my s tým? Ešte stále robíme na oddelení vrážd, nie na pátraní po osobách."

„V poriadku, ja len, že vás zháňajú a vysielačku pri sebe nemáte, ako vždy. Viete dobre, že keď vytiahnete päty z baraku, máte mať pri sebe vysielačku, a ak ste v aute, máte mať zapnutú autovysielačku. Ako vás má chudák operačný nájsť, keď vás potrebuje a vy seriete na to?"

„Nemá nás čo potrebovať," dudral Burger.

„Ako myslíte, ale mali by ste sa čo najskôr ozvať, asi sa to tam na päťke komplikuje a budú vás potrebovať."

„Doriti!"

Vidina peknej, bezproblémovej poobedňajšej služby sa im začala rozplývať pred očami už po druhý raz.

Švihli si, aby operačný dôstojník nespanikáril a nezačal telefonovať šéfom, že nemôže nájsť poobedňajšiu službu. Na druhý deň za to bývali kefungy až no, a dokonca sa stávalo, že za zašívame sa v službe strhli chlapcom aj percentá z platu, a to mohli byť ešte radi, že len to. Sotva dobehli do kancelárie, Burger zavolal.

„Burger, vraždy, počul som, že nás zháňate. Čo ste zase dohnusili?"

„Nazdáár, stratení synovia! Tu je Pekarík."

„Vlado, ty otrava, čo je?"

„Nííč, už nič, už vás nepotrebujem, volal som vás pred polhodinou, teraz vás už môžem okašľať. Medzitým som sa dovolal Mayorovi aj riaditeľovi kriminálky, už idú späť do roboty, takže si môžete dať oraz ako doteraz a držím vám palce..." povedal Pekarík a stíchol.

Burger na chvíľu tiež. Poznali sa ešte z čias vojenskej služby a nikdy mu nešibalo, že by práve teraz od toľkého tepla?

„Ty... Pekár..."

Kolega z operačného strediska sa rozosmial. „Stiahlo vám ritky, čo? Bojíte sa nasratých šéfov, však?" „Vyhýbaj sa tomuto oddeleniu na sto honov! Mne na dvesto!"

„Nikam som nevolal, to je jasnačka, neboj! Chcel som ti iba trochu dvihnúť adrenalín, aby si tam nezaspal."

„Díky, fakt milé. Takže celé to je iba o tvojom vtipkovaní?"

„No nie, na päťke majú fakt problém. Možno je to celé blbosť, ale pre istotu som chcel s tebou hovoriť. Mám tu váš rozpis poobedňajších služieb na tento mesiac a videl som, že máš aj s Krauzom dnes službu, tak som vás chcel využiť a dať vám to na posúdenie."

„Čo na posúdenie? Pokiaľ viem, ide o nezvestnosť nejakej mamičky, tak načo s tým otravujete, nech to robí piaty obvod, majú to v rajóne, nie?"

„Majú, ale... sú tu nejaké podozrivé okolnosti."

„Tak to ma podrž, to som fakt zvedavý, aké podozrivé okolnosti ste vy na tom operačnom schopní na diaľku nájsť! Vysielaj, som samé ucho!"

„No... je to síce iba obyčajná nezvestnosť, ale platí ešte tá výzva z minulého roka, že chcete byť iirformovaní o každej podozrivej nezvestnosti mladého dievčaťa? Nikto ju totiž neodvolal."

„Iste," vydýchol si Burger, „ale to spracoval kolega Krauz kvôli Clei Petresku, čo sme riešili minulý rok v lete. Čakali sme podobný prípad, ale vrah sa už rok neozval, a poviem ti pravdu, zabudli sme tú žiadosť odvolať."

„Spomínam si na ňu, mal som na druhý deň službu. Chytili ste vtedy nejakého psychoša, čo mučil dievčatká, však? Ale nepriznal sa, pokiaľ viem."

„Nepriznal, vec je stále otvorená."

„V poriadku, ja vás vlastne zháňam iba preto, že ste vtedy chceli byť promptne informovaní o každej podozrivej nezvestnosti, že ste to zabudli odvolať, to je vaša starosť. Keby som to tušil, ani sa nenamáham. Tak čau!"

„No počkaj! A čo tie podozrivé okolnosti?"

„Aha, takže vás to predsa len zaujíma?"

„Nie, ale hovor!"

„Tak počúvaj..."

„Počkaj, prepnem na reproduktor, nech to počuje aj Richard."

„Tak počúvajte. Mám tu prehľad nezvestných osôb za posledný rok. Mali sme šestnásť prípadov, z ktorých bolo dvanásť odvolaných do troch dní, to sú tie zatúlané decká a pubertiačky, čo riešia každú hádku s rodičmi útekom z domu."

„Jasné."

„Ostali štyri. Dve z nich boli nezvestnosti starých chlapov, to sme vám nehlásili, a dve boli staršie ženy, to sme vám tiež nehlásili, lebo jednu našli mŕtvu v poli za domom a druhá utiekla z liečebne, ale našla sa a vrátili ju do klietky. Toto je prvá mladá baba po roku, čo sa stratila."

„Počkaj, ako mladá, koľko má vlastne rokov?" „Osemnásť."

„Doriti... myslel som, že mamička, teda tridsiatnička alebo niečo podobné."

„Nie, má osemnásť. Koľko mala tá Bulharka?" „Rumunka, aj to iba po otcovi. Devätnásť."

„Tak vidíš. Nebol ten prvý prípad tiež takto v lete?" „Presne pred rokom aj štyrmi dňami." „Tak vidíš."

„Tak vidíš, tak vidíš... vieš povedať aj niečo iné? Napríklad kedy ju videli naposledy, kde, kto?"

„Nie, ale môžem ti dať klapku na piaty obvod k detektívovi, čo na tom robí."

„To bude najlepšie, píšem si... a, Vlado, díky, že aspoň niekto tam u vás číta naše obežníky. Možno je to hovadina, ale v každom prípade díky za spoluprácu."

„Zlom si väz a pozdravuj, koho stretneš."

Burger položil slúchadlo.

Krauz celý čas sedel meravo za stolom a písal si poznámky. Položil ceruzku a pošpáral sa v nose. Zízal najprv na popísaný papier, potom na Burgera.

„No, mladý?" skúsil Burger.

„Príliš veľká náhoda."

„Ale čakáme na ňu už rok, nie? Ty sám si hovoril, že sa ešte ozve."

„Príliš veľká... mne sa to nezdá. Skús zavolať na obvod, čo nám povedia."

Burger opäť telefonoval. „Nazdáár, Burger, vraždy..." „Poručík Smitka."

„Ty robíš na tej nezvestnosti mladej mamičky?"

„Ja, doboha, to sa už roznieslo až na oddelenie vrážd? Ja som to tak nemyslel, chalani, to môže byť všetko iba hovadina a náhoda a..."

„Čo môže byť náhoda? Čo si tak nemyslel?"

„No, ja som iba povedal šéfovi, že ju poznám a že by malú za žiadnych okolností neopustila... a on už volal na vraždy?"

„Nie, nevolal, mne to dával náš operačný, od minulého roka nám hlásia všetky nezvestnosti mladých dievčat kvôli jednému nevyriešenému prípadu."

„Vražda Cley Petresku, viem, visí nám tu na nástenke."

Burger sa obzrel a skontroloval ich nástenku.

„Aj nám. To ste dobrí, že našim prípadom venujete takú pozornosť, ale o to by nešlo, skôr by ma zaujímalo, čo všetko o tom vieš a čo si povedal šéfovi."

„No... ja ju poznám. Volá sa Diana Lopúchová a má osemnásť rokov. Moja segra s ňou chodila do školy a poznáme sa aj zo sídliska. Taká chutná babenka, kozy jej teraz narástli jak melóny..."

„K veci!"

„Šak to sú veci, né?! Dobre, takže pred pár mesiacmi sa jej narodila dcéra, stará sa o ňu ako o poklad, párkrát sme sa stretli vonku, keď ju kočíkovala. Som si istý, že za žiadnych okolností by od malej neodišla, zvlášť za takých čudných okolností nie!"

„Akých čudných?"

„No, čudných. Viete, kto ju nabúchal?"

„Doriti, odkiaľ to môžem vedieť?!"

„Jáj... Eugen Šipoš, ten autičkár z Fedinovej."

Burger premýšľal. Poznal ten rajón, býval tam.

„Ten s tým vybitým okom?"

„Nie, to je Igor, jeho brat."

„Tak potom poznám ich otca a Igora, Eugena si nepamätám."

„Tak ten. Zavreli sme ho asi pred pol rokom, je vo väzbe v Justičáku. Nechal sa načapať priamo pri krádeži autorá-dia, mali sme tam postriežku a on prišiel ako na zavolanie."

„A?"

„Dostali sme po päťsto korún odmeny." „Gratulujem, ale na to ti zvysoka kašlem, ako to súvisí s našou... ehm... s vašou nezvestnou?" „Vraj išla za ním."

„To je blbosť, dnes nie sú návštevy, až vo štvrtok."

„Ja viem, ale nešla za ním do Justičáku, ale niekam do lesa nad vinicami."

Burger si s Krauzom vymenili spýtavé pohľady.

„Tak počkaj! To mi chceš nahovoriť, že demokracia v našom väzenskom systéme už zašla až tak ďaleko, že bacha-ri chodia s väzňami na prechádzky do lesa? A od budúceho týždňa ich budú vodiť aj na plaváreň a na večere do reštiky, nie?"

„To neviem, či sú už tak ďaleko, ale mám zatiaľ iba nepotvrdenú informáciu od dievčaťa, čo jej strážilo malú, že si po ňu prišiel nejaký bachar a odviedol ju do lesa, kde sa mala stretnúť s Eugenom. Oni tam vraj teraz brigádujú."

„Do lesa/' zopakoval ticho Burger. Chvíľu rozmýšľal. „Volali ste už do basy, či je to pravda?"

„Nie, som tu sám, akurát som vypočul oznamovateľov, teda rodičov, a teraz sa chystám..."

„Tak vieš čo, nič nechystaj a počkaj, kým sa porozprávame s rodičmi."

„Mám ich tu, ale v podstate nič nevedia, všetko majú od Carmen."

„A to je zase kto?"

„To dievča, čo Diane strážilo malú."

„Aha, tak vieš čo, nadiktuj mi adresu rodičov aj Carmen, my si niečo preveríme a potom sa ti ozvem."

„Majú vás tu čakať?"

„Kto?"

„Rodičia."

„Nie, netreba, ak by išlo do tuhého, nájdeme si ich."

„V poriadku, tak si píšte... Vlastne ešte niečo. Carmen nie je doma, je u Lopúchovcov, požiadali ju ešte o stráženie, kým vybavia políciu."

„Dobrá správa."

„Tak diktujem..."

Burger písal a Krauz stál pred nástenkou. Nemohol odtrhnúť zrak od Cleiných usmiatych očí. Naozaj v nich bol záblesk nádeje alebo sa mu to iba zazdalo?

Burger dopísal, poďakoval a vypol prídavný reproduktor, aby nepípal. Chvíľu nechal kolegu, aby sa vynadíval, a potom ukázal na telefón.

„Je to tvoja srdcová záležitosť, tak si zavolaj. Nech to máš z prvej raky."

Krauz sa vrátil k stolu a vymenili si s Burgerom dlhý pohľad. Burger neuhol, ale prikývol.

„Myslím to vážne, Richard. Teba pre ňu stále svrbí riť, tak volaj. Ak sa má niečo začať, tak by si to mal byť práve ty, kto to odštartuje. Volaj!"

Krauz si nalistoval číslo v zošite a vytočil.

„Väznica, spojovateľka, prosím?"

„Dobrý večer, detektív Krauz, oddelenie vrážd, môžete ma spojiť s vedúcim zmeny?"

„Iste."

Spojenie prebehlo bez zvyčajného škvŕkania a praskotu.

„Kapitán Mináč."

„Detektív Krauz, oddelenie vrážd."

„Zdravím všetkých kolegov v podobnom svrabe, v akom som ja. Mám dvanástku až do rána."

„Ja iba osmičku do desiatej, ale vo svrabe sme, to je pravda, akurát že ten tvoj sa ráno skončí, lenže náš, ak je poriadny, tak trvá aj tri dni v kuse."

„Viem si predstaviť. S čím vám môžeme pomôcť, chlapci vraždárski?"

„Potrebujeme informácie."

„Počúvam."

„Zmenili SB. Zci posledných pár mesiacov predpisy v tom zmysle, že by aj maníci vo väzbe chodili von na práce?"

„Nie, čo je vám?! Väzba je väzba, sedia tu a čakajú na súd, maximálne sa im ujde nejaké natieranie zábradlia tu v ústave. Von chodia jedine právoplatne odsúdení, a aj to iba ak sú splnené všetky podmienky. Chcete vedieť aké?"

„Nie, to nás až tak netrápi. Takže nerobíte nejaké pomocné práce niekde vo viniciach na okolí?"

„Určite nie, od nás chodia von iba na dostavbu nejakých pavilónov na Mlynoch."

„Iba na to jedno miesto, môžeme sa na to spoľahnúť?"

„Stopercentne."

„Hovorí ti niečo meno Eugen Šipoš?"

„Jasnačka, cela číslo tridsaťdva, väzobné stíhaný za krádeže áut a vecí z áut. Zatiaľ samé problémy, stále sa na neho niekto zo spoluväzňov sťažuje."

„Prečo?"

„Žobroní, kradne, nedodržuje vnútorný poriadok..." „Mohol sa dnes doobeda dostať von?" „Mohol... keby mal krídla." „A bez nich?"

„Ani bohovi, musel by som tu mať záznam, že opustil celu, ale neopustil."

„Na stopro bol dneska celý deň v ťurme?"

„Počkaj..." Krauz počul tlmené hlasy, potom sa kolega vrátil k aparátu. „Na tisíc percent. O desiatej bol za ním vyšetrovateľ, vypočúval ho do dvanástej, potom mal obed a už ostal v cele. K telefónu ti ho dať nemôžem, ani keby ste boli švagrovia, predpis je predpis."

„Nie sme, a ani takého nechcem. Ak ho budem chcieť vidieť, napíšem si požiadavku, služobný postup poznám. Tak díky, fakt ste nám pomohli. Nech vám to tam odsýpa."

„Aj vám, chlapci, nazdar."

Krauz pomaly položil slúchadlo. Burger všetko počul, nebolo treba komentár.

„O čo tu ide?" spýtal sa ticho Krauz a nespúšťal z telefónu oči.

„O prúser, kámo. Rozmýšľajme... vraj po ňu prišiel ba-char a vzal ju von na návštevu do viníc. Blbosť. Bola to finta. Vo viniciach nerobia, a keby aj, Eugen by sa tam nedostal. Takže buď to vôbec nebol bachar a iba blufoval, alebo to bol bachar a potom je to úchylák a vaďas a je to náš chlapík a..."

„... máme ho!"

„Richard! Pomaličky. Žiadne unáhlené závery. Ešte ani netušíme, na čo sme kápli, tak nekrič, že ho máme."

„Ale ak je to tak, ako si myslíme, musíme začať rýchlo konať, možno ide o hodiny."

„To máš pravdu, ak je to náš človek, tak jej ide o život alebo..."

„Aj to je možné, ale aj v takom prípade ju musíme okamžite nájsť, aspoň telo. Čím neskôr, tým menej stôp, pamätáš, ako vyzerala Clea. Stačilo ju nájsť o pár dní skôr a mohli sme o ňom vedieť oveľa viac než len to, že rád zabíja."

„To je fakt. Zavoláme Šaňovi?"

Chvíľu uvažovali.

„Radšej nie, narobí paniku a roztočí kolotoč, posťahuje nám do roboty kdekoho a budeme si iba zavádzať. Na prvotné previerky stačíme aj sami dvaja."

Ako na povel pootvárali skrine a vyzbrojili sa. Krauz vzal dve baterky, náhradné zdroje a prenosnú vysielačku, keby dačo.

„Počkaj ešte, musím niečo vybaviť," požiadal kolegu a znovu siahol po telefóne.

„Sylvia, Sylvinka, mám problém..."

„Ak dopovieš to, čo máš na jazyku, tak asi áno."

„Musíme ostať dlhšie."

„Máš."

„Prosím ťa, pochop..."

„O dovolenke si už so šéfom hovoril alebo to boli zase iba plané sľuby?" „Nehovoril, ale..."

„Ako chceš. Vieš, kde ma máš hľadať, keby si si to rozmyslel, ja chodím domov pravidelne. Zatiaľ sa maj..." povedala a položila.

14. Kapitola

Zabudli zavolať kolegovi na piaty obvod, že mu idú na pomoc, ale než by sa zdržovali návratom do kancelárie, rozhodli sa, že ho nechajú, nech vypočuje, koho treba, skompletizuje spis a potom sa za ním zastavia.

Zazvonili na zvonček s menovkou Lopúch. Nič. Zabúchali. Chvíľu jej to trvalo. Za dverami sa ozval šramot a tichá plačlivá otázka: „Kto je?"

„Polícia. Carmen, otvorte, musíme sa s vami porozprávať."

Nič. Priezor na dverách stmavol, asi ich odhadovala, či by naozaj mohli byť tí, za ktorých sa vydávajú. Ticho.

„Carmen! Vieme, že ste tam sama, domáci išli na políciu, tak nám otvorte!"

Žiadne štrngotanie kľúčmi ani bezpečnostnou retiazkou.

„Ja... sa bojím..." ozvalo sa ticho spoza dverí.

Burger odstrčil Krauza a postavil sa pred priezor.

„Carmen, pozrite sa ešte raz, ukážem vám služobný preukaz," povedal a otrčil otvorený preukaz s jasnou fotografiou a veľkým nápisom POLÍCIA na pár centimetrov pred priezor.

„Ten pred vami mal asi tiež taký a povedal, že je policajt z väznice, a Diana s ním odišla a ešte sa nevrátila."

Burger si vzdychol a rezignovane schoval preukaz. Bála sa, niet sa jej čo čudovať. Všetky argumenty, ktoré práve použila, boli oprávnené. Bude to asi tvrdší oriešok, než počítali.

„Veľmi správne, Carmen, nevrátila sa, a preto sme tu my. Nemáme čas, uvedomte si, že Diane možno práve teraz hrozí nebezpečenstvo a my namiesto toho, aby sme jej išli na pomoc, sa tu vybavujeme s vami."

Spoza dverí sa ozval plač. Plakalo dievča, čo si nevedelo rady a od rána už muselo byť riadne vystresované.

„Ne-bezpečenstvo?" spýtala sa medzi vzlykmi.

Krauz ukázal Burgerovi vztýčený palec na znak uznania a zašepkal:

„Psychológ! Príma! Ak sa neposrala doteraz, tak ty jej k tomu určite dopomôžeš v priebehu troch minút, ty..."

Pre zmenu odstrčil od dverí on jeho.

„Carmen, prestaňte na chvíľu plakať a počúvajte ma pozorne. Som detektív Krauz z odde..." zaváhal a rozmyslel si to, „ehm, z kriminálky. Som tu aj s kolegom. Odkiaľ by sme mohli vedieť, že Diana sa stratila a že jej rodičia sú teraz na polícii, ak by sme ich tam nestretli a nedozvedeli sa od nich o celej veci? My sme naozaj policajti a vyšetrujeme tento prípad a potrebujeme sa s vami porozprávať, nič viac. Oni nám povedali, žé ste tu a strážite Diane dcérku, no uznajte, odkiaľ by sme mohli vedieť všetky tieto podrobnosti?"

Dievča prestalo plakať.

„Akej farby má pani Lopúchová kabát?"

Krauz ostal ako obarený.

„Čo ja viem, nevšímal som si ju až tak podrobne... tmavý? Asi čierny?"

„Nemá kabát, išla iba tak v tričku, bolo jej teplo."

Krauz bezmocne odstúpil a neveriaco civel na vzdoro-vito zavreté dvere. Burger mu ukázal vztýčený palec na znak uznania a zašepkal.

„Klamár! Ak doteraz neotvorila, tak teraz už určite zvažuje zabarikádovanie."

„Baba jedna mizerná..."

„Vyjebáva s tebou sopľavá šťanda, nevadí ti to, pán detektív z odde... z odde... ehm, z kriminálky? Použi pištoľ a odstrel' zámok, to ju určite upokojí."

„Vyser si oko, teba nechce pustiť takisto!"

Šepkali si a bezmocne gánili na zavreté dvere.

„Tak dobre," povedal Krauz do dverí opäť hlasnejšie, „máš pravdu, nevidel som ju, lebo nie sme z obvodu. Pani Lopúchová išla oznámiť nezvestnosť Diany sem na obvod a my sme z mestského veliteľstva, to je nadriadená zložka. Z toho vidíš, akú vážnosť celej veci pripisujeme. Ak sa stratí matka malého dieťaťa, nemôžeme ostať bokom, musíme jej pomôcť. Všetci sa snažíme, iba ty nie. Baví ťa to? Už sme ti ukázali služobáky, predstavili sme sa ti, povedali sme ti všetky podrobnosti, a ty stále nič!" „Keď ja sa bojím."

„Doriti, veď aj ja, ale niekto túto robotu robiť musí! My..."

Pomohol im telefón. Začal zvoniť niekde v útrobách nedobytného bytu.

„Zvoní mi telefón," povedalo úplne zbytočne dievča.

„Tak ho choď zodvihnúť, ale vráť sa!"

Počuli, ako telefonuje, pár úsečných odpovedí, potom len počúvala, nato dlho vysvetľovala. Začuli kroky, zašra-motila retiazka a dvere sa otvorili. Na prahu stálo drobné dievča, ale nie malé, určite stredoškoláčka.

„Ako ste hovorili, že sa voláte?"

Ako na povel znovu vytiahli služobné preukazy a otrči-li ich pred dievča.

„Detektívi Burger a Krauz." Prikývla a odstúpila.

Opatrne vošli, akoby sa im otvorila skala a Alibaba a štyridsať zbojníkov ich pozývalo do tajnej komnaty plnej pokladov. Namiesto do komnaty ich zaviedla do obývačky.

„Kto to bol?"

„Policajt z obvodu, skončil výsluch pani Lopúchovej a chcel, aby som aj ja prišla na výsluch. Opýtala som sa ho na vás. Povedal mi, že pán Burger je jeho kolega a nemusím sa báť."

„O mne nehovoril?" spýtal sa sklamane Krauz. „Nie, ale verím vám." „Šikovné dievča," pochválil ju Burger. „Kde je dieťa?"

Carmen mykla bradou k zavretým dverám.

„Už spí."

„Tak si sadnime."

„Nehnevajte sa, ale ja..."

„To je v poriadku, Carmen. Za tvoju obozretnosť ťa môžeme iba pochváliť, a nie sa hnevať."

„Som rada, viete, ja naozaj neviem, čo mám robiť."

„Nechaj to na nás. Pôjdeme na to postupne. Carmen, potrebujeme vedieť, čo sa vlastne stalo. Od začiatku, pomaly, rozmýšľaj a spomínaj. Občas ti skočím do reči, ak niečomu nebudeme rozumieť, ale nech ťa to nevyvedie z rovnováhy a stále pokračuj. Ak by niečo nebolo jasné tebe, spýtaj sa a povieme ti. Môžeme?"

„No."

Ticho. Viseli jej na ústach. „Môžeš."

„Keď... ja neviem ako..." „Kedy tu bol ten bachar?" „V pondelok." „Kedy?"

„Poobede okolo štvrtej. Niečo po štvrtej." „Podľa čoho si to pamätáš?"

„Lebo o piatej chodia Lopúchovci z roboty a dovtedy musím vypadnúť."

„Prečo ťa tu nemôžu vymáknuť?"

Pýtal sa iba Krauz. Burger sedel a pozoroval ju. Dohoda, jeden pracuje a druhý sa fláka, ako vždy.

„No..." zaváhala.

Burgerovi bolo jasné, že teraz bude klamať.

„... iba tak, oni nemajú radi, keď Diana stále prijíma nejaké návštevy, tak načo ich dráždiť."

„Odkedy si tu bola v pondelok?" zasiahol do vyšetrovania Burger.

„Od rán... od poobedia."

„Takže od rána. Kam chodíš do školy?"

„Na strednú zdravotnícku."

„Nebaví ťa to, však?" Burger sa usmial, akoby mu práve oznámila, že je najmúdrejší policajt na svete.

Aj tak by sa mýlila, bol tu ešte Krauz. Posunul sa bližšie k nej a drgol ju do kolena, potom na ňu sprisahanecky žmurkol a zvraštil nos.

„A pozrime sa, niekto tu v pondelok blicoval, čo?"

Pokrčila plecami a tiež na neho žmurkla.

„No, ale naši by sa o tom nemuseli dozvedieť, čo vy na to?"

„Že dohoda je dohoda. My ťa nebonzneme vašim a ty nám všetko porozprávaš tak, ako to bolo v skutočnosti, nie ako by si to predstavovali vaši."

„Tak dobre. Prepadám z dvoch predmetov. Foter mi dal ultimátum, buď si to opravím, alebo mám doma celé prázdniny peklo až do reparátu. Neopravila som si, konfera už dávno bola a v piatok je vysvedčko. Nechodím do školy už vyše týždňa, kašlem na ňu, aj tak ma asi vyhodia."

„Blbosť. Konfera síce už bola, ale reparáty sú až v auguste, dovtedy sa dá všeličo stihnúť. Okrem toho môžeme zaskočiť za riaditeľom, vytiahneme pištole, priložíme mu ich k čelu a takto pekne slušne ho poprosíme, aby Carmen postúpila do ďalšieho ročníka."

Neveriaco si Krauza premerala, evidentne sa touto myšlienkou začala celkom vážne zaoberať a páčila sa jej, ale napokon iba hodila rukou.

„Srandičky."

„Tak dobre, to bolo iba na odľahčenie. Fakt je, že na školu by si sa nemala vykašľať. Prečo, to pochopíš až neskôr, ale fakt je aj to, že my ťa nepotopíme. Všetko ostane iba medzi nami. Tak spusti."

Uvoľnila sa, už nesedela ako v elektrickom kresle, chodidlá pritiahla k sebe a kolená si zakliesnila pod bradu. Presne o to im išlo.

„V pondelok som blicovala tu u Diany. Poobede asi okolo štvrtej, možno skôr, niekto zazvonil. Ja som si čítala tam na tej pohovke, ako teraz sedíte vy, a Diana išla otvoriť. Dosť dlho nešla, a keď sa vrátila, povedala mi, že za ňou prišiel policajt z väznice, čo má na starosti Eugena... viete, Eugen je jej druh, čo s ním má Dianku, a teraz je..."

„Vieme."

„Aha, veď ste policajti. Takže prišiel za ňou, ona sa vrátila sem a že zbehne za ním dole pod bránu, aby som chvíľu postrážila malú."

„Videla si ho?"

„Nie."

„Počula si jeho hlas?"

„Nie, iba mumlanie z chodby, Diana privrela dvere obývačky."

„Prečo musela za ním zbehnúť dole, keď už bol hore?"

„Neviem... aha! Niesla mu peniaze."

„Peniaze?"

„Peniaze. Vraj... Eugen v base niečo rozbil a musí zaplatiť dvestopäťdesiat korú n, ale brala si celú päťstovku, že mu ju nechá s tým, aby ostatok dal Eugenovi na prilepšenie."

Detektívi na seba prekvapene pozreli.

„Dobre, ale to nevysvetľuje, prečo za ním musela ísť dole, veď tie peniaze mu mohla dať aj tu hore, keď už bol na chodbe."

Pokrčila plecami.

„Naozaj neviem, prečo potom utekala von, to mi nepovedala."

„Chodievaš sem často, ste dobré kamošky?" „Sme."

„Chodia za ňou... ako by som to... návštevy aj inokedy?"

„Máte na mysli chlapov?"

„Aj."

„Nie."

„Toto bolo prvý raz?"

„Áno."

„Carmen!"

„Naozaj prvý! Viete... Diana je celkom fajn baba, v partii sme ju mali naozaj radi, ale... potom jej zašibalo a dala sa nabúchať od Eugena. Viete, Eugen je..."

„Cigán."

„Nó, a navyše večne v prúseroch. Kradne, kade chodí, a chalani v partii ho medzi seba nikdy nezobrali. Keď Diana otehotnela a prevalilo sa s kým, prestala sa s ňou partia stýkať. Po pôrode sa utiahla do seba a venovala sa iba malej. Prerušila štúdium a prestala chodiť von, iba ak s kočíkom. Odvtedy žiadne návštevy nemala a aj tých pár chalanov, čo jej predtým kurizovali, sa na ňu nakoniec vy-kašlalo, nechceli sa do niečoho namočiť."

„Takže žiadne návštevy, v pondelok to bolo po prvý raz, čo si pamätáš."

„Presne tak."

„Dobre, pokračuj."

„No... a vybehla von."

„Brala si niečo so sebou?"

„Nie, iba tie prachy."

„Priniesla niečo od neho z chodby?"

„Nie."

„Priniesla niečo od neho zvonku?" „Nie."

„Dobre, ako dlho bola preč?"

„Pätnásť minút. Dvadsať."

„Čo bolo na nej divné, keď sa vrátila?"

„Nič. Doletela ako víchor, hodila sa ku mne na diván a zvýskla, že ten bachar je Eugenovi za niečo dlžníkom, a preto pre neho vybavuje to stretnutie. Vraj to naplánovali na stredu a pôjdu spolu niekam do vinohradov či do lesa za vinohradmi a tam sa s Eugenom stretne."

„Ešte raz, pokús sa spomenúť si, čo presne hovorila a ako to hovorila."

„No, veď vám hovorím... dobehla, zvýskla, celá natešená mi začala vysvetľovať, že v stredu ide za Eginom... aha! Ja som jej povedala, že v stredu asi ťažko, že v stredu nemajú návštevný deň, to viem od nej, lebo vždy za ním chodila iba vo štvrtok, a ona mi na to povedala, že nejde za ním do basy, ale že sa stretnú vonku, že ju ten bachar zavedie do lesa nad vinohradmi a tam ju bude Eugen čakať. Oni vraj niečo robia vo vinohradoch a bachar zariadi, aby mal Eugen akože náhodou chvíľu voľno a v lesíku nad vinohradmi sa stretnú."

Hypnotizovali ju. Všimla si to.

„Vy mi neveríte?"

„Ále... nie. Iba premýšľame. Skús si spomenúť, povedala v lesíku nad vinohradmi? Povedala nad?"

„Nad? Ja... ani neviem. Vedľa alebo pod vinohradmi... fakt neviem. Brala som to tak, že niekde pri vinohradoch, ani som si neuvedomila, že je v tom nejaký rozdiel. Nad... pod..."

„Dobre. Za čo bol bachar Eugenovi zaviazaný?"

„Neviem."

„Tak pokračuj."

„To je všetko."

„Kto o tom ešte vedel?"

„Aha! Dobre, že sa pýtate! Ja... ako by som to..." usmiala sa a schovala si hlavu medzi plecia, akože by im aj rada niečo povedala, ale hanbí sa.

„Len smelo."

„No... keď ono je to dosť háklivé."

„Carmen, vidíš sama, že sme normálni poliši, žiadni umelohmotní predpisoví panáci z kancelárie, nám môžeš povedať všetko a ostane to fakt iba medzi nami. V pohode."

„Dobre, tak Diana sa strašne tešila na stretnutie a ja som mala radosť s ňou a... pošúchala si onú... túto... šušku a povedala, že v stredu bude zase po dlhom čase žeravá, to akože s Eugenom budú... oné..."

„Tomu by sme aj rozumeli."

„To som rada, no a ja som jej povedala, že baby jej budú závidieť alebo niečo také a ona ma zahriakla, že žiadne baby, že sa o tom nikto nesmie dozvedieť, že mu to musela sľúbiť. Mne že to povedala, lebo sme najlepšie kamošky, ale inak sa o tom nesmie nikto dozvedieť, a aj mňa požiadala, aby som o tom nikomu nehovorila."

Krauz s Burgerom si opäť vymenili pohľady.

„Carmen, skús si spomenúť na túto časť rozhovoru. Diana vyslovene povedala, že ten bachar ju požiadal, aby o tom nikomu nehovorila, alebo to ona sama nechcela, aby sa o tom hovorilo?"

„Potom sme sa o tom ešte rozprávali a ja som sa jej vyslovene opýtala, prečo sa nechce pochváliť aspoň pred našimi babami, že si pôjde vrznúť, a ona mi vyslovene povedala, že ten bachar ju požiadal, aby o tom nikomu nehovorila, lebo že to nie je podľa predpisov, a ak by sa to prevalilo, mal by v práci z toho zle, a ak mu nechce podraziť nohy, tak bude o všetkom mlčať."

Krauz prikývol a nechal hlavu zvesenú. Hľadel na koberec a uvažoval. Informácie od Carmen boli veľmi presné a veľmi podrobné, ale aj veľmi nepríjemné. Smerovali k tomu, čoho sa najviac obávali.

„Čo sa ešte stalo v pondelok?" pomohol Burger kolegovi.

Dievča pokrútilo hlavou.

„Nič, to bolo všetko. Ešte sme sa dohodli, že ani v stredu nepôjdem do školy a prídem strážiť malú. V utorok som tu nebola, lebo si vybavujem zdravotný preukaz na letnú brigádu a obehala som si lekára a bola som aj v mliekarňach, kde budem brigádovať."

„Takže sa dostávame k dnešku. Čo sa stalo dnes ráno?"

„Volala mi, už bola netrpezlivá..."

„Kam ti volala?"

„Domov. Ja vždy ráno o siedmej vypadnem s fotrom z baraku, akože idem do školy, a potom sa vrátim. Bolo tesne po ôsmej, keď mi volala, že kde som. Mám to kúsok cez ulicu, takže som asi o desať minút dobehla a vystriedala som ju."

„Takže mohlo byť tak osem desať?" „Nie, skôr štvrť na deväť." „Čo hovorila?"

„Už bola v predsieni a obúvala sa, lebo že už mešká a ponáhľa sa. Povedala mi iba, že malej urobila Milupu, aby som ju nenechala celý deň v postieľke, nech nereve, a aby som si pozrela nové filmy, ale že video nepretáča. Posledné, čo mi povedala, bolo, že starí prídu o piatej, ale že ona bude doma už okolo obeda, takže všetko je v pohode a ani sa s nimi nestretnem. Potom vybehla. Na obed neprišla. O druhej som už chytala nervy, ale brala som to tak, že... po takom čase... a možno ešte nebola úplne žeravá... chápete..."

„Chápeme."

„Lenže o štvrtej by ju už mala žeravú aj ľadová medvedica, a ona nikde! To som už odpadávala pri predstave, že prídu jej starí a ja to všetko budem musieť vysvetľovať. Aj tak bolo. O piatej prišli a bol prúser. Najprv ma zdrb... sa rozčuľovali, potom som musela volať domov a vysvetľovať, kde som, teraz musím ísť na políciu... príma akcia. Jej poviem niečo o prdeli, keď sa zjaví!"

„S tou jej prdelou opatrne, aby tiež nebola žeravá..."

Schovala si hlavu medzi plecia a uchechtla sa, akože vie, čo mal na mysli. Burgerovi sa Krauzova žoviálnosť nepáčila.

„No táák, pán kolega, nie sme u nás..."

„Sory," uvedomil si Krauz nevhodnosť svojej narážky a pokračoval, „takže odvtedy sa neozvala. Čo mala oblečené, keď odchádzala?"

„Také čierne mokasíny iba tak na nastrkovanie, pančuchy telovej farby, čiernu alebo tmavú rifľovú rninisukňu, fialové tričko a v ruke mala rifľovú bundu. Brala si kabelku, čiernu, lesklú, lakovanú."

Krauz si všetko písal.

„Perfektné," pochválil ju.

„Nohavičky a podprdu som nevidela."

„Nevadí," povedal Krauz zahĺbený do písania, takže nevidel, ako sa zaškerila.

„To mal byť fór. Ako ju poznám, povedala by som, že kvôli tým pár ušetreným sekundám pri vyzliekaní si ich radšej ani nebrala, taká bola nadržaná."

„Aha..." Krauz pochopil a pozrel na kolegu, či ešte niečo nechce.

„Carmen, predstav si takú situáciu, že by sa bála prísť domov. Že by sa stalo niečo, s čím by sa bála ukázať rodičom..."

„Ako čo?"

„Ja neviem, nejaké zranenie alebo že by niečo cestou vyviedla alebo niečo podobné, iba hádam... Kam by sa išla schovať, koho by požiadala o pomoc, koho tu na sídlisku pozná tak dobre, že by sa schovala u neho?"

„Mňa."

„A ešte? Nejaký strýko alebo teta alebo..."

„Nikto. Má strýka, je to brat pána Lopúcha, bývajú v Rači, už tam volali, ale nie je tam. Okrem neho nemajú žiadnu rodinu a kamoška som najlepšia ja."

Krauz dopísal a Burgerovi už nič nenapadlo. Chvíľu iba tak sedeli, párkrát sa im stretli pohľady, ale pred ňou nemohli, a tak vstali.

„Díky, Carmen, my teda pôjdeme... ehm... ak by si si na čokoľvek spomenula, stačí, ak zavoláš na stopäťdesiatos-mičku, budú o nás vedieť a zavolajú nás."

Vyprevadila ich von na chodbu. Výťah bol v chode a čakanie si skrátili mentorovaním.

„S tou školou urob niečo v čo najkratšom čase, lebo taktika pštrosej hlavy v piesku v takýchto prípadoch nepomáha. Ver mi, ja som mal reparát dvakrát, a pozri, aký pekný som narástol." Krauz pozrel prekvapene na Burgera, či to myslí s tou krásou vážne, ale on bez mihnutia oka pokračoval: „Takže ti dobre radím, zabehni do školy, v piatok si vyzdvihni vysvedčko, nech je akékoľvek, tých pár minút hubovej polievky doma vydržíš. Daj si pár týždňov pohov, ale potom sadaj za knihy alebo sa dohodni s nejakou spolužiačkou a douč sa to. Škoda každého strateného roka..."

Výťah zastal na ich poschodí, hoci ho zatiaľ neprivolali. Dvere sa otvorili a vystúpil muž so sklonenou hlavou a skoro do nich vrazil. Za ním vyšla žena s vreckovkou pritisnutou na nose. Plakala. Ostali stáť ako obarení.

„Carmen...?" oslovil ju muž a premeral si detektívov, ako si doberman premeriava susedovho záhradníka. V lepších štvrtiach, kde žiadny z detektívov nebýva.

„Ujo... to sú páni od polície..."

Muž vydýchol.

„Lopúch," podal im ruku, „a moja manželka..." Tá nepodala nič, len plakala. „Detektív Burger." „Detektív Krauz."

„Vy už niečo viete, máte niečo nové?" „Nie, my..."

„Viete čo, nebudeme sa vybavovať tu na chodbe, poďte, prosím, ďalej."

Tak opäť vošli. Žena okamžite vbehla do dverí, na ktoré na začiatku výsluchu ukázala Carmen bradou. Zavrela za sebou, takže mohli rozprávať nahlas. Stáli v obývačke a čakali, čo bude.

„Prosím vás, viete už niečo, viete mi vysvetliť, čo sa vlastne stalo, prečo Dia nie je doma, kde je alebo..." Hlas mu zlyhal.

V očiach mal strach. Snažil sa ho maskovať zvýšenou intenzitou hlasu a rýchlymi, akože rozhodnými gestami, ale bol tam jasný strach a ovládol ho celého. Bál sa o svoje dieťa a to je ten najstrašnejší strach a nedá sa zamaskovať.

Ukázal na pohovku, kde mali ešte vyhriate miesta, a sadli si presne tak, ako sedeli predtým, Carmen späť do kresla. Lopúch otvoril bar a po konferenčnom stolíku porozkladal poháriky. Vrátil sa po fľašu.

„Prepáčte..." Nalial si polovicu napoleonky a hodil ju do seba.

Chvíľu stál so zatajeným dychom a zavretými očami a až potom vydýchol a ponalieval aj im.

„Ešte raz prepáčte, ale... ja som niečo takéto nikdy nezažil. Ožral som sa, to je pravda, pred rokom, keď som sa dozvedel, že moja jediná dcéra je v sedemnástich tehotná, a ešte k tomu s tým... s tým.... no, nebudem vás zaťažovať rodinnými záležitosťami... Som skoro abstinent, takže sa ospravedlňujem, ale musel som si jeden švihnúť, lebo sa o mňa pokúša infarkt. Čo teraz? Zase neviem, čo mám robiť, presne ako pred rokom. O čo tu ide? Je to blbý fór alebo sa jej stala nejaká nehoda alebo... na zdravie..." Chopil sa pohárika, otrčil ho proti nim a skôr, než ho stihli detektívi nasledovať, ho hodil tam.

„Na vaše..." zašomral Krauz, ale nikto ho nepočúval, každý si pil po svojom.

„No uznajte! Človek sa snaží, celý život robí pre tie decká, čo môže, a keď to dorastie, tak sa vám vyserú na hlavu," hovoril buráca vo, aby si nemysleli, že je nejaký mäkkýš, ale obaja detektívi dobre vedeli, že je to iba póza, a keby mohol, najradšej by sa tiež vyplakal do vreckovky. Hovoril akoby sám so sebou a bolo na ňom vidno, že je v strese.

Pani vyšla zo spálne a opatrne zavrela dvere.

„Spinká, anjelik..." Prisadla si k nim.

Na chvíľu to nebola ustarostená matka, ale šťastná babička nad postieľkou spinkajúcej vnučky, a tých pár momentov, ako vychádzala a opatrne za sebou zatvárala dvere, to mala napísané v tvári. Lenže keď si prisadla, už to bola matka stratenej dcéry.

„Bože," povedala, vreckovku si pritlačila k nosu, akoby to pomáhalo, a prosebné sa spýtala: „Tak už viete, kde je?"

Toto boli najťažšie chvíle, aké môže detektív v službe zažiť. Konfrontácia s trpiacou rodinou. Krauza v takýchto momentoch ešte stále pichalo pri žalúdku, Burger to už mal dávno za sebou.

Na oddelení vrážd sa povrávalo, že svojho času za hlbokého socializmu používali na doručovanie smutných správ Karola, sprostého policajta, dobrého iba na to, aby zazvonil u nič netušiacich pozostalých a oznámil im: „Zomrel vám syn, sťažovať sa nemôžete, uznesenie vám doručíme, ak chcete, volajte na toto číslo, česť práci!"

Podal im lístoček, zasalutoval, urobil predpisové čelom vzad a odpochodoval.

Krauzovi sa to nezdalo a bral to vždy iba ako fór, hoci za tých pár rokov praxe pri polícii už stretol pekné stádo volov. Polovica robila na ulici a polovica funkcionárčila, ale aj tak sa mu to zdalo ako prisilná káva. Keď sa na Karola raz pri pive spýtal Eda, ten iba hodil rukou, ale napokon neochotne prikývol, akoby sa aj on hanbil. Tak to Krauz radšej nechal tak a nerozvádzali to.

„Nie," odpovedal Burger na otázku Lopúchovej a položil pohárik, „zatiaľ naozaj nevieme, kde je. Pani Lopúchová, teraz ste boli na polícii zahlásiť nezvestnosť, pátrač prijal vaše oznámenie a asi vám povedal, že bude vyhlásené pátranie..."

„Povedal."

„... a že všetky nočné hliadky začnú Dianu hľadať. My sa k nim, samozrejme, pripojíme, ale chceli sme mať informácie priamo od Carmen, preto sme si dovolili prísť sem aj vo vašej neprítomnosti, prepáčte..."

„Prosím vás, akéže prepáčte!"

„... ale niektoré informácie majú pre nás cenu, iba ak sú podané včas. Keď sme sa tu už tak neplánovane stretli, mali by sme pár otázok aj pre vás. Môžeme?"

„Samozrejme."

„Stalo sa to už niekedy?" Otázku adresoval mužovi. „Že by neprišla domov? Nikdy!" „Všetky informácie o dnešnom dni máte iba od Carmen alebo viete aj niečo viac?" „Od Carmen."

„Takže muža, čo sa mal dnes s Dianou stretnúť, nepoznáte?"

„Nie, s tým výletom do viníc sa mi to celé zdá také..." Zazrel na Carmen, akoby ona za všetko mohla.

Carmen zovrela pery a sklopila zrak až niekam pod konferenčný stolík.

„Pán Lopúch, Carmen za nič nemôže, iba pomohla Diane postrážiť malú a strážila ju poctivo až do vášho príchodu z práce."

„Ehm... veď ja nič... Carmen, už som ti povedal, že ti pekne ďakujeme za ochotu. Pôjdem s tebou domov a otcovi to všetko vysvetlím, aby si nemala pre nás doma zle a..."

„V poriadku, takže... pán Lopúch, ešte jedna vec by ma zaujímala. Vaša rodina je solventná? Mám tým na mysli, či by mohli Dianu uniesť alebo vydierať kvôli výkupnému. Nejaké cennosti, umelecké diela, pozemky..."

Muž si vzdychol.

„Celý môj majetok stojí vonku pod balkónmi. Škoda Rapid, hrdzavá s chronicky kvapkajúcou olejovou vaňou. A potom toto, kde sedíte. Asi najdrahšími šperkmi v tomto byte sú naše obrúčky. A ten obraz na stene stál sto korún aj s rámom."

„Čo robíte v zamestnaní? Mám tým na mysli, či ste nejaký funkcionár, politik alebo niekto, koho by sa oplatilo vydierať."

„Som energetik, vysokonapäťové rozvody, niečo ako projektová príprava, a manželka učí na priemyslovke, nie sme žiadni potentáti."

„V poriadku, ja len, aby sme mali vyjasnené všetky motívy, s ktorými by sme sa mohli stretnúť. Takže nemáte nič zvláštne, čo by mohol chcieť aj niekto druhý, a nie ste potentáti. Ešte jedna vec: čo bolo inak, keď ste prišli dnes domov? Niečo, čo nebolo tak ako po iné dni. Niečo, čo vás upútalo."

„Ako čo napríklad?"

„Či niečo chýba alebo je tu navyše, porozhadzované zásuvky, ktoré by inak mali byť v poriadku, nejaké..."

„Vy myslíte, že bol aj dnu? Carmen predsa hovorila, že nebol!"

„To je jedno. Nikto z nás tu v pondelok nebol a všetci vieme o celej veci iba z rozprávania a už sa nám veľakrát stalo, že sme sa preto dopustili chýb. Nevadí, čo hovorí Carmen, sústreďte sa na podstatu otázky. Bolo niečo inak, niečo..."

„Tá káva," poznamenala domáca. „Káva?"

„Áno, káva, po linke bola porozsýpaná mletá káva. Viete, dostala som kilové balenie kávy Jacobs a skoro polovica chýba, takže som si istá, že ju zobrala tomu odroňovi. Asi ju presýpala do škatule od banánovej Milupy, lebo zvyšok prášku presýpala do šálky. Skontrolovala som aj ostatné potraviny, vzala aj celú hrsť porciovaného čaju."

„Predpokladám, že silný čierny čaj."

„Presne tak, ako to viete?"

„Ten sa v base v kombinácii s niektorými liekmi používa na skrátenie času."

Teraz im už bolo všetko jasné.

„A mne zmizlo pol litra bieleho z chladničky..." dodal domáci a Carmen sa zasa uprene zahľadela pod stolík.

„To mohlo byť iba tak na prilepšenie," skonštatoval Burger a Carmen si vydýchla.

Niekto zazvonil. Domáci sa postavil a odišiel do predsiene.

O chvíľu sa vrátili dvaja, rovnako vysokí aj rovnako starí.

„Oci...?" hlesla Carmen a zavŕtala sa do kresla.

„Dobrý deň, inžinier Višváder..." Normálne sa slušne uklonil a domácej panej pri podávaní pobozkal ruku. Stará škola.

„Páni od polície," ukázal Lopúch na detektívov na pohovke.

Inžinier im podal ruku, ani jednu nepobozkal a ešte za to dostal od domáceho pohárik a dokonca mu ho aj naplnil.

„Sadnite si vedľa nich, prosím..."

„Prepáčte, že vás vyrušujem, ale odkedy som prišiel z práce, Carmen nebola doma a ten jej telefonát, že je u vás a že sa zdrží a že nám potom všetko vysvetlí, lebo že sa Dianka stratila... Prepáčte, ale ja som nevedel, čo si o tom mám myslieť, a tak som radšej prišiel... ale ak vyrušujem pánov od polície..."

„Nie, leň ostaňte. Viete, Dianka naozaj od rána nie je doma a Carmen bola taká ochotná a postrážila jej malú a..."

„Od rána? Pán Lopúch, ale veď bola v škole, tak ako tu mohla byť od rána?"

Carmen prehltla a už nebola zavŕtaná iba v kresle, už bola priam u susedov o poschodie nižšie.

Zasiahol Burger, lebo situácia si už vyžadovala zásah niekoho skúseného, zvyknutého riešiť aj háklivé domáce situácie.

„Páni, prepáčte, radi by sme najprv dokončili vyšetrovanie, potom vysvetlíme situáciu a napokon sa na niečom dohodneme. Takže... pán Lopúch, od vás sme sa v podstate dozvedeli všetko, čo sme potrebovali. Kontakt na políciu, kde ste boli, vám asi dali..."

„Dali."

„... takže viete, že keby sa ozvala hoci aj o polnoci, treba okamžite volať." „Vieme."

„Ostatné nechajte na nás. Kolega si ešte zapíše číslo vášho telefónu a..." na chvíľu sa zamyslel, „fotografie si od vás kolega z obvodu vypýtal?"

„Nie."

„Tak nám dajte nejakú novšiu."

Žena vstala, s istotou domácej panej siahla do zásuvky a bez zaváhania vybrala obálku. Po stole porozkladala pár fotografií a dve oddelila.

„Toto sú najnovšie, robené na pas."

„Takto vyzerá teraz?"

„Presne."

„Tak jednu si vezmeme."

Žena potriasla obálkou a vypadli ešte tri.

„Tak si vezmeme dve, keby náhodou. Teraz by som vás poprosil takto..." Burger vstal a vstali všetci, „vy ostanete doma na telefóne, budete čakať, kedy sa ozve, a dáte nám okamžite vedieť, kde je. Carmen pôjde s nami na políciu a kolega ju zápisnične vypočuje." Inžinierovi poskočilo od prekvapenia obočie, ale proti autoritatívnemu policajnému hlasu si netrúfol namietať. „Pán inžinier pôjde s nami dole a porozprávame sa. To je zatiaľ všetko."

„Česť práci" na konci nepovedal a Krauz mu bol za to vďačný, hoci až tak debilné ako kolega Karol sa podľa neho dnes nesprávali.

„Ale... čo okrem toho mám robiť?" spýtal sa bezradne Lopúch. „Ja... nemám doma dcéru, nemôžem iba tak sedieť pri telefóne, páni... prosím vás, pochopte... Dianka nie je doma..."

Burger obišiel stôl a zovrel mu plece.

„Ja vás chápem, ale verte mi, v danej situácii nemôžete robiť nič viac."

Domácemu padla hlava na prsia a nebol ďaleko od nervového zrútenia.

„Poďme, čas beží," rozhodol Krauz.

Domáci ich vyprevadil na chodbu a čakal s nimi na príchod výťahu. Všetci by sa doň nepomestili, a preto Carmen svižne a veľmi ochotne zbehla po schodoch.

Výťah nechodil, chlapi v chodbe mlčali a vtom prišla domácemu pánovi na um geniálna myšlienka. Krauz sa jej obával, odkedy vystúpil z výťahu.

„Ten policajt, u ktorého sme boli zahlásiť nezvestnosť, sa volá pátrač, však?" „No."

„A... vy ste, páni, z akého oddelenia?" Babo, rad!

„My... sme z kriminálnej polície, klasická kriminálka z mestského veliteľstva polície, máme dnes poobedňajšiu službu, normálna plánovaná poobedňajšia služba, nič mimoriadne, takže sa venujeme aj takýmto aktuálnym pri..."

Prišiel výťah.

„... pádom. Takže ako sme sa dohodli, strážte telefón a akékoľvek nové správy okamžite hláste. Dovidenia."

Nahrnuli sa do výťahu. Nakoniec nielen Krauz, ale aj Burger bol rád, že prišiel výťah a výsluch priviedli do konca oni, a nie pán Lopúch. Ak by trval na svojom a mal by viac času, mohol by sa dozvedieť naozaj nepríjemné veci. Najhoršie bolo, že bez faktov, veď všetko, čo dovtedy zistili, bolo podfarbené slovami možno, čo ak, asi a napokon, mohli sa aj mýliť.

Dobre, že prišiel výťah.

Burger ukázal na služobné auto a povedal Carmen: „Kolega ťa usadí a počkajte na mňa. Pán inžinier, vás by

som poprosil na slovíčko, poďte sem bokom pod striešku...

Fajčíte?" „Nie."

„Ja áno." Pokojne zalovil vo vrecku saka a pripálil si cigaretu. Skontroloval Krauza, či sedí s Carmen v aute, a potom pokračoval. „Takže, ako by som vám to... Rodina Lo-púchovcov má problém, Diana ráno odišla s neznámym mužom za dosť podozrivých okolností a ešte sa neozvala. Sú z toho, samozrejme, v šoku a vaša dcéra Carmen im dnes veľmi pomohla..."

„Carmen?"

„Presne tak, Carmen. Aj psychicky, aj fakticky. Ostala pri malej a vydržala celý deň, hoci to ani ona nemala ľahké. Potom sme prišli my a pomohla nám v pátraní po Diane asi najpodstatnejšou mierou. Je najdôležitejší svedok..."

„Carmen?"

„... akého sme mohli nájsť, a to vám poviem, spolupracovala ako naozaj dospelá, vyzretá žena..."

„Carmen?"

„... lebo hociktorá iná by sa už dávno zložila, ale ona to všetko perfektne zvládla a naozaj nám pomohla." Carmenin otec nechápavo pokrútil hlavou. „Vaša dcéra je... ako by som to... hrdinka dnešného dňa." „Carmen?"

„Naozaj! Carmen je jednoducho perfektná baba, myslí jej to, má dobrú pamäť a postreh, vie sa výborne zorientovať v situácii. Reprodukovala nám niektoré pasáže rozhovoru s Dianou naozaj verne a naozaj podrobne, to si zaslúži uznanie."

„Carmen?"

„Je to tak! Ale... sú tu aj iné okolnosti, ktoré sa týkajú vás a vašej rodiny..." „To hádam nie!"

„... o ktorých by som s vami rád hovoril. Carmen bola dnes u Diany od rána preto, lebo nebola v škole. Nebola tam už týždeň. Tie dve päťky si neopravila, bude mať dva reparáty. Bojí sa vám to povedať, bojí sa ísť do školy a hľadá únik u kamošky. Blicuje. Ona..."

„Ja ju..."

„Nič ju! Ona potrebuje pomoc, a nie prefackať. Ak máte zlosť a dosť odvahy, môžete vraziť mne, ale jej niečo podobné určite nepomôže!"

Burger pokojne zvesil ruky a otrčil líce.

„To... ako..." koktal inžinier.

„Tak vidíte, sám chápete, že facka nič nevyrieši. Za týchto okolností vám hovorím, že je dobre, že Carmen ostala doma s malou, získali sme zdroj neoceniteľných informácii, ktoré môžu Diane zachrániť život..."

„To naozaj? Je to až také vážne?"

„Hovorím život, lebo je to naozaj také vážne, ale dúfam, že vám nenapadne zatelefonovať z domu Lopúchovi a vystrašiť ho!"

„Nie, preboha, čo si o mne myslíte?"

„Len to najlepšie. Všetko, o čom sa tu bavíme, si nechajte pre seba a nehovorte o tom ani Lopúchovi, ani Carmen. Tá pôjde teraz s nami na oddelenie a kolega ju zápisnične vypočuje, potom vám ju privedú domov až do bytu, o to sa postaráme. Dnes ju nechajte, má toho už dosť. Zajtra s ňou nadviažte rozhovor a nech sa vám sama prizná. Potom ju vyobjímajte, vybozkávajte a začnite veci riešiť. To objímanie a bozkávanie myslím vážne... naše dcéry to potrebujú a zaslúžia si to, verte mi! Hovorím vám to preto, lebo..."

Burger zaváhal. Ako mu má opísať utrpenie inžiniera Petreska, čím všetkým musel prejsť a ako dopadol. Ako mu má vysvetliť, že by mal byť vďačný osudu za to, čo má doma, lebo otcovia, čo o to prišli alebo sa im to stratilo, na tom nie sú bohvieako. Ako mu toto všetko má vysvetliť, veď by mu aj tak neveril. Niektoré veci sa jednoducho vysvetliť nedajú, človek ich musí prežiť, ale vtedy už býva poväčšine neskoro.

„Hovorím vám to vlastne preto, lebo to tak je, verte mi, robím s tým, žijem s tým, je to prosto tak. Napíšte jej ospra-vedlnenku na týždeň dozadu, že z rodinných dôvodov... však to poznáte, aby nemala neospravedlnené hodiny a nevyhodili ju zo školy. V piatok ju nechajte priniesť vysvedčenie, sadnite si pekne spolu v obývačke a podebatujte si. Určite nájdete riešenie, ste inžinier... čoho?"

„Stavbár, veľká voda, priehrady..."

„Takže ak viete docieliť, aby sa nepretrhla priehrada, určite dokážete docieliť aj to, aby sa nepretrhli vaše vzťahy a dievča mohlo fungovať ďalej. Pochopil alebo som tu mlel pántom úplne zbytočne?" Burger odfrkol ohorok a úplne nespoločenský si odpľul, lebo sa mu chcelo.

Inžinier iba zízal. Požmolil si dlane, skontroloval si špičky topánok a potom sa zahľadel detektívovi do očí.

„Ja... som prepočul vaše meno..."

„Neprepočul, nepovedal som vám ho. Burger."

„Pán Burger, vy ste určite veľmi rozumný a dobrý policajt..."

„A vy taký istý otec, tak na to myslite, keď s ňou budete hovoriť. Teraz si ju odvezieme a o hodinku ju máte späť, dohodnutí?"

„Dohodnutí. Ďakujem vám. Mám taký pocit, že som niečo pochopil." „Vyzeráte na to."

Inžinier mu podal ruku a prikývol. Sledoval Burgera, ako nasadá, a zbadal dcéru, ako sa na sedadle obzrela a so strachom v očiach ho hľadá cez zadné sklo.

Usmial sa tak naširoko, až to vyzeralo, že do úsmevu chce zapojiť aj zátylok, a normálne jej zakýval, ako keď idú deti do pionierskeho tábora a lúčia sa s rodičmi cez okná odchádzajúceho autobusu.

Carmen sa zháčila a odmávala otcovi, hoci si spolu nemávali, ani nepamätala.

Auto odišlo a inžinier vykročil domov.

„Burger... boha... za pár minút vie o mojej dcére viac ako ja za osemnásť rokov..." Po pár krokoch si poskočil, lebo dostal nápad.

V piatok jej kúpi za vysvedčenie tie nekresťanský drahé tenisky, čo mu minule ukazovala v športovom obchode. A až potom bude debata...

15. Kapitola

Čas bežal. Naozaj rýchlo. Bolo im jasné, že všetko hrá v ich neprospech. Ak mali Diane pomôcť, ak sa jej ešte vôbec dalo pomôcť, potrebovali dve veci. Po prvé, sadnúť si v pokoji nad problém a analyzovať ho, a po druhé, zohnať nejakého svedka, ktorý by ich spolu videl a mohol im poskytnúť opis ba-chara a smer, ktorým išli. Inak celé pátranie ostane iba v polohe prehadzovania kopy sena a Ma zatiaľ zhrdzavie.

To prvé sa dalo aj na obvode u kolegov. Carmen zaviedli k pátračovi, nechali ich samých, aby ju zápisnične vypočul, a odišli na koniec chodby do kancelárie dvoch detektívov, čo mali podobný osud ako oni. Tiež mali poobedňajšiu službu.

„Čaute."

„Nazdar."

„Chalani, môžeme sa tu u vás zložiť? Na chvíľu."

„Čo sa deje, že oddelenie vrážd zavítalo do našich končín? Edo, ak máte u nás mŕtvolu, tak ťa varujem, robíme iba do desiatej a o pol jedenástej sme pozvaní na súkromný žúr s babami, čo si chcú silou-mocou potrtkať... chcel som povedať potykať."

„Mŕtvola ešte nie je, ale vyzerá to dosť blbo. Pre vás ani nie, ten žúr vidím pozitívne."

„Aj ja, kde to je?" spýtal sa Krauz.

„Netrafíš tam, ale berieme ťa."

Burger pohladil kolegu po hlave a usmial sa.

„Mám pre teba dva odkazy od dvoch krásnych dám, pán kolega. Sylvia ti odkazuje, že je už dlhší čas sama doma, a Diana zasa, že ani netuší, kde je a či ešte vôbec dýcha... takže o pol jedenástej budeš vieš kde?"

„V p..."

„Nie, tam by si iba chcel byť, kompl, ale ty budeš so mnou v robote a ja nič také nemám!"

„Škoda..." ukončil vstupnú debatu Krauz a zvalil sa v kancelárii obvodných detektívov na stoličku, až zastenala.

„Ako žijete?" zaujímal sa Burger.

„S tým chujom, čo nám ho dali za obvodného riaditeľa? Dobre, čo ti mám na takú sprostú otázku odpovedať. A vy tam na mestskom veliteľstve?"

„Taká istá odpoveď."

Chlapi si posadali. Domáci detektív kývol bradou na kolegu a potom na chladničku v rohu. „Pochváľ sa!"

Kolega vybral fľašu, porozkladal poháriky a nalial.

„Opatrne... ale v každom prípade na zdravie."

Krauz vypil a zaseklo mu dych. Pokúsil sa znova prehltnúť, ale nešlo to. S vyvalenými očami skontroloval Bur-gera a videl, že ten má také isté problémy. Domáci detektívi sa iba usmievali a hasili minerálkou.

„Kur-va..." vyšlo napokon z Krauza.

„Juhoslovanský konzumný lieh, deväťdesiatdva percent. Pašujú ho sem chlapci z podunajskej plavby, máme tam svoje styky. Riedime ho, ale táto várka sa akosi nepodarila, preto hovorím bacha."

Minerálka kolovala rýchlosťou blesku.

„Hovadá..." poďakoval Burger.

„Do druhej nohy?" ponúkol ho obvodný kolega.

„Do akej? Šak sa mi všetky tri scvrkli až do pupka! Drbe vám? Toto slopete?"

„Nie, to len zo zúfalstva v poobedňajšej, cez deň chodíme na pivo ako každý poriadny občan."

Krauz aj Burger odmietli ďalšiu pohostinnosť, ale chlapci z obvodu si ešte naložili po jednom.

„Tak prejdime k veci. Čo potrebujete, Edko?"

„Tá nezvestnosť Diany."

„Viem, bol som pri výsluchu rodičov, čo vás na tom trápi? Babenka si vybehla šmeknúť a zapáčilo sa jej, no bože! Teraz niekde trsá na didžine alebo na súkromnom žúre, ráno si ju u chlapca vysprchuje, aby cestou domov ne-žblnkala, a o desiatej nám volajú, že slečna je doma a sype si popol. Ale né na hlavu - na chamajdu, lebo ešte stále hrozí nebezpečenstvo šmyku."

Burger si kolegu z obvodu rád vypočul, ale mal na vec iný názor.

„Nevylučujem to. Bol by to ten lepší prípad a fakt by sa nám uľavilo, keby si mal pravdu, ale je tu pár nezrovnalostí. Nešla na žúr, ale na stretnutie s chlapíkom, čo sa jej predstavil ako bachar. Nešla za frajerom, ale za druhom, takže po tom, čo malo nasledovať, by ani iného nezháňala. Okrem toho, nikdy to zatiaľ nespravila a o dcéru sa starala vzorne, to potvrdzujú všetci. Nešibalo jej ako väčšine osemnástok, na svoj vek sa zatiaľ správala dosť zodpovedne, preto sa obávam, že tvoja verzia je dosť deravá. Navyše, Carmen reprodukuje príbeh priamo od Diany a nevymýšľa si, je v ňom veľa dôveryhodných faktov, napríklad tá káva a čierny čaj. To sa naozaj nosí basistom, načo by si na žúr brala pol kila kávy a vrecká s čajom? Okrem toho, ráno o ôsmej sa na žúr nechodí, a ak je teraz niekde na žúre, kde bola celý deň a prečo sa Carmen neozvala, že sa zdrží? Jasne jej povedala, že na obed bude doma."

Krauz konfrontoval Burgerove závery s poznámkami v zápisníku a po každej vete prikyvoval. Kolega z obvodu napokon prikývol tiež.

„Možno aj máš pravdu."

„Je to však oveľa horšie. Požiadal ju, aby o stretnutí nikomu nehovorila, a my o ňom vieme iba náhodou, pretože sľub nedodržala a zverila sa Carmen. Prečo by ju o to žiadal? Naozaj iba preto, aby mu nenarobila v práci zle? Preto nešiel dovnútra? Nie preto, aby ho nikto nevidel a neboli svedkovia?"

Teraz prikývli obaja obvodní detektívi a Krauz zavrel zošit.

„Takže únos?" spýtal sa napokon kolega z obvodu. Konečne začali brať Dianu vážne aj oni.

„Ak áno, tak prečo? Jej rodina nie je solventná a rodičia nezastávajú žiadne politické ani iné významné funkcie, tak prečo?"

Nikto mu neodpovedal.

„Máme až príliš veľa nezodpovedaných otázok a žiadne fakty. Takto sa, páni, asi nikam nedostaneme," odpovedal si sám.

„Tak ako vám môžeme pomôcť?" spýtal sa kolega. Burger sa usmial.

„Omyl, toto je váš prípad, ešte stále je to obvodná záležitosť, čiže ak tu bude niekto niekomu pomáhať, tak my vám."

Aj kolega sa usmial. Bitku o kompetencie vyhrali Burger s Krauzom.

„Tak dobre, čo navrhuješ, Edo?"

„Vyjasníme si dve veci, ktoré ma trápia. Nevylúčili sme dopravnú nehodu. Zavolajte na centrálne príjmy všetkých nemocníc v meste a my ešte raz zatelefonujeme do väznice. Vedľajšia kancelária je otvorená?"

„Nie, ale otvorím vám ju."

Rozdelili sa. Chalani z piateho obvodu začali obtelefo-novávať nemocnice a detektívi z oddelenia vrážd sa zašili vedľa.

Postup bol rovnaký ako predtým, najprv spojovateľka, potom vedúci zmeny. „Kapitán Mináč." „Ešte raz oddelenie vrážd..."

„Áá, kolega Krauz, však? Takže vy tú dnešnú službu beriete naozaj vážne, čo? Tak o čo ide?"

„Sme o niečo ďalej v našom prípade a máme nové informácie, ale aj nové nezrovnalosti. Jedna otázočka: ak basista niečo poškodí, povedzme rozbije umývadlo, ako sa to platí?"

„Normálne, každý väzeň má osobitný účet, kam mu rodina posiela peniaze na prilepšenie, alebo ak robí, tak mu tam chodí výplata. Ak sa stane niečo podobné, ako hovoríš, tak zasadne škodová komisia, určí mieru zavinenia a výšku škody a tá sa mu jednoducho stiahne z účtu."

„A ak tam nemá ani fúka?"

„Počká sa, kým tam prídu fuky. Skoro každému občas niečo pošlú alebo si časom zarobí." „A ak nepošlú a nezarobí?"

„Tak sa to vymáha normálne súdnou cestou ako spôsobená škoda. Ak sa po prepustení zamestná, tak zrážkami z platu cez mzdovú učtáreň, ak nie, je to horšie. U asociálov, čo notoricky nepracujú ani vonku, sú to nedobytné pohľadávky a sú s tým ťahanice na dlhé roky."

„Nepoužívate osobné vymáhanie od rodinných príslušníkov?"

„Nie, to kde ste počuli takú blbosť? Žiadny člen väzenskej stráže ani civilní pracovníci nemajú oprávnenie navštevovať rodinných príslušníkov väzňa a niečo od nich vymáhať. To sa nikdy nerobí."

„Tak díky, možno sa ešte ozveme."

„Do rána, chlapci, som tu do rána, takže kedykoľvek!"

Krauz položil slúchadlo a chvíľu na seba s Burgerom iba tak pozerali.

„To je posledná kvapka, Richard, odteraz ma už nikto nepresvedčí, že to dievča je na diskotéke a ráno prikvitne domov. Vylákal ju von, mal to premyslené a pripravené a to je na celej veci najdesivejšie. Nešlo o žiadne rozbité umývadlo ani o prácu vo viniciach, týmto smerom by sme iba strácali čas. Tu ide o niečo úplne iné."

„O čo?"

„To práve ani len netuším. Keby bol starý Lopúch prezident alebo aspoň capo di tutti capi z inej branže, mali by sme motív, ale takto..."

„Poďme späť za chalanmi."

Kolegovia používali dve pevné linky a odškrtávali jednu nemocnicu za druhou. Trvalo to sotva pol hodiny a boli si na čistom aj s možnosťou dopravnej nehody.

„Jeden zrazený bicyklista, dvaja dopichaní z krčmy. Okrem toho samé infarkty a žlčníky. Žiadne zakrvavené dievča, presnejšie, žiadne osemnásťročné dievča."

Burger civel na veľkú mapu mesta za kolegovým chrbtom. Krauz mu čítal myšlienky.

„Vinice a lesíky sú v celej západnej, severnej a východnej časti Nášho Mesta, jedine juh je otvorený. To je obrovská plocha na bežné prepátravanie."

Chalani z obvodu sa pridali.

„Psa nepoužijeme. Jej tepláky alebo ponožky by sme zohnali za päť minút, rodičia sú ochotní spolupracovať, ale kam pošleme psovoda, kde má začať? O pol hodiny je tma, ani vrtuľník nám už nedajú."

Burger uznanlivo pokýval hlavou. Nechcel to povedať, a tak to Krauz namrzene povedal zaňho.

„Asi nám fakt neostáva nič iné, iba čakať do rána, či sa nestane zázrak."

16. Kapitola

Zariadili, aby Carmen po výsluchu odviezli domov, a pátračovi nechali jednu fotografiu, lebo on si ju zabudol vypýtať od rodičov.

Nešli domov ani nečakali do rána so založenými rukami. Aj keď už mali po službe. Burger mal ešte jeden tromf v rukáve a chcel vyskúšať aj túto možnosť.

„Richard, poďme k Bacilovi."

Krauzovi zaihralo v očiach. Zbožňoval romantické krčmičky, kde sa zastavil čas kdesi na konci prvej republiky a najväčším výdobytkom techniky bolo staré zaprášené rádio na stolíku v rohu. Občas aj hralo, svietilo stále.

Keď vošli, zaštípalo ich v očiach, ale postupne si zvykli a v dymovej clone začali rozoznávať aspoň kontúry. Krauz si bol istý, že aj špina na podlahe a stoloch je zo začiatku storočia. Bolo po záverečnej, ale výčapník veselo čapoval, aj keď ľudí už mal pomenej.

Všetci stíchli a zvedavo sa zahľadeli na dvoch samovrahov. Pár chlapov pri pulte spoznalo staršieho z nich a vrava sa znova rozbehla.

„Dobrý večer, súdruh náčelník..."

„Nie som náčelník a súdruh už tiež nie. Kedy ťa pustili, Lajko?"

„Pred mesácom... za dobré správaní..."

„Tak si ho zachovaj, aspoň kým som tu."

„Bez problémov, súdruh náčelník."

Krauz obdivoval Burgera, s akou samozrejmosťou prechádzal územím nepriateľa a nebál sa podať im ruku alebo odzdraviť chlapom, čo bv ich bez váhania podrezali a zahrabali vzadu v záhrade. Kým bol s Burgerom, nič také im nehrozilo, pretože Burgera sa báli, a teda si ho aj vážili. V tejto komunite išla úcta vždy raka v ruke so strachom, inak ich nikto nedokázal ovládať. Ani cigánsky vajda na tom nebol inak.

Burger bol jeden z mála policajtov, čo mohli vojsť k Bacilovi aj po záverečnej a úplne sami, bez kukláčov. U Bacila mali totiž výsostné práva len Cigáni, gadžovia iba s potvrdenou rezerváciou v krematóriu.

Burger s Krauzom, ktorý opätoval nenávistné pohľady na všetky strany, prešli až na koniec krčmy a zastali pri tlstom postaršom chlapíkovi s veľkou zlatou reťazou na krku. Mal taký veľký pupok, že sedel neprirodzene naširoko, a zhrab-nutou tlapou stískal nedopitý krígeľ.

„Že sa aj ukážeš, Edo..."

„Servus, Dodo."

Dvaja chlapci sa bez slova postavili a uvoľnili im miesta, ale neodišli ďaleko. „Sadajte!"

„Toto je môj kolega, detektív Krauz..."

„Dodo." Podal Krauzovi mäsitú dlaň, ktorú detektív nebol schopný oblapiť ani oboma rukami.

Krčmár otvoril skrinku a vybral dva čisté poháre, načapoval a priniesol ich.

„Dobrý večer, vitajte u nás," povedal očividne neúprimne a poutieral dlaňou stôl.

„Niečo k tomu?" spýtal sa Dodo a zhrubnutý prst namieril na poháre s pivom.

„Nie, ešte musíme robiť."

Štrngli si a pripili. Krauza skoro naplo, lebo pivo bolo teplé a kyslé, ale netrúfol si ho vypľuť.

Burger s Dodom začali spomínať na staré zlaté časy a Krauz špekuloval, ako sa zbaviť plného pollitráka. Nech už skončí kdekoľvek, v jeho žalúdku určite nie.

„... nebola špatná, ale trochu vychrtlá..."

Krauz registroval Dodovo rozprávanie iba na pol ucha.

„...a ideš iba tak okolo alebo ťa niečo trápi?"

Burger prikývol.

„Trápi. Poznáš starého Šipoša z Fedinky? Má dvoch synov, jeden prišiel o oko a druhý sedí."

„Poznám. Žije so Zuzou Vlkovou. Sedí Eugen, nechal sa chytiť aj s autorádiom, debil."

„Presne, tak o toho mi ide."

„Prečo, šak sedí. Ty myslíš, že ide v nejakém starém mor-de?" „Nie..."

„Ty už nerobíš mordy?"

„Robím, ale teraz mi ide o niečo iné. Nabúchal jednu bielu babu."

„Vím. No a? To sa stávalo a stáva furt. Už za Rakúsko--Uhorska sme robili malých grófov a pozri, jaká šlachta z te-ho vyrástla. Aj teraz občas vylepšíme ten oný... geriatrický fond nejakému gadžovi, je tam teho!"

„Genetický fond, a je tam teho dosť, lebo nie každému gadžovi sa to musí páčiť. Napríklad jej otec, nešliapol niekomu z ich rodiny na otlak?"

„Prečo, čo máš na mysli?"

„To dievča má osemnásť rokov. Dnes ráno ju nejaký chlapík vylákal von z bytu a odvtedy sa nevrátila." „No a? Niekde spolu jeb..."

„A nehovor mi, že niekde zakáša, to sme už vylúčili. Má doma polročné decko a u nich v rodine to nefunguje ako u vás, nie je normálne, aby matka odišla od decka. Je v tom niečo viac."

„Na čo narážaš?"

„Jej foter určite nebol nadšený z toho, akého vypečeného zaťka mu osud nadelil, a mám taký dojem, že aj urobil nejaké opatrenia, možno niekomu rozbil hubu alebo zaplatil za rozbitie huby alebo zorganizoval trestnú akciu..."

„No a?"

„...au vás sa takáto akcia vždy stretne s odvetou, nie? Nevieš o niekom, kto by mal prsty v tom jej dnešnom zmiznutí?"

Tlstý Dodo sa napil.

„Ahá, tak teraz si rozumíme. Ty myslíš, že ju uniesli naši."

„Myslím."

„Ako odvetu za nejaké svinstvo od jej fotra?" „Tak."

„Edko... idefide, poznáme sa takú dobu, tak ma..." „Veď práve!" „... neser!"

„Chcem len, aby si rozhodil siete."

„Tak to je niečo inšie. To si mal hneď povedať. Ja že si došél robiť problémy."

„Nie, dnes to bude bez problémov. Chcem iba vedieť, či som sa zmýlil, alebo nie, a ak nie, tak kde je. Chcem, aby si mi ráno zatelefonoval do roboty."

„Dobre."

„Dohodnuté?"

„Jasnačka. Ale niečo ti povím. Dokál niekto z nás sedí, jeho rodina je posvätná, to víš, né? Nikto sa rodiny nesmie ani dotknút, kým nevyleze z lochu, a až potom sa veci riešia. Poznáš naše pravidlá."

„Poznám, ale to ešte nie je jeho rodina, nie sú svoji."

„To vadí vám, nám né. Má s ňu decko, a tak je to po na-šem jeho rodina. Ak by potrebovali pomóct, vtedy by naši nabehli, ale ublížiť jej, to né."

„Aj na to som myslel, ale pre istotu som ťa navštívil. Čo keby náhodou? Medzičasom dorástli mladí chlapci, možno im už staré zásady až tak veľa nehovoria."

Dodo sa chcel napiť, ale ruka mu odvisla vo vzduchu.

„To je zaujímavé, čo si teraz povedal."

„Čo?"

„S tými mladými chlapcami. Fakt mám v poslednom čase čo robit, aby som to celé ukočíruval, jak keby im táto nová doba odrezala polovičku mozgu. Robá jednu hovadinu za druhou, ale to je už moja starosť, aby som ich dal do laty. Mňa skôr zaujal ten oný... jak tomu hovo... jáj, motív. Aby naši dobili dievča, len aby sa pomstili tatovi, to je hovadina, ale aby sa pomstili Eugenovi, to by mohlo byt. Ak v base niečo vyviedol a niekoho v poslednom čase z jeho cely pustili, mohol sa za ňou zastaviť a rozbiť jej hubu. To sa už stalo."

Burger odul pery a uvažoval. Nie zlý nápad, na to nepomysleli, ale zatiaľ neprebrali veľmi veľa verzií, lebo vstupných informácii mali žalostne málo.

„Dobre, máš moje slovo, že sa na to kukneme," dodal ešte Dodo.

„Dnes v noci, lebo ráno čakám tvoj telefón." „Dobre, dnes v noci. Budeme ju hledat." Krauz dostal nápad.

„Počkaj chvíľu, niečo som si zabudol v aute," povedal par-ťákovi a vybehol von.

Iba otvoril auto, akože sa poňúral v priehradke a vrátil sa.

„Kompl, volajú nás vysielačkou, musíme ísť. Škoda, ani nestihneme dopiť."

Burger okamžite vstal, rozlúčili sa s Dodom a náhlivo vyšli von.

„Díky za záchranu," zašomral Burger za prvou zatáčkou. „Pivo u Bacila sa nedalo piť nikdy a asi sa to tak skoro nezmení."

Krauz mlčky šoféroval.

„Ponáhľaš sa domov?"

„Nie, prečo?"

„Richard, tá myšlienka s basou mi nedá pokoj. Mám návrh. Zastavíme sa niekde spláchnuť tú kyselinu, potom vybehneme k nám hore, napíšeme si žiadosť o výsluch v base, dopíšeme koniec správy pre riaditeľa, a ak nám ostane nejaká hodinka, zdriemneme si v kreslách. Zajtra ráno nabehneme do väznice a skúsime nájsť bachara, čo mal Eugena v zuboch, poprípade nejakého spoluväzňa, čo bude ochotný predať informácie."

„Dobrý plán," pochválil ho Krauz. „Písať budeš ty alebo ja?"

Burger sa zatváril zadumane, akoby možnosti boli naozaj dve.

17. Kapitola

Keď sa ráno o šiestej rozleteli dvere a Mayor vopchal dnu hlavu, Krauz práve dopisoval posledné vety správy a Burger zalieval už aspoň piatu kávu.

„Aj mne... Hádam mi nechcete tvrdiť, že ste na tých pár listoch pracovali celú noc?!"

„A boli sme aj vonku, mali sme taký zvláštny prípad. Zlož sa, prídeme za tebou."

„Aký prípad, máme mŕtvolu? Nikto mi nevolal!"

„Nemáme. Zatiaľ. Všetko ti povieme."

„A tá správa?"

Krauz vybral list zo stroja a víťazne ním zamával pred šéfovou tvárou.

„Tak o päť minút u mňa," povedal Mayor a zavrel.

Burger zalial ešte jednu kávu a Krauz zosumarizoval správu. Vzal si aj poznámkový zošit.

Zazvonil telefón.

„Burger."

„To som ja."

„Ahoj."

„Čau. Neni to naša robota, ništ proti nim nemáme. Ten jej tato sa nezmohol ani na to, aby Eginovi rozbil hubu, sráč jeden. Keby mne nejaký gadžo vykefoval mladú, tak by ste ho hledali po kúskoch, ale on ništ. Nebol dôvod na odvetu. Je to u vás, u bielych, robte si porádky mezi sebú. Alebo sa skúste opýtat Egina, čo tam povystrájal. Chlapci, čo teraz vylézli ven, mi hovorili, že tam nerobí dobrotu."

„Vďaka, to som chcel vedieť. A... nejaké echo?"

„Ništ. Ani o nu nezavadili. V žádnem nočném podniku nebola, na to sa môžeš spolehnút."

„Díky. Máš to u mňa."

„Ked sme pri tem, Mariša by potrebovala nový pas..." „Ktorá, žena alebo dcéra?"

„Stará! S mladú nepôjdem na Jadran, né, tá už má iných loptošov na také veci."

„Tak sa v pondelok ráno za mnou zastav alebo pošli iba ju, nech má dve fotky a päťdesiatkorunový kolok, ostatné vybavíme."

„Ostávam ze súdružským pozdravom a kolek pošlem, neboj, Edko, aj dva."

Burger položil slúchadlo a na spýtavý Krauzov pohľad iba pokrútil hlavou. Krauz vedel, že týmto smerom nemusia pátrať a môžu si tým byť na sto percent istí. Burgera by nepodrazili.

Klopať nemuseli, Mayor nechal dvere pootvorené, aby sa zatuchnutý nočný vzduch v kancelárii pomiešal so zatuchnutým nočným vzduchom z chodby a tváril sa ako čerstvý.

„Tak poďte... díky," poďakoval a prevzal si šálku, „tak najprv tú správu."

Krauz mu odovzdal ich veľdielo a čakali, kým vynesie verdikt.

„Fajn... toto by sedelo... toto je výborné... tu je toho trochu veľa, ale nevadí..." Šéf listoval, čítal a občas niečo zamrmlal.

„Výborne," skonštatoval nakoniec, „presne takto som si to predstavoval. Richard, mal by si vypracovať nejakú šablónu, podľa ktorej by sme vyhodnocovali každý nový prípad, ušetrilo by nám to do budúcna veľa námahy."

Burger s Krauzom si vymenili rozpačité pohľady. Krauz musel uznať, že starší kolega mal opäť pravdu, keď mu vysvetľoval, že v ich firme to funguje tak, že keď niekto ukáže, že niečo vie, poväčšine na to doplatí a zahádžu ho robotou.

„Neskôr nad tým podumáme, teraz by sme si chceli dať podpísať toto..." povedal Burger a podal šéfovi papier aj s kópiami.

„Čo je to? Výsluch vo väznici... s čím to súvisí?" Hrot pera už priložil na miesto podpisovej doložky. „S nezvestnosťou." Hrot pera sa odtiahol.

„S nezvestnosťou? My robíme nezvestnosti?"

„Nie, vec ostala na piatom obvode, ale bojíme sa, že sa nám vráti ako bumerang, ak sa stiahneme a nedorobíme to."

„O čo ide?"

„Včera večer nám volal operačný dôstojník, že v piatom obvode je hlásená nezvestnosť osemnásťročnej baby..." Pomaly vysvetľoval Burger a Mayor sa oprel a vyvalil oči, akoby mu práve oznámili, že má trojičky, „a zároveň nám povedal, že podobný prípad nebol hlásený za posledný rok od vraždy Cley."

„Osemnástka!? Čo je nás do toho? Asi sa niekde zabudla s partiou, nie?"

„Nie."

„Volali ste teraz ráno rodičom?"

„Ešte nie, chcem ich nechať aspoň trochu sa vyspať, ale boli sme dohodnutí, že by okamžite volali na operačné alebo na obvod, keby sa ukázala. Nikto nám nedal nič vedieť, takže s najväčšou pravdepodobnosťou je stále preč."

„Ale, chlapci..."

„Šaňo, podľa nás je to dosť vážne." „Počkať... čia je to dcéra? Nejaký funkcionár alebo vplyvná..."

„Nie, obyčajní rodičia."

„Tak potom v čom je problém? Nech si to obvod rieši ako nezvestnosť a nech pátrajú!" „Má doma malé dieťa..." „Osemnástka?"

„...a ešte k tomu s Eugenom Šipošom."

„Nepoznám. Nič mi to meno nehovorí."

„Autičkár z Petržky. Nešikovný autičkár z Petržky, lebo práve sedí v Justičáku. Dievča sa volá Diana a neodišla sama. V pondelok poobede ju navštívil chlapík, ktorý sa jej predstavil ako bachar, a že jej sprostredkuje stretnutie s Eugenom niekde v lesíku nad vinicami. Včera ráno sa mali stretnúť, kamoška jej varovala dieťa, ale napriek tomu, že jej sľúbila, že na obed bude doma, neprišla. Niet jej. Už dvadsaťštyri hodín."

„A doriti..." Šéf začínal mať záujem. „Kamošky, diskotéky, nočné podniky... všetko ste vylúčili?"

„Nikdy nič také nespravila, bola od malej závislá, nikdy by ju nenechala samu, okrem toho, partia s ňou pre Eugena prerušila kontakty, nemala kam ísť."

„No, doboha!"

„Navyše chlapík, čo ju vytiahol von, to mal premyslené, povedal jej, aby o celej akcii nikomu nehovorila. Diana sľub porušila a zdôverila sa kamoške a tá nám všetko porozprávala. V pondelok nevošiel do bytu, asi zavetril, že má návštevu. Vytiahol ju von pred barak a tam si dohadovali detaily na stredu. Nechcel mať svedkov."

„Krista! Nemocnice ste preverili, neleží niekde po autonehode?"

„Preverené, negatívne."

„Prečo idete na mňa s Cleou? Vy tam vidíte nejakú súvislosť?"

„Zatiaľ je podozrivé iba to, že odvtedy je to prvý prípad s podobnými markantami. Mladé dievča, les, nezvestnosť... a v oboch prípadoch je tu evidentne chlapík, čo ich vylákal do prírody."

Mayor sa zahľadel na papier na stole a chvíľu uvažoval.

„Chalani, ďalšiu zabitú ženu si už nemôžeme dovoliť! Novinári si nás podávajú pre ponožkového vraha a bez milosti do nás režú ako do živého, verejná mienka je už úplne proti nám. Poznáte tie reči, načo ich platíme z našich daní, načo sú tam... Potrebujeme chvíľu pokoja, aby sme mohli chytiť tú beštiu, a nie rozrábať ďalšie kauzy! Opatrne! Čo vlastne chcete v tej base?"

„Po prvé, predstavil sa jej ako bachar, tak sa chceme popýtať šéfa, či niekto z jeho chlapcov nenadviazal kontakt s Eugenom a či nemal dôvod ublížiť mu cez manželku... teda družku. Po druhé, chceli by sme nájsť nejakého ochotného spoluväzňa, aby nám niečo porozprával o dianí v Eu-genovej cele. Máme celkom dobrú myšlienku, treba ju iba preveriť."

Šéf podpísal.

„Eugen je vo výkone alebo vo väzbe?" „Väzba."

„Potrebujete súhlas vyšetrovateľa." „Už je to dohodnuté, vyšetrovateľ z piateho obvodu nemá nič proti našej návšteve a súhlas nám podpíše."

„V tom prípade choďte. Ja tu dnes nebudem, idem s riaditeľom na tú poradu, ale zajtra chcem byť informovaný skôr, než vymyslíte nejaký prúser, jasné?"

„Jasné!"

„Spali ste aspoň chvíľu?"

„Hodinku sme si zdriemli v kreslách."

„Aspoň to. A... chalani... nech to nie je mŕtvola, lebo mňa už fakt drbne! Čo mi povie riaditeľ?"

„Že máš nakrivo kravatu a rozopnutý horný gombík na vestičke."

A Mayor sa chvatne chytil za krk, akoby bol celý holý.

Na chalanov z kancelárie nečakali. Odviezli sa na obvod a dali si podpísať súhlas na výsluch vo väznici aj od vyšetrovateľa. Potom sa zastavili na obvodnej kriminálke. Chlapci z nočnej tam ešte boli a iba mávli rukou.

„Teraz sme s nimi hovorili. Šalejú od zúfalstva. Neprišla. Vraj si dnes berú dovolenku, takže ak by ste niečo potrebovali, sú doma a starajú sa o malú."

„Vy ako pokračujete?"

„Vyhlásili sme celoštátne pátranie a dnes pôjdu fotografie do televízie a do novín. Kým nedostaneme konkrétneho tipa, nemáme kde robiť rojnicu, takže..."

Už vedeli všetko, čo potrebovali.

Zaviezli sa k zadnému múru Justičného paláca. Ten, kto nazval túto budovu palácom, mal zvláštny zmysel pre humor.

Služobné preukazy im otvorili malé železné dvere natreté sivou olejovou farbou a potom aj mreže a ešte veľa ďalších. Skončili u riaditeľa vnútornej ochrany.

„My sa tuším aj poznáme!"

Popodávali si ruky.

„Burger, oddelenie vrážd, kolega Krauz, tiež vraždy." „Burger... Burger... Vy ste vyšetrovali vraždu Zvozila tu u nás v sprchách v osemdesiatom piatom." „Správne."

„Ja som vtedy robil ešte na rajóne, mal som práve službu, vypočúvali ste ma. Major Tribula."

„Asi..." pripustil Burger, ale na majora si vôbec nespomínal.

„Bol som vtedy o pár kíl mladší, to je pravda... ale nič to, čo vás k nám privádza tentoraz?" „Eugen Šipoš."

„Iste, cela číslo tridsaťdva, väzba. Autičkár. Čo je s ním?" „Zmizla jeho družka, presnejšie osemnásťročné dievča, čo s ním má dcéru."

„Ako zmizla, únos alebo nejaké trenice v ich komunite?" „Nie. V pondelok..."

Burger pomaly vysvetľoval a major si občas urobil poznámku.

„... preto sme chceli poznať váš názor na samotný fakt, že to mohol byť naozaj člen väzenskej stráže."

Major si pošúchal bradu a civel na poznámky.

„Blbosť. Ešte som sa nestretol s prípadom, že by člen väzenského zboru obchádzal rodinných príslušníkov a dran-kal od nich peniaze."

„Ani nám sa to nezdá. Tie peniaze boli asi iba zásterka, išlo mu o ňu, získať si jej dôveru a vylákať ju von."

„Poznáte aj motív?"

„Ten hľadáme u vás. Ak je to naozaj dozorca, buď je homosexuál, mal niečo s Eugenom a chcel sa po nejakom nedorozumení pomstiť jeho rodine, alebo je priamo na mladé žabky, nejako sa dostal k jej fotografii a adrese a spravil ju."

Majorovi sa to nepáčilo.

„No... poviem vám to takto: pred pár dňami sem priniesol jeden kolega kazetu s americkým filmom z väzenského prostredia. Okrem toho, že tam bachari všetkých mlátili hlava-nehlava, vodili si mladých chlapcov do suterénu a tam ich kefovali a na konci podpálili celú basu, nebolo v tom filme nič zaujímavé. Možno v americkej base by to šlo, neviem, ako sú ich objekty riešené zo stavebného hľadiska a ako majú zabezpečené suterény, ale u nás určite nie. Ak by niektorý z členov stráže nadviazal takýto kontakt s väzňom, mal by dosť problémov ostať s ním chvíľu sám bez toho, aby vzbudil pozornosť. Ak by sa vyhýbali iným väzňom, narazil by na kolegov a naopak. Takže ak máte na mysli, že sa Eugen v tomto zmysle zaplietol s niektorým z dozorcov, o tom silno pochybujem, lebo je tu dosť krátko, a okrem toho je vo väzbe, kde má iný režim než odsúdený. Každý rozumný dozorca by si na takéto dobrodružstvo našiel právoplatne odsúdeného, u toho by mal viac času si ho pripraviť."

„Každý normálny, hovoríte..."

„Áno, a to je druhá vec, čo som vám chcel povedať. Testy na homosexualitu ešte nevymysleli, takže nemám prehľad, koľkí moji kolegovia sa tomu venujú, ale vzhľadom na systém služieb, keď nikto nie je s väzňami sám a stále sa navzájom kontrolujú, by som túto možnosť skoro stopercentne vylúčil. Taká vec by sa okamžite rozniesla, a ako sami viete, naša komunita nie je k takýmto jedincom až taká tolerantná ako vonku. Už by som o tom určite vedel a takého kolegu by sme nekryli. Čo sa deje v celách po večierke, to je iná vec, to je medzi nimi, ale oni by medzi seba dozorcu nepustili. Poväčšine tvoria pevné dvojice a žiarlia na seba ako psy."

„Dobre, to by sme mali sexuálny motív. A čo finančný, nejaké vydieranie?"

„No... ale to by ste mali vedieť vy, nie? Ja vám môžem referovať iba o vnútorných zdrojoch a odtiaľ žiadne takéto informácie neprenikli. Eugen nie je solventný väzeň, kontakty s rodinou sú podpriemerné a balíky či hotovosť ešte podpriemérnejšie. Nemá peniaze a nemá ani styky, takže sa nemôže zapojiť do čierneho obchodu, a teda ani nemôže byť nikomu dlžný alebo od niekoho vymáhať pohľadávky. Je úplne nezaujímavý, žiadny z dozorcov by sa s ním neza-hadzoval. Okrem toho... uvažujte... ak by nejakého dozorcu aj oje... podrazil, ten má tisíc možností vybaviť si to s ním tu a urobiť mu zo života peklo, načo by chodil za jeho družkou a unášal, ju? Čo by z toho mal? Ozval sa vám už niekto, že je to únos a že chcú prachy?"

„Nie."

„Tak vidíte!"

„V jednom máte pravdu, ak by sa dostal do sporu s dozorcom, mal by lepšiu možnosť si to s ním vybaviť tu."

„Presne to sa vám snažím vysvetliť."

Burger chvíľu uvažoval. Krauz by mu aj chcel pomôcť, ale zatiaľ nemal ako.

„Dobre," pokračoval Burger, „nechajme dozore n- dozorcami a skúsme uvažovať inak. Čo spoluväzni?"

„Je na štvorke. Pokiaľ viem, večne sú s ním problémy. Už sa na neho sťažovali viacerí. Žobroní o cigarety aj listový papier, a keď mu nedajú, tak kradne. Počkajte..." . Vytočil číslo a požiadal o osobnú zložku Eugena. Slečna zo sekretariátu vošla skoro hneď.

„Tu to máme... tu to máme... áno! Sťažnosti na neprispô-sobivosť, absencia základných hygienických návykov. Na protest, že mu nechceli dať cigarety, sa odmietol sprchovať. Jednému spoluväzňovi sa vymočil do večere. Je tu aj bitka so spoluväzňom."

Burger spokojne prikývol.

„To by šlo, nie?"

„Ale musím vás upozorniť na značnú nerovnováhu medzi závažnosťou takýchto bežných provokácií a povedzme únosu alebo s čím ste to vlastne prišli. Takéto spory sú medzi väzňami na dennom poriadku a riešia sa v tichosti v cele, alebo ak treba, tak zásahom vychovávateľov, poprípade premiestnením do inej cely. Neviem o prípade, že by spoluväzeň riešil konflikty s ostatnými cez rodinu vonku a uchýlil sa k únosu alebo niečomu ešte horšiemu."

„Ani my nevieme o konkrétnom prípade, ale máme informácie od dôveryhodného zdroja, že sa to už stalo."

„Môže byť, vonku na nich už dosah nemáme."

„Dobre, takže by som chcel postupovať takto: sedí s ním v cele niekto dôveryhodný?"

„Nie."

Burger sa musel usmiať. Čo čakal?

„Zle som sa opýtal. Chcel som vedieť, či s ním nesedí alebo nesedel niekto, koho naštval a kto by bol ochotný bonzovať."

„Máte cigarety?"

„Samozrejme, kúpili sme štyri balíky."

„Za štyri balíky vám tu porozprávajú rozprávok na tri noci. Začnite s jedným, možno to bude účinnejšie, a najmä získate dôveryhodnejšie informácie."

„Dobre. Ešte by nás zaujímal celý priebeh jeho väzby, teda s kým bol za ten čas v styku, koľkí sa vystriedali v jeho cele."

„Žiadny problém, dám to vypísať, po skončení výsluchov sa tu zastavte. Čo ešte?"

„To je asi všetko."

Riaditeľ ich odviedol o poschodie nižšie a zveril ich vedúcemu zmeny. Zavreli sa do zasklenej kukane, odkiaľ mali výhľad na celú chodbu, a vysvetlili mu problém.

„Samozrejme. Starý Iléš ich má všetkých na háku, o týžr deň pôjde von a tá banda v cele sú preňho iba neposlušné decká, čo mu otravujú život. Sedia spolu už dva mesiace. Dáme vás do štvorky. Cigarety máte?"

„Máme štyri balíčky."

„Tak jemu iba jeden, lebo zase začne šmeliť a dopadne to ako minule, prachy nedostal, ale vyrazili mu zub."

Vedúci zmeny telefonicky zavolal jedného z dozorcov na rajóne. Prišiel blondiačik s očami modrými ako nezábud-ky, nagélovanými vlasmi a ústočkami ako Lollobrigida. Burger by zaňho teda ruku do ohňa nedal.

„Prosíím..." spýtal sa slušne a zažmurkal.

„Miloško, priveď im Iléša do štvorky a trochu ho naklep. Povedz mu, že ak bude spolupracovať, tak mu ten hanba-tý časopis, čo tak úporné pred nami skrýva v skrinke, nechám ešte týždeň, ale inak zažijú filcung ešte dnes večer!"

„Jasnačka, šéfinko..."

Vypočúvacia miestnosť číslo štyri bola presne taká istá ako trojka či dvojka a ako všetky v rade vedľa nich. Bola iba bližšie k záchodom, čo malo význam, ak sa pripravoval povedzme štvorhodinový výsluch a na rozviazanie jazyka sa používala pollitrovka a zopár fliaš piva.

Burger s Krauzom nič také nepripravovali a bolo im v podstate jedno, kam ich dajú. Posadili sa na dve školské stoličky a tretiu postavili pred stôl. Za ich chrbtom bolo okno s mrežou, ale nedalo sa naň dosiahnuť, lebo bolo vysoko a vsadené hlboko v hrubom múre. Okrem toho iba linoleum a ošarpaná omietka, nič viac. Miestnosti na vypočúvame tu neboli na komfort, prvoradá bola funkčnosť, a občas fungovali priam dokonale.

Burger skontroloval tlačidlá na spodnej strane stola. Stlačil horné. Na ovládacom paneli u vedúceho zmeny sa roz-svietila kontrolka. Signalizovala mu, že chlapci sú pripravení a pracujú. Spodné tlačidlo bolo núdzové, používalo sa v prípade, že vypočúvaný chytil nervy a bolo ho treba schladiť. Vtedy nabehlo pár dozorcov s obuškami a poväčšine odviedli perfektnú robotu aj za detektívov.

Dnes nič také neočakávali. Boli tu na priateľskej návšteve a po získaní pár informácií, o ktoré im išlo, chceli milé a útulné prostredie väzenských múrov čo najrýchlejšie opustiť.

Chvíľu to trvalo. Chlapci iba tak mlčky fajčili. Napokon sa dvere otvorili, vošiel dozorca, poobzeral sa, skontroloval terén, a keď sa uistil, že všetko je v poriadku, voviedol väzňa.

Starý vysušený muž v modrých teplákoch sa okamžite postavil čelom k stene a ruky si založil za chrbát.

„V poriadku, sadnite si," vyzval ho Burger.

Dozorca s modrými očami im kývol a obrátil sa na odchod. Vo dverách sa ešte obzrel, počkal, kým si starý Iléš sadne, a až potom im vztýčeným palcom dal znamenie, že väzeň je naklepaný a nemali by byť problémy.

„Dobrý deň, pán Iléš. Fajčíte?"

Burger mu ponúkol a muž si, samozrejme, vzal.

„Vraj pán... to sa tu nenosí," zašomral a nechal si pripá-liť. „Ďakujem."

„Nepoznám vás, to je čudné..." začal Burger.

„Nie som odtiaľto, celý život som prežil na dedine dole na maďaroch, až teraz pred polrokom som prikvitol do mesta, ale hneď ma zašili."

„Tak preto vás nepoznám. Ale nemáte prízvuk."

„Kto nechce, nemá, každý sa môže naučiť. Tí, čo majú prízvuk, asi chcú."

„Za čo ste tu?"

„Začali sme podnikať... s kamošom, ale sudca povedal, že je to podvod, pre všivavých sto tisícok. Ale o týždeň idem von, vraj pominuli dôvody väzby a budeme stíhaní na slobode. Aspoň to."

„Koľkokrát ste už boli stíhaný?"

„Toto je štrnásty raz... takže vám ani nebudem hovoriť, že som tu nevinne."

„Nemusíte, aj tak sme si to mysleli hneď od začiatku. Ale aby sme prešli k veci..." Burger vybral balíček cigariet a posunul ho po stole pred Iléša, „toto je na prilepšenie."

„Ďakujem." Balíček zmizol v teplákoch.

„Potrebujeme informácie o Eugenovi Šipošovi."

„Ja nie som bonzák."

„Tak si túto dobrú vlastnosť zachovajte aj naďalej, ja proti nej nič nemám. Skúsime sa iba porozprávať, nič viac. Ale na vašom mieste by som sa pre možný filcung tváril zhovievavejšie. Okrem toho, máte to zhruba o týždeň, tak načo si robiť problémy pre nejakého blbečka? Bol by som nerád, aby sme sa museli na to vaše podnikanie pozrieť zblízka a zistili tam ďalšie dôvody väzby."

„Čo by ste chceli vedieť?"

„S kým sa pobil?"

„S Jožkom Slovanom."

„Čo je zač?"

„Príma chlapík, nad vecou. Zašili ho za nedovolené ozbrojovanie, chvíľu sa mu naťahovala väzba, lebo polovica spisu bola v Prahe, ale nakoniec ho sudca odsúdil na dostatočný trest. Pred dvoma týždňami ho prepustili."

„Ako to myslíte, že nad vecou?"

„O dve triedy vyššie než títo debili. Myslelo mu to a mal šikovné ruky, vedel vyrobiť čokoľvek."

„Ako čo?"

„Občiansky preukaz, vodičák, pas, hocičo. Naučil sa to v Leopoldove, aj ja som tam sedel. Páni, to je vám škola života, škoda nevyprobovať."

„Ďakujeme, my radšej ostaneme nevzdelaní. Prečo sa pobili?"

„Eugen mu ukradol listový papier a ešte aj zapieral, tak mu natiahol."

„Eugen sa mu potom vyšťal do večere, však?"

„Nie, to bol zase Milan Mlsná. Eugen sa odmietol sprchovať a smrdel ako tchor a stále mu sadal na posteľ, tak mu Milan tiež jednu ujebal. Aby mu Eugen neostal nič dlžný, v nestráženej chvíli sa mu vyšťal do ešusa s fašírkami."

„Ako to dopadlo?"

„Zas dostal nakladačku."

„Ešte s niekým mal potýčku?"

„S každým, aj na mňa sa vyťahoval, ale chalani pomohli."

„Myslím ozajstnú bitku."

„S Malíkom. Ferom Malíkom, ale ten ho zložil jednou ranou, Eugen hneď zaspal. Ani sme to nehlásili, spal celú sobotu a aspoň bol od neho pokoj. Fero má rany ako buchar.

Je to zákerné hovado so silou vola... ale aj s takým choch-mesom."

„Dobre. Ako je to s trtkaním?"

„Ďakujem za opýtanie, ešte funguje."

„Myslím u vás v cele."

„Viem, ako to myslíte. Nikto."

„A nejaký dotieravý bachar?"

„Kým som tam, tak ani jeden. Férovo vám hovorím, že u nás nie. Uvedomte si, že sme tam všetko väzobníci, a to nie je zas až tak strašne dlho. Občas si človek pomôže sám, občas zatne zuby, ale dá sa to. Horšie je to medzi odsúdencami, také dva roky abstinencie s vami poriadne zahýbu. V Leopoldove som bol v cele s jedným..."

„V poriadku. O tom až keď budete spisovať memoáre, dobre? Kto zo spoluväzňov bol na Eugena naštvaný najviac?"

„Všetci."

„Dobre, tak inak. Kto by mu bol schopný naozaj ublížiť?" „Všetci."

„Tak ešte inak. Chcem meno jedného, čo ho mal naozaj v zuboch a vyhrážal sa mu a má na to, aby sa mu pomstil aj mimo basy."

Iléš si oblizol pery a pošúchal dlane. Burger pochopil a podal mu cigaretu. Zapálil mu, schoval balíček, potom si to rozmyslel a hodil cigarety pred neho. Iléš nelenil, mocne si potiahol, z balíčka vybral náhradnú cigaretu a dal si ju za ucho.

„Po jednej bitke, čo dostal od Jožka..."

„Slovana?"

„Áno, iný Jožko s nami nesedel... Tak po jednej bitke Eugen urobil chybu. Bonzoval bacharom. Joža previezli na týždeň na samotku. Keď sa vrátil, dlho sedeli spolu na posteli a ticho sa o niečom bavili. Eugen bol zelený ako sedma a pár dní chodil ako bez duše, ale nič sa nestalo, už nebola žiadna bitka a Jožka preložili na inú celu a o pár dní prepustili."

„A čo Malík?"

„Ten by bol tiež schopný a tiež ho už prepustili, aj ostatní, veď vám hovorím, vie nasrať každého, kto je s ním len pol dňa v cele."

Burger kývol Krauzovi a ten zalovil vo vnútornom vrecku saka. Vybral ploskačku vodky a podal ju Iléšovi.

Zaváhal, či to nie je finta. Opatrne sa načiahol, a keď Krauz neodtiahol ruku, prekvapene mu nadskočilo obočie. Chcel si ju schovať.

„Moment! Tu otvoriť!"

Iléš rutinérsky otočil vrchnákom a privoňal. Prestal ich registrovať. Napil sa a začal dychčať ako po namáhavom športovom výkone.

„Kurva," poďakoval a napil sa znova. „Ešte vám môžem povedať, kto pašuje dovnútra cigarety a porno a kto s tým vnútri smelí."

„Len sa napi, na to fakt nemáme čas ani chuť."

Dal si ešte hit, ale nedovolili mu dopiť celú fľašku. Dve deci po pár mesiacoch abstinencie vyvolajú reakciu ako sedmička za normálnych okolností a problémy s dozorcami, že si dovolili ožrať vypočúvaného, tu dnes naozaj nepotrebovali.

Burger stlačil horné tlačidlo pod stolom a kontrolka na centrálnom pulte sa rozblikala. Vošiel dozorca a vyviedol väzňa na chodbu. Oprel si ho o stenu a vrátil sa.

„Ako ďalej?"

„Teraz Eugena, ale tak, aby sa nestretli. Iléša vráť do cely až pol hodiny po Eugenovi, dobre?" „Jasné, dám si ho zatiaľ na samotku." Chvíľa na premýšľanie.

„Richard, z tých, čo prepustili, máme zatiaľ dvoch zaujímavých, Slovan a Malík. Chytrák a tupec. Motív je slabý u oboch. Pre pár faciek sa..."

„Slovan bol pre neho na samotke."

„... neunáša. Bol tam iba týždeň, to sa ani neráta. Musíme nájsť silnejší motív, aby to malo hlavu a pätu."

„Vybalíme to na neho?"

„Ja neviem. Ak mu to povieme rovno, možno sa zloží, možno sa nám zdôverí, možno sa zatne. Ak by sme s ním chceli hrať hru, nemáme o čom, nie sme tu pre jeho prešľapy a nič o nich nevieme, chýba nám príprava. Ani jeden z nás nevidel jeho spis, o jeho osobe tiež veľa nevieme, varili by sme z vody. Vycíti to po pár minútach a pošle nás do riti."

„Takže by som mu celú pravdu obúchal o hlavu a nech sa smaží."

„Asi máš pravdu," súhlasil Burger.

Stratégia bola dohodnutá, tak zase chvíľu iba mlčky fajčili.

Dozorca voviedol mladého Cigána a procedúra sa opakovala. Posadil im ho na stoličku pred stolíkom, až keď skontroloval, či je všetko v poriadku, a pri odchode im kývol.

Toto bola iná káva než starý Iléš. Šipoš sa drzo rozvalil, oprúc sa o operadlo, naširoko roztiahol nohy, aby im bolo jasné, že má situáciu pevne v rukách a že mu môžu maximálne tak vyfajčiť, a nie ho buzerovať. V očiach mal napísaný odkaz pre všetkých fízlov, ale Burger tieto pózy poznal a iba sa usmial.

„Eugen šipoš."

„Nó."

Burger chvíľu počkal. Eugen si ho chcel vyskúšať. Zahľadel sa mu do očí a čakal, či vydrží očný kontakt. Burger už pochodil veľa väzníc a strávil hodiny a hodiny vypočúvaním väzňov, takže vedel, ako si niektorí medzi sebou testujú dominanciu. Neuhol očami a iba civel do čiernych očí bez zreničky. Prvý sklopil zrak Eugen.

„Vás nepoznám, vy nerobíte na autíčkach."

„Nie, tvoje blbé autorádiá nás nezaujímajú."

„A čo vás zaujíma?"

„Kde je tvoja Diana."

„Čo je vás po Diane?"

Chcel sa hrať na tvrďasa, ale heglo ním. Čakal všeličo, ale že začnú s Dianou, s tým určite nepočítal. „Veľa, hľadáme ju."

„Tak ju nehľadajte, ona o ničom nevie. Domovky ste u mňa spravili, našli ste pár rádií a hovadín z lopovačiek, uznávam, máte ma na lopate, tak čo ešte chcete? Dajte jej pokoj, ona v ničom nejde, fakt o ničom nevie!"

„My nie sme z vyšetrovačky, my sa ti na tvoje autorádiá môžeme zvysoka." Burger zalovil v saku a ukázal mu odznak. „My sme z kriminálky, takže žiadne siahodlhé výsluchy na desať strán nečakaj. Nič sa písať nebude. Nie sme tu kvôli veciam, čo si pokradol."

Chlapec sa vystrel a posunul sa dopredu. Kriminálka je kriminálka, s nimi treba opatrne, ak niečo zavetria, je zle. „A... aká kriminálka, z akého ste oddelenia?" „Vraždy." „To úúrčite..." „Bez srandy."

„Tak..." zaváhal. Nevedel, čo chcú a čo si má o nich myslieť, bol dosť zmätený „Tak... s tým nechcem mať nič spoločné! Nič mi neprišijete! Som tu dosť dlho, takže ak sa vonku niečo stalo, mám alibi, a ak by ste ma chceli navliecť do nejakého starého prípadu, hovorím vám, nájdem si toľko svedkov, že som tam nebol, že zaplnia celú súdnu sieň. Nič mi neprišijete!"

„Ani neprišívame! Ak u nás niekto niečo podpíše, tak to naozaj aj spravil. Alebo si myslíš, že sa dá iba tak z brucha nájsť blbeček, ktorému prišijeme pätnásť rokov natvrdo a on sa pod to šrajbne?"

Šipoš mykol plecom.

„Tak potom načo ste tu?"

„Lebo hľadáme Dianu, koľkokrát ti to mám opakovať?"

„Načo vám je?"

„Na nič, stratila sa."

Usmial sa celou hubou.

„Pekná finta!"

„To nie je finta."

„Tak načo vám je?"

„Na nič! Si hluchý? Stratila sa, hľadáme ju. Je nezvestná."

„To určite! Mamka by mi napísala, keby niečo vyvádzala."

„Nestihla by. Stratila sa včera ráno, vieš, ako dlho sem ide list zvonku? Okrem toho, je dosť možné, že vaši o tom ešte ani nevedia. Nezvestnosť bola nahlásená včera večer a iba nadránom bolo vyhlásené celoštátne pátranie. V tel-ke to bude asi dnes večer, v novinách až zajtra, takže o tom ani nemusia vedieť."

Šipoš na nich gánil a uvažoval. Neveril im, nemal prečo, fízli ho obabrali už toľkokrát, že naozaj nemal prečo.

„Prečo by sa strácala? Ako? Čo to meliete?"

„Niekto po ňu ráno prišiel, presnejšie, s niekým sa ráno stretla a ten ju odviedol. Malú zatiaľ strážila kamoška. Na-obed sa mala vrátiť, ale neprišla. Dodnes neprišla."

„Kto niekto? Kam by chodila?"

„Nevieme kto, vieme iba toľko, že to bol muž a predstavil sa jej, že je bachar z tejto basy a vraj si ho za ňou poslal ty..."

„Blbosť!"

„... aby ju priviedol. Aj my sme si to mysleli, ale preverili sme si to. Z tunajších bacharov ťa ani jeden nezbožňu-je až tak, aby chodil vybavovať tvoje odkazy, to máš pravdu."

„Tak potom kto to bol?"

„Niekto, kto pozná pomery v base."

Šipoš zase chvíľu gánil, nešlo mu to do hlavy. Zasypávali ho informáciami, ktoré nevedel vyhodnotiť, a stále si nemohol byť istý, či ho nechcú na niečom nachytať a ublížiť Diane. O ňu a o malú sa bál najviac, preto bol ostražitý ako zajac.

„Basman?"

„Ty by si mal vedieť. Nasral si v poslednom čase niekoho až tak, že by sa mu oplatilo zabehnúť za Dianou a ublížiť jej?"

„Prečo by jej mal kto ubližovať? Čo to stále meliete? Veď ste pred chvíľou povedali, že iba neprišla domov a..."

„A niet jej! A doma má malé decko! A niečo také ešte nikdy nespravila! Tak kde asi je, čo?! Nemyslíš, že prihára a že za normálnych okolností by už bola dávno doma, aj keby si len na chvíľu vybehla niekam trtnúť?!"

Eugen vyskočil. Krauz sledoval stúpajúcu intenzitu v kolegovom hlase a veľmi rýchlo vytušil, kam mieri a ako to dopadne. Skôr, než stihol chlapec pokročiť k Burgerovi, Krauz ho odzadu chytil za krk, pritlačil a usadil ho späť.

„Len pokojne, chlapče..."

Krauz ešte viac pritlačil, Eugen vydal chrčivý vzdych, poklepal Krauza po predlaktí na znamenie, že sa vzdáva, a až potom ho Krauz pustil.

„Diana nechodí nikam trtkať! Prisahala mi a vie, že by som ju zabil, keby porušila..." Zbadal, že sa mu vysmievajú, a stíchol.

„Si vnútri a si celkom bezmocný, tak sa na nejaké prísahy láskavo vyser! Ale či už za niekým behá, alebo nebehá, to je vaša vec, kvôli tomu tu nie sme. Ide nám o ňu a o malú. Ona zmizla a malá doma plače a my to chceme dať do poriadku. Tak si to rozmysli, pomôžeš nám... vlastne jej, alebo ti je úplne ukradnutá?"

Burger na to išiel veľmi dobre, chlapec už bol taký zblb-nutý, že fakt nevedel, čo je pravda a čo lož a kto je priateľ a kto iba klamár.

„Ja..." jachtal.

„Čo si vyviedol? Koho si nasral? Kto bol za ňou? Hovor už, čas beží!"

Stíchli a nechali ho premýšľať. Chlapec sa rozhodol. Rozhodol sa zle.

„Samé odrby! Ak sa pred vami schováva, asi vie prečo! Nič jej neprišijete! Neverím vám ani slovo!"

Neveriaco na neho civeli. Toto nečakali.

„Ty blbec! Ty si myslíš, že ju chceme zašiť a k tebe sme si prišli po rozumy, kde je? To si naozaj myslíš? Tvoja chyba..."

„Chcem si zavolať. Domov."

„Na to zabudni."

„Tak potom sme dohovorili."

Burger stlačil horné tlačidlo. Eugena odviedli. Cigarety nedostal.

Ako sľúbili, pred odchodom sa ešte zastavili u riaditeľa.

„Nech sa páči, mám to. Poďte ešte na chvíľu ďalej a sadnite si, bude toho trochu viac. Zahral som sa na detektíva a pátral som aj ja. Dal som si priniesť všetky osobné spisy, takže... len si sadnite."

Poslúchli ho a Burger študoval zoznam mien.

„Je ich sedem. Cela je pre štyroch a za ten čas, čo je tam Eugen, sa tam vystriedalo sedem chlapíkov. Jedna firma lepšia ako druhá. Tí hore nad čiarou sú s ním teraz, tí traja pod čiarou tam boli, ale už nie sú. Prvý je Jozef Slovan, tu máte spis. Bol vo väzbe za nedovolené ozbrojovanie, po ôsmich mesiacoch ho sudca odsúdil na osem mesiacov a pred dvoma týždňami bol prepustený na slobodu. Druhý je František Malík, bol tu za ublíženie na zdraví, ale dôvody väzby pominuli, ten poškodený mal autonehodu, pri ktorej zomrel, a už nebolo koho ovplyvňovať. Tretí je Peter Gros, bol právoplatne odsúdený a eskortovaný do Hávy. Dostal tri roky natvrdo."

Burger kontroloval zoznam a Krauz si robil poznámky. „A teraz to najlepšie. Slovan už sedel za vraždu..." Obaja detektívi ako na povel zodvihli hlavy a vyvalili na riaditeľa oči.

„Vážne! Ale bolo to už dosť dávno, v sedemdesiatom ôsmom. Prepustili ho minulý rok v marci na amnestiu."

„Bože, zase tá amnestia, tej sa nezbavíme najbližších desať rokov!" vzdychol si Krauz.

„Možno aj viac," dodal riaditeľ. „Ale je tu ešte jeden zaujímavejší. Malík už sedel za znásilnenie a ublíženie na zdraví, zmlátil to dievča do bezvedomia. Tiež prepustený na amnestiu."

„Kriste."

„Vy ste čo zistili?"

„Že obidvaja vytrieskali Eugena ako žito, ale to asi každý v ich cele. A Eugen iba provokoval a kradol ďalej. Inak nič vážne, nič, čo by bolo dobrým motívom na únos Dia-ny."

Riaditeľ pozhŕňal spisy a z každého oddelil pár stránok.

„Tu máte, to je pre vás, mám tu všade po tri kópie, takže vám môžem dať. Máte tu ich výpisy z trestného registra a stručný komentár k ich trestnej minulosti, charakteristiku a hodnotenia vychovávateľov."

„Perfektné, ušetrili ste nám dva dni lustrovania a vypisovania nezmyselných tlačív."

„Pre vás rád, páni vraždárski."

„Môžete sa pozrieť do Eugenovho spisu, či tam nemá nejaké škodové konania, či niečo neroztrieskal alebo nepoškodil?"

Riaditeľ prebehol spis.

„Nie, nikdy nič nepoškodil, nikdy nemal škodovú komisiu."

„Ešte jedna vec, fotografie tých troch, čo tam už nie sú? Bol by to problém?"

Riaditeľ pootváral spisy a vybral z každého jednu fotografiu.

„Tých máme naozaj požehnane." Burger si ich prezrel a vrátil mu ich. „My ich nepoznáme, poprosím vás, napíšte nám na zadnú stranu ich mená."

Riaditeľ si vzal hrubú čiernu fixku a na zadnú stranu každej fotografie napísal príslušné meno.

Burger si tľapol po stehnách a vstal.

„Ďakujeme za pomoc. Otravovali sme vás už dosť, takže pôjdeme."

„Neotravovali, sme predsa na jednej lodi."

Burger prikývol. O tej lodi nepochyboval, iba si niekedy nevedel odpovedať na otázku, kam pláva.

18. Kapitola

Krauz šoféroval a Burger študoval písomnosti. Prehadzoval kópie od riaditeľa a snažil sa v nich niečo nájsť.

Obaja prepustení boli zaujímaví. Ani jeden nebol miestny. Obehnúť ich by znamenalo získať dva súhlasy na dve služobné cesty, to sú dva zabité dni s neistým výsledkom. Čo bolo najhoršie, aj s neistým podozrením. Jeden už vraždil, druhý znásilňoval, ale s Dianou ich nič nespájalo, to museli objektívne uznať. Tvrdenie, že sú to dve tutovky, by im žiadny šéf nezožral. Navyše Diana bola stále iba nezvestná a celú vec mal vyšetrovať piaty obvod, takže nasadenie vlastných síl by aj Mayor, aj riaditeľ považovali za bohapusté plytvanie. Burger aj Krauz vedeli, že pokiaľ nebudú mať v rukách niečo konkrétnejšie, nikam sa nedostanú.

„Kam teraz?" spýtal sa Krauz a napravil si tienidlo, lebo slnko už bolo vysoko a zase sa pokúšalo o rekord.

„Ešte nie je ani obed, Richard, nemali by sme to zabaliť, zvlášť nie teraz, keď máme v rukách aspoň niečo. Ja by som navrhoval..." zamyslel sa.

„No?" posúril ho Krauz.

„Poďme pozrieť starého Eugena. Mladý občas písal domov, skúsme zistiť, či sa v niektorom z listov neposťažoval a nenapísal im práve to, čo nám zatajil."

„Dobre. Edo, prečo sa mladý cukol?"

„Nedôvera. Z ich rodiny už sedel každý, niektorí aj viackrát. Nemôžeš chcieť od chlapca, ktorému odmalička vtĺkajú do hlavy, že jeho najväčším .nepriateľom na ulici je policajt, aby nám odrazu veril len preto, že tvrdíme niečo, čo sa ho dotýka na najcitlivejšom mieste. Nepáčilo sa mu to a bol zmätený, lebo naše argumenty si nemal možnosť preveriť. Bol presvedčený, že chceme Dianu zbaliť a ideme na neho s fintičkami o nezvestnosti, a pritom chceme iba zistiť, kde je alebo či sa mu neozvala alebo nenapísala." „Čo?"

„Napríklad že ju naháňajú fízli a má problémy so zákonom. My vieme, že je to blbosť, ale on to nemôže ani tušiť."

„Škoda, aby nakoniec nebanoval."

„Tak mi napadlo, nemali by sme sa ozvať aj Lopúchovi? Možno je už Diana doma."

Krauz na neho neveriaco fľochol.

„Dobre, iba som sa nechal uniesť. Viem, že je to len zbožné prianie."

„Neskôr zájdeme aj za Lopúchom, ale najprv vybavme Šipoša. Prečítaj mi zo spisu adresu."

Zazvonili a čakali. Nemuseli dlho, spoza dverí sa ozvali šuchtavé kroky a otvorila im ženička v zástere.

Premerala si ich od hlavy po špičky topánok a vzdychla si.

„Eugen už sedí, Igor je v Čechách u rodiny a starý je už nevládny, idete zbytočne. Tu neni koho zatvárat."

Takže sa nemuseli ani legitimovať.

„Ideme za Eugenom. Nechceme nikoho zatvárať, len si podebatovať."

„Žeby sa triasol akurát na debaty s policajtmi..." zapochybovala,' ale uhla a vpustila ich.

Muž sedel rozvalený v kresle v kúte obývačky a masíroval si kolená. Dnes ho boleli zvlášť výdatne, asi konečne príde ochladenie a bude pršať.

Vzhliadol a zarazil sa. Staršieho poznal, mladší musel byť iba policajné ucho, v živote ho nevidel. V časoch jeho najlepších výkonov v nočných uliciach asi ešte používal plienky.

„Nazdar," pozdravil Burger, ale ruky si nepodali.

„No servus! Gdo vás pustil, Zuza? Krava! Nemám rád, keď mi policajti štrádujú po byte. Povolenie máte?" hovoril pokojne, už dávno si privykol na podobné návštevy.

„Nejdeme robiť prehliadku. Chceme sa iba porozprávať..."

„To poznám!"

„...a vypadneme."

„Tak si sednite. Na chvílu."

Poslúchli.

„Ako ide život, Egi?"

„Nahovno! Kolená. Bolá jak čert, zajtra bude pršať."

„Bodaj by si mal pravdu, horúco je na skapanie. Počuli ste už o Diane?"

Z kuchyne prišlo mladé dievča vo veku stredoškoláčky a z predsiene sa vrátila domáca pani. Obe si bez slova sadli každá na jeden koniec divána. Ticho čakali, čo sa stalo.

„Né, čo?"

„Zmizla."

„Čo zmizla? Ako sa dá zmiznút? Vy ste ju naháňali?" „Nie tak zmizla. V ničom nejde. Je nezvestná." „Jáj. Ale... šak tu bola minulý týden aj s malú, ukázať ju, tak odkedy je nezvestná?" „Od včerajšieho rána."

„Tak to je v porádku! Iba si volakde odbehla, to ništ neznamená."

„Máme iný názor. Odišla s nejakým chlapom a už sa nevrátila."

Domáca pani si pritisla roh zástery k ústam a zastonala.

„Chudák Eginko... on tam v diere trpí, a ona s chlapom..."

„Nie, tak to nebolo. Vylákal ju von, že ho posiela Eugen z lochu ako spojku, a sľúbil jej, že ju vezme niekam do lesa pri vinohradoch, kde vraj Eugen brigáduje, a že sa môžu stretnúť. Uverila mu a išla. Boli sme v base, Eugen nikde nebrigáduje..."

„Tomu verím."

„...a nikoho za Dianou neposlal." „Takže sa nekurví, ale vylákal ju?" „Presne. Egi, nepísal mladý zvnútra, že sa niečo deje alebo chystá?" „Ako čo?"

„Že by mu niekto išiel po krku a chcel si s ním vybaviť účty."

„O tom by som vedel. Mám tam svoje styky, zariadil by som to, né?"

„Verím, preto sa pýtam." „Né, nič také nepísal." „Tak čo by v tom mohlo byť?" „Nevím."

Chvíľu mlčali a detektívi čakali, kto sa rozhýbe. Krauz im neveril, ani čo dýchnu. Bol si istý, že vedia viac, než len predstierajú.

„Kedy písal naposledy?" „Dva týdne?"

„Ale nechal nás pozdravovať," ozvalo sa dievča.

„Uhm," súhlasil Burger, ale nevenoval mu pozornosť.

„Ty kušuj!" zahriakol ju otec.

„Egi, neposlal von nejaký moták?"

„Aj keby, mám sa tým chváliť pred policajtmi?"

„Za normálnych okolností určite nie, ale ide o Dianu. Možno hrá o čas a potrebuje pomoc. Možno ide o každú minútu."

„Dobre. Keby poslal, povedal by som ä, ale neposlal. Dva týdne nemáme o ňom správy."

„Ale nechal nás pozdravovať," pripomenulo sa dievča.

„Viem, už si hovorila. Slušný chlapec, že pozdravuje domov," prikývol jej Burger a pokračoval. „Egi, bol som za Do-dom, v noci prehľadali knajpy, nikde nebola. Je to vážne, fakt vážne a má s tvojím synom dieťa, mali by ste pomôcť, nie?"

„Keby sme vedeli ako, tak by sme pomohli, šak nejsme bez Boha, vime, jak tá rodina asi trpí!"

„Takže podľa teba sa v base nič zvláštne nestalo, áno?"

„Nevím o ničom."

„Eugen nič nesignalizoval."

„Nie." '

„Akurát nás nechal pozdravovať," trvalo na svojom dievča. „Už si hovorila. Ty si Eugenova sestra, však?" „Klaudia."

„Aha. Klaudia, to je predsa v poriadku, že keď píše, tak aj pozdravuje celú rodinu, tak sa to bežne robí, ale chcel by som sa porozprávať s otcom," napomenul ju Burger, lebo dosť otravovala.

Otravovala rada a dosť vytrvalo. Bez mihnutia oka pokračovala.

„Nepísal, ten chlapík tu bol osobne."

Burger si ponaprával krk a Krauzovi poskočilo obočie. Žeby predsa len niečo?

„Chlapík... hovoríš..." zopakoval pomaly Burger a pozrel na Eugena.

„Myslíš ten Gros? Ale to bol kamoš, ich skôr zaujíma, s kým si v base nesadli, šak?" snažil sa to bagatelizovať starý Šipoš.

„To v prvom rade, ale ak tu bol niekto z basy, aj to by nás zaujímalo. Ako si povedal to meno?" Obaja detektívi stuhli. „Gros. Peter Gros." „Áá... kedy tu bol?" „V utorok." Dievča sa zahniezdilo. „Ále, oci, v pondelok!"

„Tak v pondelok. Horúco bolo aj v pondelok, aj v utorok, gdo si to má pamatat?"

„Tak v pondelok, hovoríte... a koľko bolo hodín?" Burger po očku sledoval Krauza, ako si vyberá zápisník a začína písať.

Starý iba rozhodil rukami a kývol bradou na dcéru. „Mohlo byť tak pred štvrtou. Medzi pol štvrtou a štvrtou," odpovedala Klaudia.

Starý prikývol, že by to mohlo súhlasiť. „Keď mladá hovorí tak, tak asi tak." „Prečo prišiel?"

„Že ho pustili, že sedel s Eginom a boli najlepší kamoši a že nás má pozdravovať." „Priniesol niečo?" „Né."

„Takže len pozdrav?" „Nó."

„Prečo si myslíte, že sedeli spolu?" „Jak myslíme? Šak vedel šecko, napríklad že Egino visí Klaudii tri litre..."

„Štyri," ohradila sa Klaudia.

„... a odkazuje, že jej ich vráti hneď, ako ho pustia. Okrem toho poznal aj Zuzu, aj mňa a vedel aj meno Klaudie... No gdo by mu to šecko porozprával, keby né Eugen?"

„Aha," súhlasil Burger a snažil sa sústrediť.

Niekde sa tu črtalo riešenie celého prípadu, ale nesmel sa pomýliť, inak im ubzikne pomedzi prsty.

„Takže poznal vaše mená a vedel o dlhu. Asi teda sedeli spolu. Ako dlho sa zdržal?"

„Dal si vodu, jednu štrúdlu a išiel."

„Kam?"

„Vím já?!"

„Počkaj," zasiahla domáca, „veď som sa ho pýtala, či nejde za Dianou, že by bola rada, keby aj ju pozdravoval a povedal jej niečo, ako sa Egino má, a on, že nemá čas, že sa sľúbil kamošovi niečo presťahovať a ponáhľa sa na stanicu na vlak. Určite spomínal vlak, takže išiel na stanicu."

„Vy ste sa ho vyslovene pýtali, či pôjde aj za Dianou?"

„Pýtala, a povedal, že né, že sa ponáhľa."

„Ukázali ste mu, kde býva, alebo sa medzi rečou spýtal, kde býva?"

„Né."

„Videli ste ho z okna, kam išiel?"

„Né. Počkaj, ty myslíš, že to on? Že by za ňou predsa len išél? No, ale hovoril si, Edo, že zmizla včera ráno a toto bolo v pondelok."

„Viem. Nesedí to, asi sa mýlim. Ešte jedna vec, poznáš ho? Videl si ho už niekedy predtým?"

„Ak myslíš vnútri, tak né. Nesedeli sme spolu. A venku som ho tiež nestretol."

„Ako si si zapamätal jeho meno iba tak na prvé počutie?"

„Svata mám Groša. Síce Milana, ale to nevadí, tento povedal, že je Peter, druhé meno povedal Gros, na sto pero!"

„Aha." Burger kývol na kolegu, lebo Krauz mal všetky spisy z väznice pri sebe a používal ich ako podložku.

Krauz pochopil a bez slova rozložil tri fotografie po stole.

„Je na niektorej z týchto fotografií?"

Starý sa len nahol, nechcelo sa mu dráždiť ubolené kolená, domáca s dievčaťom vstali. Obe naraz ukázali na fotografiu v strede.

„Tento! Toto je Peter Gros. Určite tento, ako živý."

A bolo to. Všetko bolo odrazu perfektné a jednoduché.

Až na to, že keď Krauz fotografiu obrátil, na zadnej strane bolo hrubou čiernou fixkou napísané Jozef Slovan.

19. Kapitola

Sedeli v aute v chládku za panelákom a, chriachajúc von cez otvorené okná, rozmýšľali.

„O trištvrte na štyri, možno pred štvrtou je u Šipošov-cov, vypije minerálku, dá si štrúdľu, potom prebehne cez cestu a zahne za roh. Medzi štvrtou a štvrť na päť je u Diany. Jeden čas nám potvrdzuje Klaudia, druhý čas Carmen, obe sú mladé s neprechľastanými mozgami, nie ako starý Šipoš, a registrujú čas celkom presne. Veril by som im," mrmlal si Burger.

„U prvých sa predstavil ako Gros, u Diany ako... bohvie, čo jej nakúkal."

„Že je bachar, Riško. Spomeň si, čo povedal starý Iléš, že má šikovné ručičky a vie sfalšovať čokoľvek. Stavil by som sa, že jej ukázal služobný preukaz príslušníka justičnej stráže. Možno nejaký aj šlohol."

„Vidíš, to sme u riaditeľa nepreverili, či niekomu nešlohli služobák."

„Srať na šlohnutý služobák, nech jej ukázal aj pioniersky preukaz, podstatné je, že ho máme tu, tristo metrov od jej bytu, a časy sedia."

„Nemáme svedkov," skonštatoval Krauz a odfrkol ohorok von oknom.

„Nemáme vlastne nič. Uvažuj. Je tu iba skurvená zhoda v mieste, kde teraz sme, a v čase, o ktorom je stále reč, teda o pondelku. Zhoda v stredu nie je potvrdená, lebo ako správne hovoríš, nemáme svedka. Nemáme svedka ani na to, že za ňou bol v pondelok. Dokonca máme kontrasvedka, Zuza Vlkova tvrdí, že ho za Dianou posielala, ale on išiel na železničnú stanicu, lebo sa ponáhľal za kamošom niečo sťahovať."

„Ale použil falošné meno. Predstavil sa ako Gros."

„Na súde povie, že mu zle rozumeli, že chcel povedať, že Gros s nimi tiež sedel v cele, a to bude aj preukázateľná pravda. Sedel."

„Doriti. Ale sedeli spolu, mali medzi sebou rozpory. Lenže Eugen nám nepotvrdil, že by sa mu vyhrážal... Ešte raz doriti!"

„Presne, Riško. Tam nás pošlú. Toto nám rozbije aj treťotriedny advokátik."

„Ale my vieme, že je v tom namotaný!"

„Nevieme, iba tušíme. Odteraz musíme opatrne. Veľmi opatrne, lebo ak sa pomýlime, necháme vonku sviňu, čo môže zabíjať ďalej."

„Tak poďme myslieť."

„Začni."

„Som smädný, skočme niekam na pivo." „Rozumný nápad. Vidíš, ako ti to ide, keď chceš," súhlasil Burger.

Krauz naštartoval a odviezli sa na okraj sídliska. V záhradnej reštaurácii si dali po jednom chladenom v príjemnom tieni slnečníkov a vysokých agátov.

„Vraždil," začal Krauz.

„Ale dávno a svoje si odsedel. S tým na sudcu ísť nemôžeme, podľa nich je čistý ako každý iný slušný občan."

„Na kerého boha potom máme registre trestov a naše operatívne evidencie?"

„Pre seba, aby sme vedeli, kto je aké hovädo, ale prokurátor aj sudca ti na naše operatívne zistenia kašlú, chcú iba dôkazy a my sa tomu musíme prispôsobiť. Jednoducho vezmi na vedomie, že nech sme dnes zistili čokoľvek, je to málo. Vraždil. Súhlasím. Dokážme mu, že to zopakoval."

„Edo, musíme robiť na ponožkovom, na toto nám Šaňo čas nedá."

Burger si vzdychol.

„Veď to, priority. Dnes je na porade, poďme hore k sebe a spíšme si fakty a prípravu. Zajtra ráno mu to obúchame o hlavu a musí sa zmieriť s tým, že baba je mínus. Potom sa možno rozhýbe."

Aby si boli úplne na čistom, že baba je mínus, zastavili sa ešte u Lopúchovcov. Nebolo to príjemné, pani plakala v jednom kuse, pán Lopúch až na konci, keď ich vyprevádzal. Okrem skučania a prosieb, aby ju konečne už našli, sa nezmohli na nič.

Ani Krauz a ani Burger sa nehnevali. Ani keď ho Lopúch objal a prosíkal mu na ramene.

Každý by skučal. Každý by prosíkal. Každý, kto má svoju dcéru aspoň trochu rád.

20. Kapitola

V piatok sa mohlo rozhodnúť. Lenže...

Občas sa to v živote tak zbehne, že nech sa s holou ri-ťou snažíte vyhnúť sporáku, ako chcete, aj tak naň dosadnete.

Po dlhšom čase sa ráno stretli v kancelárii všetci piati. Nikto nemal nočnú ani poobedňajšiu a každý sedel na svojom mieste.

Starý Burger, mladý Krauz, ostrieľaný Hanzel, tlstý Vaňa a Canis.

Oto Hanzel si založil ruky za hlavu, naklonil sa aj so stoličkou dozadu a, balansujúc na dvoch nohách, čakal, kto začne. V takejto zostave by mohlo piatkové ráno vyznieť celkom slušne, lebo mladý Krauz ponalieval, Vaňa rozbalil proviant a chlapi sa už štelovali, koho načnú.

Otvorili sa dvere. Iba na škáročku. Hlava šéfa zarevala: „Všetci ku mne!" a bolo po srande. A to sa ešte nezačal pracovný čas.

„Sadnúť!" zavelil Mayor, keď prišli k nemu. „S radosťou," zaklamal Burger.

Všetci si posadali k šéfovmu dlhému stolu a nikomu nebolo do reči, lebo už tušili, že dnes sa domov tak ľahko nedostanú.

„Lopúch..." Mayor prelistoval pár stránok a znechutene ich odhodil na opačný koniec stola.

„Šéfe..." skúsil Burger, ale šéf ho nepočúval.

„Nechce sa mi dnes rozčuľovať. Poviem to v skratke. Ten chlap má brata a brat má kontakty, pracuje v novinách. Už volal na ministerstvo a z ministerstva už volali riaditeľovi a riaditeľ..." Mayor povytiahol obočie a skontroloval si osadenstvo, či pochopil každý. Pochopil každý.

„Najprv vybavíme staré resty, takže..." Mayor podal Burgerovi pár stránok v tvrdom obale. „Toto je tá včerajšia správa, jediná svetlá stránka týchto pochmúrnych dní. Na porade sa zúčastnil aj poradca ministra a celý autobus kancelárskych expertov. Správu hodnotili ako vysoko profesionálne spracovaný elaborát. Burger, Krauz, mám vám tlmočiť uznanie."

„Asi sa s niečím podobným ešte nestretli, preto..." skúsil Krauz, ale zle odhadol situáciu, v ten deň nebola vhodná konštelácia na vtipkovanie a šéf ho aj náležité uzemnil.

„Kušovať! Povedal som, že to je to jediné, s čím sa môžeme pochváliť, a to je sakramentsky málo! Platí to, na čom sme sa dohodli. Spracujete správu ako metodický návod na vyhodnocovanie neznámych trestných činov a od dnešného dňa budeme robiť podobný prierez vyšetrovaním pri každom novom skutku."

Burger s Krauzom si iba vymenili umučené pohľady.

„To ostatné sa na nás zosypalo ako lavína. Nakoniec sme vyzerali ako banda pisárikov schopných iba pekne písať o príčinách, prečo niečo nejde, namiesto toho, aby sme to urobili. Iste chápete, o čom hovorím. Ponožkový vrah irituje už aj úradníkov na ministerstve a všetci chcú iba jedno: chytiť, obviniť, zavrieť. Ja sa pýtam: kedy?"

Nebola to otázka v pravom zmysle slova a ani nikto neodpovedal.

„Je mi to jasné. O tom, že robíme, som sa snažil presvedčiť aj ostatných vrátane našej vrchnosti. Počúvali ma asi desať minút a potom sa do mňa aj s riaditeľom obuli a mali nás v paráde až do konca porady. Veľmi nepríjemné chvíľky, to vám, dúfam, nemusím vysvetľovať. Hromadí sa nám to a ja som pre istotu požiadal o rozšírenie vyšetrovacieho tímu. Rozoberieme si to neskôr. Čo treba hasiť akútne, to je ten Lopúch. Prečo ste ma včera neinformovali o jeho bratovi?"

„Doteraz sme o ňom netušili ani my. Dozvedeli sme sa iba, že existuje a že mu volali, či Diana nie je uňho, samozrejme, s negatívnym výsledkom."

„Chyba! Keď už preverujeme rodinu, mali by sme o nej vedieť všetko!"

„Žiadnu rodinu sme nepreverovali," nedal sa Burger, „my sme hľadali Dianu."

„Ďalšia chyba! Ako chceme pátrať po nezvestnej, keď nič nevieme o rodine?"

„Šani... ale... my predsa po nikom oficiálne nepátrame. Sám si povedal, že je to záležitosť piateho obvodu, a až doteraz sme im iba pomáhali. Neoficiálne. Oni sú vecne aj miestne príslušní, zabudol si?"

Mayor si pošúchal čelo. Bolo toho na neho evidentne priveľa.

„Nezabudol. Viem. Vlastne máte pravdu. Aj som to ráno povedal riaditeľovi, nechcite počuť, čo mi na to povedal. Najslušnejšie z toho bolo ,kurva aj s vašou vecnou príslušnosťou', to ostatné si nechám pre seba. Takže kašľať na to, čo bolo včera, dnes sa situácia operatívne mení a ideme na to! Vaša kancelária sa bude venovať iba Dagmare..."

„Diane."

„Tak Diane! Ako to vyzerá, kam sme sa až dostali?" Burger mu podal list papiera.

„Tu je časový priebeh od pondelka až po včerajšok. Aj to, čo všetko bolo preverené chlapcami z obvodu a čo sme spravili my. Stručne iba toľko, že za celý deň sme stihli preveriť iba jednu jedinú verziu a že vietor fúka z vnútra..."

„Z ministerstva?"

„Nie, Vaňa, zvnútra, z basy. Máme dvoch podozrivých, čo s Eugenom sedeli v cele. Párkrát sa pobili, neustále si išli na nervy a momentálne sú prepustení na slobodu. Jeden z nich bol v pondelok na návšteve u Eugenových rodičov, čo je, mimochodom, vzdušnou čiarou asi tristo metrov od Dianinho bytu. Predstavil sa ako Peter Gros, čo je meno ďalšieho spoluväzňa, ale on to byť nemohol, lebo Groša eskortovali do Ilavy a je vo výkone trestu."

Krauz porozkladal po stole tri fotografie.

„Ktorý bol na návšteve?" spýtal sa Mayor.

Krauz ukázal na prostrednú fotografiu.

„Jozef Slovan," prečítal nahlas Mayor, keď ju otočil.

„Presne."

„Ten druhý, František Malík, ako je na tom?"

„Nevieme. V minulosti bol súdne trestaný za znásilnenie a ublíženie na zdraví nejakej mladej babe. Obaja sú cezpoľní, ani k jednému sme sa zatiaľ nedostali, takže previerky k osobám nie sú zatiaľ urobené."

„Ako sme sa vôbec dostali do basy?" zaujímal sa Canis, lebo o prípade nevedel vôbec nič, presne ako ostatní z kancelárie, ale doteraz nechceli otravovať zbytočnými otázkami. Ak sa šéf naozaj rozhodne, že na tom bude robiť celá kancelária, aj tak im budú musieť porozprávať všetko od začiatku.

„Bol to nápad informátora, čo sa vyzná v prostredí ako nikto. Dal nám tip. Skúsili sme ho preveriť a zistili sme naozaj podozrivé okolnosti. Okrem toho do basy sme aj tak museli ísť, lebo muž, čo odviedol Dianu, sa jej predstavil ako dozorca a vylákal ju z domu pod zámienkou, že ju zavedie za Eugenom do vinohradov, kde ako basista brigáduje. Preverili sme aj túto informáciu, je to úplná blbosť, v žiadnych vinohradoch nikto z basy nerobí. Okrem toho z nej vylákal peniaze za rozbité umývadlo, na čo žiadny z dozorcov nemá oficiálne oprávnenie. Museli sme tam ísť tak či tak a veľa vecí sme už vylúčili, ale veľa nových nezrovnalostí naskákalo."

Mayor súhlasne pokýval hlavou.

„Vidím, že ste v tom prípade doma, takže vám dám ešte jedno vozidlo a všetci piati sa na to okamžite vrhnite. Na rozdelenie prísť nemusíte, a ak by ste sa zdržali vonku, nemusíte sa o tretej ponáhľať, stačí zavolať. Máte voľnú ruku, tak niečo prineste, najlepšie Dianu, živú, zdravú, vysmiatu, a môže byť aj mierne pripitučká po kvalitnom žúre."

„Šaňo... sú to už dva dni a dve noci. Okrem nás nedokáže tak dlho slopať nikto. Nerobte si zbytočné ilúzie, ona je už asi..."

„Nechcem to počuť! Na niečo také nechcem ani myslieť! Nechcem! Už takto to máme hore nahnuté, ak nám pribudne ešte jedna zavraždená baba, môžete si zháňať fleky na doprave, začnite si už deliť križovatky, aby ste sa potom netlačili na jednej. Jasné?! Žije! A ja ju chcem mať do večera tu! Rozchod!"

Na chodbe sa zrážali s kolegami náhliacimi sa na ranný nástup, ale napokon sa im predsa len podarilo úspešne sa zašiť v kancelárii. Porozvalbvali sa, každý kde mohol.

„Kto začne?" spýtal sa Hanzel.

„Ja/' prihlásil sa Krauz, „beriem Račianske mýto, praxoval som tam, poznám tam každý obrubník..."

„A v okolí sú štyri krčmy, to by sa ti tak páčilo! Račianske je moje, ty si nájdi inú križovatku," rozohnil sa Vaňa.

„Čo keby vám prestalo šibať a sústredili ste sa na rodiaci sa prúser?" schladil ich Burger. Fakt mu nebolo do spevu.

Prestali. Každý okrem Krauza si vybral zošit na poznámky. Burger začal vysvetľovať pomaly a chronologicky. Opísal im, ako sa v stredu cez poobedňajšiu zmenu dostali k informácii o nezvestnej Diane, čo zistili o pondelku, čo sa dialo v stredu, kto ako vypovedal, čo všetko zariadili chlapci z piateho obvodu, až po včerajšiu návštevu vo väznici.

„Tá finta, ako ju vytiahol von na chodník, je dobrá, evidentne nechcel mať svedka, ktorý by mu videl do tváre," zamyslel sa Canis. „To však dáva celej veci úplne iný rozmer. To nie je nezvestnosť, to je únos, a ak sa odvtedy neozvala, na jeho konci môžeme čakať... čo?"

„To, o čom Šaňo nechce ani len počuť," doplnil ho Krauz.

„Ani myslieť," dodal Vaňa.

„Ale my musíme, páni," oponoval im Burger, „musíme myslieť, inak to dievča stratí aj poslednú šancu, ak vôbec ešte nejakú má."

„Druhá nepríjemnosť je, že jej zakázal o tom hovoriť. Mal to vopred premyslené, to sa nedá poprieť," uvažoval Hanzel. „Určite mal premyslené aj to, kam s ňou a čo s ňou bude robiť potom. Ak bude mať toľko šťastia ako Angelika... prepáč, Edo... ako Angelika minulý rok, tak ju možno nájdeme ešte živú."

Ak nie, dopadne ako Clea, ale to nepovedal nikto. Mysleli si to všetci, ale nahlas sa báli, veď načo maľovať čerta na stenu. Ak im je dnes súdený, príde aj sám.

A naozaj prišiel.

21. Kapitola

Rozdelili sa.

Canis a Hanzel sadli do jedného auta a zamierili k Pieš-ťanom. V malej dedinke kúsok na sever chceli nájsť Fera Ma-líka a popýtať sa ho, kde bol a čo robil od pondelka až podnes a čo vie o svojich prepustených druhoch z lochu.

Burger a Krauz sadli do druhého auta a zamierili do Plaveckého Štvrtka, kde mal bývať Jozef Slovan. Aj jeho sa chceli čo-to popýtať, a možno aj viac než Malíka.

Vaňu nechali v kancelárii a on vôbec nereptal. Počasie sa ešte viac zopsulo. Zamračilo sa, dusno bolo na skapanie a každý túžobne očakával chladivú sprchu. Tlstý Vaňa trpel ako všetci nadrozmerní a tak ako ostatní, aj on mal už ráno premočenú košeľu a míňal tony papierových vreckoviek na potoky potu rinúce sa mu z čela. V kancelárii ostal rád, aspoň sa nemusel pariť v aute, ale to neznamenalo, že si bude váľať šunky. Dali mu za úlohu vypátrať v evidenciách čo možno najviac informácií o oboch zaujímavých podozrivých a o trestných činoch, ktorých sa už dopustili.

Úlohy boli rozdané, chcelo to už iba trochu šťastia.

Burger a Krauz začali zle. Rodinný dom bol ošarpaný, záclona za špinavým oknom napoly roztrhaná, pes nestekal, zámok na bráničke bol hrdzavý, zazvoniť nebolo na čom a na dvore plno buriny.

„Nedá sa nič robiť, musíme skúsiť nejakú šikovnú susedu," navrhol Krauz.

Suseda bola rada.

„Ja som si myslela, že ide poštár s penziu," odula sklamane pery, keď sa legitimovali.

„Videli sme ho na hornom konci, modrý bicykel a veľká hnedá taška."

„To je on!"

„Tak máte ešte polhodinku čas, kým sem dorazí. Zatiaľ by ste nám mohli prezradiť, kde by sme našli Jozefa Slovana..." Ukázali jej fotografiu.

„Ježíšmaríja... takto teraz vypadá!? No já sem ho nevidela, chlapci moji, úfam aj patnást rokú. Starý umrel už dávno, o dom sa nigdo nestará... Očula sem, že naposledy bol v Leopoldove za nejaký strašný mord, že zabil nejakú Ju-hoslovanku, mladú babu, bola toho vtedy plná dedina. Ale odvtedy, chlapci moji, bohví, gde je mu konec."

Pekne poďakovali a miesto pri bráničke uvoľnili poštárovi, ktorý mal zjavne oveľa lepšiu kondičku, než odhadovali, a práve dorazil. Suseda sa rozplývala v úsmevoch od ucha k uchu, okamžite ho ťahala dnu na poldeci a šuškali si aj niečo o trdelníkoch.

Chlapci z kriminálky obišli naprázdno. Babka mala evidentne radšej poštárov než policajtov, ale to im neprekážalo, lebo dnes mali naozaj naponáhlo.

„Miestny národný výbor," navrhol Burger.

„Obecný úrad... po novom," opravil ho kolega.

Napriek rôznej výslovnosti skončili v tej istej budove a Burgerovej verzii dával za pravdu veľký nápis na stene vestibulu: SO SOVIETSKYM ZVÄZOM NA VEČNÉ ČASY. Až keď prišli bližšie, všimli si, že obrovské písmená už niekto postŕhal, ale ten, čo ich predtým lepil, si splnil povinnosť tak poctivo, že hnedožltý lep vsiakol do omietky a nápis ostal čitateľný aj napriek demokratickým zmenám.

Starosta bol síce veľmi ochotný, ale dozvedeli sa od neho iba to čo od susedky. Dom je opustený, o rodine nikto nič nevie a Jozef je v Leopoldove.

„Bola amnestia, pustili ich," namietol Krauz.

„Takých nie! Bol to loptoš odjakživa a do Leopoldova sa dostal za vraždu, takých nemohli pustiť, to nie!"

Chlapci si len vzdychli. Škoda, že sa starosta Plaveckého Štvrtka nestal prezidentom, mohol byť pokoj.

„Tak čo?" nadhodil Krauz cestou domov. „Veľa sme toho nezistili... vlastne, aby som bol úprimný, vôbec nič."

„Jedna možnosť by tu bola."

„No?"

„Musíme sa znova zastaviť v base." 154

Krauz premýšľal. Burger mlčal, chcel, aby kolega prišiel na riešenie sám. Nešlo mu to.

„Je tam kniha návštev..." pomohol mu Burger.

„Jasné! Niekto ho chodil navštevovať a služba si vždy poznačí meno aj adresu!"

„Výborne! Pamätaj si to. Akékoľvek evidencie, akékoľvek písomné záznamy sú pre nás neoceniteľným zdrojom informácií, nech ich píše hoci aj dozorca v base."

Krauz pridal, cieľ bol jasný.

Informácie v písomnej forme mohli získať jedine so súhlasom riaditeľa, vedeli to a ani sa neunúvali telefonovať vedúcemu zmeny, nič by im nepovedal. Tento riaditeľ mal asi podstatne menej porád než ten ich, lebo poctivo sedel na svojom mieste v kancelárii a akoby ich čakal.

„Pre veľký úspech znova? Vitajte, o čo ide tentoraz?"

„O to isté ako včera. Jedného z nich nemôžeme nájsť, tak by sme chceli vidieť prehľad jeho návštev."

„Múdro, mohlo mi to napadnúť už včera. Tak vydržte."

Netelefonoval, ale odišiel a ufúľaný zošit v tvrdých doskách priniesol osobne.

„Zhodou okolností som ho mal pred chvíľou v rukách, lebo pred týždňom sme ho vypísali a zaviedli sme nový. V takom prípade treba starý prekontrolovať, administratívne uzavrieť a dať na archiváciu. Bol v užívam od januára, stačí?"

„Stačí..."

„Tu v tomto stípčeku je meno väzňa, tu je meno, adresa a vzťah návštevy k väzňovi, tu dátum a čas. Posledný stíp-ček je na poznámky, napríklad kto návštevu povolil, či došlo k incidentu počas návštevy a podobne."

Zorientovali sa veľmi rýchlo. Prvú návštevu našli začiatkom januára, druhú vo februári, tretiu v marci...

Krauz si písal dátumy.

„Zvláštne, návštevu mal pravidelne raz za mesiac a všetky tesne po desiatom," mrmlal si Burger.

„Nič zvláštne. Veľa rodín čaká buď na výplatu, alebo na sociálne dávky a prídu okamžite v prvý návštevný termín, lebo dobre vedia, že jedine tak sa niečo ujde aj neborákovi za mrežami. Ak zaváhajú, všetko minú sami a chlapík má mesiac vreckové suchoty. Stáva sa to bežne."

„Aha, vďaka za vysvetlenie."

„A... kto ho navštevoval?" bol zvedavý riaditeľ. „Stále tá istá osoba, Ildikó Borsínová," odpovedal Burg Krauz nechápavo pokrútil hlavou. „A... kto je Ildikó Borsínová?"

22. Kapitola

APRÍL 1990

Vyše roka predtým, než sa stratila Diana, stál sympatický chlapík vo vzorne vyžehlených tesilových nohaviciach, v bielej košeli a obnosenom saku v kancelárii hlavného prevádzkam zotavovne.

„Ako sa to voláte?"

„Richard Forman."

„Občiansky preukaz?"

„Mám zahlásenú stratu, ale mám pas... nech sa páči." „Vodičský preukaz alebo iný doklad?" „Nemám, iba pas, ale o týždeň, o dva budem mať nový občiansky, potom vám ho prinesiem." „V poriadku..."

Vedúci prevádzkar v zotavovni Donbas - Lesný Mlyn v Mariánskych Lázňach si zapísal údaje a ešte raz si chlapíka premeral. Celkom sympatický, štíhly, s hustými vlasmi učesanými nabok, slušne oblečený. Akurát to materinské znamienko na líci mu prekážalo, vyzeral ako nepodarený herec. Babám sa možno páčilo, ale naňho dojem neurobilo. Chvíľu mal nutkanie požiadať ho, aby si utrel líce, ale ak je pravé, strápnil by sa.

„Takže akú máte kvalifikáciu?"

„Som vyučený elektrikár s dvanásťročnou intenzívnou praxou."

„Údržbárov máme dvoch a stačia nám, ale... kurič nám odišiel."

„Vzal by som aj to."

„Tak dobre, skúsim to s vami. Upozorňujem vás však, že tu je vojna ako remeň! Zaúčať vás bude pán Cintulka, nechcem počuť sťažnosti, že odvrávate alebo odmietate poslušnosť. Čo povie Cintulka, to je sväté, jasné?" „Jasné!"

„Ešte jedna vec, čo robí Slovák v tomto kúte Čiech? Vy tu máte nejakú rodinu alebo...?"

„Nie, nemám rodinu. Ani tu, ani nikde inde. Zo Slovenska som odišiel už dávno, robil som v Ostrave v bani, ale teraz, keď je tá demokracia, chcel by som vyskúšať aj niečo iné. Cestujem a hľadám miesto, kde by som sa usadil. Tu u vás sa mi zvlášť páči."

„To rád počujem, lebo ak si myslíte, že my vás ubytujeme, dáme si tú námahu a vyškolíme vás a potom sa budeme nečinne prizerať, ako zatúžite opäť cestovať a frngnete nám, ako sa hovorí, o dúm dál, tak ste na veľkom omyle! Musíte sa rozhodnúť: buď, alebo."

„Už som rozhodnutý, veď preto som sa u vás zastavil. Chcem tu ostať a hotovo!"

„Výborne. Nejaké papiere z Ostravy máte?"

„Všetko mám tam, aj polovicu osobných vecí. Keď sa usa-dím natrvalo, pošlú mi ich alebo sa po ne zastavím."

„No... nejaké papiere o rozviazaní pracovného pomeru by sme potrebovali čo najskôr, aby sme mohli spísať pracovnú zmluvu a podobne... ale chvíľu to počká, veď nehorí."

„Presne to si myslím aj ja."

„Tak poďte, ukážem vám, kde budete bývať, a potom vám služba ukáže kotolňu. Čašníkov, chyžné a ostatný personál spoznáte takpovediac za pochodu."

Tak sa stal kuričom v zotavovni.

Keď mal službu, kúril a hádal sa s Cintulkom, keď sa mu skončila, osprchoval sa, pekne sa vyobliekal a vyrazil do ulíc. Mariánske Lázné sú prekrásne mestečko v západných Čechách, ale jeho krásy prírody až tak nezaujímali, ibaže by boli servírované na dvoch lodičkách s vysokým opätkom.

Sedela s nejakým desaťročným faganom na terase a mordovala sa so slnečníkom. Sledoval ju už druhý deň. Hovorila po slovensky a to mu vyhovovalo. Počerná, aj to mu vyhovovalo. Za dva mesiace, čo tu kúril, kurizoval so striedavým úspechom či neúspechom dobrému tuctu báb, ale túto nechcel vyplašiť. Mal s ňou iné plány. Fakt sa chcel usadiť, ale trochu inak, než nakúkal hlavnému prevádzkarovi.

„Prepáčte, ak dovolíte, ja sám..." pohotovo priskočil a napravil slnečník tak, aby jej stôl bol uprostred tieňa.

„Ďakujem! A čože robí krajan v týchto zapadlých končinách Čiech uprostred leta?"

„Chceli ste povedať západných, nie? Mne sa to ako zapadákov ani nezdá, ľudí všade plno, po večeroch samá hudba, na promenáde živo až do polnoci... príma miestečko. Boli ste si už obzrieť promenádu? Tie oblúky sú zvárané zo železa, nádherná secesná stavba a na konci fontána. Videli ste už fontánu? Spievajúca fontána, niečo nádherné!"

„Vy ste nejaká poetická duša."

„Som, nebudete mi veriť, ale som! Máte dobrý postreh, madam."

„Tak si prisadnite, keď už mám ten postreh a nepostrehla som, ako sa voláte."

„Iste, s radosťou. Dovoľte, aby som sa predstavil, madam, som major inžinier Richard Forman," uklonil sa a pobozkal jej ruku.

„Ildikó Borsínová... a toto je môj syn, sme tu na rekreácii."

„A pán Borsín?"

„Nie je žiadny, ja..." zaváhala.

„Ale to je vaša súkromná vec, samozrejme. Aby ste si nemysleli, že vyzvedám, chcel som iba byť slušný a pozdraviť ho. Keď nie je, tak nie je, tým je povedané všetko."

Prisadol si a rapotal. Huba sa mu nezastavila. Vedel dobre obkecávať, keď na to prišlo, vedel mlieť pántom bez prestania. A táto baba ho žrala za surová, tak jej kŕmil uši a ani si nevšimla, že už tancujú.

„A... čoho ste majorom?"

„Musí to byť?"

„Nerozumiem...?"

„Ja o tom nerád rozprávam pred cudzími ľuďmi."

„Ja nie som cudzia. Volaj ma Ildikó."

„Ja som Richard... ale počkaj! Tykačku by sme mali podľa nášho zvyku poriadne zapiť. Pán hlavný! Páán hlav-nýý... fľaštičku sektu k tomu stolu."

Dotancovali, pripili si cez ruky na Bertu, dal jej dlhý lepkavý bozk, lebo po prvé, mal na ňu chuť, a po druhé, chlapčisko dostalo pár mincí a vrážalo ich do automatu tak za-ujato, že mu bol celý svet ukradnutý a nemohlo otravovať.

„Som major tajnej služby, protiteroristický oddiel tri em z Prahy..." „To určite..."

Nacvičeným pohybom vylovil služobný preukaz, poobzeral sa, a keď odborným okom skúseného protiteroristu zhodnotil situáciu ako priaznivú na legitimovanie sa, otvoril placku. Svoju novú partnerku priam ohúril. Fotografia bola veľká a jasne na nej videla neuveriteľne sexi materinské znamienko na líci. Časť hlavy mu prekrývala obrovská pečiatka so štátnym znakom a všade plno písmeniek a skratiek, dokonca aj veľké 3M bolo vpravo v rohu.

„No fíha..." Bolo jej trápne, že mu predtým neverila. „A... chystá sa niečo?" Obozretne sa poobzerala, akoby ju práve prehovoril na spoluprácu a nájsť odpoveď na naivnú otázku bola jej prvá úloha.

„Nie. Aj ja som tu takpovediac iba na rekreácii, hoci... v našej službe..."

„Jasné, čert nikdy nespí."

Prikývol. Neodolateľne sa usmial. Chúďatko, ani netušila, ako bola blízko pravde. „A čoho si inžinier?"

„Elektrotechnik. Špeciálne služby poväčšine zamestnávajú špecialistov na elektrinu, to máš samé odpočúvacie zariadenia, sledovacie zariadenia, skryté mikrofóny, skryté kamery... no samá elektrina, čo ti budem hovoriť."

Prikyvovala s pootvorenými ústami a Richard Forman, major a inžinier v jednej osobe, zistil už dávno, že s ňou nebude mať veľa roboty. Ale... nebol tu iba na rozprávanie.

„A ty si odkiaľ, ak to nie je tajné?"

„Že tajné..." rozosmiala sa.

Už zase tancovali. Teraz pre zmenu počúval. Dozvedel sa, že býva v rodinnom dome vo Vydranoch pri Dunajskej Strede.

„A čože takú diaľku?"

„Vyhrala som poukaz pre dve osoby na týždeň, tak som zbalila chlapca a sme tu. Kúpila som si prací prášok a predstav si, poukaz bol v ňom, také šťastie. Ako sa hovorí, keď je unavené, sadne aj na kravu..." Rozrehotala sa sýtym smiechom šťastných bezstarostných ľudí, až sa hostia obzerali.

Alkohol už začínal účinkovať.

Neboli dlho. Na prvý raz ani nechcel. Chalan začal dobiedzať, aby už išli do hotela, a aj on sa začal zberať. Mrzelo ju to, mala s ním na ten večer úplne iné plány.

„Áále, prosím ťa, veď neumierame, zajtra večer sa tu môžeme opäť stretnúť..."

Prišiel čašník a chcel osemdesiatpäť korún. Major a inžinier sa pobúchal po vreckách saka.

„Á... do kelu, asi som si zabud..."

„Nechaj tak! Ja som vybrala z knižky. Mám prachov, že neviem čo s nimi."

Potešujúca informácia, ale aby nestratil glanc, dodal: „Tak zajtra ja..."

Zajtra nebolo žiadne „ja", lebo personál hotela jednoduchým premiestnením stolov a stoličiek zriadil v jedálni improvizovanú kinosálu a večer o siedmej premietali perfektnú francúzsku kriminálku. Chlapcovi sa veľmi páčila, v živote nevidel také naháňačky a Borsalino kosil fízlov dávkami zo samopalu jedna radosť. Ani si nevšimol, že mama a ten jej nový priateľ po úvodných titulkoch zmizli vo výťahu.

Bola prekvapená. Milo prekvapená. Buď dlho abstinoval, alebo to bol ten jeden z desaťtisíc, čo môže stále a v kuse. Nevedela sa ho nabažiť. Nevedel sa jej nabažiť. Robil to rýchlo, vytrvalo, nešetrne vrážavo až do úplného vysilenia a vo všetkých možných polohách. Posledné dve čísla boli na hranici možného, ale o to viac sa jej to páčilo. Vrešťala a on jej musel každú chvíľu zakrývať dlaňou ústa, inak by zburcovala polovicu hotela. Keď skončili, bolo mokré všetko, aj oni.

Stihli záverečnú scénu a obrovské písmená FIN cez celé plátno.

„Mami, videla si tie guľomety? To by bolo, všetci chalani by sa ma báli... Dá sa to niekde zohnať?" Chlapec bol nadšený.

Matka tiež.

Stretli sa aj na ďalší deň, ako inak. Ako inak, zase zaplatila za oboch. Niežeby si tentoraz znovu zabudol peniaze, jednoducho ho predbehla, aby sa nestrápňovala. Do konca rekreácie jej ostávali ešte tri dni a, našťastie, každý večer našli chlapcovi nejakú zábavu, aby neotravoval.

Rozlúčka bola krutá. Každý muž alebo žena, každý, kto už bol sám na liečení alebo na rehabilitácii povedzme v Bardejove, v Lúčkach alebo hoci len v Trenčianskych Tepliciach, vie, o čom to je. Lúčenia bývajú vždy kruté, návraty domov plné úsmevov a ubezpečovaní.

„Ostaneme v hoteli, ešte aspoň týždeň..."

„Len choďte, aj ja zajtra odchádzam. Veliteľ mi dovolenku nepredĺži, to je nabetón, musím sa hlásiť. Ubezpečujem ťa, že ťa milujem a že ťa navštívim. Budeš sa čudovať, ale o pár dní mám cestu na Slovensko a prídem za tebou."

„Richard, aj ja ťa milujem..."

Päť dní po odchode Ildikó Borsínovej odišiel z Mariánskych Lázní aj kurič Richard Forman. V priebehu dvoch mesiacov nepredložil zamestnávateľovi ani po opakovaných urgenciách žiadne doklady totožnosti, písomnosti o rozviazaní pracovného pomeru s predošlým zamestnávateľom ani žiadne vierohodné potvrdenie o vzdelaní. Rozviazali s ním pracovný pomer ešte v skúšobnej dobe.

Zbalil si veci do veľkej športovej tašky a zamieril do Prahy.

23. Kapitola

Burger a Krauz sa z väznice odviezli rovno do Vydrian pri Dunajskej Strede. Domček našli hneď, lebo bol dobre označený popisným číslom a priečelie nebolo zarastené tujami, ako bolo v tomto okrese zvykom.

Zvonček na bráne fungoval, pes takisto.

Krauz mal zvieratá rád, Burger menej, preto vopchal do škáry medzi bránkou a stĺpikom špicu topánky a pomykal ňou. Pes sa išiel zblázniť.

„Trhaj, asta kuťa mindeníd..."

„Ty vieš odkedy po maďarsky?"

„Po prvé, neviem, či je to po maďarsky, a po druhé, odjakživa."

„Múdro."

Dvere na dome sa otvorili a žena zakričala. „Tešík?"

Burger nestratil duchaprítomnosť.

„Jónapot! Kírem sípem, holvan a Ildikó Borsínová?"

Krauz skoro odpadol.

„Vy nie ste odtiaľto, však?"

„Nie, je to až tak poznať? V každom prípade by sme boli radi, kedy ste uviazali psa a prišli bližšie, nech nemusíme hulákať cez celý dvor."

„Počkajte, oblečiem."

Burger si frajersky odpľul a akože iba tak sa zahľadel na špicu topánky, ktorou pomykal sem a tam.

„Čo zízaš? Koľko jazykov vieš, toľko poldeci dostaneš zadarmo. Nepoznáš staré slovenské príslovia a porekadlá alebo čo?"

„Ty fakt vieš po maďarsky?" zdúpnel Krauz.

„Ti šibe? Okrem tejto vety viem ešte čokot meg o valagom a bazmeg kečke, to je asi tak všetko."

„Radšej sa ani nebudem pýtať, čo to znamená." „Radšej sa ani nepýtaj."

„Iba by som ti chcel pripomenúť, že ako mladý policajt som dva roky robil na miestnom oddelení Verejnej bezpečnosti v Podunajských Biskupiciach..."

„Aha, ozaj... že vraj ako mladý policajt, ty stará vojna!"

„... a to je čisto maďarsko-cigánska kolónia a tie tvoje pra-saciny si viem preložiť celkom presne."

„Tak čo otravuješ? Mal si s ňou debatovať ty!"

„Načo, veď si to zvládol bravúrne, akurát že som ťa ešte nikdy nepočul mondokovať, preto som taký vyvalený."

Kým sa handrkovali, žena sa obliekla a prišla k bráničke. Celkom konzumná panička, počernejšia, ale figúra akurát a rifle vypasované až-až.

„Vy neviete po maďarsky, však?"

„Poznali ste to na prvý pohľad, uznávam," priznal sa Burger.

„Pohľad ani nie, skôr počutie. Maďar sa nezaprie a Slovák, čo sa snaží po maďarsky, tiež nie, takže radšej budeme po slovensky, dobre?"

„Radšej."

„Čo potrebujete?"

„Hľadáme Ildikó Borsínovú."

„To som ja."

„Mohli by ste uviazať toho psa? Chceli by sme vojsť a porozprávať sa." „Načo? Kto ste?"

„Sme od polície a chceme sa s vami porozprávať. Ak vám nevadí, že nás o chvíľu budú okukávať všetci susedia v ulici, v poriadku, môžeme ostať aj tu, ale my máme radšej, keď sa môžeme porozprávať bez svedkov a bez uličného ruchu, ak ma chápete."

„Chápem. Ja rozumiem celkom dobre po slovensky. Ani ja nestojím o zbytočné pouličné reči, to ste mali na mysli, nie? Máte aj nejaké preukazy alebo je už taká demokracia, že policajti si môžu vhodiť do domu, ako sa im zachce?"

Obaja synchronizovane vytiahli služobné preukazy a ukázali ich.

Chytila psa a odtiahla ho bokom. Otvorila bráničku, a skôr než vošli, skontrolovali, či ho uviazala. Bol pevne pripnutý na reťaz a iba zúrivo gánil.

„Povolenie máte?"

„Nie, my nejdeme robiť domovú prehliadku, chceme sa iba porozprávať."

Prd tomu rozumela, ale vyzerali dôveryhodne, tak už nenamietala. Viedla ich vydláždeným chodníkom ku dverám. Dvor bol iba z udupanej hliny a vzadu zazreli kurín a gajby na zajace. Obyčajný dedinský dom, možno iba trochu viac prispôsobený na gazdovanie než na luxus.

Vstupnými dverami vošli priamo do veľkej kuchyne, kde sa podľa rozloženia nábytku odohrával celý spoločenský život rodiny. Ťažký záves hneď za dverami mal zrejme v zime izolovať pred chladom a v lete pred horúčavou.

Dve steny lemovala rohová kuchynská linka, v strede obrovský stôl, v ďalšom rohu posteľ, na nej chlapík v tričku s vyloženými nohami. Pozeral televíziu.

Posadil sa.

Obaja siahli pod saká, kde mali pištole, ale iba nenápadným ľahkým pohybom.

Nebolo pochýb, jeho tvár bola identická s fotografiou, ktorú mali so sebou. Bol to muž, ktorého hľadali. Nerobil nič, iba sedel na posteli, a tak ani oni nerobili nič, iba boli v strehu. Na ľavom predlaktí mal tri sčervenené škriaban-ce a na krku náznak modriny. Nič zvláštne, to sa na dedine občas stáva.

„Pán Slovan? Jozef Slovan?" začal Burger.

„Áno, to som ja."

„Radi by sme sa s vami porozprávali." „Prosím."

„U nás. Sme tu autom. Mohli by ste sa obliecť, vziať si doklad totožnosti a nasledovať nás do auta?"

Bol to evidentne elegán, ktorý nemohol dopustiť, aby stratil glanc v akejkoľvek ošemetnej situácii, pred priateľkou už vôbec nie.

„Samozrejme," usmial sa, „iba sa v zadnej miestnosti oblečiem a idem. Nemusíte z toho robiť teátro. Idem, bez problémov."

„Kolega vás bez problémov odprevadí."

Krauz ani nečakal na Burgerov pokyn, šikovne podišiel ku dverám do zadnej miestnosti a čakal muža v tričku, kým sa pozviecha.

Vstal opatrne, akoby mal ťažkú artritídu, ale u Krauza súcit nevzbudil, iba ak ostražitosť.

Ostali stáť pri zárubní tvárou v tvár. Krauz bol o pol hlavy vyšší a o desať kilogramov ťažší. Napriek tomu nezložil ruku z pažby pištole. Už počul o policajtoch, čo boli o dve hlavy vyšší a o dvadsať kilogramov ťažší a skončili na cintoríne, lebo boli o poznanie blbší.

Muž stál oproti nemu a tvrdo mu pozeral do očí. Mal dosť miesta, aby prešiel, ale ostal stáť a zblízka hľadel Krauzovi do tváre. Krauz neuhol pohľadom a prijal mužovu hru na silnejšieho.

„Rád sa pozerám na obliekajúcich sa chlapov v zadných miestnostiach. Asi úchylka. Až po vás, pane..." povedal, siahol na kľučku a drzo mu otvoril dvere.

Prvý odvrátil pohľad Slovan, prijal pozvanie do vlastnej izby a vošiel. Krauz hneď za ním. Burger s rukou na pištoli prešiel kuchyňou a postavil sa do dverí tak, aby videl na parťáka, na obliekajúceho sa Slovana a na Ildikó, prekvapene stojacu pri vstupných dverách.

„Stalo sa niečo?" skúsila Ildikó.

„Nič, iba sa potrebujeme porozprávať. O hodinku, o dve bude späť," zaklamal Burger, a keďže všetci vedeli, že klame, nikto nič nenamietal.

Slovan sa pomaly obliekal a Krauz stál nad ním. Pozorne sledoval, kam siaha, čo vyťahuje zo skrine a čo kam kladie. Obaja vedeli, že stačí jeden nesprávny pohyb a strhne sa pohroma. Krauz vedel, že zaobchádza s basistom, a basista vedel, že s ním zaobchádza policajt, o to bola ich komunikácia jednoduchšia.

Nestalo sa nič.

Basisti vedia hulákať v krčme, vedia ukazovať ožratým spoločníkom tetovania a inkasovať poldecáky zadarmo, vedia sa vyhrážať bicepsmi a podrezaním celej rodiny a vy-pálením domu... Vedia toho veľa a občas aj veľa môžu, ale keď nad nimi stojí policajt s pištoľou, držia hubu a robia čo treba - jedna báseň. Strach o vlastný kurací život je silnejší než tá najsilnejšia basistická frajerina.

Obliekol sa a vyšiel s Krauzom v pätách.

Burger musel uznať, že je to fešák. Perfektne vyžehlené tesilové nohavice, biela košeľa s kravatou, obnosené sako, hnedé vlasy učesané nabok, jednoducho sympaťák. Vadilo mu iba materinské znamienko na líci, vyzeral ako herec z gýčového filmu o pekných a teplých chlapcoch. Ale inak fakt sympatický štyridsiatnik.

„Už sa teším, páni," ironicky sa uškrnul a kývol Ildikó. „Večer prídem, zohrej toho zajaca. A Astor nech zas neutečie, susedia budú pič... nadávať. Prepáčte, páni, my len tak po domácky."

„Také slová poznajú aj policajti, nemusíte sa ostýchať," zahral Burger vec do autu a vyslúžil si úsmev od domácej panej a úškrn od basistu.

Nech sa už uškŕňal ktokoľvek na kohokoľvek a nech už bol sympatický, kto chcel, komu chcel, ani jeden z policajtov nespustil basistu z očí a ani jeden nedal dole ruku z pištole. Asi preto sa im podarilo bez najmenších problémov dostať ho do auta, asi preto zakýval zo zadného okna Ildikó a asi preto ho celkom kamarátsky dopravili na oddelenie vrážd.

24. Kapitola

Krauz šoféroval a Burger ho celou cestou strážil na zadnom sedadle. Putá použiť nemohli, lebo ho nezatýkali, chceli ho iba predviesť a požiadať o vysvetlenie, a v takom prípade by použitie pút neodôvodnili. Pre vlastnú bezpečnosť museli dodržať základnú zásadu predvádzania, Burger si sadol za šoférujúceho Krauza a Slovan za prázdne sedadlo spolujazdca. Predvádzaná osoba nesmie nikdy sedieť za šoférom, stačil by iba slabý náznak útoku predvádzaného zúfalca a jazda v stokilometrovej rýchlosti by sa mohla skončiť katastrofou.

Ich jazda sa skončila úspešne. Dokonca mu dovolili v aute fajčiť, čo sa stáva iba výnimočne, ale toto aj bol výnimočný exot.

Na dvore mestského veliteľstva stuhol. Vstúpil a vzhlia-dol dohora na vysoké múry. Niečo mu to pripomenulo, ale nedal na sebe nič poznať.

Prvá vec, čo s ním urobili, bola, že ho vtiahli do kancelárie a prešacovali.

„Sem na stôl vylož všetko, čo máš vo vreckách." Už mu nikto nevykal, už bol ich.

Vyložil. Sám sa čudoval, že našiel aj ihlu s čiernou niťou.

Druhá vec bola, že ho nechali kysnúť na chodbe. Drzo mu vyložili von stoličku a posadili ho do víru bežného diania na policajnom oddelení. Dvere kancelárie pred ním jednoducho zabuchli a nechali ho tam.

Sedel sám uprostred chodby, okolo neho behali policajti v uniformách, detektívi v civile, sekretárky a stránky so sprievodom a skoro každý mal pod pazuchou spisy a každý sa niekam ponáhľal a každý pokrikoval na kolegov rečou, ktorej nemohol rozumieť, a bol z toho, chudák, celý nesvoj.

Byť nesvoj je najlepší spôsob, ako byť o chvíľu ich.

Ak sa slušnému človeku stane, že ho na kriminálke posadia na chodbu a nechajú ho iba tak oddychovať, Pán Boh s ním a zlé preč. O chvíľu to príde.

O chvíľu to prišlo.

Canis a Hanzel ich už čakali. Aj Vaňa s plným stolom papierov.

„Fero Malík, čuduj sa svete, sa naozaj zamestnal. Robí závozníka. V stredu ráno vyrazili aj s vodičom do Košíc, naložili palety s papierom a nejaké kancelárske potreby a ostali stáť pre vytečený olej. Prespali v podnikovej ubytovni, vo štvrtok kamión opravili a v noci dorazili do Piešťan. Keď sme za ním prišli, ešte spal. Zobudili sme ho a všetko sme si preverili u vodiča a u nich na podniku a ešte nám aj umožnili zatelefonovať na východ do tej ubytovne. Boli tam. Stredu má pozichrovanú nabetón," hlásil Canis.

Hanzel prikyvoval pri každom slove a kontroloval kolegu podľa poznámok v zošite.

Všetci pozreli na Burgera. Musel rozhodnúť.

„Malík je takto mimo obliga. Je čas obeda. Kto chce, nech sa ide najesť. Ostatní nech si zabezpečia stravu, ako chcú. Pitie máme..." povedal a veľavravne pozrel na Krauza.

Richard vstal a skontroloval chladničku. Bola plná.

„Áno, pitie máme."

Chcel ju zavrieť, ale prišlo mu jej ľúto. Keď je už otvorená...

Chlapi vypili, dali si ešte po jednom do druhej nohy a Burger rozhodným gestom zakázal tretiu rundu.

„Musíme sa sústrediť na Jožka. Je to náš človek. Je poškria-baný na ľavej ruke a na krku. Je to basista. Sedel za vraždu. Je podozrivý, o tom nebudeme debatovať. Bol tam v pondelok. Klamal s menom Gros. Vie o nás hovno, my o ňom všetko. Ideme na to. Aké sú návrhy?"

„Ja skočím po proviant," navrhol Vaňa.

Všetci siahli do služobákov a vytriasli tých pár drobných, čo poväčšine každý normálny policajt v služobáku má.

„Paštéty, rožky, salámu... cigarety, dve fľaše vodky a niečo na pitie," usmernil ho Burger a Vaňa zbalil bankovky.

„Ešte nám povedz, čo si zistil v evidenciách."

„Dvadsiateho druhého augusta tisícdeväťstosedemde-siatosem zabil Juhoslovanku Blažicu Popovičovú. Priotrávil ju, zaškrtil a asi aj znásilnil, ale bola už hnilá, nedalo sa to presne určiť. Podľa jeho verzie ho vydierala. Vraj pre ňu falšoval nejaké doklady týkajúce sa pašovania detí emigrantov na Západ, a keď sa mu začala vyhrážať, že ho udá na polícii, zabil ju. Odsedel si dvanásť rokov z pätnásťročného trestu. Desiateho marca minulého roka ho prepustili na Havlovu amnestiu z Leopoldova. V mieste trvalého bydliska, teda v Plaveckom Štvrtku, sa dlhodobo nezdržuje. Poslal som ďalekopisom dožiadania do celej republiky, takže jeho pohyb budeme mať zmapovaný asi tak o tri dni. V base sa vyučil za elektrikára. Žiadne vážnejšie priestupky nemal. Rok a pol ho máme vonku a nikto o ňom nič nevie, lebo nikoho ani nezaujímal. Tento debilný demokratický systém vyhodil na ulicu to najväčšie bahno, čo roky ležalo vo všetkých možných väzniciach, a nestanovil žiadne pravidlá. Nemusia sa nikde hlásiť, nemusia nikomu preukazovať, z čoho žijú, nemusia... nič. Tak si robia všetko, čo ich napadne. Je to strašné, ale je pre nás úplne anonymný. Za posledného jeden a pol roka o ňom nevieme vôbec nič. Možno nám niečo príde poštou na základe ďalekopisu, ale zatiaľ je akože čistý."

Krauz si písal. Ostatní iba prikyvovali. Vaňa počkal, či je to všetko.

„A ak by došlo k nadštandardným presviedčacím metódam, tak na mňa počkajte," povedal, kým ochotne vybehol doplniť zásoby.

„Vraj nadštandardným... kam ten chlapec chodí na také výrazy? Všímate si to? Žeby po nociach tajne študoval?" frfotal Krauz, ale nikto sa nezasmial.

„Páni, je náš," rozhodol Burger, lebo nechcel strácať čas.

„Rozhoď nás," požiadal Hanzel.

Burger sa zamyslel.

„Ja s Canisom do trojuholníka. Richard poznámky. Ty, Oto, diverzant za chrbtom. Vaňa, keď sa vráti, bude rozbíjať pohodu."

Krauz si zobral poznámkový zošit, sadol si do rohu do kresla a začal si kresliť piškvorky a vyhrávať sám nad sebou.

Canis postavil stoličku doprostred kancelárie tesne k stolom a svoju posunul k rohu stola. Aj Burger sa posunul na roh svojho stola, aby stoličky tvorili rovnoramenný trojuholník.

Hanzel počkal, kým prestavali interiér, a chcel už otvoriť dvere.

„Počkajte, zabudli sme zahlásiť Mayorovi, že máme pacienta."

Burger zašiel za šéfom a oznámil mu, že v kancelárii majú predvedenú osobu. Bola to povinnosť pre prípad, že by niekto náhodou utrpel zranenie. Stránku nevynímajúc.

„Koho?"

„Toho Slovana."

„Dobre, upovedomím vyšetrovačku, aby sa pripravil službukonajúci vyšetrovateľ, keby niečo..." „V poriadku, ideme naňho." „Choďte a... držím palce!"

Burger sa vrátil a zaujal pozíciu. Až potom kývol Han-zelovi. Ten otvoril dvere a zatváril sa prekvapene. „Pán Slovan?"

Muž na chodbe sa postavil. Tesne pred ním preletela sekretárka a skoro ho zrazila späť na stoličku. „Vy ste pán Slovan?"

„Áno," povedal vyjavené, lebo také fukoty nezažil už dávno.

„My tu na vás už pol hodiny čakáme, kde ste boli doteraz? Nech sa páči ďalej."

„Akože kde, veď ste ma sem posadili." „Ja? Ani som vás nevidel!"

„Nie vy, vaši kolegovia..." Vošiel. „Títo," ukázal na Burgera.

„Títo-netíto, ja som vás dnes ešte nevidel a čakám vás s otvorenou náručou. Musíme sa porozprávať o vážnych veciach a vy si tam vysedávate, akoby sa vás to netýkalo! Boha! Aj ja mám iba jeden pracovný čas, pán Slovan!"

„Viem, ale..."

„Tak kde sa flákate!? Sem si sadnite!"

Dosadol na stoličku a ruky si predpisovo zložil do lona.

Hanzel okamžite zacúval za jeho chrbát a oprel sa o zárubňu. Slovan stratil očný kontakt s jediným chlapom, čo bol aspoň ako-tak ochotný sa mu po polhodine strávenej na chodbe venovať.

Začal sa obzerať, kde je.

„Neobzerajte sa."

Povedal to muž, čo sedel na kraji stola napravo, ale namiesto toho, aby pokračoval, niečo čítal v spisoch na stole a ani nezodvihol pohľad. Druhý, starší, čo ho predviedol z domu, robil to isté, ale pri stole naľavo. Čítali, debili. Mali ho na háku. Mladý, čo ho predviedol z domu, sedel v rohu vyvalený v kresle a niečo si čmarigal.

Banda debilných fízlov. Čo s ním chcú? Čo to skúšajú, amatéri? Má za sebou dvanásť v Leopoldove, to je vysvedčenie samo osebe, tak čo to na neho skúšajú? Sú fízli, majú jeho register trestov, vedia, koľko si odsedel a kde, tak načo na neho skúšajú lacné finty?

Ticho. Nikto sa ani nepohol.

Dlhé ticho.

Nepríjemne dlhé ticho.

Požmolil si ruky medzi stehnami a ponaprával si chrbticu. „Môžem si vyzliecť sako? Je tu dosť teplo." Nikto mu neodpovedal, a tak si začal sako vyzliekať. Ruka za ním mu spočinula na pleci a pritlačila ho na stoličku.

„Nikto ti to nedovolil, chlapče."

Ruka ho pustila. Sako si nechal. Pochopil. Iný by možno už teraz pustil do gatí, ale on nebol na polícii prvý raz. Pochopil, že budú hrať hru. Hru o veľa, naozaj veľa rokov. Tak sa prispôsobil. Oprel sa, nohy si prekrížil ako v šachovom klube za nepohodlne malým stolíkom a čakal. Prvý ťah mali oni.

„Kde si bol v pondelok?"

„Prepáčte, pane, ale neviem, kedy sme si potykali."

To bola chyba. Starší muž, čo ho oslovil, odložil spisy, prisunul si stoličku bližšie a zahľadel sa mu do očí. Opätoval mu pohľad, ale zo skúsenosti, z bohatej skúsenosti z väzenia vedel, že by ho mal zo slušnosti odvrátiť prvý. Ten druhý tu bol doma, tak načo ho dráždiť.

Jozef Slovan teda sklopil zrak.

„Jožko, volám sa Burger, detektív Burger z oddelenia vrážd a robím túto robotu oveľa dlhšie než ty svoju. Keby si nezabil Blažicu Popovičovú a nesedel až do marca minulého roku dvanásť rokov v Leopoldove, určite by si ma poznal. Pre tvoj amaterizmus sme prišli o potešenie dať si spolu pivo a potykať si, takže to necháme tak, ako to je. Ty mi budeš vykať a ja ti budem tykať a nič s tým nespravíš. Je to jasné?"

Slovan sa usmial. Pokýval hlavou. Zdalo sa mu to detinské. Skúšali to na neho už toľkokrát, že sa jednoducho musel usmiať. Bežní fízli na bežných oddeleniach používali fintu s jednostranným tykaním stále. Na oddelení vrážd čakal aspoň nejakú úroveň. Niečo viac. Niečo hodné elity vraždárov. Ak sa rozhodli pre toto, nech sa páči. On sa iba prispôsobí.

„Jasné," odvetil dosť nepresvedčivo.

„Tá istá otázka. Kde si bol v pondelok?"

„Ktorý týždeň?"

„Tento."

„Asi doma."

„Asi nie celý deň."

„Asi nie, neviem, nepíšem si denník."

„Škoda, mohol by si nám prečítať, kde si bol medzi pol štvrtou a štvrtou a potom odpochodovať domov."

„To môžem povedať aj bez denníka. Bol som doma, teda vo Vydranoch. Takže môžem už ísť?"

Ale nepostavil sa na odchod. Ani sám tomu neveril. Okrem toho niekde vzadu bola ruka a vpredu dvaja namosúrení fízli, takže radšej ostal sedieť.

„Počkaj aspoň chvíľu, veď sme si to ani neužili. Ja som si myslel, že si vážne podebatujeme."

„O čom?"

„O živote. A... o smrti. Vieš, že chodia vedno, ruka v ruke?"

„Prepáčte, ale slovo vedno som už dosť dávno nepočul. Možno nikdy. Vy ste básnik, pán Burger? Tak krásne to znelo z vašich úst."

„Som. Objasňujem vraždy jedna báseň."

„Čítal som včera noviny, vraj niekto zabíja staré babky a necháva vám pri nich ponožky. Koľko ich už máte? Tri, štyri páry? Tak ako je to s tým vaším objasňovaním jedna báseň, pán Burger? Kvôli tomu ste ma sem predviedli? Nedarí sa, tak zalovíme v mútnych vodách? Hodíme to na bývalého trestanca? Jednu vraždu si už odsedel, možno zoberie aj tieto? Tak si predstavujete náš dnešný rozhovor, pán jedna báseň?"

Hanzel sa pohol od zárubne. Burger ho zastavil pohľadom.

Toto nebol dobrý začiatok. Súper bol na koni a bol si istý, že naňho nič nemajú. Mohol si byť istý iba z jedného jediného dôvodu: že tam naozaj bol a vedel, ako dobre ukryl mŕtvolu. A bez mŕtvoly boli nahratí. Mohli si o ňom myslieť, čo len chceli, ale bez mŕtvoly bola stále iba nezvestná.

Usmial sa a dovolil si ešte viac.

„Môže sa tu fajčiť?"

Všade naokolo boli porozkladané popolníky. „My áno."

Súhlasne prikývol a opäť sa drzo usmial. Aj toto poznal.

„Odpoviem ti, ak chceš. Nepredviedli sme ťa sem, aby sme ti ponúkali vraždy ako na rínku, či jednu zoberieš, alebo nie, alebo či by si nevzal aj tri, keď sme už pri tom. Ne-pomikame a nelovíme v mútnych vodách. My tu dokazujeme a ver tomu, že ak si ju v stredu kántol, dokážeme ti to. Čo sa týka tvojho kolegu... na ponožkového nemáš. To je iný pacoš s obrovskou dávkou šťastia. Zatiaľ. Jeho chorý mozog ho vedie presne za jeho cieľom, ale raz sa pomýli, neboj sa. Čítaj noviny aj ďalej, dočítaš sa, a už to ani nebude trvať tak dlho. Ty si iba obyčajný amatér. Zabil si raz a skúsil si to druhýkrát, ale na neho nemáš."

„Ak dovolíte, svoje som si odsedel, a pokiaľ viem, mali by ste na mňa hľadieť ako na každého iného občana, takže tie reči o mojom kolegovi by som si vyprosil. A čo sa dialo v stredu, neviem, ja som bol vyvalený pri televízore. Ak je to trestný čin, som váš."

Burger stíchol. Úvod mu nevyšiel, teraz musel nastúpiť kolega.

„Tu čítam," ozval sa Canis a ani nezodvihol zrak od stola, „že s vami bol na cele aj nejaký Peter Gros." Nič sa ho neopýtali, tak nič neodpovedal. „Je to tak?" „Áno."

„Za čo ste tam boli naposledy?" Canis mu vykal, niežeby si ho až tak vážil, ale pomáhalo to popliesť už aj tak dosť zložitú situáciu.

„Za nedovolené ozbrojovanie. Mal som pri sebe plynovú pištoľ s nejakými nábojmi, čo sú vraj zakázané. Neviem, načo ich predávajú, keď sú zakázané. Ani som nevedel, že je to trestný čin."

„Predávajú ich iba ľuďom so zbrojným pasom. Ten nemáte, preto ste sa dopustili trestného činu."

„Teraz to už viem, sudca mi to vysvetlil veľmi jasne. Ale mal srdce, dal mi osem mesiacov a toľko som mal odsedené vo väzbe, takže ma hneď pustili."

„Čo ten Gros?"

„Čo je s ním?"

„Boli ste kamaráti?"

„Prosím vás... tam ste kamarát s každým, koho môžete využiť. Ide o prežitie, nie o kamarátstvo. Neboli sme." „Používate občas aj cudzie mená?" „Nie, prečo?"

„Neviem, to by som chcel počuť od vás." „Nie."

„Ani meno Peter Gros?"

„To by som si už len dal. Nemám dôvod."

„Ani tento týždeň?"

„Nie, a ani nikdy inokedy."

„Bol tam s vami aj Eugen Šipoš, však?"

„Bol."

„To je čo za chlapíka?"

„Cigán, večne otravoval kvôli cigaretám."

„Zbili ste ho?"

„Ako každý."

„Takže áno?"

„Takže áno."

„Dali vás pre neho na samotku."

„Na týždeň, a nebola to samotka, ale rekreácia. Aspoň som si oddýchol od tých debilov."

„Takže ste mu boli vlastne vďačný, že vás natrel? Nie je pravda, že ste s ním mali nevybavené účty?"

„Natieral stále a všetkých. Ja som sa na tú samotku vlastne pýtal, už som ho mal plné zuby. Nie, nebol som preto naňho naštvaný, bol som mu vďačný a žiadne staré nevybavené účty sme medzi sebou nemali."

Hral to dobre. Vedel, kam ho smerujú, prekukol ich zakaždým, keď chceli nájsť spojnicu medzi ním a Dianou.

Bolo načase prejsť k veci. Jalové oťukávame sa s profesionálnym basistom s dlhoročnou praxou nemalo význam.

„Kde ste boli v pondelok?"

„Už to tu bolo. Asi doma."

„Skúste si spomenúť. Sú to len štyri dni, to by nemal byť až taký problém." „Doma."

„Do mesta nechodíte?" „Do Dunajskej? Občas." „Sem do mesta." „Tiež občas."

„V pondelok ste tu neboli? V Petržke." „V Petržke... možno aj."

Tváril sa, že premýšľa. Vedeli, ako to bude hrať. Vedeli, že nad únosom Diany veľa premýšľal, a ak premyslel iné detaily, určite počítal aj s tým, že nájdu Eugenových rodičov a zistia, že ich navštívil niekto z väznice.

Boli zvedaví, ako to zahrá. Nechali ho.

„Tak možno, alebo áno?"

„Neviem, kam tým mierite, čo máte na mysli, nemám sa čoho chytiť. Keby ste mi pripomenuli, čo bolo v pondelok... čo sa malo diať..."

Burgerovi s Canisom sa nad stolom stretli pohľady. Odrazu sa rozosmiali. Prekvapili nielen vypočúvaného, ale aj Krauza v kresle a Hanzela pri dverách. Smiali sa totiž naozaj, toto nebolo divadielko.

„Vyjebáva s nami," povedal Burger medzi smiechom, akoby si nevšimol, že predvedený ešte stále sedí na svojom mieste, a nie na chodbe. „Sám od seba nepovie nič, len z nás bude ťahať rozumy, aby zistil, čo všetko už vieme."

„Je mi to jasné, ale čo si čakal? Má za sebou vysokú leo-poldovskú a to je dobrá škola. Dvanásť rokov, to máš dve medicíny. Je lepší než dvaja doktori naraz."

Krútili hlavami a smiali sa. Chlapík na stoličke sa usmieval tiež. Smiať sa neodvážil, aby to nezobrali ako provokáciu a neskočili po ňom. Na policajnej stanici v Dunajskej

Strede už zažil aj to, že od rozosmiatych policajtov sa z ničoho nič znieslo na jeho hlavu krupobitie. Canis k nemu kývol bradou.

„Načo je to dobré? Vy máte niečo za sebou, my máme niečo za sebou, tak čo sa tu budeme opinkávať ako malé deti? Všetci vieme veľmi dobre, o čo tu ide. Začali ste v pondelok poobede v byte Šipošovcov."

„V byte... ach áno! Teraz si spomínam, bol som tam. Išiel som okolo a nedalo mi, aby som im nepovedal, že Eugen sa má veľmi dobre a teší sa na nový balík. Dali mi štrúdľu a potom som odišiel na stanicu."

„Kedy ste tam prišli?"

„Neviem, poobede..."

„Asi tak..."

„Asi tak o tretej, po tretej."

„Mohlo byť pol štvrtej?"

„Mohlo, možno aj niečo viac."

„Výborne. Čo ste robili v meste?"

„Nič, bol som sa iba pozrieť, či nezoženiem nejaké pekné topánky na leto, viete, niečo ako poltopánky, ale aby boli dierkované ako sandále, mne sa totiž v lete strašne potia nohy a..."

„V poriadku. Kúpili ste?"

„Nie, bol som sa iba pozrieť, ale nič poriadne nemali."

„Tam naokolo nikde nie je obuv."

„Veď vám hovorím, že som sa bol potom trochu prejsť. Neponáhľal som sa."

„Aha, skoro by som zabudol... takže ste sa boli iba tak poprechádzať."

„Iba tak."

„A kde ste si boli obzrieť tie topánky?"

„V centre, u Baťu, v Priore a tak."

„A iba tak náhodou ste potom zablúdili až do Petržky."

„Presne, neponáhľal som sa, už som to povedal."

„V poriadku. Načo ste vlastne išli k Šipošovcom?"

„No... odkázať, že Eugen sa má dobre a že čaká balík a také nezmysly. Každého rodiča poteší, keď sa dozvie, že jeho dieťaťu sa dobre darí."

Burger to nevydržal.

„Aj Lopúchovci sú rodičia a veľmi radi by vedeli, ako sa práve teraz darí ich dcére Diane!"

„Lopúchovei? Nepoznám... A kde sedí Diana?" To prehnal. Nebolo to vtipné. Všetci stuhli. Uvedomil si, že prestrelil.

„Meno Lopúch nepoznám... som chcel povedať, a nepoznám ani žiadnu Dianu," dodal na vysvetlenie. „Ako dlho ste sa zdržali?" „Pol hodinky." „O čom bola reč?"

„Tak celkovo... aha! Ich dcére som mal odkázať, že Eugen jej po prepustení vráti nejaké peniaze, aby sa nebála, a... potom bola reč o tom balíku a... matka chcela vedieť, ako tam je. To bolo asi všetko."

„Nie, nebolo to všetko," znova sa ozval Burger. „Ako si sa predstavil?"

„Ako som sa mal? Nijako, nepýtali sa. Povedal som, že idem z basy a že som sedel s Eugenom. Tuším som ani meno nehovoril."

„Omyl! Domáca vypovedala, že si sa jej predstavil ako Peter Gros!"

„Máte pravdu..."

Burgerovi poskočilo obočie.

„... bol to omyl! Neviem si to vysvetliť inak, iba že došlo k omylu. Je dosť možné, že meno Peter Gros aj padlo, ale nie že by som to bol ja, ale že tiež s nami sedel v jednej cele. Veľmi ich zaujímalo, ako sa Eugen má a ako s ním vychádzame a kto je jeho najlepší kamoš a podobne, tak som im to opisoval a spomínal som aj mená, kto všetko bol s nami v cele. Vtedy padlo meno Gros. Ak to domáca pochopila inak, je mi to ľúto, asi došlo k omylu, ale z jej strany, nie z mojej."

Burger pokýval hlavou. Čo iné mohli očakávať?

„Načo ste sa pýtali na Dianinu adresu?" skúsil Canis.

„Čo máte stále s tou Dianou? Kto to vlastne je?"

Burger znechutene cmukol. Zase sa nedal nachytať. Sviňa, je opatrný ako starý vybíjaný recidivista. O Diane fakt ešte nebola reč, naschvál ju párkrát spomenuli, aby vznikol dojem, že je všeobecne známe, kto to je, a potom mu ju podsunuli, aby o nej rozprával. Ak by na to skočil a začal o nej kvákať, priznal by tým, že ju pozná, a musel by vysvetliť odkiaľ. Lenže neskočil.

„Domáca vypovedala, že si sa pýtal na Dianu." „To je blbosť, pán Burger, asi to má celé popletené." „Takže o nej vôbec nebola reč?"

„To neviem. Viete, z akej rozvetvenej komunity Eugen pochádza, nie? A viete, že pri každej návšteve a podobnej príležitosti spomínajú všetkých možných bratrancov a sesternice a viem ja koho ešte? Ak aj meno Diana padlo, tak som ho nepostrehol."

„Eugenova družka je Diana," pomohol mu Canis.

„Možné to je, tuším aj spomínal, že má malé decko s nejakou bielou... spomínal nejakú Dušanu či... Dianu. A vidíte! Možno aj Dianu, neviem presne, ako sa volala, ale možno spomenul aj takéto meno!"

A bolo, zase mal vymaľované! Pripustil všetko a všetko aj spochybnil.

„To dievča je od stredy nezvestné."

„Ako Eugenova družka? Tá Diana? Predstavte si... tak to radšej ani Eugenovi nehovorte, žiarli ako besný. Ak si niekam odskočila na štrich, tak ju dora..."

„Tak dosť!" zreval Burger a Hanzel sa odlepil od zárubne. „Ty smrad, debilkov tu z nás robiť nebudeš! V pondelok si bol u Šipošovcov, a nie na prechádzke, ale zámerne, je to totiž iba pár metrov od bytu Lopúchovcov. Potom si išiel k nim, ale nevošiel si do bytu, lebo Diana mala návštevu, a tak si ju radšej vytiahol von. Nakúkal si jej, že ju zoberieš do vinohradov za Eugenom, a dohodli ste sa na stredu, ale žiadny Eugen vo vinohradoch sa nekonal. Ona v stredu ráno odišla s tebou... a teraz pokračuj ty!"

„Nie je v čom. Túto rozprávku počujem prvý raz."

„Kam si ju odtiahol?!"

Hanzel sa pohol a položil mu odzadu ruku na plece. Ani s ním nehlo.

„Tak kam si ju odtiahol?!" zrúkol opäť Burger.

„Nikam. Neviem, o čom hovoríte!"

„Varoval si ju, aby o tom nikomu nepovedala, ale ona sa zdôverila svojej kamoške, od nej vieme všetko."

„Tak keď viete všetko, určite viete aj to, kto s ňou v stredu išiel a kam, nie?"

„Ty..."

„Alebo práve tento detail vám chýba?!"

Aj Slovan už zvýšil hlas, lebo ho to prestávalo baviť. Hanzel pritlačil. Slovan bolestne trhol plecom a vzhliadol k nemu.

„A vy, ak ste sa rozhodli, že ma dnes zmlátite, pokojne do toho! Dostal som v živote už toľko bitky, že z tejto vašej sa fakt neposeriem, a môžem vám odprisahať, že sa ani nepôjdem sťažovať na inšpekciu, neuznávam bonzáctvo! Tak smelo, len do toho. Ale myslel som si, že si to rozdáme férovo. Vy vybalíte fakty a ja vám ich vysvetlím. Ak máte jasný dôkaz, skloním hlavu a robte si so mnou, čo chcete! Ak vaším jediným argumentom ostala už len bitka, tak to sa to vaše vychýrené oddelenie vrážd od ostatných policajných staníc príliš nelíši..." S kamennou tvárou ďalej znášal bolesť v pleci.

Burger kývol Hanzelovi, aby ho nechal.

„Kde si bol v stredu ráno?"

„Prosím vás, vyserte sa už na to! Sami dobre viete, že nemáte žiadneho svedka, ktorý by ma s tou vašou Dianou videl, takže som mohol byť, kde som len chcel. To fakt chcete, aby som vám našiel desať svedkov z bývalej basy, ktorí odprisahajú na akomkoľvek súde, že som bol s nimi na pive? Alebo vám mám povedať, že som bol v Dunajskej a celý deň som sa prechádzal po meste a nikto známy ma nestretol? Ako mi to vyvrátite? Nijako, a dobre viete, že vy mne musíte dokázať vinu, a nie ja svoju nevinu, takže kde som bol v stredu, je vlastne moja vec a nemusel by som na vaše otázky vôbec odpovedať. Ale ja sa nechcem hrať na múdreho a pokojne vám odpoviem. Neviem. Nestarám sa, kade chodím a koľko je práve hodín a aký je práve deň. To budeme debatovať na takejto úrovni? Vážne sa teraz takto vyšetrujú vraždy? Prosím vás, aspoň jeden dôkaz proti mne by som prosil..."

„Vyhrň si rukáv," prikázal Burger.

Slovan si bez problémov zložil sako a vyhrnul ľavý rukáv. Na predlaktí sa objavili tri dlhé škrabance.

„A čo je toto?"

„Škrabance od konárov. Bol som na čerešniach a spadol som zo stromu. Poškriabal som si ruku a krk, pozrite." Odhrnul si aj golier, aby lepšie videli.

„Kedy si bol na čerešniach?"

„Včera? Alebo v stredu? Asi v stredu." „Takže včera alebo v stredu?" „V stredu." „Kde?"

„Tam u nás, pri ceste je plno stromov." „Nájdeš ten strom?"

„Určite nie, bol som asi na desiatich, vyberal som si tie najlepšie, ani netuším, z ktorého presne som capol." Burger kývol na Hanzela. „Na chodbu..."

Slovan sa zbalil a spokojne sa vyvalil na stoličku na chodbe. Krauz pustil rádio a pridal zvuk.

„Takto s ním ani nepohneme," začal Burger a musel si povoliť kravatu, lebo sa zadýchal. „Hajzel... jeden... skur-vený..."

„Pokojne, Edo, len pokojne, veď presne o toto mu ide, aby nás vytočil. Museli sme s takýmto priebehom počítať," pripustil Canis. „Sami ste predsa hovorili, že si to plánoval, musel mať teda pripravenú odpoveď na každú maličkosť, čo nám napadne."

„Vie, že nemáme svedkov."

„Ale..." Krauz sa nahol nad stôl, „nepustíme ho, však nie? Edo, Ivan... nepustíme ho, však? On zabíjal a bude znova, nemôžeme..."

Chlapi zízali na spisy na stole, akoby sa snažili nájsť v nich niečo, čo by mu ako zázrakom zlomilo krk. Odpovedať Krauzovi sa nechcelo nikomu.

„Chalani, dokelu, to nemyslíte vážne?! Všetci predsa vieme, že je to on! Kurva, bol tam v pondelok a pripravoval si terén, je celý poškriabaný, ako sa bránila... čo ešte chcete?!"

„My nič, Richard, ale keď príde vyšetrovateľ, uvidíš, čo nám povie. Ja by som navrhol ešte jeden pokus..."

Všetci viseli Burgerovi na perách.

„Zavolajme Lengyela, nech si pozrie tie zranenia a okomentuje nám ich. Ak mu vmietne do ksichtu, že sú to nechty, a nie konáre, možno to bude práve ten dôkaz, na ktorý tak suverénne čaká, a možno sa zlomí."

„Slabé, ale prečo nie," súhlasil Canis.

Hanzel si vzal knihu od auta.

„Zavolajte doktorovi, že idem poňho."

Zavolali na oddelenie súdneho lekárstva, a nielen tam, zavolali aj technika. Až keď prišiel, vpustili Jožka dnu.

„Chceme si tie škrabance odfotografovať. Nevadí, však? Ak sú od stromu, tak čo na tom záleží? Potom príde súdny lekár a pozrie si ich. Nevadí, však? Veď sú iba od stromu, nie?"

„V poriadku. Samozrejme, že sú od stromu, fotografujte si, koľko chcete, a zvolajte celé konzílium, prečo iba jedného?"

Technik ho požiadal, aby si vyzliekol košeľu. Postavil ho k stene a odfotografoval od pása hore. Potom si ho posadil a prikázal mu položiť ruku voľne na stôl. Pozdĺž najdlhšieho škrabanca na predlaktí položil papierové meradlo a fotografoval. Potom ho položil naprieč všetkými tromi škrabancami, aby sa dala odmerať vzdialenosť medzi nimi, a fotografoval znova. Ešte urobil pár detailov a presunul sa ku krku. Tam bola jedna sinka s fialovým podfarbením a kúsok odratej kože. Technik opäť použil merítko a urobil pár záberov.

Prišiel Vaňa a priniesol zásoby.

„Prečo ho vyzliekate? Takto sa nedá použiť obušok, zanecháva hrozné rany..."

Nikto mu neodpovedal a ostrieľaný basista urobil iba unudený ksicht, akože ďalší premúdrený fízel na obzore.

„Ja som skončil," oznámil im technik.

„Odtlačky?" ponúkol im basista.

„Bol si toľkokrát v base, že je nimi zahádzaný celý sklad. Netreba, máme ich, ale sám dobre vieš, že zatiaľ ich. nemáme s čím porovnať."

„Vážne? Odkiaľ by som to mohol vedieť? Veď ja vlastne ani neviem, prečo som tu..."

Ale k ďalšiemu špičkovaniu sa už nedostali. Hanzel priviezol Lengyela.

„Áá... pán doktor! Vitaj!"

Popodávali si ruky. S mužom vyzlečeným do pol pása nie.

„Tak čo tu máme?"

„Vraj spadol zo stromu... pozri sa na to." Lengyel si natiahol chirurgické rukavice a začal skúmať. Prehmatal predlaktie, ponaťahoval kožu, prezrel si krk, technika požiadal o lupu a znova sa vrátil k predlaktiu. Napriek tomu, že bol jasný deň, požiadal aj o baterku a nasvietil škrabance z rôznych uhlov.

Dal si záležať. Skúmanie trvalo dlho a bolo poctivé.

Potom doktor vrátil lupu, s pleskotom si strhol rukavice, odhodil ich do koša a spýta vo sa pozrel na Burgera.

„Poďme! Richard, Ivan, poďte tiež," zavelil Burger.

Zašli k šéfovi, chceli, aby mal čerstvé informácie z prvej ruky.

„Áá... pán doktor! Ten výsluch asi nedopadol pre podozrivého najlepšie, keď zavolali rovno súdniara, čo?"

„Ešte žije, pán Mayor, zavolali ma pre škrabance."

„Tak počkajte, zavolám aj vyšetrovateľa, nech sme kompletní."

Chvíľu počkali, vyšetrovačka bola o poschodie nižšie. Posadali si okolo dlhého stola a porada sa mohla začať.

„Ja nie som v obraze," upozornil ich vyšetrovateľ. „Viem iba toľko, že máte nejakú podozrivú nezvestnosť mladého dievčaťa, to je všetko."

Burger sa ujal slova a všetko postupne vysvetlil. Aj doktor, aj vyšetrovateľ pozorne počúvali a občas prikývli. Vyšetrovateľ si písal stručné poznámky.

„Takže ak dobre rozumiem, v tomto prípade ešte nebolo začaté trestné stíhanie, je tak?" spýtal sa na záver vyšetrovateľ.

„Nie, nebolo."

„Ani obvodný vyšetrovateľ nezačal? Ani vo veci, ani voči konkrétnej osobe, áno?" „Pokiaľ vieme, tak nie."

„Takže celá vec je zatiaľ oficiálne hlásená ako nezvestnosť." „Presne."

„Dobre, to je dosť dôležité. Takže osoba Jozef Slovan je podľa vás podozrivá z toho, že odviedol z domu Dianu a... a čo?"

„No, máme podozrenie, že ju zavraždil."

„A pán doktor by nám k tomu mal podať dôkaz, však? Tak nech sa páči, pán doktor, počúvam vás."

„Posúdil som škrabance na ľavom predlaktí a hematóm na krku, tiahnuci sa nadol ku kľúčnej kosti. Poranenia sú

povrchové, hematóm nevýrazný, žiadne krvácanie, iba porušená koža a začervenanie v okolí rán."

„Čo hovorí podozrivý o svojom poranení?" pokračoval vyšetrovateľ.

„Že spadol zo stromu pri oberaní čerešní," odvetil pohotovo Burger a pobavene sa uškrnul.

Zbytočne, vyšetrovateľ pokračoval s kamennou tvárou.

„Pán doktor, môžete vypracovať znalecký posudok v tom zmysle, že jeho poranenia spôsobila brániaca sa dievčina?"

„To v žiadnom prípade!"

„Tak to ti teda ďakujem pekne!" osolil ho Burger.

„No moment, Edo! Debata takto per huba je jedna vec a znalecký posudok druhá! Vy si asi neuvedomujete, čo odo mňa chcete! Poviem vám to po lopate: pri takýchto povrchových poraneniach nie je jasný mechanizmus vzniku, to znamená, že sa nedá exaktne určiť, či sa pohyboval predmet a telo stálo, ako napríklad pohybujúca sa ruka brániacej sa dievčiny a stojaci páchateľ, alebo naopak, či stál predmet a pohybovalo sa telo, ako napríklad telo padajúce zo stromu a nehybné konáre, čo ho poškriabali. Dajte mi tú ruku, ja zmeriam prsty, zaistím biologický materiál spod nechtov, všetko vyhodnotím a presne vám poviem, či táto konkrétna ruka spôsobila tie konkrétne poranenia. Alebo mi dajte tie konáre, ja ich premeriam, zaistím stopy a poviem vám, či spôsobili práve tie poranenia, čo má na ruke. Máte ruku? Máte tie konáre?"

„Choď do..."

„Tak potom..."

Burger sa zamyslel.

„Počkajme! Doktor, je pravdepodobné, že tie zranenia spôsobila ženská ruka?" „Samozrejme, že je."

„Inými slovami, môžeš stopercentne vylúčiť, že ich nespôsobila ženská ruka?" „Nie, to vylúčiť nemôžem."

„Takže..." Burger pozrel na vyšetrovateľa a víťazoslávne sa uškrnul.

„Pán doktor, môžem vás vypočuť ako znalca v tom zmysle, že tie zranenia spôsobila ženská ruka? Môžete to tvrdiť na sto percent?"

„Nie, to nie."

„Takže pripúšťate aj možnosť, že ich spôsobili konáre?" „Samozrejme!"

„Takže..." Vyšetrovateľ opätoval Burgerovi víťazoslávny úškrn.

„Doriti, takto sa nikam nedostaneme!" prerušil ich Mayor.

„Ja sa v tom orientujem celkom presne," nedal sa odbiť vyšetrovateľ. „Chcete odo mňa, aby som ho obvinil z vraždy a strčil ho do cely s návrhom na väzbu."

„Presne, musíme mu zabrániť ďalej zabíjať," vstúpil do debaty Krauz a bol rád, že tu konečne niekto rozpráva aj jeho jazykom.

„Lenže je tu problém, páni," pokračoval vyšetrovateľ. „Vo váš prospech hovorí síce viacero podozrivých faktov..." pozrel si poznámky, „už bol súdne trestaný za vraždu, bol v blízkosti jej bydliska, je poškriabaný, mohol mať motív... ale sú to všetko iba domnienky a nepriame dôkazy. Uvedomte si jedno: v celom prípade nie je jeden jediný fakt, na ktorom by som mohol postaviť obvinenie. Šipo-šovci nevypovedali, že by sa pýtal na Dianinu adresu, a ani mu ju nedali. To dievča na návšteve u Diany ho nevidelo a ani nevie, za kým v stredu išla. Ba dokonca bude do zápisnice tvrdiť, že to bol dozorca z väznice, čo Slovan nie je. Eugen nepotvrdil, že by sa mu Slovan vyhrážal, že za ňou pôjde a niečo jej urobí. Zranenia na jeho ruke mohli vzniknúť pádom zo stromu a nikto na sto percent nepotvrdí, že ich spôsobila ženská ruka. Nikto a nič zatiaľ nespája podozrivého s Dianou, nikto ich nevidel spolu. V konečnom dôsledku, ako ho môžem obviniť z vraždy, keď nikto nevie, či je tá žena naozaj mŕtva? Telo nemáme, takže je ešte stále nezvestná. Pochopte, že s týmto ma prokurátor vy-ženie už od dverí, a ani sa mu nebudem čudovať. Ja nemôžem začať trestné stíhanie pre vraždu za takýchto nejasných okolností!"

„Tak sem dotiahneme Šipošovcov, nech mu vmietnu do tváre, ako ich klamal, že je Gros!" navrhol Krauz.

„Po prvé, konfrontácia je neprípustná, lebo nebolo začaté trestné stíhanie a procesné úkony bez toho nemôžem vykonať. Po druhé, nič by sa tým nedokázalo. Veď má pripravenú obranu, že mu zle rozumeli a o Grosovi bola reč iba ako o jednom zo spoluväzňov ich syna."

Zavládlo ticho.

„Tak... ho pustíme?" zdúpnel Krauz.

„To netvrdím. Točte ho, nech zmäkne a prizná sa. Nech označí miesto, kde je mŕtvola, a môžeme ísť na to. Som doma celý víkend, môžete ma zavolať kedykoľvek. Zavriem ho, až sčernie. Ak to nevyjde, musíte ho do dvadsaťštyri hodín pustiť, a potom vám neostáva iné, iba začať znovu. Znovu všetkých obehať a znovu hľadať fakty, ale fakty, nie domnienky. Potrebujeme svedka, ktorý by ich videl spolu, alebo vecný dôkaz, že ju zabil. Alebo telo ako dôkaz. Proste dajte mi do rúk niečo, s čím môžem ísť za prokurátorom. S prázdnymi rukami uňho dopadnem viete ako!"

„No moment, tak to zoberme z druhej strany..."

Debatovali ešte hodinu. Prebrali vzniknutú situáciu zo všetkých možných uhlov pohľadu, ale vždy sa dostali k tomu istému: bez dôkazov sa nepohnú.

Vyšetrovateľ mal pravdu.

„Páni, za začatie trestného stíhania, priebeh vyšetrovania a skompletizovanie spisu nesiem zodpovednosť ja a vy veľmi dobre viete, že so spisom musím v lehote utekať na prokuratúru a predložiť ho na naštudovanie prokurátorovi. Tak mi, doboha, povedzte, čo za týchto okolností v tom spise bude!? Koho mám vypočuť ako svedka, že je vrah? Aký dôkaz mám predložiť, že je tá žena mŕtva a že ju zabil práve on? Na čom má ten chudák prokurátor postaviť obžalobu? Nebláznite, chceme sa všetci dostať do prúseru za zneužitie právomoci verejného činiteľa alebo sme profesionáli a stojíme si za svojou robotou?"

Aj keď neradi, museli uznať, že má pravdu.

Čas pokročil. Vyšetrovateľ išiel domov, šťastnejší detektívi, čo nemali službu, tiež, ale chlapci z kancelárie stoštyridsaťjeden ostali.

Vysvetlili mu, že je vrah a že to vedia. Iba sa usmieval. Vysvetlili mu to veľmi slušne a veľmi jasne. Stále sa iba usmieval.

Vaňa chcel... ale zastavili ho. Burger rozhodol, že tohto dostanú korektne. Násilím by aj tak nič nedosiahli, za dvanásť rokov si ho užil toľko, že ich najtvrdšie praktiky by oproti tomu boli iba materinské pohladenia. Vedeli to oni a vedel to aj on, preto sa iba usmieval.

Krútili ho celú noc. Striedali sa pri výsluchu a chytali ho za slovíčka, vyhrážali sa aj sľubovali... zbytočne. Iba sa usmieval.

Nečakali ani na dvadsaťštyrihodinovú lehotu, na svitaní ho vykopli.

Bola sobota ráno, od zlosti vypili dve pollitrovky vodky a rozišli sa domov. Taký je život na oddelení vrážd: občas sa niečo podarí, tak sa niečo vypije, inokedy sa nepodarí nič, tak sa niečo vypije.

25. Kapitola

Víkend bol zvláštny, nič sa nestalo a Krauza nikto nevolal.

V pondelok začali veci naberať trochu iné obrátky. Začali sa prázdniny, ale to nebolo to najdôležitejšie.

Všetko spustil Eugen.

Najprv zavolali na piaty obvod a dozvedeli sa, že Diana sa stále neobjavila. Od jej odchodu do vinohradov ubehlo päť dní a nikto nepochyboval, že je už mŕtva. Už im ani tak nešlo o vypátranie Diany ako skôr o to, nájsť mŕtvolu v čo možno najkratšom čase, lebo v letných horúčavách sa telo rozkladá závratným tempom a dôkazy sa vyparujú ako kocka ľadu na Sahare.

Krauz vstal, fotografiu Diany prišpendlil vedľa fotografie Cley do pravého dolného rohu nástenky a odstúpil. Iba tak stál a civel.

Obe sa usmievali a Krauz mal chvíľu pocit, že aspoň jedna žmurkne a kývne mu. Čo by za to dal, keby to aspoň jedna z nich mohla naozaj urobiť!

„Chlapci, viete, prečo nosí kominár na hlave bielu čiapku?" spýtal sa Vaňa a s citom jemu vlastným si ukladal na obrovský krajec chleba jedno koliesko tlačenky vedľa druhého.

„Vaňa," Krauz sa otočil a prepálil ho pohľadom, „niečo ti poviem: jebem ti na celého kominára aj s jeho bielou čiapkou!!" Posledné slovo skoro zareval.

Burger zložil noviny a zabudol si potiahnuť z cigarety, Hanzel vystrčil hlavu spod stola, hoci spinku, po ktorú tam vliezol, ešte nenašiel, Canis sa prekvapene odvrátil od okna a Vaňa zabudol prehltnúť. Všetci civeli na Krauza.

Zovrel pery do tenkej čiarky a bezmocne zovrel ruky v päsť.

„Kurva," zamrmlal a vybehol von. 188

Burger ho našiel v umyvárni. Púšťal si na predlaktia potoky ľadovej vody a občas si ovlažil celú tvár. „Lepšie, kompl?" „Uhm." „Zlý víkend?" „Nie." „Diana?" „Nó..."

Burger sa oprel o parapet za Krauzom, zahľadel sa na dvor a na pobehujúcich policajtov s neposlušnými psami, zapálil si a zakašlal.

„Richard, po prvé, Vaňa za nič nemôže, Vaňa je parťák, jasné?"

„Viem, doboha..."

„A nerobí nič iné, iba to, o čo sa snažíme aj my ostatní: priblblými detinskými vtipmi aspoň trochu zmierniť stres a napätie, ktoré nám prináša každý podobný prípad."

„Viem."

„Ak prestaneme blbnúť, zblbneme." „Viem."

„Po druhé, zvykaj si. Si tu už dosť dlho. Takéto chvíľkové zlyhania ťa vracajú späť medzi zelené začiatočnícke uchá, a tým predsa už dávno nie si. Nauč sa to ovládať presne tak ako ja alebo Canis alebo hocikto iný. Aj ja mám niekedy sto chutí zarevať a rozbiť Otovi hubu alebo Ivanovi nakopať prdel... ale to nejde. Sme jedna kancelária, jedna partia, sme na jednej lodi. Ak cítiš tlak, požiadaj šéfa o dovolenku, dá ti ju, ak sa rozhodneš ostať, musíš sa ovládať, aspoň pred chalanmi. Inak sa o tebe začnú trúsiť reči a o rok, možno o dva zistíš, že s tebou nechce nikto robiť, lebo sa ťa boja, a budeš musieť s hanbou odísť. Ä to by bola škoda, lebo máš na vraždy nos, chápeš?"

Krauz sa poutieral toaletným papierom.

„Chápem."

„Tak choď do riti."

„Aj ty."

Vrátili sa spolu. Krauz pristúpil k Váňovmu stolu a zohol sa k nemu.

„Prepáč, Vaňa, rupli mi nervy. Stalo sa mi to prvý raz, ja som to nemyslel osobne, ja..."

„Sklapni a na!"

Vaňa mu podal bohato obložený chlebík a usmial sa, „To je od hladu, Riško, všetky problémy na celom svete vznikajú iba od hladu."

„Iste... díky. A chcel som sa ťa niečo opýtať." „No?"

„Prečo nosia kominári na hlave biele čiapky?" „Lebo..."

Zazvonil telefón. Burger bol najbližšie. „Vraždy, Burger... Aj ja teba... Je tu... Dám... Richard!" Podal slúchadlo Krauzovi. „Krauz."

„Nazdar, tu je kapitán Mináč, vedúci zmeny." „Nazdar!"

„Ako začínate týždeň, chlapci, v tomto besnom počasí? Ja som chcel ísť na dovolenku až v auguste, ale ak to má takto pokračovať, tak seriem na to a idem radšej teraz."

„Začíname... fakt bohovsky, to mi ver. Ja asi pôjdem tiež."

„Jediné rozumné riešenie. Počúvaj, volám kvôli tej Diane, ako si mi volal minulú stredu..."

„Viem, čo sa deje?"

„Boli ste tu za tým jej druhom, Eugenom..." „Viem, a...?"

„Nemal som vtedy službu, takže sme sa nestretli, nevadí. Ale teraz mám a ten debil už odvčera otravuje dozorcov, aby vás zavolali, že sa s vami chce rozprávať v súrnej veci."

Krauz položil chlieb a oblizol si prsty. „A prečo ste nezavolali včera?"

„Lebo ani včera som nemal službu, teraz som nastúpil a chalani zo včerajšej šichty ho poslali... vieš kam." „Do riti!" „Presne."

„Nie, tak som to nemyslel, ja som si fakt zanadával."

„Aha... ale aj tak si nebol ďaleko od pravdy."

„Prečo nevolajú, ak ide o takýto súrny prípad?"

„Vieš si predstaviť, koľko tu máme denne takých žiadostí? Aby sme zavolali advokátovi, aby sme zavolali manželke, aby sme zavolali snúbenici, aby sme zavolali maminke... uznaj sám!"

„Dobre, teraz je to už jedno. Takže ak okamžite vyrazíme, môžeme s ním hneď hovoriť?"

„Jasné, veď povolenie na výsluch vám obvodný vyšetrovateľ podpísal na dva týždne, takže ste ešte v lehote."

„Na to som úplne zabudol. Tak vieš čo, my už aj ideme!"

„Teším sa."

„Čau," rozlúčil sa Krauz a položil.

„Edo, chlapci, niečo sa deje! Ten debil sa v base zobudil, chce s nami okamžite hovoriť!"

Burger zadusil cigaretu, vstal a prehodil si sako.

„Chalani, povedzte Šaňovi, čo sa deje, nech nás nezháňa na nástupe. My padáme!"

Padali, a to veľmi rýchlo.

Postup bol presne taký istý ako predtým. Dvere, mreže, dvere, chodba, mreže, mreže, dvere a boli vo vypočúvacej miestnosti.

Šipoš sa posadil a chvíľu iba gánil z jedného na druhého. Neuľahčili mu to ani o kúsok. Iba sedeli a tvárili sa unudene.

Fajčili.

Pokrkvanú škatuľku hodili pred neho štýlom, ako sa hádže sprostému psovi ohlodaná kosť. Trasúcimi sa rukami si zapálil a poďakoval.

Vzdychol si.

„Dobré ráno."

„Komu dobré, komu nie."

„Ja..."

„... som debil."

„Aj to, ale ako som sa v tom mal vyznať? Ste fíz... policajti. Všetci policajti nás odrbávajú, ako sa len dá, a skúšajú finty... Ja... som si myslel, že ju chcete zatknúť," jach-tal.

„Dnes už vieš, že nechceme?"

„Viem. Včera tu bol riaditeľ, bol taký dobrý a zavolal našim. Nebola doma už päť dní... čo to znamená? Kde je? Prečo sa neohlási? Prečo nie je pri malej?"

Po lícach sa mu skotúľali obrovské slzy a vpili sa do erárnych teplákov. Šlukol si a zabehlo mu. Rozkašlal sa a hneď nato sa rozplakal ako malý chlapec. Hlava mu padla na prsia a plecia sa otriasali v tichých kŕčoch.

Krauz bol odhodlaný, že mu to dá vyžrať. Celou cestou tam sa chystal, ako mu prskne do tváre, že je debil a že celú túto pohromu spôsobil iba on svojou tuposťou, a bol rozhodnutý preháňať, len aby ho uzemnil a zdeptal.

Teraz videl, že už zdeptaný je, a poriadne. Už nebolo treba preháňať, už asi pochopil.

„Eugen," začal Burger, „minulý rok v lete sme našli zavraždené mladé dievča pri jazere na Železnej, znásilnené, zadusené, zviazané. Niekto ju vylákal do lesa za mesto a zavraždil ju. Jožo Slovan bol v tom čase už tri mesiace na slobode a po dvanásťročnom pôste začal doháňať, čo zameškal. Tých dvanásť rokov dostal tiež za vraždu mladej baby a tiež bola znásilnená a tiež poviazaná v lese a... jednoducho, našli sme toľko spoločných menovateľov, že sme si istí, že to robí on, ale nemáme žiadne dôkazy, nemôžeme ho zavrieť. Diana bola vylákaná do lesa za okolností, ktoré jednoznačne svedčia o tom, že v tom má prsty, ale... zase nemáme dôkazy! Tak sa už konečne rozhýb a začni spievať, lebo ti fakt už jednu drbnem!"

„On je nebezpečný človek..."

„Kto?"

„Slovan. Celý deň dokáže sedieť v cele a iba sa usmievať a nič mu nevadí a s každým sa baví akože normálne a... odrazu to na neho príde. Začne vrieskať, každého šikanovať, všetko mu vadí, každému chce rozkazovať... strašne chce rozkazovať a neznesie odpor a všetko musí byť podľa neho, a ak nie je, udrie. Strašne ma zbil. Nie raz. Potom mi priniesol z bufetu keksy a dal mi cigarety a celý deň si s Malíkom šuškali a smiali sa a pokukovali po mne a večer... ma zmlátili obaja. Jožo ma držal a Malík ma mlátil do gulí a do brucha a... rehotali sa ako blázni a Jožo mal v očiach taký výraz... taký..."

Nevedel dopovedať.

„Šialený?"

„Šialený. Nebezpečne šialený. Páčilo sa mu to. Vyžíval sa v tom. Keď Malík odchádzal, povedal mi, aby som sa nehneval a nebral to vážne, že to bolo iba z nudy, ale povedal mi aj niečo, čo ma zarazilo. Vraj aby som si dával na Joža pozor, vraj ho nahováral, aby ma zabili: že ma zavesia na okno a spravia z toho samovraždu. Malík odmietol, ale pri odchode ma varoval, Jožo to vraj myslel naozaj vážne. On je... ako sa to..." „Sadista?"

„Presne. Baví ho ubližovať, robí mu radosť, keď niekto trpí." „Ďalej."

„Zase mi priniesol z bufetu keksy a cigarety. Povedal, že to bolo iba tak, z nudy a aby som na to zabudol. Stále za mnou lozil a chcel vedieť, komu stále píšem. Ja nepíšem stále... vlastne píšem stále, ale nie toľko listov, ako by sa zdalo, ja píšem jeden, ale trvá mi to strašne dlho, ja totiž... no... ja neviem písať, iba tlačené. Aj to nie všetky písmená. Písal som domov mame. Chcel si to prečítať. Dal som mu, opravil mi chyby a dopísal koniec. Pozdravoval som Dianu, chcel vedieť, kto to je, kde sme sa zoznámili, kde sme to robili prvý raz, ako ma prijali svokrovci a tak. Stále sa vypytoval na Dianu, čo robí, kedy ma príde navštíviť, kde býva a tak. Nevedel, kde býva, lebo jej som nikdy nepísal, nemohol som, starí vyberajú schránku a nedali by jej žiadny list odo mňa, tak som písal iba mame a vždy som jej napísal, čo má Diane povedať a ako je so mnou, a mamka mi potom napísala, čo je s Diou, ako sa má malá a tak a..."

„Počkaj! Drž chvíľu hubu, ide to z teba ako z guľometu. Čo si to povedal? Že si nikdy nepísal Diane domov?"

„Nie, nikdy."

„A Jožo sa zaujímal, kde býva?" „Áno."

„Ako sa zaujímal a prečo, porozprávaj nám o tom."

„Ponúkol sa mi, že napíšeme spolu Diane list, aby som mu nadiktoval adresu, že ju vypíše na obálku, ale odmietol som, že je to zbytočné, že jej list aj tak nepríde. Zúril, chcel ma znova zbiť, ale potom sa upokojil a chcel, aby som mu aspoň o Diane porozprával. Tak som mu porozprával, aká je zlatá a ako sa stará o malú a..."

„No?"

„Potom sa znova zmenil. Všetko mu odrazu vadilo, že vraj smrdím, že stále žobrem o cigarety, že som humusák, a nahováral aj ostatných v cele, aby ma zlynčovali. Stále mi nadával do smradľavých Cigánov a všetkým povedal, že neviem písať, aby sa mi smiali."

„Ďalej?"

„Môžem si ešte jednu vziať?" Burger vybral celú škatuľku.

„Na, tieto si vezmi do cely a z týchto fajči, koľko len chceš. Pokračuj."

Eugen si schoval cigarety a za iných okolností by zaja-sal, ale teraz iba smutne pokračoval.

„Zbil ma tak, že mi bolo celý deň zle. Pýtal som sa na ošetrovňu a tam som povedal, z čoho mi je tak zle. Odviedli ho a dali na samotku. Bolo to pár dní pred jeho prepustením. Mal súd a prepustili ho. Posledný deň si prisadol ku mne na posteľ a začal sa so mnou ticho rozprávať, aby to ostatní nepočuli. Povedal mi, že som obyčajné ľudské hovno a že také pekné a dobré dievča, ako je Diana, si ma nezaslúži, že sa postará, aby sa so mnou rozišla a aby žila s ním. Povedal mi, že jej kúpi byt a odvedie si ju tam a že budú spolu žiť, a ak nebude chcieť, tak že ju aspoň skurví a napíše mi, aké to bolo. A že mi bude písať zakaždým, keď ju skurví, a keď to bude nasilu, tak mi napíše tri strany, a keď dá dobrovoľne, tak iba jednu, lebo to vraj nebude až také vzrúšo."

Burger s Krauzom si vymenili pohľady. Teraz sa vyšetrovania chopil Krauz.

„Počkaj... takže... adresu si mu nepovedal."

„Nie."

„Ale povedal ti, že ju nájde a skurví." „Áno."

„Ty si mu niečo počas vášho spoločného pobytu tu v cele vyviedol? Nejaký ozaj brutál podraz?" „Nie."

„Takže to chcel spraviť iba tak z pasie, lebo chcel, aby si trpel?"

„Presne. Jeho to jednoducho bavilo. Vyžíval sa v ubližovaní iným."

Krauz k nemu podišiel a zohol sa.

„Chlapče, kurva, prečo si nám to nepovedal skôr?"

„Bože... veď ste fízli! Ako mi mohlo napadnúť, že mi chcete pomôcť? Kurva, kto sa v tom má vyznať?"

Burger zadusil cigaretu. Počkali, kým dofajčí aj Eugen. Burger stlačil gombík pod stolom a čakali na službu.

„Prosím vás... a... kedy ju už nájdete? Maličká je tak dlho sama..." Hlas sa mu opäť zlomil do plaču.

Päť odhodlaných mužov sa zavrelo v kancelárii.

„Konečne máme vysvetlené, načo sa v pondelok unúval k Šipošovcom."

Rečnil Krauz. Chytil druhý dych, bol vo švungu.

„Vraždu Diany si naplánoval už v base. Zmenil správanie k Eugenovi a líškal sa mu. Dúfal, že pri písaní listov zistí jej adresu, ale ten tĺk písal iba mamke, lebo jednak zle píše a jednak jej starí Lopúchovci asi cenzurujú poštu a list od neho by jej nedali. Je to logické, nech si starý Lopúch tvrdí, čo chce, s takým potenciálnym zaťom sa evidentne nevedia vyrovnať. Slovan zistil, že cez písanie listov sa k Dianinej adrese nedostane, prestal mu s písaním pomáhať a okamžite sa zmenil. Zase ho začal tĺcť a ponižovať. Tesne pred prepustením mu povedal, že ju skurví a že sa postará, aby ho opustila."

„Pokračuj. Ďalší krok?" povzbudil ho Burger. „U Šipošovcov zistil adresu Diany, to bol hlavný dôvod jeho pondelňajšej návštevy." „Od koho?"

„Edo, ako sa poznáš so starým Šipošom?" „Dosť dobre, poznáme sa sto rokov." „Dá sa predpokladať, že by ti povedal, keby o Dianinej adrese bola reč pred Slovanom?" „Dá."

„Ale nepovedal, takže od starých Dianinu adresu asi nezistil. Ostáva iba tá šťanda. Klaudia." „Tak poďme do školy za ňou."

„Pozor, vážení, dnes sa začali prázdniny. Môže byť doma alebo kdekoľvek, kam sa len cez prázdniny v jej veku chodí," upozornil ich Krauz.

„Tak čo takto začať u nich doma?" navrhol Hanzel.

„Netaktické. Ak aj bude doma, budeme ju musieť vytiahnuť von, lebo pred rodičmi sa nebude chcieť priznať. Už tuší, že niečo posrala, a bude zatĺkať až do neba. Pre nás bude najlepšie, ak ju nájdeme niekde vonku s partiou, mimo dosahu rodičov. Ak by sme ju chceli vytiahnuť z domu, museli by sme starému vysvetľovať prečo a to by bolo dosť ošemetné."

„Návrhy?" pokračoval Burger v improvizovanej porade.

„Ja," prihlásil sa Krauz a nikoho tým neprekvapil. „Carmen. Je to bystré dievča. Pozná všetkých v ulici, je členkou uličnej bandy, presne ako ja v jej veku u nás na sídlisku. Poznám to prostredie. Banda vie o všetkom, aj o tom, kto sa kam chodí kúpať alebo kto s kým a kde a podobne."

„Lenže ani Carmen nenájdeme v škole," namietol Vaňa.

„Ale povedala nám, že bola u lekára dať si potvrdiť zdravotný preukaz, lebo nastupuje na brigádu do mlie-karní."

„A najväčšie mliekárne sú kde?"

„Vaňa, ráno si mal tlačenku, tak mliekárne nechaj láskavo mne s Edom, dobre?"

„Si trhni, ja nie od hladu, chcel som iba pomôcť..."

„Môžete," rozhodol Burger. „Dvaja skočte na piaty obvod a prefoťte celý pátrací spis, všetko, čo až doteraz v prípade nezvestnej Diany urobili. Budeme ho potrebovať pre nášho vyšetrovateľa, aby bol v obraze. A jeden z vás nech zavolá do Dunajskej Stredy, budeme potrebovať všetko o Slovanovi. Všetko, čo o ňom vedia a čo s ním až doteraz robili. A tiež treba vylustrovať ten dom, kde býva Ildikó, kto tam všetko býva, aké majú autá a podobne. Každému je jasné, čo má robiť? Tak hor' sa k výšinám..."

Veci nabrali spád. Krauz ich hnal cvalom.

Carmen našli v mliekarňach na prvú ranu, lebo občas sa aj zadarí.

„Už ste ju našli? Pani Lopúchová je u nás každý večer a len plače. Stále dokola sa ma vypytuje, či som si na niečo nespomenula. Už sme z toho na nervy celá rodina, ale nemôžeme ju vyhodiť, veď je to celé hrozné..."

„Nemôžete ju vyhodiť. Carmen, ani ty, ani ja a ani nikto si nevieme predstaviť, ako tá matka trpí. Musí byť už po-lošialená, a aby toho nebolo dosť, doma jej plače malé dieťa. Budú to mať naozaj ťažké."

„Vy si myslíte..."

„Nie, ešte sme to nevzdali. Ešte stále je šanca." Krauz klamal šikovne, ale neverila mu.

„Carmen, hľadáme Klaudiu Šipošovú. Nevieš nám poradiť, kde by sme ju našli?"

„Je na matike."

„Karmen, sú prázdniny."

„Na Matadorke, na kúpalisku. Alebo doma. Ale poobede bude na Matike, aj ja mám prísť, bude tam celá partia." „Vďaka. A drž sa, nech sa ti v práci darí." Uškrnula sa, akože dosť blbý fór.

Znova museli preletieť cez celé mesto a spolu s ostatnými vodičmi trpieť neznesiteľné horúčavy na každej križovatke s červenou.

Nájsť Klaudiu na kúpalisku by bolo asi také jednoduché ako nájsť kvapku modrej farby v mori, nebyť Burgera a jeho geniálneho nápadu.

„Ošetrovňa."

Ako vždy bola zavretá.

„Tu som, už idem, stalo sa niečo?"

Za chrbtom im stál prototyp kúpaliskovej zdravotnej sestry. Územčistá penzistka v bielom plášti s páskou s červeným krížom na rukáve a s voskovým pohárom plným lepkavej kofoly.

„Dobrý deň." Krauz jej ukázal preukaz. „Funguje vám rozhlas?"

„Ešte áno, na začiatku sezóny ho zase opravili. Dávam mu ešte tak týždeň, potom jedného dňa zachrčí a zas budem musieť vyvreskovať po kúpalisku cez megafón ako každý rok."

„Tak vás o niečo poprosíme..."

Slnkom zaliatym kúpaliskom sa ozvalo chrčanie z ampliónu, potom úsečné „pozor, pozor" a strohá výzva, aby sa Klaudia Šipošová dostavila na ošetrovňu.

Nezmyselnosť tohto nápadu pochopili hneď, ako prišla prvá. Mala asi tridsať a ťahala za sebou usoplené decko. Aj druhú poslali preč, lebo bola pehavá, ryšavá a merala skoro dva metre. S treťou prišiel aj manžel a dosť agresívne sa zaujímal, s kým sa mu tá jeho kurví cez amplión.

Potom konečne dokvitla tá pravá a ani drzé: „To ste zase vy?" jej nepomohlo zakryť strach.

Zavreli sa na ošetrovni, aby ich neokukávali.

„Už to vieme."

„A čo?"

„Prečo bol ten chlapík v pondelok u vás."

„Aj ja. Priniesol pozdrav od Eugena a prišiel na štrúdľu."

„Chcel vedieť, kde býva Diana."

„Nič také nepovedal."

„Teraz sme boli za tvojím brachom v base. Povedal nám pravdu. Nebol to jeho kamarát, nevolá sa Peter Gros. Je to Jozef Slovan a tvojho brata v jednom kuse mlátil a tyranizoval. Oklamal vás, a teba zvlášť. To on..."

Burger si to v poslednej chvíli rozmyslel. Ak by jej povedali, že to on vytiahol Dianu z bytu a zabil ju, mohla by sa zľaknúť a už nikdy nepriznať, že mu ukázala cestu. Zo strachu pred rodičmi, pred bratom a možno aj pre výčitky svedomia.

„No a?"

„Chceme iba vedieť, ako došlo k tomu, že si mu ukázala, kde Diana býva."

„Ako viete, že som mu ukázala, kde býva?"

„Lebo to chcel vedieť od Eugena, ale Eugen mu to nepovedal. Neveril mu a listy písal iba vašej mame, takže ani z obálok sa Dianinu adresu nedozvedel. A chcel ju vedieť, to povedal Eugenovi rovno a ešte sa mu aj vyhrážal. Nemal inú možnosť, iba navštíviť vás, lebo vašu adresu poznal z Eugenových listov, a dúfať, že Dianinu adresu z vás nejako vytiahne. Ak by o tom bola reč, tvoj tato by mi to povedal, ale nespomínal nič, takže sme presvedčení, že si mu ty ukázala, kde býva. Stíhaš ma sledovať?"

„Áno."

„Tak ako k tomu došlo?"

Chvíľu váhala.

„No?" povzbudil ju Krauz.

„Medzi rečou dvakrát spomenul Dianu. Mama to zakaždým zahovorila, ale ja som to postrehla. Napadlo mi, že asi má pre Dianu nejaký odkaz, čo nechce tlmočiť cez nás. Viete, ten vzťah Eugena a Diany bol od začiatku taký chorý, všetky baby v ulici ju odhovárali, viem o tom, mám medzi nimi pár kamošiek, aj keď väčšina ma neznáša. Potom, keď sa narodila malá, sa veci ešte viac skomplikovali a vyhrotili. Chudák Eugen to nemal odvtedy ľahké ani vonku, ani doma. Zháňal peniaze, kde len vedel, aj ja som mu pomáhala z úspor, len aby mal pre malú na sunar a plienky. Aj tie autorádiá začal robiť len kvôli malej a Diane, aby sa mali lepšie. No, ako hovorím, nemal to ľahké a myslela som si, že po tom kamošovi z basy posiela Diane nejaké peniaze alebo nejaký dôležitý odkaz alebo čo, tak som... Mama išla do kuchyne skontrolovať štrúdľu a otec sa išiel tuším vyšťať, tak som ho zavolala k oknu a ukázala som mu, kde býva, aj poschodie som mu povedala."

„Čo on na to? Povedal ti, že tam hneď ide?"

„Nie, to nepovedal, ale odrazu bol akosi spokojný, už ani toľko nerozprával, iba počúval otca a tak spokojne sa usmieval..."

„To on vie, spokojne sa usmievať, hajzel."

„... a rýchlo dojedol a vypadol."

„Takže rýchlo, hovoríš."

„Vy myslíte, že... že to on... že to ja... že som..."

„Nie, s tým sa netráp. Žiadne výčitky nie sú namieste, Klaudia. Naozaj nie. Ak by si mu jej byt neukázala ty, o chvíľu by na otca alebo mamu vytiahol presne takú báchorku, ako si práve povedala ty, že má peniaze alebo dôležitý odkaz, a dozvedel by sa ju tak či tak. Bola to iba náhoda, že si ich predbehla. Čo sa malo v pondelok stať, stalo by sa aj bez tvojho pričinenia, nemáš na tom žiadnu vinu."

„Ďakujem vám, ja by som si do smrti vyčítala, keby sa Dii niečo stalo. Ozaj, ako dlho to ešte môže trvať, čo myslíte? Kedy sa vráti?"

Poďakovali sa jej a odišli. Na niektoré otázky nevedeli odpovedať, a ani nechceli. Mala prázdniny, nech si ich teda užije, baba jedna. Na trampoty a starosti tu boli oni.

26. Kapitola

Pondelok bol naozaj šťavnatý na svedkov. Keby mali také šťastie týždeň predtým, mohlo všetko dopadnúť úplne inak, lenže nemali a nedopadlo. Navyše hneď, ako sa vrátili z kúpaliska, mali hlásené podozrivé úmrtie staršej ženy s nožom zapichnutým v hrudi a hneď nato výbuch v rodinnom dome s dvoma mŕtvolami. Kým zistili, že to nebol nôž, ale skrutkovač, na ktorý sa napichla po infarkte, a že išlo o výbuch propánovej bomby, a nie o vybavovanie si dedičských záležitostí v rodine, ubehol tiež nejaký čas.

Zašli za vyšetrovateľom a konzultovali priebeh vyšetrovania s ním. Bol spokojný. Nové svedecké výpovede vniesli do celého prípadu nové svetlo, ale chýbala mu ešte spojnica medzi Slovanom a zavraždenou. To, že je už zavraždená, pochopil aj vyšetrovateľ, aspoň v tom boli zajedno.

Poctivo robili celý týždeň, ale luxus, aby sa mohli venovať iba nezvestnej Diane, si šéf dovoliť nemohol. Prípadov bolo veľa a museli zaskakovať, kde práve horelo.

Tak sa stalo, že ďalšie rozhodujúce svedectvo získali až v piatok.

„Chlapci, dole na vrátnici je nejaký týpek a chce hovoriť s Burgerom. Buď to zoberte za neho, alebo mu zavolajte," povedala hlava šéfa strčená v pootvorených dverách. Hneď ako sa schovala, Vaňa siahol po telefóne.

Takéto správy mali najradšej. Nikto nevedel, kto to je a čo chce, a z takýchto situácií bol poväčšine iba prúser.

„Ja mu radšej zavolám," ponúkol sa Vaňa a vytočil číslo na odposluchy.

Burger bol od rána zašitý na špecializovanom oddelení, kde si prehrával pásky z odposluchov telefónnej prevádzky vagabunda, ktorý síce nezavraždil svoju manželku, ale nahovoril na to kamoša a perfektne ho zaplatil. Problém bol v tom, že kamoš sa tým pochválil a dostalo sa to do uší detektívom z oddelenia vrážd. Išlo už len o to, aby sa preke-col do telefónu a povedal, kam manželku zakopali, a mohli ich zbaliť.

Burger sa vrátil do kancelárie.

„Choďte do riti!"

Vôbec neskrýval rozčarovanie nad pohodlnosťou svojich kolegov.

„Chce teba," bránil sa Vaňa.

„To je taký problém zobrať debilka z vrátnice a vypočuť ho?! To som tu fakt jediný?!"

„Chce vyslovene teba! Citové vzťahy medzi stránkou a policajtom by sa nemali dehonestovať tým, že sa nechá suplovať neschopnými kolegami," zašomral Canis.

Burger mu stredným prstom ukázal, aký je veľký, a bez slova vycúval z kancelárie, lebo naozaj nemal náladu na sprosté reči.

„Počúvaj... to slovo dehonestovať, to si myslel vážne?" spýtal sa Vaňa, sotva Burger zabuchol dvere. „Úplne, Vaňa, to máš tak..."

Krauz chvíľu počúval Canisovu prednášku o význame slova dehonestácia, ale keď Burger hodnú chvíľu nechodil, prestal ostatných registrovať a ostal nesvoj. Vedel, že Burgerove návštevy poväčšine súvisia s naliehavými prípadmi, a ak táto súvisela s Dianou, chcel byť pri tom. Lenže pri tom byť nemohol, lebo každá návšteva detektíva bola privátna a každý si kryl svojich informátorov ako oko v hlave.

Kým sa rozhodol, či zbehne dole a pomôže, alebo ostane v kancelárii a nechá sa iba informovať, otvorili sa dvere a Burger postrčil dovnútra potetovaného muža.

„Dobrý deň," povedal holohlavý chlapík v rifliach a bielom tričku, a aby zakryl rozpaky, založil si ruky na prsia.

Chlapcom v kancelárii zahral kreslené divadielko s figurínami vytetovanými na bicepsoch: čím viac sa ošíval, tým komickejšie pózy zaujímali.

Potetovaný bol celý, lebo keď si sadol a preložil si nohy krížom, ukázal im kus predkolenia a oni videli, že obrázky vychádzajú z tenisiek pod rifle a ostatné sa schovávali pod vypasovaným tričkom. Končili sa na krku vo výške ohryz-ka, kde sa skvel dookola vytetovaný nápis TU ODREZAŤ a až hore nad ním bolo pár centimetrov panenskej pokožky.

Namiesto výsmechu alebo drsného privítania mu Burger venoval pohárik vodky a cigaretu, hoci nikto nepochyboval o tom, kde k tetovaniam prišiel.

„Chalani, toto je Ekzém, vlastným menom..."

„Edko... načo?"

„Takže vlastným menom Načo."

„Šak keby chceli, vylustrujú si ma, a veda, gdo som. Nesedel som štrnást len tak pre nič za nič. Mosá ma poznat." „Poznajú, Ekzém, poznajú, a keby nie, tak spoznajú..." „Vím, né?"

„Počkaj, zavolám ešte kolegu a pustíme sa do toho." Burger zavolal kolegu z vyšetrovačky a usadil ho do kresla.

Vyšetrovateľ bol rád, že sa môže zúčastniť na výsluchu a získať informácie takpovediac z prvej ruky.

„Počúvaj," prikázal Burger vyšetrovateľovi zbytočne, lebo kvôli ničomu inému tu nebol.

„Ekzém, zopakuj to, čo si mi povedal dole na vrátnici."

„Potom mi dáš tú stovku, ako sme sa dohodli?"

„Dám."

„Tak sú ternu asi dva týdne..."

„Nie, mne si povedal iný dátum!"

„Dobre, tak bol pondelok minulý týden, mohlo byt tak pár minút po štvrtej, lebo o štvrtej som bol u ženy v stánku... viete, moja žena predáva v stánku péenes na rohu Gercenovej a..."

„Dobre, to nie je podstatné, vystúp už z autobusu!"

„... a teda bol som si po cigarety a vystúpil som z autobusu..."

„Kde?" spýtal sa vyšetrovateľ.

„Šak to, že já tý šecký ulice nepoznám, ale viem, kde v Petržke som, a viem to ukázať na mape, šak tak sme sa s Edom dohodli, že to ukážem..."

Burger rozložil na stole veľkú podrobnú mapu mesta.

„Poď sem."

„Tak tu..." ďobol do mapy, „tu robí Gabina. Tu som sadol na autobus a tu som vystúpil."

Všetci stáli okolo mapy a nakláňali sa, aby čo najlepšie videli na Ekzémove prsty. Presne ako vojenskí stratégovia pár minút pred začiatkom útoku.

„Ako to, že sa tak dobre orientujete v mapách?" spýtal sa vyšetrovateľ, lebo neveriť bola jeho práca.

„Lebo som to robil na vojne. Dva roky topografie. Prekresľoval som na pozemné geodetické mapy vojenské objekty. Ja vím, poviete, robota pre blbečka, iba mechanicky zakresľovať objekty, ale za dva roky sa naučíte, kde je sever a ako sa kreslí ulica a ako vyzerá rieka a čo sú vrstevnice."

„V poriadku, pokračujte."

„Tu som vystúpil a tu som ho videl."

Všetci sa zohli a skúmali jeho prst na mape.

Odrazu sa vzpriamili, vyzeralo to, ako keď sa otvára kvet lekna.

„A sme päťdesiat metrov od Dianinho bytu," skonštatoval Burger.

Vyšetrovateľ ukázal Ekzémovi na stoličku a chopil sa sám vypočúvania.

„Tak mi teraz opíšte, ale čo možno najpresnejšie, čo ste videli a zažili v ten pondelok."

„Tak zažil som... ani neviem, čo všetko som zažil, ale videl som, keď som vystúpil z autobusu... tedáá... zapálil som si, aby bolo jasné."

„Je nám to jasné."

„A potom som odhodil zápalku a chcel som odísť zo zastávky, lebo tam bolo ľudí ako sračiek a všetci sa tlačili a strkali, a vtom som ho zbadal. Zbadal som Joža Slovana s nejakou babou, ako sa zašíva za búdu, teda zboku búdy. Spoznal som ho na sto percent a on spoznal mňa, lebo siahol do kabely a sledoval ma ako ostriež."

„Prečo?"

„Lebo máme nevybavené účty. V Leopoldove som mu zaplatil pekných pár tácov za dodávku a tá sviňa už vtedy vedela, že pôjde von a že mi ju nedodá, ale prachy zeb-ral. Vypadol na amnestiu a nechal ma v tom, bez prachov a bez tovaru."

„Čo to bolo za tovar?" spýtal sa vyšetrovateľ.

„Edo...?" zháčil sa Ekzém a drzo pokrútil hlavou, akože toto nebolo dohodnuté.

Burger musel zasiahnuť.

„Dobre, dohoda bola, že budeš vypovedať iba k Slovanovi, takže túto časť necháme tak."

„Aha," pochopil vyšetrovateľ. „Pokračujte."

„Chcel som si s ním podebatovať... tak po našom, vylepšil by som mu ksicht a vybral si svoje prachy, ale on, hova-do, siahol do kabely a asi tam mal pištoľ alebo kudlu alebo čo, tak som nemal chuť sa s ním naťahovať pred toľkými svedkami a nechal som ho tak. Ja si ho ešte nájdem, nebojte sa. Teraz, keď viem, že žije a je v meste, už mi ho chlapci nájdu. Keď som odchádzal, obzrel som sa, aby som videl, s kým to tam stojí a s kým to debatuje. Bola to celkom slušná jeba, také mladé dievča, ale kozy mala nehorázne a ritku v rifliach tiež dosť dobrú, fakt kus."

„A...?"

„No... a včera som v novinách videl jej fotku a písali, že sa stratila."

„Tak moment!" zastavil ho vyšetrovateľ. „Nech sa páči."

„Vy ste videli v pondelok minulý týždeň po štvrtej hodine poobede muža menom Jozef Slovan s dievčaťom, čo je v pátraní, teda s Dianou Lopúchovou, stáť na zastávke autobusu kúsok od jej bydliska?"

„Áno."

„Ako viete, že to bola ona?"

Ekzém sa otočil na stoličke a ukázal prstom na pravý spodný okraj nástenky.

„Buď som blbý, alebo zle vidím, ale je to to dievča tam dole v rohu na nástenke a okrem toho som videl jej fotografiu včera v novinách, že je od stredy nezvestná. Videl som ju s ním na vlastné oči. Vysral by som sa na to, ale Edo je kamoš a viem, že robí tie ťažké prípady, tak som si to nakoniec rozmyslel a došiel sa prihlásiť. Pomôžem, né, šak je to tá oná... občianska povinnosť. Edo, ale tých sto korún, ako si mi sľúbil, keď to zopakujem pred vyšetrovákom..."

„Dostaneš, neboj sa. A díky, že si sa unúval... tak nezištne, ty občan!"

27. Kapitola

Prvý prázdninový týždeň ubehol ako voda. Bol piatok a vyšetrovateľ sa musel rozhodnúť. Porada u Mayora bola krátka.

„Máme svedka Eugena Šipoša, ktorý tvrdí, že sa mu Slovan v base vyhrážal, že Dianu vyhľadá a prehovorí ju, aby žila s ním, a ak mu nedá dobrovoľne, tak ju skurví. Máme svedkyňu Klaudiu Šipošovú, ktorá mu v pondelok ukázala cestu k Diane, a máme svedka, ktorý ich videl po štvrtej hodine poobede debatovať na zastávke autobusu. Zároveň máme svedkyňu Carmen, ktorá tvrdí, že v tom čase Diana odišla z domu von dohodnúť sa s nejakým mužom na stretnutí s Eugenom vo vinohradoch, o čom vieme, že to bola iba zámienka, ako ju vylákať z domu," zosumarizoval Burger a odovzdal slovo ďalej.

Vyšetrovateľ prikývol. Argumenty kriminálnej služby boli už viac ako povážlivé.

„Volám prokurátora. Asi začnem trestné stíhanie. Požiadam o súhlas na zadržanie Jozefa Slovana a začnem jednať s piatym okresom o zaslaní kompletnej dokumentácie."

Vyšetrovateľ bol na ich strane.

Spravodlivosť bola na ich strane.

Zdravý rozum bol na ich strane.

Svedkovia boli na ich strane.

Šťastie už bolo na ich strane.

Ale byrokratický šimeľ je tromf nad všetky tromfy.

Službukonajúci prokurátor bol s autom v servise a kolega, čo ho zastupoval iba na tú malú chvíľu, trvajúcu celé popoludnie, mal svojej roboty dosť, a okrem toho bol parádne naštvaný, a okrem toho by bolo treba naštudovať spis a zorientovať sa v probléme, a okrem toho by bolo treba sa tomu venovať, a okrem toho by bolo treba úzko komunikovať s vyšetrovateľom, a okrem toho bol piatok tri hodiny poobede, a okrem toho prokurátor... alebo vyšetrovateľ... alebo...

Dnes je už vlastne jedno, kto to celé spomalil, asi iba súhra náhod.

Bol piatok piateho júla, piaty deň prázdnin a ďalšia vražda sa mala stať o dva dni, ale keďže sa zatiaľ so Slovanom nedalo nič robiť, tak po fajronte išli všetci domov.

28. Kapitola

Krauz nezúril. Načo. Zvykal si.

Vlastne zúril, ale iba vo svojom vnútri. Mal na pamäti slová staršieho kolegu vyslovené v umyvárni a aj tristokrát mimo umyvárne. Nedal na sebe nič znať a začal sa usmievať. Niekedy v tom čase nastal zlom v jeho kariére. Z prchkého, všetko riešiaceho, agilného a naivného detektíva sa stával tichý, zádumčivý muž, ktorý chápal, že život detektíva je oveľa zložitejší, než sa píše v detektívkach.

Začínal chápať, že niečo sa deje a že to niečo sa deje aj poza chrbát spravodlivosti a zdravého rozumu. Samozrejme, aj poza chrbát občanov, ktorým, a to mu prízvukovali neustále, majú vlastne slúžiť. To, že existuje aj zákulisie, pochopil až o päť rokov neskôr a dosť to vtedy bolelo, ale pochopil. Veľa vecí išlo poza jeho chrbát a asi to tak bude aj v budúcnosti.

A to ani nevedel, že Burger sa zastavil za Mayorom a povedal mu, aby nebol pes a podpísal to.

„Počúvaj, Šaňo, ak za tebou príde mladý a bude chcieť dovolenku, tak mu ju podpíš..."

„Si na hlavu, Edo?!"

„Ja viem, sme v svrabe, ale uváž... celá koncepcia pátrania po ponožkovom vrahovi bol jeho nápad, prvý pochopil, že je to séria, zorganizoval celý tím, analyzuje so mnou všetku robotu, teraz maká na Diane, okrem toho robí služby, aj nočné, aj hocaké iné. Baví ho to, je tu v robote vo dne v noci, v sobotu aj v nedeľu a má doma ženu a ročné decko. Ak chceme, aby nám tu mladí ostali a nestrhali sa, musíme rešpektovať aj ich súkromie a zdravie. Pusti ho, ak si dá žiadosť."

Mayor pokrútil hlavou a iba si vzdychol.

„Vieš niečo viac, než viem ja?"

„Viem všetko, ale ty si šéf a my sme detektívi, takže ma tu nevypočúvaj a daj si poradiť."

Mayor uvažoval, či to, čo sa mu Burger snaží naznačiť, je natoľko vážne, aby začal pátrať na vlastnú päsť, alebo je to blbosť, na ktorú môže bez rizika zabudnúť. Mal nutkanie sa na to Burgera spýtať, pretože zodpovednosť za celé oddelenie niesol on. Napokon sa rozhodol spoľahnúť na Burge-rovu intuíciu.

„Tak nech si vypíše dovolenkový lístok. A nerozširuj to medzi ostatnými, lebo viac dovoleniek nebude a musíme makať, jasné?! Na dovolenku odišiel Vaňa, to som musel podpísať, a teraz Krauz - a to je všetko."

„Jasné, díky."

Keby to Krauz vedel, určite by si zavolal Burgera na pivo a povedal by mu, že takto si ich spoluprácu nepredstavoval a že žiadne privilégiá si nežiada, lenže sa to nedozvedel, a možno to tak bolo aj dobre.

V sobotu mal Krauz dosah a nedeľu strávili na oslave u svokry. Prvý prázdninový víkend ubehol ako každý víkend.

29. Kapitola

Miro Barták išiel vysypať smeti. Skoro sa zrazili vo vchodových dverách.

„Človeče, dávajte poz... no doriti! Jožo! Čo ty tu?"

„Akože čo? Nesľúbili sme si, že keď sa raz dostaneme von, poriadne to spolu roztočíme?"

„Jasné, sľúbili, ale kedy to bolo!? Neukázal si sa vyše roka!"

„Idem nevhod? Mám odísť? Máš tam niekoho?"

„Nie, kam by si chodil? Mám tam iba manželku, oženil som sa... a jej dcéru, ale ďalej ísť môžeš, vlastne musíš, to je jasnačka! Počkaj, vyhodím smeti a predstavím ťa manželke, bude mať radosť!"

Pani Bartáková radosť nemala a dávala to jasne najavo. Nemala rada manželovu minulosť a nič, čo ho s ňou spájalo. Ani keď si vodil návštevy odtiaľ, ani keď sa k nej správal, akoby bol ešte tam. Vedela, že tam bol dlho a že potrebuje pomôcť, ale pomôcť sa dá iba tomu, kto chce.

Jej manžel Miro nebol zlý chlap a vzal si ju aj s Annou, hoci vedel a vlastne aj videl, že je postihnutá a on to s nimi nebude mať ľahké.

„Čo jej je?" spýtal sa Jožo, keď ostali v kuchyni len sami dvaja.

„Áále... nemá rada, keď spomínam na staré basistické časy, je na to alergická," hodil domáci rukou a nalial. „Nemyslel som ju, myslel som mladú." „Jáj... je toto... ako sa to... mentálne zaostalá." „Koľko má?" „Devätnásť." „Fešanda."

„To áno, okrem toho, že je blbá, má všetko, čo baba má mať, ale... ako hovorím, je blbá... Tak na nás a vitaj!"

Dobre im padlo. Pospomínali všetkých, čo sa kedy pre-mleli cez ich celu, a všetko, čo povystrájali.

Odchádzal po polnoci, a keď sa obzrel a zbadal, že ho Barták vyprevádza pohľadom, zamával mu do okna a rázne vykročil. Potom zahol za roh.

Posadil sa na múrik a chvíľu počkal. Vrátil sa a prešiel na druhú stranu ulice, odkiaľ mal lepší výhľad. Obzrel si vstupnú bránu, chodník, zaparkované autá a iba tak pohľadom si premeral vzdialenosť k zastávke električky.

Bol spokojný. Už mal plán a pri troche šťastia by mohol vyjsť.

30. Kapitola

V pondelok ráno bol už rozhodnutý a vedel, ako to spraví.

Krauz premýšľal celú nedeľu a podvečer mal už plán hotový. Mal na prokuratúre pár známych, jednoducho zájde za dozorujúcim prokurátorom sám a nebude čakať na vyšetrovateľa. Pôjde a všetko mu vysvetlí, a ak bude treba, bude si vymýšľať a preháňať a bude sľubovať... jednoducho urobí všetko, len aby dostal Slovana späť za mreže.

Ak to nepomôže, bude sa oficiálne žiadať na hlásenie k riaditeľovi kriminálky, a ak ani ten nie, tak k policajnému prezidentovi alebo hoci aj k ministrovi, bolo mu to už jedno, ale takto to nenechá. To hovädo zabilo a bude zabíjať ďalej a on, detektív z oddelenia vrážd, sa tomu nebude iba tak nečinne prizerať a bude snoriť dovtedy, kým nenájde medzi vrchnosťou spriaznenú dušu, ktorá by mu v jeho zámere pomohla.

Keď vošiel do kancelárie, Hanzel práve zatváral chladničku. Slzy v očiach a červené líca boli neklamným znakom, že práve raňajkoval. Burger mal tie isté znaky, takže raňajkovali spolu.

„Dáš si jeden?" spýtal sa Hanzel a chladničku nechal pootvorenú.

„Nie, čaute," odmietol Krauz a Hanzel zavrel chladničku.

„Ťažký víkend?" vyzvedal Burger, ale na odpoveď nečakal, skryl sa za stenu z novín a vypúšťal oblaky dymu.

Vaňa chýbal, šéf mu dal krátku dovolenku na vybavenie dedičského konania, takže v kancelárii smrdeli iba Bur-gerove cigarety a mužský pot, žiadna tlačenka ani cibuľa.

Hanzel bol sklamaný, do nikoho okrem Vaňu sa neoplatilo zabŕdnuť. Len tak, aby reč nestála, vyskúšal Krauza.

„Tak ťažký, alebo čo?"

Krauz nezabral ani na druhé nakopnutie.

Konečne prišiel Canis a priložil ruku k dielu.

„Páni, príjemné pondelkové ránko! Viete, ako sa zvolávajú buzeranti na žúr?"

Hanzel sa usmial, založil si ruky za hlavu a spokojne sa zosunul na stoličke.

„No ideš..."

„Nazdar, Miloško, príď k nám večer na žúr, bude prdel."

Ani sa príliš hlasno nesmiali a aj tak ich vzápätí zamrzela i tá trocha humoru použitá namiesto raňajok.

Vošiel Mayor. Nestrčil dnu len hlavu, ako to mal bežne vo zvyku, vošiel celý. Stíchli, akoby si odrazu uvedomili závažnosť svojho priestupku.

„Tak veselo, chlapci, veselo, čo? Tak aby vás to prešlo, všetci štyria vztyk a odchod. Okamžite máme prísť k riaditeľovi!"

„Čo sa deje?" skúšal Burger a namáhavo vstával. Ešte si dal mohutný šluk, akoby mal byť posledný na najbližších desať rokov, a ohorok rozdrvil v popolníku.

Canis sa chcel spýtať niečo vtipné, ale keď videl kamenný výraz v Mayorovej tvári, radšej si to rozmyslel.

Sekretárka ich ohlásila a prikývla do telefónu. Ešte skôr než položila slúchadlo, ukázala na dvere. To nebolo dobré znamenie. Ak ich nenechal čakať ani povinných päť minút, znamenalo to, že sa ponáhľa, a keď sa riaditeľ ponáhľal, nikdy to neveštilo nič dobré.

„Pán riaditeľ, kapitán Mayor plus štyria..." zahulákal Mayor, sotva posledný z nich zavrel dvere.

„Sadnúť! Nezdržovať, Burger! Páni, chcem počuť, kto je zodpovedný za tú nevybavenú nezvestnosť!"

„Nie je nevybav..."

„Opäť mi volali z ministerstva, ten Lopúchov brat sa chystá napísať o celej veci poriadne štipľavý článok. Ako to, že ešte nemáme žiadne výsledky, žiadneho podozrivého ani nájdené dievča? A ako to, že rodina nie je o ničom informovaná?!"

„Je to nezvestnosť, je to obvodná zálež..."

„Tak načo sa do toho rýpu najlepší operatívci z oddelenia vrážd, keď je to obvodná vec!?"

„Lebo máme podozrenie, že ju uniesli a zabi..."

„Tak ak je to vražda, prečo už nie je prípad u nás a intenzívne na ňom nerobíme!?"

„Lebo je to stále iba podozrenie bez relevantných dôkazov."

„Ale v piatok ste ma informovali o niečom inom, vraj už sú dôkazy a nejaké svedecké výpovede proti tomu... tomu recidivistovi..."

„No áno, ale vyšetrovateľ v piatok nestihol..."

„Zase vyšetrovateľ! Na koho by sa operatíva vyhovárala, keby nebolo vyšetrovačky? Na koho by ste hodili..."

„Na prokurátora," odpovedal pokojne Burger. Mayorom heglo.

„Čože?!"

„Na prokurátora, ako som povedal. V piatok sme to už mali pripravené, ale to by musel každý sedieť na svojom mieste, za čo je platený, a nie sa flákať po servisoch."

„Viem," pripustil neochotne riaditeľ, „niečo som už počul... No dobre! Nebudeme tu riešiť medzirezortné vzťahy a začneme od seba. Ak je tam podozrenie, treba zaobstarať dôkazy a predviesť ho vyšetrovateľovi, nech ho obviní, a je to!"

„Ale my sme minulý týždeň nič iné nerobili, pán riaditeľ, iba zháňali dôkazy a svedkov..." skúsil Krauz.

„Tak ste to nič iné robili zle alebo pomaly, už dávno to malo byť hotové! Viete, do akého svetla nás môže postaviť jeden zákerný, zlomyseľný článok? A práve teraz, keď sa nám nedarí a ponožkový nám uniká čím ďalej, tým... ďalej?"

„Ale..."

Burger sa zahľadel na Krauza a ostrým pohľadom mu naznačil, aby to nechal tak. Keď chce riaditeľ psa biť, nejakú palicu si nájde.

Krauz teda stíchol.

„Takže aby sme sa dohodli..." riaditeľ im posunul po stole hárok papiera, „zintenzívniť robotu, neflákať sa po krčmách a začať aj trochu myslieť, páni! Tu máte fono-gram pátrania. Zo včera máme nový prípad nezvestnosti devätnásťročnej dievčiny, ale tentoraz je to oveľa horšie, je mentálne zaostalá a večer neprišla domov. Je to hlásené na prvom obvode, chlapci sú celú noc na nohách a prečesávajú mesto. Pozrite sa na to, porovnajte to s päťkár-skym prípadom a do fajrontu chcem mať výsledky! Odchod!"

Vstali a bez slova odišli.

Krauz si bol odrazu istý, že ak sa bude k niekomu žiadať na hlásenie, tak radšej rovno k tomu ministrovi. Do kancelárie s nimi vošiel aj šéf. „Ty si o tom vedel, Šaňo?"

„Nie, nikto mi nevolal, aj pre mňa to bolo prekvapko." „Pekne!"

„Tak sa ani nechystajte na ranný nástup, rovno šmýkajte na jednotku a zistite, ako to vyzerá. Potom mi okamžite dajte vedieť! Krista jeho, to zas bude týždeň..." šomral si Mayor pri odchode, a aby bolo všetkým jasné, kto je tu šéf, treskol dverami, až zadunelo.

Detektívi z prvého obvodu toho mali plné zuby. Celú noc nespali a flákali sa po meste. Prekutrávali všetky parky, otočiská autobusov a konečné stanice električiek, všetky podchody a zašiváky od výmyslu sveta, kde by mohla byť. Celý prípad nezvestnosti bol jednoduchší v tom, že diskotéky a nočné bary mohli vynechať.

Rodičia sedeli na chodbe a držali sa za ruky.

Keď zbadali prichádzať štvoricu nových detektívov, pochopili, že sú to posily a pátranie po ich dcére sa asi zintenzívni, čo bolo dobré, ale zároveň to znamenalo, že v noci ju ani jedna hliadka nenašla, takže až také dobré to zase nebolo.

Detektívi z oddelenia vrážd sa prihlásili u šéfa miestnej kriminálky, odmietli kávu, čaj a na veľké prekvapenie aj koňak a zašili sa aj s rodičmi do pridelenej kancelárie.

„Vy ste Miroslav Barták, otec, áno?"

„V podstate áno. Toto je moja manželka, Bartáková, predtým Kráľova, a malú som vyženil. Ona má pôvodné meno, Kráľova."

„Malú? Koľko má vlastne rokov?"

„Devätnásť. Viete... malú... ona je mentálne postihnutá, stále je na úrovni päťročného decka, aj keď je skoro taká vysoká ako ja, pre nás je stále malá..."

„Aha. Takže nezvestná je Anna Kráľova, áno?"

„Presne."

„Viem, že ste to už hovorili kolegom, ale musím vás požiadať o trpezlivosť. Mohli by ste nám zopakovať, čo sa vlastne včera stalo?" Vyšetrovania sa chopil Canis a ostatní len počúvali.

„No... Anička chodí každý deň sama von, väčšinou poobede. Manželka s ňou chodila dlhé roky, a keď sa Anička naučila poznať okolie domu, začala ju púšťať aj samu. Lekári povedali, že je to len dobre, že je to nejaké vnútorné cvičenie, aby ešte viac nezaostala. Anička vedela, že nesmie ísť príliš ďaleko, vždy sa prešla po svojej trase a o hodinu sa vrátila. Včera išla von krátko po druhej popoludní, ale nevrátila sa. O štvrtej sme už boli obaja vonku a prešli sme si celú jej trasu, ale nikde nebola. Počkali sme ešte hodinu a potom sme išli na políciu."

„Stalo sa to už niekedy?"

„Raz. Hrala sa vo vedľajšej bráne so susedkinou mačkou a zabudla sa pri tom. Ale všetky okolité brány sme už pochodili, nikto ju nevidel, hoci ju pozná veľa ľudí zo susedstva."

„Má nejaké kamarátky?" „Nie."

„Nejaký priateľ?" „Prosím vás..."

„Ja len aby sme na nič nezabudli. Berie nejaké lieky?" „Na čo?"

„Neviem, v súvislosti s tou poruchou alebo na upokojenie alebo..."

„Nie, nie je chorá, nemá záchvaty alebo tak. Žiadne lieky neberie."

„Vzala si včera na prechádzku nejaké veci z domu, oblečenie, obľúbenú hračku...?"

„Nie, išla iba v tom, čo mala na sebe, opis oblečenia sme už nadiktovali. Vy myslíte, či sa nerozhodla odísť z domu?"

„Aj táto možnosť tu je. U ľudí s mentálnym postihnutím človek nikdy nevie, čo im napadne."

„To je pravda, ale všetky jej veci sú na svojom mieste a hnedý maco stráži jej posteľ ako zvyčajne."

„Takže v poslednom období nedošlo medzi vami k nejakej hádke alebo nedorozumeniu v tom zmysle, že by ste jej niečo zakázali, že by preto plakala alebo že by ju niečo rozrušilo?" „Nie."

„Takže sa nestalo vôbec nič zvláštne, čo by narušilo jej stereotyp?" „Nie."

„Žiadna tragédia v rodine? Nebola svedkom nejakej dopravnej nehody alebo nezažila nejaký šok, čo by mohol vyvolať nežiaduce reakcie?"

„Nie."

„V poslednom období teda ubiehali všetky dni tak ako pred mesiacom alebo pred polrokom, proste nič zvláštne sa nestalo?"

„Nie."

„Počkaj..." Pani Bartáková si prestala utierať nos a prekvapene pozrela na manžela. „Teraz, keď to spomínate... Bol u nás na návšteve ten tvoj kamarát a bavili sa spolu a..."

„Ale, prosím ťa! Prestaň drístať nezmysly! Obyčajná návšteva..."

„Moment, pani Bartáková, čo bolo na bavení sa tých dvoch také zvláštne, že ste si na to spomenuli?"

„No..." zháčila sa a ostýchavo pozrela na manžela, či smie.

Najradšej by jej jednu... ale tu nemohol, tak iba mykol plecom, nech si hovorí, čo chce, je to vlastne jej decko.

„No... my nemávame návštevy, a tak bola Anička najprv utiahnutá v izbičke, ale potom sa osmelila a bola s nimi chvíľu v kuchyni a manžel išiel kúpiť ešte jednu fľašu a ona sa tam s ním smiala, až som ju musela ísť zahriaknuť, lebo ja som pozerala v obývačke televízor a rušilo ma to... Radšej som si ju vzala k sebe a... ona ho potom skoro každý deň spomínala..."

„Kedy to bolo?"

„Kedy bol u nás? Vo štvrtok? Áno, vo štvrtok." „Kto to bol?"

„Iba kamoš, vyše roka sme sa nevideli." Pán Barták predbehol manželku, lebo už toho nakvákala dosť.

„Kto to bol?" zopakoval Canis a všetci sa unavene zahľadeli na Bartáka.

„Doriti... tak dobre... sedeli sme spolu. Aj tak by ste si o chvíľu zistili, že som už sedel."

„Kde?"

„V Leopoldove." „Ako sa volá?"

„Jožo Slovan, ale je to kamoš na život a na smrť..." Krauz si smutne skontroloval špinu za nechtami a tá čierna sa mu zdala tak trochu symbolická.

31. Kapitola

Hlásenie podali Mayorovi, nech si ide za riaditeľom sám. Vyšetrovateľ iba pokrčil plecami.

„Dobre... asi máte pravdu, je v tom až po uši, ale sami uznáte, že pred týždňom sme nemali nič v rukách a v piatok to dopadlo, ako to dopadlo, nie mojou vinou, takže..."

Iba sedeli, fajčili a okukávali muchy na šéfovom okne.

„... dobre, idem zariadiť, aby na neho vydali zatykač, a ide sa poňho. Pripravte sa na domovú prehliadku, pre-vrátime to tam hore nohami!"

Keď odišiel, Krauz si neodpustil poznámku.

„Hore nohami je niečo inšie v tejto polícii..." stíchol však, lebo ako predpokladal, Burger ho zase napomenul karhavým pohľadom.

Hneď po poludní naskákalo osem detektívov do áut a po-vyskakovali až vo Vydranoch pred domom. Pes štekal ako besný, nemuseli ani zvoniť.

„Áá... to ste zase vy?"

„Uviažte ho a pôjdeme ďalej... Toto je pre vás," podali Ildikó úradnú listinu, „príkaz na vykonanie domovej prehliadky, máte tam všetky potrebné pečiatky a podpisy. Kde je Jožo?"

„Ráno odišiel do mesta niečo vybavovať."

„Neklamte! Ak ho tu nájdeme, pôjdete s nami aj vy!"

„Neklamem, šak sa môžete pozrieť!"

Aj sa pozreli. Veľmi dôkladne. Dom bol veľký, vzadu mal pristavené dve dlhé šopy a nejakú búdu zbadali aj vzadu v záhrade. Prehrabávali sa v nich až do zotmenia. Išli systematicky meter po metri, ale nikto nevedel, čo hľadajú.

V prípade vraždy s pištoľou je domová prehliadka ľahká, jej cieľom je buď pištoľ, alebo náboje, alebo čokoľvek, čo súvisí so strelnými zbraňami, a, samozrejme, oblečenie vraha, na ktorom v labákoch nájdu povýstrelové splodiny.

V tomto prípade ani netušili, ako svoje obete zabil, či majú hľadať pištoľ, zakrvavené kladivo, lano, alebo nôž, či nohavičky, alebo krvavú blúzku, alebo kabelku. Vôbec netušili, čo im vy viedol, čo im zobral, ak im vôbec niečo zobral, a kam to schoval.

V každom prípade, zakrvavené nenašli nič a na čokoľvek sa opýtali Ildikó, na všetko povedala, že to je jej, a bolo. Veľmi rýchlo postrehla, že ani sami nevedia, čo hľadajú, a tak klamala jedna báseň a oni veľmi rýchlo postrehli, že klame jedna báseň a baví sa na ich nemohúcnosti.

„Kde bol včera celý deň?" „Doma."

„Ale nie poobede, však?" „Nóó... aj si vybehol." „Kedy?"

„Ja ho nesledujem."

„Tak kedy?!"

„Poobede... na chvíľu."

„Na akú chvíľu? Hodinu, dve, tri?"

„Dve... asi."

„Koľko mohlo byť hodín?"

„Poobede."

„Presnejšie!"

„O tretej, o štvrtej... Nesledujem ho, som povedala!" „Kedy sa vrátil domov?"

„Neviem, spala som. Bolela ma hlava, dala som si prášky a spala som až do rána. Ani neviem, kedy prišiel, videla som ho až ráno."

„Kedy ste si dali prášky?"

„Poobede, viem ja? O piatej?"

„A to ešte nebol doma, však?"

„Asi nie."

„Tak bol doma alebo nie?!" „Nie... A prečo ho stále hľadáte?" „Potrebujeme si s ním podebatovať, nič zvláštne. Ako dlho máte toho psa?"

„Tak dva roky, prečo?"

„To je nejaká sorta alebo bastard?"

„Normálny čokel, prečo?"

„Lebo vyzerá ako čistokrvná border kólia."

„Vážne? Bobino? Já nevím, možno..."

„Sú to drahé psiská."

„Bobino? Že by...?"

Aby im nezavádzala, jedna dvojica detektívov sa neustále venovala domácej panej. Unavovali ju celou záľahou nezmyselných otázok, medzi ktoré prepašovali aj dôležité, ale ona, mrcha jedna, sa nedala nachytať a stále si mle-la to svoje.

Nenašli ani Joža, ani nič podozrivé.

„Keď sa večer vráti, nech nám zavolá," poučil ju Krauz pri odchode a sám sa musel usmiať nad nezmyselnosťou svojej požiadavky.

„Neviem, telefón nemáme a že by kvôli tomu utekal otravovať susedov? Je to také dôležité?"

„Je!"

„Tak mu poviem... teda..." „Aj vy by ste mohli, keď bude spať." „To ako vám zavolať? Keď bude spať?" nevychádzala z úžasu. „No."

„To asi né..."

„Myslel som si. Tak zatiaľ dovidenia, ešte sa uvidíme!" „Škoda..."

Napriek pokročilému času ich na oddelení čakal aj Mayor, aj riaditeľ kriminálky.

Článok vyšiel vo večerných novinách a okrem toho, že mimoriadne farbisto opisoval utrpenie rodiny, ktorej už skoro dva týždne chýba dcéra a jej malé dieťa doma plače za matkou, tam boli aj hlboké zamyslenia nad neschopnosťou modernej demokratickej polície a neochotou komunikovať s trpiacou rodinou a médiami, ba autor dokonca nenápadne naznačil aj úmysel bojkotovať svoje základné povinností a dodal čo-to aj o práci platenej z daní daňových poplatníkov.

Riaditeľ už mal za sebou pár nepríjemných telefonátov. Sedel v rohu Mayorovej kancelárie a bol taký zúrivý, že ani nevládal revať. Farba jeho tváre pripomínala brúsené rubíny prvotriednej kvality.

Keď prišli, unavene si posadali v šéfovej kancelárii. Riaditeľa pozdravil každý, on nikoho.

„Nič," začal Burger, „ráno odišiel sem do mesta, vraj niečo vybavovať, lebo tak to má vo zvyku. Neukázal sa. Pri domovke sme nič podozrivé nenašli, aj keď sme to tam prevrátili celé hore nohami."

„Takže?" spýtal sa Mayor.

„Takže plán bé..."

Riaditeľ sa prudko postavil, až kreslo zastonalo a vrazilo do steny .za ním.

„Môžem vedieť, čo za tajné šifry to tu nacvičujete? Alebo to poviem inak: nebolo by lepšie namiesto nejakého skur-veného plánu bé sa rozliezť po meste a konečne ho chytiť?! Konečne niečo urobiť!?"

Burger vedel, že riaditeľ je príma chlap a reve z neho iba stres vyvolaný tlakom zhora. Nedal sa vyviesť z rovnováhy a pokračoval pokojným unaveným hlasom policajta, čo sa od rána nezastavil a teraz ho bolia nohy ako šľak, aj keď šéfovi, čo celý deň sedel na zadku a prípadne pobehoval z porady na poradu, sa to nezdá.

„Rozliezť sa môžeme, fotografie nám technici nasekajú za hodinu, ale skôr by som tým zaťažil péemjéčko a nočné hliadky. My sme s podobným výsledkom počítali a prizvali sme si na pomoc odbor špeciálnych služieb. Kontaktný dôstojník čaká iba na moje zavolanie."

„Takže eska, Edo?"

„Eska, direktor."

„A to necháme namiesto seba robiť sledovačku? A čo my?"

„Nie namiesto seba, ale spolu s nami, direktor. Aj v noci, aj zajtra a každý deň, až kým ho nechytíme, budeme vonku aj my."

„Dobre. Kedy ho chytíte?"

„To nevie nikto."

„Chcem počuť termín."

„Ja chcem plat ministra a zodpovednosť vrátnika."

Jediný Burger si mohol dovoliť takto hovoriť s riaditeľom. Boli rovnako starí a aj spolu pekných pár rokov slúžili.

Namiesto toho, aby ho riaditeľ zvozil, sklapol, lebo si uvedomil, že ak sa seriózny Burger uchýlil k takémuto nekorektnému výroku mimo subordinácie, asi ho k tomu dohnala dobre skrývaná zlosť, a ak by ho trénoval ešte ch vílu, mohol by vybuchnúť.

„Dobre, Edo, je to na tebe. Nemienim ti do toho kafrať, ale..." riaditeľ zalovil v náprsnom vrecku saka a vybral zro-lovaný Večerník, „prečítajte si toto! Počítajte s tým, že zajtra to bude pokračovať. Nečudujte sa im, ani novinárom, ani bežným ľuďom. Máme jednu zabitú babku za druhou a teraz ešte aj nejaký debil unáša mladé a o chvíľu sa dozvedia, že ich aj vraždí. Všetko v priebehu tohto roka. Je toho na nich príliš. Aj na mňa, priznám sa. Niečo vám poviem." Podišiel k stolu, predklonil sa k nim a namáhavo sa oň celou váhou oprel. „Pozrite sa na mňa." Všetky pohľady schované pod stolom sa teraz nasmerovali do jeho očí. „Nutne potrebujeme nejaké výsledky, inak nás prevalcujú. Prosím vás, uvedomte si to, potrebujeme už konečne nejaký úspech."

Odrazil sa od stola a odišiel.

Burger si bez dovolenia šéfa zapálil. Mayor iba sedel a kreslil si na papier panáčika. Napokon, ani nevedel prečo, mu okolo krku omotal lano a zavesil ho na improvizovanú šibenicu.

Asi už blbnem aj ja, pomysel si a celý obrázok začmáral.

„Dobre. Všetci domov, zajtra vás potrebujem vyspatých. Ostane tu stoštyridsaťjednotka, ostatným ďakujem za zodpovedný prístup počas celej akcie a zajtra dovidenia."

Chlapi sa s hrmotom pozviechali a šomrajúc odišli.

„Chalani," začal Mayor úplne pokojným a vyrovnaným hlasom, akým sa končí posledné štádium stresu, „chcem vám vážne povedať, že si vážim všetko, čo ste už urobili. Vlastne to bol váš nos, čo vyčmuchal, že to nie sú iba obyčajné nezvestnosti, a dostali ste sa až k páchateľovi. Za to, že procesná stránka musí mať aj nejaký relevantný dôkazný základ a že vraha nechce nikto zavrieť len preto, že my vieme, že je vrah, za to vy nemôžete, ani za to, ako to dopadlo. Jednoducho, vyserme sa teraz na výčitky a vzájomné obviňovania a dajme hlavy dokopy. Musíme na niečo prísť, aj keby sme tu sedeli do rána."

Vstal a otvoril okno. Potom sekretár a porozkladal poháriky.

„Zapáľte si. Edo, počúvame."

„Daj slúchadlo, bez neho je to zbytočné."

Burger zavolal dohodnutému kolegovi zo sledovačky. Sedel vo vedľajšom bloku na treťom poschodí a krížom cez dvor to stihol za rekordných desať minút.

„Čaute, tak do čoho ste to zase zabŕdli, že vás musíme ťahať zo žumpy, chlapci naši vraždárski?" Mal dobrú náladu, lebo nerobil na oddelení vrážd.

Za úsmev a kúsok dobrej nálady, ktorú vniesol do napätej atmosféry, dostal pohárik a hneď sa cítil lepšie.

„Veľmi pekne ďakujem, pán Mayor. Keď tu budete mať voľné miesto, zavolajte mi, nám šéf naleje, iba keď má meniny."

„A ako sa volá?" spýtal sa Hanzel.

„Jano, Jožo, Michal, Peter, Stano, Ivan, Igor..."

„A keď je v kalendári ženské meno?"

„Tak máme emdéžet."

„Tak vieš čo, keď tam budete mať voľné miesto, zavolaj ty mne."

Mayor ich nechal kecať. Dokonca sa s nimi aj zasmial. Vypili, zapálili si každý novú cigaretu, lebo debata ich čakala vážna a možno aj dlhá. „Tak počúvam."

„Vydrany." Za oddelenie vrážd hovoril Burger.

„Ani bohovi!"

„Prečo?"

„Dedina na rovine bez krytia. Naokolo iba rovné polia, teraz síce zarastené, ale nízkym porastom. V strede ulica, po bokoch domy. Výsledok? Na okolí nepostavím oporák a v strede mi domáci odkopú hliadku asi za hodinu."

„Lenže my tam máme vraha a skrýva sa."

„Prečo?"

„Lebo vie, že po ňom ideme."

„Tak potom o dôvod viac, aby som sa na to vykašľal. V takom prostredí loviť chlapa, čo vie, že po ňom ideme... Ste normálni?"

„Ale ide o vraždu. Možno o dve. Možno..."

Mayor na Burgera vyvalil oči, ale polemizovať o počte vrážd sa mu zdalo nemiestne, jedine že by Burger vedel ešte o niečo viac než ostatní.

„Vražda má vždy prioritu, ale my máme iba obmedzené možnosti. Aj technické, aj personálne. Nech na to vyčlením koľkokoľvek ľudí, aj tak tam vidím viac prúserov než osohu."

„Tak si nejako pomôž. Použi hlavu."

„Teraz som ju použil," ukázal na prázdny pohárik.

„Iné dutiny. Napríklad mozgovú."

„Máte mapu?"

Mayor vstal, otvoril sekretár, ale iný než normálne, a vybral hŕbu máp. Našli Dunajskú Stredu a okolie.

„Tu... pozrite sem... sme schopní obsadiť autobusové zastávky. Ako sa presúva?"

„Nemá vlastné auto. Aspoň doteraz nemal," odpovedal Krauz.

„To je dobre, takže ak sa hýbe, tak autobusom. Tu... a tu sme schopní ho obsadiť pešiakom, moto by išlo z Dunajskej a majú ich za tri minúty. Tadiaľto krížom cez dedinu sme schopní sa previezť tak maximálne raz za hodinu, ale pozrite sami, tu všade naokolo je iba rovina, oporák tu nespravím nikde. Ak by išlo o dlhodobé rozpracovanie, vedel by som niečo vybaviť na družstve, poprípade s elektrárňami, ale montážne vozidlo tam nemôže stáť pol roka, chápeme sa?"

„Nepôjde o dlhodobé rozpracovanie. On vie o nás a my vieme o ňom. Bude v strese a musí sa začať hýbať. Dlho sa skrývať nemôže. O pár dní vieme, či ušiel von, alebo je tu, a ak ostane, odsledujeme ho a chytíme. Prachy nemá, jazykovú výbavu nemá tiež, podľa mňa za hranice nepôjde, aj keď si vie vyrobiť plnú riť falošných pasov. Niekde tu na okolí by sme ho mali zbaliť. Dávam mu pár dní, možno týždeň."

Všetci prikývli a súhlasili s Burgerom. Dohodli detaily, vypísali potrebné tlačivá a akcia...

„Ozaj, aký krycí názov bude mať táto akcia? Musím to napísať do hlásenia."

Chlapi po sebe rozpačito gánili.

„Mucholapka," navrhol Krauz.

„Tak Mucholapka... A prečo?" zaujímal sa kolega zo špeciálnych služieb.

„Lebo s muchami sme mali do činenia pri jeho prvej rane minulý rok a teraz... lapáme..."

„Po troche kyslíka," neodpustil si Canis.

„Nie, lapáme jeho! Okrem toho, bol by som rád, keby sme nezabúdali na Cleu, stále ju musíme mať na zreteli ako jeho prvú ranu a tie muchy tam fakt zabodovali, takže..."

„Mucholapka!" rozhodol šéf a kolega zo sledovačky si poznačil krycí názov a kontaktné telefónne čísla na Mayo-ra a Burgera. Do práce aj domov, keby došlo k záchytu mimo pracovného času.

Popodávali si ruky a kolega zo špeciálnych služieb odišiel.

Popodávali ruky ešte pár pohárikom a odišli aj oni, lebo už bolo neskoro.

Krauz sa zastavil na záverečnú v bistre pár blokov od domu. Majiteľ sa tiež neponáhľal domov a Krauz sa ožral ako každý normálny chlap, ktorému sa v práci nedarí a ktorý by veľmi chcel, aby sa to už zmenilo. Navyše sa ožral ako chlap, ktorý očakával od vedenia pomoc a namiesto toho ho iba zvozili pod čiernu zem za veci, za ktoré vôbec nemohol. Aj keď v podstate zvozili všetkých, bral to osobne, lebo vraždy sa už stali jeho osobnou záležitosťou. V ten večer sa to v ňom jednoducho zlomilo a on sa ožral tak, že sa sotva dotackal domov.

32. Kapitola

„Vstávaj, robota čaká!"

Okrem týchto troch môže detektív z oddelenia vrážd počuť ráno už len tri podobne strašné slová: „Vstávaj, ide manžel."

Krauz sa dotackal do kúpeľne, ale ani hektolitre chladivej vody nemohli zahnať pocit púšte v ústach. Až zubná pasta a matový čaj s poriadnou dávkou medu ako-tak upravili povlak na jeho jazyku, takže bol schopný normálne artikulovať.

„Kým odídeš... na bohviekoľko dní zase... V sobotu chcem ísť na dovolenku! Sľúbil si mi to. Teším sa a deti sa tešia tiež! Tršovci nás čakajú na chate. Bol si za tým vaším šéfom?"

„Sylvia, ja..."

„Mám ísť ja?"

„Sylvia, prosím ťa..."

„Urob to, ako chceš, ale ja v sobotu pôjdem!" „Iste, aj ja by som rád, ale včera uniesli ďalšie dievča a..." „Zajtra zabijú ďalšiu babku a pozajtra dedka a popozaj-tra ujca... Ty si si ešte nevšimol, že sa zabíja stále?" „Všimol."

„Takže na dovolenku nepôjdeme nikdy?" „Pôjdeme, ale teraz..."

„Teraz je taká istá situácia, aká bola pred rokom a aká bude o rok, o dva, o tri... stále." „Tak ja skúsim..."

„Zbytočne. Neskúšaj. Zahlás a choď! Čakám ťa v piatok. Usmiateho, navnadeného, vy tešeného, pripraveného... jednoducho normálneho. Po dlhom čase."

Mohol byť rád, že dostal desiatu a že mu dvere pri odchode nerozbili nos.

„Šéfe..." „Čo je?!" „Ja by som..."

„Čo chceš, nezdržuj, rýchlo, o chvíľu mám poradu u riaditeľa!"

„Či by sa nedalo... Viete, moja žena vybavila takú chatu na strednom Slovensku... zíde sa tam partia, čo sa poznáme už dlhšie a..."

„No a?"

„Či by ste mi podpísali dovolen... ku... šéfe..." „Krauz! Teraz?! Naokolo tony mŕtvol a vy..." zareval, ale potom si spomenul na debatu s Burgerom.

Zahľadel sa Krauzovi do očí, či nezazrie náznaky šialenstva alebo aspoň nejaké nenápadné symptómy prepracovanosti, ale pozeral a uškŕňal sa celkom normálne.

Presne ako on ráno v zrkadle. Úplne normálne, aspoň si to myslel. Kontroloval sa každé ráno, lebo už prišiel do štádia, keď sa pred holením skúmavo zahľadel na chlapíka v zrkadle, či nemá tik a či mu neovísa pera a či sa lesk v očiach ešte stále dá považovať za normálny. Ale svojim podriadeným by sa s tým nepriznal ani za svet.

Uznanlivo pokýval a podpísal dovolenkový lístok.

„Odchod na dovolenku!"

Krauz prevzal lístok a odniesol ho na sekretariát. Uveril, až keď si sadol na svoje miesto v kancelárii a Hanzel naňho pustil prúd čerstvého vzduchu z okna a čerstvej vodky z chladničky. Chlapci zo sledovačky držali objekt poctivo celý týždeň

a chlapci z oddelenia vrážd im asistovali a flákali sa po meste a snorili po nočných podnikoch a nočné motohliadky kontrolovali náhodných chodcov a spachtošov na stanici a vlastne všetkých, čo sa na Slovana len trošku podobali, ale výsledok žiadny.

Vrah už vedel, že ho lovia, a kľučkoval. Báli sa iba jedného, aby ešte raz neudrel. Prišiel piatok.

33. Kapitola

„Trinásteho sa na dovolenku nenastupuje!" povedal Vaňa už aspoň desiaty raz, a aby dodal zlému proroctvu vážnosť, zagestikuloval rukami a odhryzol si z tlačenky. Košeľu s krátkymi rukávmi mal prepotenú durchom durch a smrdel ako po nočnej, hoci sa práve skončilo ranné rozdelenie do zamestnania.

„Slepá závisť!" skonštatoval Krauz a snažil sa nevšímať si ho.

„Nie! Závisť je to, čo vidím v Otových očiach! Chce ma pripraviť o tento kúsoček tlačenôčky, čo mi drahá priba-lila na cestu do práce, a nevie, ako na to!" ohradil sa Vaňa a vypľúval pritom kúsky rozžutého mäsa po stole. Hanzel zložil noviny, prekvapene si ho premeral a znechutene zavrtel hlavou.

„Si okašlaný aj s číslom topánok... a nežer toľko! Ten kúsoček tlačenôčky by vystačil vietnamskej dedine na mesiac! Kto to má s tebou vydržať? Celý deň v tejto horúčave v aute?! Ale to ti hovorím, jeden jediný prd, a ideš peši! Včera si zožral sedem vajec natvrdo a večer sa mi točila hlava ako po otrave sírovodíkom. Nežer už, ty tchor!" Opäť sa začítal, lebo aj tak vedel, že si nepomôže. Vaňu by od tlačenky nezahnal ani buldozér.

„Čo hovorím, slepá závisť! Toto je ozajstná slepá závisť, a nie ja tebe, Riško môj milený! Tebe ja nemám čo závidieť! Tebe ja môžem povedať iba jedno, na dovolenku sa trinásteho nenastupuje, to je čistá volovina!"

„Prečo, veď nebude piatok?"

„Piatok-nepiatok, trinástka prináša smolu aj v sobotu, a bašta!"

„Kecáš! Závidíš, že ty už máš po, a navyše ti celý čas pršalo a ja sa zajtra zbalím, naložím ženičku... svoju... do autíčka a tradááá! Slnko svieti, voda láka..."

„Postavme si snehuláka, to poznáme!" nedal sa Vaňa. „A nespadla mi ani kvapka."

„Snehulák-nesnehulák, zajtra balím a padám a vy sa tu môžete aj schujiť v tej horúčave!" rozhodol Krauz a pokračoval v upratovaní stola. Nechcel odísť na dovolenku a nechať po sebe nevybavené spisy a resty, čo by ho prenasledovali celé tri týždne. Mal rád poriadok a potrpel si na to, aby mu duševnú pohodu a oddych nekalila ani chmárka na služobnom obzore.

„Máš pravdu," pritakal mu Burger, „nedaj sa posledný deň znervózniť, poupratuj po sebe a pekne sa rozlúč s chlapcami. Aj tak ti každý závidí, čo si budeme nahovárať."

„Tak vidíš!" Krauz otrčil bradu k Váňovi, ale ten iba rezignovane mávol rukou.

„Tu čítam," prerušil ich podpichovanie Hanzel, zložil noviny, aby sa presvedčil, či ho počúvajú, a potom dôležitým hlasom profesora na prednáške pokračoval, „že sex vraždil. V Anglicku podávali pacientom s impotenciou nevyskúšané tabletky, a keď sa dostavila reakcia a oni to skúsili s babou, dostali infarkt. Nie jeden, vraj už majú asi desať prípadov."

„No a?" nechápavo zatiahol Vaňa.

„No nič, ja len, že takú tabletku by som dal tomu nášmu a po najbližšom čísle by sme mali pokoj."

„Ale nám ide o to, aby sme ho chytili, a nie aby sme mali od neho pokoj," namosúrené zareagoval Krauz, hoci si svä-tosväte prisahal, že dnes nebude do ničoho zasahovať a nič riešiť. Chcel ísť na dovolenku, už to potreboval a jeho žena Sylvia ešte viac.

„Správne!" zasiahol Burger, pretože tušil hádku a ani on nemal dnes chuť nič riešiť. Najmä nie škriepky medzi chalanmi. „Ale čo sa sexu týka, to je vám vec ošemetná, však, Vaňa?" prihral nahrávku nenažrancovi, lebo od neho očakával viac zmyslu pre humor než od dovolenkou nasiaknutého Krauza.

Predbehol ho Hanzel. „Ozaj, Vaňa, a funguje to aj s takým pupkom? Nezabudol si to ešte?"

Vaňa prehltol, hlboko sa zamyslel, oprel si bradu o palec a ukazovákom si jemne pretrel líce. Potom si zafilozofoval: „Chlapci, so sexom je to presne ako s bicyklovaním! Nedá sa to úplne zabudnúť. Chce to iba z času na čas si zajazdiť... a občas premazať."

O pol štvrtej odišiel Krauz na dovolenku. Doma ho už netrpezlivo čakala Sylvia a dve dcérky. Sylvia mala hlavu zabalenú v teplej šatke a opuchnuté líce svedčilo o tom, že si zubára nechala na poslednú chvíľu. Richard bol rád, že sa vôbec odhodlala, vybrať sa do sveta s takou dierou by bol nezmysel.

„Bolo ti to treba? Kedy som ti hovoril, aby si si to dala spraviť? Teraz to máš celé rozvŕtané..." „Nemám..." „Vidím..."

„Nemám, on mi ho vytrhol!"

„No zbohom! A v takomto stave chceš ísť autom dvesto kilometrov? Prievan, natriasame. Ja by som ťa...!!"

„Pre mňa sa nestrachuj, ja ti dovolenku nepokazím, ja teda určite nie."

„A ja hádam áno? Už som odtiaľ vypadol a neuvidia ma skôr ako o tri týždne! Ani počuť nechcem o vraždách a vraždení..."

Krauz nespal a staral sa o manželku. Večer prišla horúčka a opuch sa zväčšil. Krátko po polnoci dorazili na pohotovosť a vyčistiť ranu, uvoľniť hnis a slušne poďakovať znamenalo stratiť iba dve hodinky z nočného spánku. Pre Sylviu to bol tretí pôrod a Krauz bol zvyknutý, tak čo?

„Aj tak pôjdeme! Do rána to prejde!" trvala na svojom zanovitá Sylvia a odhodlane pochodovala po kuchyni. Pri otočke drgla lakťom do digestora a dlaň pritláčajúca šatku na ubolené miesto nešetrne vrazila do líca.

„Aúúú!" zaúpela.

„Už je to lepšie, miláčik?" spýtal sa zívajúci Krauz. „Richard, pre boha živého!!! Naozaj si myslíš, že ten, kto robí aúúú, to robí preto, že mu je lepšie?!"

„Prepáč, ja len... že ti neviem pomôcť a chcel by som..." zíval Krauz.

„Poďme radšej spať, aspoň ty sa musíš... trochu..." rozhodla a zaliezli do pelechu.

Nepomohlo. O tretej si ju privinul na hruď a hojdal ju ako bábätko. O štvrtej s ňou premával po trase kuchyňa chodba obývačka a späť. O piatej varil kamilky a repík a vyplachovali si ubolené ústa. O šiestej zaspala polospánkom umučených. O siedmej mu zatelefonovali...

Krauz zaspal krátko pred siedmou a chvíľu nato ho zobudil domáci telefón. Sylvia spala hlbokým toxickým spánkom po konskej dávke sedatív a nepohla sa, ani keď prudko vyskočil a zdrapil slúchadlo.

„Richard!! To som rád, že som ťa ešte zastihol..."

„Ja nie..."

„... doma! Zaútočil. Sviňa jedna. Je tu zase." Burger dychčal do telefónu a Krauz počul v hlase skúseného detektíva napätie začínajúceho eléva a bolo mu jasné, že... to, čo videli, a chcú, aby videl aj on, že to... že...

„Boha!! Mám dovolenku, chcem ísť na priehradu! Sylvia ma zabije! Edo... Slovan uniesol ďalšiu?"

„Nie, ide o ponožkového."

„Preboha, na koľko častí sa musíme rozkrájať, aby sme to stíhali? Edo... a nezvládnete to? Je tam niečo zvláštne?" „Richard, ale... ona ešte žije..."

Stojky hrdzavého lešenia boli omotané zeleno-bielou páskou a nápis POLÍCIA mal odradiť všetkých okoloidúcich. Všetkých okoloidúcich priťahoval ako magnet železné piliny. Páska sa vinula cez dvor k hlavnej bráne a nejaký mudrlant ju ukotvil o strom oproti, takže sa nedalo prejsť ani po chodníku. Diváci sa tlačili na ulici a zavádzali autám aj električkám. Niekto zavolal aj hasičov, vraj čo keby to lešenie. .. ale ono nespadlo a ani sa nechystalo, a keďže chlapi v modrých mundúroch nemali čo robiť, tak zaplnili dvor, na ktorom sa takmer nedalo pohnúť.

Krauz prišiel vlastným autom, a keď sa snažil zaparkovať, dobehol k nemu policajt v uniforme a zreval naňho, až mu zaľahlo v ušiach.

„Človeče!! Ste normálny?!! My tu beháme od božieho rána, čistíme parkovisko, aby sem mohli vojsť hasiči a sanitky, a vy sa sem postavíte ako minister vnútra, a čo?!! No čo?!!"

Chudák, reval tak, až mu unikal zmysel toho, čo chcel povedať. Bol zjavne vystresovaný a podľa počtu hviezdičiek na pleciach Krauz usúdil, že niečo podobné zažíva prvý raz.

Detektív vystúpil, zabuchol dvere a nadychujúcemu sa chlapcovi ukázal odznak.

„Aj tak... Toto má ostať voľné!" „Povedal kto?"

„Ja... neviem, taký v bielej košeli s čiernou diplomatkou."

„Ten?" Krauz ukázal na Burgera, ktorý práve vyšiel z domu. „Ten!"

„To je môj šofér. Dal som mu na dnešnú noc voľno a pozri, ako sa tu naparuje! Hééj... ty!! No ty!! Nechám si tu auto, jasné?!" hulákal Krauz cez ulicu a gestikuloval na kolegu, ten ho zbadal a gestikuloval mu späť, aby neblbol a pohol si.

„No vidíš/' povedal Krauz kolegovi v uniforme, „je to vybavené, tak sa neondej a stráž aj moje," a odkráčal k Burgerovi.

Bol od neho pár krokov a už jasne videl napätie v tvári, stres a prekvapenie. Žila a to sa ponožkárovi ešte nestalo. Maliarka prežila tiež, ale to bolo niečo iné. Ona útok odrazila v samom začiatku, ale tu bolo dielo dokonané a... sfušované a to bolo nóvum!

„Richard, pre boha živého, to je svinstvo, taká mladučká... Kedy sa to už skončí?" objal ho okolo ramien a bol rád, že prišiel. Nebola to práca pre jedného. Ostatní z tímu síce tiež prišli, ale to sa mu nerátalo. Burger chcel Krauza a vedel prečo.

Nevošli do domu, ale zašli za roh na zadný dvor, a keď Krauz zodvihol hlavu, kam pozrel, videl iba policajtov. Lozili po lešení, prehľadávali strechy, vykúkali z okien susedných domov, tmolili sa po dvore a po záhradkách, lozili po murovaných plotoch a s roztiahnutými rukami balansovali, aby sa neskydli do záplavy odpadkov a záhradného bordelu. Chodili, lozili, snorili a hľadali... niečo... čokoľvek.

Burger mu ukázal otvorené okno na prízemí, krvou po-fŕkanú záclonu a odtlačok stupaje na parapete. Krauz si všimol jemný dezén. Potom bez slova prešli hlavným vchodom do bytu, plačúcu babku a staršieho pána v kuchyni si nevšímali a zastali na prahu detskej izby. Všetci, čo boli na chodbe, úctivo ustúpili a nechali ich prejsť. Krauz drgol do dverí, nazrel a nosom vtiahol vzduch. Zohol sa a prezrel si prah, potom urobil krok a ostal stáť. Jeden krok stačil. Opäť sa nadýchol a konečne zacítil krv. Pomaly otáčal hlavu a fotografoval očami. Krv. Veľa krvi. Všade veľa krvi. Striekan-ce na stenách a na záclone, odretá omietka na strope, krvavá perina na zemi, gitara a zelené nohavičky... Moment! Prečo by mali byť nohavičky na gitare? To má niečo symbolizovať alebo sa... hrá alebo...

Vankúš bol nasiaknutý krvou a pokrytý vlasmi. Fľaky už menili farbu a tmavli. Spod vankúša vytŕčala čierna ponožka, zjavne mužská. Na nočnom stolíku ležala Biblia a Katechizmus pre pokročilých. Na opačnej stene reprodukcia obrazu Príchod Krista do Jeruzalema od neznámeho maliara. Pod ním ležala lešenárska rúrka.

„Volá sa Helena a má dvadsaťdva rokov. Spieva v nedeľnej škole svätého Cyrila a Metoda dole na konci ulice a je členkou chóru kostola oproti. Pobožná, bez kontaktov na vagabundov, po nociach sa netúla... čistá duša, dalo by sa povedať. Včera večer spievala a hrala na gitare, susedia ju počuli do neskorej noci, okná sú stále dokorán, je horúco... Žije s babkou, o rodičoch zatiaľ nič nevieme. Babka je úplne hluchá. Skoro ráno prišiel jej strýko navštíviť matku a priniesol nejaké lieky a jedlo. Nikto mu neotváral, a tak zašiel do dvora. Okno na kuchyni bolo zavreté, a keď prešiel k vedľajšiemu, uvidel... uvidel... toto! Babka spala vedľa a nič nepočula. Zalarmoval suseda, je lekár, zavolali sanitku a previezli ju do štátnej, ešte žije, práve ju operujú, hlava je na kašu..." zreferoval v stručnosti Burger a Krauz iba prikyvoval.

„Videl si ju?"

„Nie, bola už v nemocnici."

„Myslím... tú ponožku!" „Videl."

„Čierna, jedna čierna! Čo, doboha...?!"

„Nevieme... veď vieš."

„Špačky?"

„Plný dvor. Budú ich stovky."

„Všetko vyzbierať, aj keby to trvalo týždeň!"

„Viem, nie?"

„Prepáč, Edo... ja len... Aj ja som z toho v riti! Bože, to sa hádam ani nesluší na takomto mieste." Radšej vyšli von.

Tam si zanadávali. Neboli sami. Už ich čakal Mayor a riaditeľ kriminálky. Jeden povedal kurva, druhý doboha a Burger si odpľul. Krauz, sotva stojac na nohách, nehovoril nič. Potom si to rozmyslel.

„Prečo ešte žijú?"

Všetci traja na neho nechápavo pozreli. „No... prečo ešte žijú? Stalo sa niečo, s čím nepočítal!" Krauz prudko gestikuloval. „Si jasnovidec?"

„Nie, sledujem, čo mi oči hlásia. Stolík je vylomený a zásuvky povyťahované. Tam našiel trt makový, čo už len také vzácne môže mať dievča v stolíku? Ale ďalej do bytu nešiel, a pritom vedľa spala babka, ďalší istý pich a možno aj pár korún navyše, ale nešiel! Ďalej nešiel. Vyhasiť dva ľudské životy v ubytovni mu nerobilo problém a tu... prečo nie? A prečo nedorobil ani tú mladú? Čo sa stalo?"

Burger si zamyslene pošúchal strnisko.

Stáli na chodbe chirurgického oddelenia a mladý asisten-tĺk, jediný, kto bol ochotný s nimi komunikovať, im vysvetľoval, že nič nevedia. Zatiaľ nič konkrétne nevedia.

„Ležala tam príliš dlho a nastal opuch mozgu, stratila veľa krvi, je zázrak, že ešte žije. Prognóza je veľmi zlá, ventilujeme, EEG vykazuje známky fatálneho poškodenia mozgu, či to prežije, nevieme... To vlastne nevie nikto!"

„Nám ide o zranenia, môžete nám ich opísať?" „Tri defekty na pravej strane hlavy, jeden vo vlasovej časti, jeden roztrhal ušnicu a jeden zlomil sánku a vyrazil jej prakticky všetky zuby vpravo. Má trieštivú zlomeninu lebky, zakrvácame pod mäkké pleny mozgu, opuch..."

„Robili ste výter? Potrebujeme vzorky!"

„Výter? Mozgu? To sa nerobí... aspoň som ešte nepočul."

„Z pošvy!"

„To nie, nikto nám nič nepovedal, ale to asi nepôjde."

„Tak nás zoberte k primárovi."

„Primár tu nie je, je na sympóziu."

„Tak nás zoberte k tomu, kto ho zastupuje!"

„Doktor Veselý."

„Výborne, poďme za doktorom Veselým!"

„Ten tu nie je, je na porade lekárskej komory."

„Ale niekto to tu vedie, nie?" Burger už strácal trpez-

livosť a Krauz ju dnes ani nemal. ·

„Iste, doktor Malachovský, prvý chirurg."

„Tak poďme, ten je kde?"

„Operuje."

„Tak viete čo, máte diplom?"

„Mám!"

„Tak ste lekár!"

„Som, ale iba asistent, ešte nemám atestáciu." „Na to, čo potrebujeme, ste atestovaný až-až, poďme!" „Páni, ale to nejde, nejaký papier, povolenie... žiadosť!" „Papierov vám neskôr dodáme aj štyri prdele, ale teraz sa pohnime, nech tam niečo nájdeme!"

Krauz pracoval celú sobotu, hoci už mal dovolenku. Pomohol pri zaisťovaní stôp z miesta činu a rozbehol vyšetrovanie, ale večer sa odporúčal. Chcel síce ostať a robiť, ale chcel byť aj doma, kvôli manželke a rodine.

Prišiel až za tmy. Sylvia trochu odpuchla, horúčka jej klesla a strnulo civela na televízor. Na pozdrav nereagovala. Deti už spali, tak si ľahol aj on.

Na dovolenku vyrazili o deň neskôr, ale napokon mu odpustila a sama uznala, že s čerstvo vytrhnutým zubom nemohla cestovať a on aspoň stihol dozrieť na obhliadku miesta činu a zistiť si základné informácie. Tri hodiny v aute mu ubehli tak rýchlo, že ani neregistroval, kde presne sú. Decká vzadu výskali, Sylvia s hlavou v šatke ani nepípla a on bol mysľou v práci. Na konci diaľnice ho čakal kolega z okresného mesta, zvítali sa a o pol hodiny už vykladali batožinu a nosili ju na prvé poschodie prekrásnej chatky pri priehrade so štrkovým dnom a s modrastou vodou vyhriatou na dvadsaťpäť stupňov.

Krauzovi sa začala dovolenka a na chvíľu stratil s vrahmi kontakt.

34. Kapitola

Prvý telefonát dostal Mayor pol hodiny po skončení pracovného času. Kontaktný dôstojník zo sledovačky mu volal do kancelárie.

„Akcia Mucholapka."

„Mayor, počúvam."

„Máme vizuálny kontakt s objektom."

„Doriti..." Mayor zareagoval nadávkou, pretože okamžite začal kombinovať a hneď mu napadlo, že nevhodnejší termín si naozaj nemohli vybrať.

Chlapi, čo skončili dennú zmenu, boli ešte len na ceste domov, a kým tam prídu, nemá s nimi spojenie. V poobedňajšej zmene dnes boli Burger s Canisom, ale boli mimo mesta a druhá dvojica v poobedňajšej bola na pitve, lebo súdnemu lekárovi sa nepozdávala nejaká prasknutá lebka a radšej zastavil nevinnú banálnu pitvu skôr, než by zničil dôkazy sľubne sa rysujúcej vraždy. Mayor rozhodol, aby sa na to radšej skočili pozrieť, kým súdniar nevyrobí nejaký problém. Mayor teda ostal sám a musel rýchlo rozhodnúť.

„A ja že budete mať konečne radosť," reagoval kolega zo sledovačky.

„Máme, máme, ale... zhodou okolností som tu ostal sám, takže musím rýchlo improvizovať."

„Fakt rýchlo, lebo strácame čas. Kontakt bol pred dvadsiatimi minútami. Volal som vám domov, ale nikto to nebral, tak mi napadlo, že ste ešte v práci, našťastie ste, ale strácame minútu za minútou a objekt je v pohybe."

„Je problém s jeho udržaním?"

„Už nie, preskupili sme sa a máme ho. Naši mi hlásia vysielačkou presnú polohu, takže by som potreboval dvoch od vás, aby začali preberať hlásky"

„Veď tých práve nemám... počkajte, niekoho stiahnem, zavolajte mi o päť minút." „O päť minút."

Mayor sa rozhodol pre Burgera s Canisom, lebo aj keď boli ďalej, mali o prípade lepší prehľad než chalani na pitve. Zavolal vysielačkou a Burger sa ozval na prvú výzvu.

„Fénix stosedem na príjme..."

„Fénix stosedem, tu Fénix sto, udaj polohu."

„Diaľnica..."

„Môžeš sa otočiť a prísť čo najskôr späť na základňu?" „Môžem, ale neprídeme skôr ako o pol hodiny, možno o trištvrte."

„Mucholapka hlási záchyt."

„O pätnásť minút, a ak vedia žiguliaky lietať, tak aj skôr." „Koniec."

Mayor počkal na druhý telefonát zo sledky, a aby neblokoval linku, zatiaľ nikam nevolal. „Mucholapka." „Mayor." „Tak ako?"

„O pätnásťľdvadsať minút ideme na to."

„V poriadku, zatiaľ si poznačte aspoň toľko, že pätnásť štyridsať bol urobený prvý záchyt, našli sme ho na autobusovej stanici."

„Kde, v Dunajskej?"

„Nie, tu v meste."

„Doboha! Ako sa sem dostal?"

„Nevieme, ale autobusom zo smeru Dunajská nie, máme tam ľudí a nikto ho nevidel nastupovať. Okrem toho, už týždeň nebol doma, takže bohvie, kde sa až doteraz flákal a z ktorého smeru prišiel. Našťastie sme počítali aj s touto alternatívou a stanicu sme obsadili. Teraz je pod Novým mostom, presúval sa električkou. Debatuje tam s nejakými dvomi dievčatami..."

„Pre Kristove rany..."

„Ja viem, ale je vám jasné, že my nemôžeme zasahovať?" „Práve preto spomínam Kristove rany! Držte ho, naši sú už na ceste."

„Čo keby ste použili na zadržanie péemjéčko?"

„Len v krajnom prípade. My ho nechceme hneď zbaliť, potrebujeme, aby nás zaviedol niekam, kde ukladá mŕtvoly. Tie dve baby nám prišli ako na zavolanie, ale nie práve v túto hodinu a práve dnes. Nevadí, chvíľu ho ešte podržte, ja si tam presuniem aj uniformované hliadky, ale zatiaľ akcia beží podľa plánu."

„Dobre. Keď prídu vaši, nech sa preladia na hovorovú skupinu dvadsaťtri, je vyhradená pre nás a nebude nás nikto rušiť. Nech sa ozvú na Oko nula štyri, tí ich budú na-vigovať priamo z terénu."

„Píšem si, skupina dvadsaťtri, Oko nula štyri. Povedz Oku, že sa mu ozve Fénix stosedem."

Mayor položil telefón a siahol po vysielačke.

„Fénix stosedem?"

„Na príjme."

Mayor počul, ako v pozadí Burgerovho hlasu reve motor na plné obrátky.

„Objekt je pod Novým mostom a debatuje s dvomi dievčatami. Ako ste na tom s rýchlosťou?"

„Výborne. Ideme stošesťdesiat a už sa nám miestami odlepujú kolesá od asfaltu. Ak z tej mrciny dostaneme ešte o desať viac, letíme!"

„Neblbnite, chalani, fakt nemám náladu vás zbierať niekde po poli. Keď prídete do mesta, prelaďte sa na skupinu dvadsaťtri a ohláste sa na volací znak Oko nula štyri, tam vám dajú presné informácie. Zatiaľ ho necháme, nech nás povodí. Ale opatrne, neriskovať!"

„To povedz tomu bláznovi, čo šoféruje! Som pripútaný tromi pásmi, nechty mám zadrapené v tapacírungu na strope a v zuboch mám mikrofón od vysielačky a on si píska! A ty že neriskovať... Kriste!... To bola srnka, alebo chlapec? No nič, šéfe, priprav najväčší kastról, čo tam nájdeš, bude guláš! Keď to zoškriabeme z prednej masky, uvidíme z čoho, zatiaľ sa drž! Aj ja sa..."

„Chalani, neblbnite..."

„Okrem toho tu začína popŕchať, aj u nás prší?" „Nie, tu sa iba mračí." „Tak to príde, možno aj búrka z tepla." „Rozumiem, koniec," povedal Mayor. Najradšej by ich rozšklbol na polovice, ale potom si uvedomil, že je vlastne dobre, že ešte majú zmysel pre humor. Išli do ostrej akcie, ktorá mohla trvať nepredvídateľne dlho a mohla sa fatálne zvrtnúť. Riziko bolo veľké, takže čím boli uvoľnenejší, tým pohotovejšie budú reagovať.

Zavolal na operačné stredisko a požiadal službukonajúceho dôstojníka, aby mu presunul jednu motorizovanú hliadku v uniforme pod Nový most, ale nech sa zašijú a zbytočne sa nevystrkujú na oči.

Tretí telefonát prišiel vzápätí.

„Mucholapka."

„Mayor."

„Nasadol do autobusu smer Patrónka, Lamač." „Sám?"

„Nie, má so sebou dve dievčatá."

„Kur..." nedopovedal, iba privrel oči a v duchu si prehrával trasu, po ktorej musí autobus prejsť. „Dobre, hláste každú zmenu. Ešte niečo, je to expres alebo bežná linka?"

„Bežná, bude pomalý."

„To som chcel vedieť," vydýchol si a položil.

Okamžite volal na operačné stredisko.

„Potrebujem ešte jednu motorizovanú hliadku a potrebujem na nich volacie znaky. Keď ich budeš inštruovať, nech sa mi ozvú na Fénix sto."

„Fatra dvestojeden a dvestodva, o chvíľu sa ti ozvú a máš ich k dispozícii."

„Ktorá je pod mostom?"

„Ani jedna, ešte sa nestihli presunúť."

„Dobre, nechaj ich tak, ja si ich presuniem, len nech sa mi ozvú."

Mayor položil, chvíľu nepohnute sedel, pošúchal si tvár a potom začal pracovať hlavou. Zo zásuvky si vybral čistý blok a začal si písať časy a miesta, kam volal, kto volal jemu a aké vydával pokyny. Musel mať všetko na papieri, lebo veci sa mohli skomplikovať a nesmel stratiť prehľad.

„Fénix sto, tu Fatra dvestojeden," ozvalo sa zo stolovej vysielačky za Mayorovým chrbtom. Okamžite chňapol po mikrofóne.

„Fatra dvestojeden, tu Fénix sto."

„Hlásim sa."

„Udaj polohu."

„Gaštanový hájik."

„Preboha, niekoho zo Žiliny sa nedalo zohnať?" zastonal Mayor, lebo boli na opačnom konci mesta, než ich potreboval on.

„Neviem, ja som z Trnavy a kolega z Bojníc. Prečo chcete Žilinu?"

Mayor si vzdychol.

„Nič, to si nevšímaj." Uvedomil si, že určitý druh humoru môže používať iba medzi svojimi chalanmi, ktokoľvek cudzí môže reagovať rozpačito, mierne povedané. „Presuň sa na Patrónku, ale tak, aby si neostal stáť na hlavnej."

„Fatra dvestojeden rozumela." „Fénix sto, tu Fatra dvestodva." „Fatra dvestodva, udaj polohu." „Dúbravka."

„Výborne! Presuň sa mi do Lamača k obchodnému domu a čakaj."

„Fatra rozumela."

Mayor si poznačil, že o šestnásť pätnásť má motohliad-ky rozmiestnené. Vymenil mikrofón za slúchadlo a zavolal Hanzelovi domov. Našťastie nešiel na pivo a zodvihol to. V krátkosti mu vysvetlil situáciu.

„Jasné, šéfe, už aj idem a zavolám aj Váňovi, nemusíš si blokovať telefón."

„To by bolo perfekt!"

Mayor bol spokojný, kanceláriu bude mať pokope, ale pre istotu zavolal ešte dvom detektívom z vedľajšej kancelárie a opäť mal šťastie. Aj oni sa doma iba otočili na opätkoch a trielili späť do práce.

Zazvonil telefón.

„Mucholapka."

„Mayor."

„Máte v kuse obsadené." „Zvolávam ľudí."

„Ale blokujete jedinú linku, čo na vás mám!"

„V poriadku, už nebudem. Ak bude treba, pôjdem si zavolať vedľa na sekretariát. Tak počúvam."

„Sedia v autobuse, debatujú a dievčatá sa chichocú. Sú na Patrónke. Nevystupujú, idú ďalej na Lamač."

„Rozumiem. Naši už nebudú ďaleko, vaši nech pokračujú, ale najvyšší stupeň ostražitosti, nesmú ho už pustiť. Tým dvom babám ide práve o život a vieme to iba my, nikto iný im na pomoc nepríde, tak na to upozornite aj vašich ľudí."

„Vedia o tom, ale upozorním znova."

Mayor netrpezlivo kontroloval hodinky na zápästí. V duchu sa modlil, aby tá ruská črepina vydržala stošesťdesiat-ku a poprípade aj stosedemdesiatku, a ak by k tomu predsa len došlo, nech neletí príliš vysoko.

„Fénix sto, tu Fénix stosedem, sme v meste, prelaďujem na kanál dvadsaťtri, ale ostaneme v spojení, mám pri sebe aj prenosnú vysielačku, tak sa ti ozveme."

„A prežili ste?"

„Ja neviem, ale počujem toho vola za volantom, ako sa rehoce, tak si myslím, že žije, a ja trochu tiež."

„Tak do toho, chalani, držím palce... a Krista vášho! Všetko mi hláste!"

„Jasné, šéfe!"

Burger preladil autostanicu na kanál dvadsaťtri.

„Fénix stosedem volá Oko nula štyri... Oko nula štyri, počujeme sa? Oko nula štyri, tu Fénix stosedem, počujeme sa?"

Nič.

„Kde v prdeli sú?" spýtal sa Canisa, ale kým mu Burger stihol odpovedať, vo vysielačke to zašumelo a zapraskalo. „Oko nula štyri počuje, kde ste?" „Zváračák."

„Pekne! Tak si švihnite, práve vystupuje na zastávke pri krematóriu a tie dve dievčatá s ním."

„Ideme, vydržať!"

Burger sa zaprel nohami o podlahu.

„Tak mi to predveď ešte raz, dúfam, že si už necvrk-nem."

Canis podradil, vybehol na električkovú trať a na červenú preletel tak rýchlo, že do nich nikto nestihol trafiť.

Burger zavolal prenosnou vysielačkou Mayora.

„Práve vystúpil pri krematóriu, tie dve idú s ním."

„Ešte o tom neviem, mne to hlási kontakt cez telefón a tým mám zdržanie. Hláste mi radšej vy všetko z prvej ruky. Čo chcete robiť?"

„Je príliš blízko pri lese, všade naokolo sú sady a polia, stratí sa nám. Musíme ho zastaviť."

„Mám tam blízko dve uniformované hliadky."

„Pošli ich na parkovisko pred krematóriom. O pár mi-núúú... Drbe ti!? Čo si myslíš, že čo mala v tom kočíku, krumple? To nepatrilo tebe, šéfe, ten ježiš skoro zoťal na priechode mamičku s kočíkom. Takže o pár minút sme tam a zadržíme ho, inak ideme do príliš veľkého rizika, že sa nám v tom teréne stratí. Ak to tam len trochu pozná, tak tie dievčatá už nikdy nenájdeme."

„Súhlasím. Keby išiel sám, môžeme ho sledovať a môžeme si dovoliť aj luxus ho stratiť a zbaliť o pár dní, ale ak má so sebou ďalšie potenciálne obete, ukončite akciu a zbaľte ho!"

„Rozumiem, ideme na to!"

Keď zelený žiguliak zaflekoval na okraji mesta na parkovisku pred krematóriom, vystúpili z neho dvaja detektívi. Jeden sa usmieval, druhý vystúpil v značne zúboženom stave. Pohladkal chrómovanú lištu nad dverami a zašomral: „Charóšaja mašinka... V živote som si so žiadnym Rusom nepísal, ale po dnešku asi napíšem ďakovný list do Moskvy."

Z každého pomaľovaného auta vystúpil jeden policajt v uniforme, nasadili si brigadírky a podišli k nim. Aj slušne pozdravili, lebo ani netušili, čo sú to za papalášov, že ich tak bezproblémovo vytrhli z pokojnej služby.

„Serte na to, my sme z oddelenia vrážd."

Chalanom sa uľavilo. S oddelením vrážd vychádzal každý dobre.

„Nevideli ste tu také nenápadné au..."

Ošarpaný biely f ord sierra ich pomaly minul a odstavil to o päťdesiat metrov vyššie medzi zaparkované autá trúchliacich. Spolujazdec spoznal Burgera a Burger spoznal spolujazdca, takže sa pohol za nimi.

Chalani v uniformách zatiaľ strážili autá a fajčili a Canis im robil spoločnosť. Nehrabal sa za Burgerom, lebo vedel, že chlapci zo špeciálnych služieb sú najradšej v kontakte iba s jedným policajtom z kriminálky a aj to poväčšine s tým, ktorého už poznajú. Nemali radi, keď sa ich totožnosť zbytočne rozširovala medzi ostatné zložky polície.

Kolega zo sledovačky vystúpil z forda, vyšiel Burgerovi v ústrety a začali debatovať iba tak, ako dvaja známi, čo sa už dlho nevideli a práve sa stretli na pohrebe.

„Nazdar."

„Ahoj," odzdravil Burger.

„Tam na zastávke vystúpil aj s dievčatami a peši sa vybrali popri hlavnej ceste tam k tomu sadu. Za tými stromami je poľná cesta, práve idú po nej. Naši dvaja pešiaci ho majú na dohľad, ale mieri hore k lesu," rozprával a ukazoval rukou.

„Koniec akcie, mám to potvrdené a schválené od šéfa. Ideme ho zbaliť. Za týchto okolností už nechceme riskovať," informoval ho Burger.

„Tak my teda končíme."

„V poriadku, ešte nás naveďte k vašim pešiakom a v momente, keď preberieme vizuálny kontakt, končíte."

„Poďte za nami, ale uniformu si nechaj tristo metrov vzadu."

„V poriadku."

Burger sa vrátil a vydal pokyny.

„Chalani, sledujte naše auto, ale držte sa asi tristo metrov za nami, dobre?"

Zablyslo sa a ozval sa hrom, akoby chcel odštartovať poslednú fázu akcie ohlušujúcim rachotom. Všetci naskákali do áut a pohli sa.

Biela sierra ich viedla po hlavnej ceste smerom na Záhorskú Bystricu a odrazu odbočila na poľnú cestu. Ostala stáť na malom improvizovanom parkovisku nejakého záhradkára. Canis odstavil žiguliaka za ňou tak, aby jej nebránil vo vycúvaní.

Spolujazdec zo sierry vystúpil a svižným krokom sa pohol do kopca. Burger mal čo robiť, aby ho dohonil, stihol už iba povedať Canisovi, aby sa preladil na mestský kanál, a už musel upaľovať.

Za zákrutou sa im postavil do cesty vysoký orech a pod ním sa krčili dvaja muži. Obzreli sa, a keď spoznali jedného z prichádzajúcich, vystúpili z tieňa.

„Poďte sem." Prešli ešte pár metrov a v medzere medzi stromami sa prikrčili. „Tam, vidíte ho?"

Asi dvesto metrov povyše kráčal muž a z každej strany mal pri sebe dievča, dokonca jedno objímal okolo pliec.

Kráčali hore k lesu. K prvým stromom mu chýbalo pár krokov.

„Môžete ísť. Díky, chlapci, máte to u nás..." povedal Burger a začal vydávať pokyny do vysielačky.

„Ivan, rýchlo poď hore. Fatry, obidve, rýchlo hore!!"

Canis slovo rýchlo pochopil ako rýchlo, takže chlapci zo sledovačky mu skoro skončili na kapote. Burger naskočil a skontroloval rýchlo sa blížiaci kúdol prachu za nimi. Ani péemjéčko sa nechcelo nechať zahanbiť.

„Kopni do toho, musíme sa dostať tam hore nad pole a potom po vrstevnici pár metrov k nemu..." ukazoval Burger rukou, ako si to predstavuje, a druhou sa urputne držal palubnej dosky, lebo auto na poľnej ceste lietalo oveľa vyššie než na diaľnici.

Cesta sa končila pod lesom, ale po vrstevnici už nepokračovala. Až teraz, keď vystúpili a rozhliadli sa, zistili, že muž s dievčatami nejde po ceste, ale skrátil si to cez pole s hrachom.

Na nepríčetný rev motorov sa obzrel.

Zbadal žiguliaka takej odpornej farby, že na ňom mohli jazdiť jedine fízli, a okrem toho aj dve pomaľované autá, takže vedel, koľko bije. Okamžite sa prikrčil, niečo povedal dievčatám a všetci traja sa ako na povel rozbehli hlbšie do poľa, bližšie k lesu a ďalej od nich.

Rozbehli sa za ním.

„Je nás tu šesť. Vy dvaja behom tam na ten okraj lesa, musíte mu odrezať cestu, nesmie sa dostať z poľa, jasné? Ak vbehne do lesa, sme v riti! Nestrieľať, sú s ním civili, jedine ak by vás napadol, a aj to skúste mieriť na nohy alebo do brucha. Chceme ho živého, inak nám ostane plná skriňa neobjasnených pomníkov!" Burger vydával povely a šprin-toval za Canisom.

Brigadírky si založili pod pazuchy a oddelili sa od klu-sajúcej skupinky.

„Vy dvaja z druhej strany, pokyny tie isté. Videl nás, takže žiadne schová vanie sa, ideme ho zatknúť a hotovo!"

Burger naladil vysielačku, zastal uprostred hrachu, vydýchal sa a začal...

„Fénix sto, tu stosedem, príjem... Fénix sto, počujeme sa?"

„Počujeme sa, vysielaj!"

„Od krematória smerom na Záhorskú Bystricu druhá odbočka do polí... Pošli mi sem všetko, čo máš a čo zože-nieš. Potrebujeme psov, ak by bola ochotná helikoptéra, aj to by pomohlo, detektívov aspoň sto, môžu byť aj z obvodov, to je jedno, ale nech sú tu čo najskôr. Schoval sa nám do hrachového poľa a musíme mu odrezať cestu k lesu, inak sa nám stratí. Už o nás vie, zbadal nás a vedome sa skrýva, takže už nemáme čo posrať, už ide iba o to, kto ho dostane prvý a aby už nič nevyviedol. Koniec operatívnej akcie, nastupuje brutál lov na vraha, jasné?!"

„Jasné, idem na to, vydržte. Pošlem vám tam všetko, čo dnes slúži v uliciach."

Burger sa zlomil v páse a vypľul more slín a aj niečo vý-živnejšie, lebo takýto telocvik už dávno nezažil.

Začalo pršať.

35. Kapitola

Tí, čo mali bundy alebo dáždniky, prežili ako-tak, ostatní boli mokrí a postávali okolo áut a každý čakal, čo bude.

Pri autách dole na hlavnej ceste sa vytvoril improvizovaný hlavný štáb. Prišiel riaditeľ kriminálky, riaditeľ mesta, riaditeľ obvodu, riaditeľ... a všetci zástupcovia, lebo zástupca, čo neskočí za svojím riaditeľom hoci aj do ohňa a hoci aj o polnoci, je neschopný zástupca a treba ho odvolať.

Boli ich tam tony.

Burger sa zviezol autom spod lesa dole k nim a všetci ožili. „No?" „Tak ako?" „Máme ho?" „Je niečo nové?"

Každý mal nejakú otázku a každý chcel byť informovaný ako prvý.

Burger si najprv zapálil, potom skontroloval hodinky na zápästí, potom zachmúrenú oblohu a napokon si celkom nespoločenský, ale o to s väčšou chuťou odpľul.

„Škoda. Celé leto je teplo jak v riti, ale ausgerechnet dnes sa musí prehnať búrka. Psi sú nám nanič, nezachytili vôbec žiadnu stopu, navyše kam vbehli, tam vyplašili zajace alebo bažanty a sú z toho besní. Od miesta, kde sme ich videli naposledy, je to rozšliapané viacerými smermi, ale dážď všetko zahladil, takže už nám nepomôže ani náčelník Veľký had. Podľa môjho názoru sme ho od lesa odrezali včas, takže tie dievčatá by mali byť v pohode, ale kam sa stratil, neviem. Stmieva sa, je desať, sme tu už päť hodín a hrach sme prečesali krížom-krážom niekoľkokrát. V poli už byť nemôže, takže asi nám zdrhol."

Policajní šéfovia priložili ruku k dielu každý sám za seba dobre mienenou radou, ako ďalej postupovať, poskákali do áut a odišli.

Burger s Mayorom sa nakoniec dohodli, že cez noc nechajú v celej oblasti motohliadky, a pátraciu akciu odpískali.

Mayor urobil ešte jednu vec. Po príchode do kancelárie zavolal kontaktnému dôstojníkovi na sledovačku.

„Akcia Mucholapka musí pokračovať, ušiel nám."

„Už vieme. Poslal som ich vyspať sa a zajtra ráno obsa-díme znova všetky styčné body. Nebola to ľahká úloha, nemusíte si nič vyčítať, terén a počasie hrali tentoraz v jeho prospech. Nabudúce vám ho nájdeme uprostred mesta a zbalíte ho jedna báseň."

„Vďaka za povzbudivé slová, ale zajtra ráno na porade budem asi počúvať niečo iné, niečo o neschopnosti, diletantizme, polovičatosti..."

„Ešte verejná mienka a novinári."

„Presne, tým sa to bude končiť. Poznáte to. Tak sa držte!"

„Nazdar."

Mayor si nalial plný pohár vodky, zhasol svetlo a iba tak bezmyšlienkovite sedel, popíjal, civel do prázdna a pripravoval sa nazajtra.

Ani sa mu nechcelo ísť domov.

36. Kapitola

Nakoniec to bolo jednoduché a až trápne banálne ako v nepodarenom, druhotriednom filme. Žiadne strieľačky, žiadne naháňačky, žiadne potoky krvi ani vyhorené autá a zdemolovaná polovica mesta.

Bol opäť pekný letný slnečný deň, už sedemnásty prázdninový, a Mayorovi iba tak zazvonil telefón.

„Mucholapka."

„Mayor."

„Máme ho, pije pivo v bufete pod Novým mostom."

„Asi sa mu tam páči," povedal Mayor a sám bol prekvapený, že to ním ani nehlo.

Prešiel chodbou a vopchal hlavu do dverí číslo stošty-ridsaťjeden.

„Chalani, naskáčte do áut a choďte sa pozrieť pod Nový most, vraj tam slope pivo. Ak je to pravda, nebite ho, ja sám ho tak nakopem do riti, že polovicu trestu odstojí."

Vyštartovali tri autá, a keďže na konečnej autobusov pod Novým mostom našli stáť aj auto péemjéčka, išli naňho nakoniec ôsmi.

Bol tam. Zbadal ich, až keď boli tesne pri ňom. Ani sa nesnažil utiecť. Bojovať už vôbec nie, a Váňovi tým pokazil celý zvyšok dňa.

Ani nedopil a jeho spolubesedníci ani nemali čas sa ho zastať a omieľať otrepané frázy o demokracii a policajnom štáte a ľudských právach.

Strčili ho do auta a bolo po právach.

Sedeli v kancelárii a neverili vlastným očiam.

Sedel oproti nim na drevenej stoličke a masíroval si zápästia otlačené od pút. Sedel tam pred nimi a tváril sa ako kamarát. Aj sa tak usmieval. Akoby mu bolo jedno, že ho dva týždne naháňali všetci policajti v republike a jeho fotografia sa stala populárnejšou než fotografie Madonny.

Ani nevedeli, ako začať. Kto si ho má vychutnať prvý. Všetci čakali na Burgera, nech rozhodne.

Burger bol v kancelárii u Mayora. Bol tam aj riaditeľ kriminálky a prišiel aj riaditeľ mesta.

„Edo," začal riaditeľ kriminálky, „nebudem ťa zbytočne zdržovať, poviem ti iba jedno, už žiadne babračky. Naši sú naštartovaní, vyšetrovateľ je pripravený, prokuratúra je informovaná, pôjde dovnútra a hotovo. Ide nám všetkým o to, aby sa priznal a aby ukázal mŕtvoly, nech je to korektné a nech si môžeme spokojne vydýchnuť. Držím palce, veríme ti..."

Riaditeľ mesta mu dokonca podal ruku a zažartoval, že si zapáli a tú chvíľu si na výsledok počká u Mayora v kancelárii.

Burger si teda sadol na svoje miesto a začal.

„Znova sa vidíme..."

„Znova."

„... ale za trochu iných okolností, Jožko. Si tu na výsluchu pre podozrenie z vraždy, dokonca si myslím, že z dvoch, a dokonca si myslím, že ty by si vedel tento počet ešte upraviť a spresniť, ale to nechajme zatiaľ tak, neponáhľame sa. Času máme dosť. Času máme fúru. Urobíme to trochu inak, nie tak, ako to býva na bežných výsluchoch. Žijeme v demokracii, v dobe zmien, a tak zmeníme aj staré pravidlá. Nemusíš hovoriť nič, budeš iba počúvať, hovoriť budem ja. Niečo ako obrátený výsluch."

Canis si sadol oproti, Hanzel si vzal poznámkový zošit a Vaňa nejedol. Ani nikoho nepotrebovali k zárubní. Celé to dnes bolo akési iné.

Burger mu opísal jeho nedávny pobyt vo väzbe a čo všetko o ňom natárali jeho spolubývajúci, zvlášť Eugen. Všetko o listoch a o jeho záujme o Dianu aj ako sa mu vyhrážal. Potom mu opísal ich činnosť, ako išli od Dianiných rodičov k Eugenovým a ako ho spoznali na fotografiách. Aj ako mu Klaudia ukázala Dianin byt.

Keď sa dostal k výpovedi, ktorú im dobrovoľne poskytol Ekzém, Slovan ožil.

„Debil, to bol jediný slabý článok v celom pláne, škoda, že som ho nezložil ešte v Leopoldove..."

Burger pokračoval. Vysvetlil mu, ako sa ho zastával Miro Barták a ako ho bonzla jeho manželka. Aj ako plakala nad zmiznutou Aničkou.

„Nemala ma rada, od prvého stretnutia nie..."

A Burger pokračoval. Rozprával pomaly a veľmi precízne si dal záležať na detailoch a na časových súvislostiach.

Keď skončil, Slovan požiadal o cigaretu. Dostal ju. Potom požiadal o vodu, dostal ju. Potom bol hladný, Vaňa nelenil a spravil chlebíky, najväčší jemu.

Potom prišiel rad naňho.

„A teraz spusti ty. Ako to bolo s Dianou a kde ju nájdeme?"

Ostalo ticho, iba sa usmieval.

„Sami cítite, že je to málo, však? Bez mŕtvoly sa nikam nedostanete a dobrý advokát by ma z toho mohol vysekať, však? Stále cítite tenký ľad pod nohami..."

Tak sa začalo druhé kolo.

Burger mu vysvetlil, kde všade spravil chyby a čo všetko im dal do rúk. Tiež mu vysvetlili, že vyšetrovateľ aj prokurátor sú o všetkom informovaní a majú na celú kauzu jednotný názor: je s ním koniec. Prokurátor ho chce stíhať väzobné, takže von sa tak skoro nedostane, ak vôbec.

Ocenil ich úprimnosť, ale stále sa iba škeril.

Tak sa začalo tretie kolo.

Riaditeľ mesta už dávno odišiel, už sa skončil aj pracovný čas a vonku sa začalo stmievať. Chlapi, čo mali po fajronte, ostali v kanceláriách, a kto mal čo, popíjal, kto nie, tak zašiel vedľa. Fajčili a čakali na výsledok. Nikomu sa nechcelo ísť domov. Takýto úlovok je požehnaním pre celé oddelenie vrážd a pre mnohých mladých kolegov rarita, lebo sériového vraha v živote nevideli a možno už ani neuvidia.

Burgera vystriedal Hanzel a začalo sa štvrté kolo... alebo to bolo už piate? Nepočítali ich, vedeli, že je to o výdrži, a nikam sa neponáhľali.

Ale Burger začínal byť nervózny. Ako sa schyľovalo k polnoci, začínal byť nesvoj, lebo čas bežal a Slovan hral tiež na výdrž, a že ju má, to už vedeli.

Situácia sa stávala neprehľadnou, stále bola remíza a Burger zašiel k Mayorovi trochu si oddýchnuť a usporiadať myšlienky.

Čakal tam aj vyšetrovateľ.

„No?" vyskočili na nohy, ale Burger iba kývol rukou. „Je tuhý, ešte nič."

Mayor mu nalial na povzbudenie a nechali ho chvíľu rozprávať. Potom ho nechali iba tak mlčky premýšľať.

„Len nestrácať hlavu, Edo, nerobíme dvadsaťštvorku po prvý raz, takže len pokojne. On sa zlomí, nemá inú možnosť."

Burger sa vrátil, Hanzel už aj trochu kričal, ale na Slovana to neúčinkovalo. Iba sedel a usmieval sa, ale neusmieval sa iba tak pre nič za nič. V skutočnosti to bola maska, v skutočnosti úporné premýšľal.

Pár minút po polnoci všetko rozhodol on sám.

„Chcel by som sa porozprávať s týmto pánom," povedal a ukázal na Canisa.

Canis až doteraz skoro vôbec nezasahoval, s Burgerom sa dohodli, že on nastúpi až nadránom, keď už bude pacient náležité unavený, preto iba prekvapene vzhliadol od papiera a špičku už vežičke nedokreslil. Nechal čmariga-nie po papieri tak a s Burgerom si vymenili veľavravné pohľady.

Toto bolo veľmi vážne rozhodnutie.

Burger zažil už veľakrát, že nech bol vrah akokoľvek brutálny a akokoľvek cynicky vzdoroval, keď sa napokon zlomil a rozhodol sa niečo povedať, nedokázal to pred viacerými ľuďmi v kancelárii. Akoby sa bál, že keď ich bude veľa, bude to definitívne, ale ak tam bude iba jeden, bude to iba akože a nič strašné sa mu nestane. Poväčšine si už počas výsluchu vyhliadol jedného, s ktorým nadviazal pomyselný kontakt, pozoroval ho a typoval, či je to ten pravý čo by ho dokázal pochopiť a vypočuť bez bitia a ponižovania a zosmiešňovania. Ak sa v ňom počas celého výsluchu nesklamal, väčšinou to bol práve on, kto sa dožil najväčšej slávy a vrah sa mu priznal.

Oceľové lano spletené z viacerých detektívov bolo niekedy oveľa chatrnejším spojivom medzi vrahom a spravodlivosťou než jedna jediná nitka. Tou nitkou sa dnes stal

Canis, lebo si ho vrah vybral sám. Canis bol celý večer ticho a tým nič nepokazil. Dočkal sa.

Lenže tým nebolo nič vyhráte, práve naopak: detektív, na ktorého padla voľba, musel ostať s vrahom sám celé hodiny, vypočuť si prednášku o rozpoltenosti osobnosti, o zničenom detstve a tyranovi v role otca, o matke večne v liehu a o hlade a neustálej bitke. Potom o nepochopení spoločnosti a prvej vážnej známosti, čo sa skurvila, a potom o prvej base a zvláštnej filozofii trestanca, ktorému všetci ubližujú, len on nikomu, lebo sa považuje za dobrodinca a vykonávateľa akejsi vyššej spravodlivosti.

Toto všetko si musel vypočuť a medzitým mať stále na pamäti, prečo je tam on a prečo je tam ten druhý a na čo čakajú všetci kolegovia vonku vrátane vyšetrovateľa a prokurátora. Nesmie sa nechať učičíkať a obalamutiť a musí si držať svoju líniu, sústrediť sa a taktizovať, ale sám, bez pomoci, bez kolegov. Jednoducho, kto ostane vnútri, musí na to mať.

Našťastie, Canis na to mal a Burger bez najmenšieho slova vstal, ukázal na stôl pred Váňom a mykol rukou, aby všetko zmizlo. Vaňa zamkol nôž aj vidličku do stola, Hanzel skontroloval skrine, či sú pozamkýnané, potom schoval sklenenú fľašu a čajník do sekretára a zamkol ho. Pozatvárali okná, aby im tam nevletela električka alebo aby niekto nevyskočil, lebo aj to sa občas stávalo - oveľa častejšie než problémy s električkou.

Skontrolovali celú kanceláriu, či niekde nezabudli palicu alebo fľašu alebo čokoľvek, čo by mohlo poslúžiť na zúfalý útok, a napokon väzňovi nasadili putá, ale navoľno, aby vydržal čo najdlhšie bez bolesti. Obzerali sa, či je všetko v poriadku, a po jednom odchádzali.

„Dvaja budú neustále za dverami," povedal Burger úplne zbytočne Canisovi, lebo ten to vedel, ale povedal to tak, aby to vedel aj druhý.

Ostali sami.

„Toto je nutné?" spýtal sa Slovan a otrčil mu pred nos spútané ruky.

„Možno nie, ale nepoznám vás... Ak sa ukáže, že to nie je nutné, dáme ich dole."

„V poriadku. Môžem fajčiť?"

„Nech sa páči," prisunul mu celú škatuľku cigariet a zápalky, aby sa mohol obslúžiť sám.

Canis odložil zošit a pohodlne sa vyvalil na stoličke. Písať si nebude, teraz bude nasledovať debata, dlhá a možno aj zmysluplná. Ak všetko dopadne podľa plánu, písať budú neskôr, možno aj niekoľko dní.

„Prečo práve ja?" spýtal sa Canis.

„Z dvoch dôvodov. Ten prvý je celkom prozaický: všímal som si vás od začiatku, už ako ste ma predviedli minule, a vy jediný ste mi stále vykali. Tí ostatní si myslia, že požrali všetku múdrosť sveta a že stačí na niekoho urobiť bububu a majú vyhráte. Používajú blbé detinské metódy zastrašovania, neustále ma zosmiešňovali a ignorovali fakt, že už mám niečo za sebou. Odmietali ma ako autoritu a nechceli sa ku mne správať s úctou, akoby im to vadilo. Ja si také veci všímam. Vy jediný ste mi stále vykali a správali ste sa ku mne úplne inak. Vtedy a dnes tiež. Vážim si to. Ak mám s niekým debatovať, tak jedine s vami."

„Ďakujem. A ten druhý dôvod?"

„Aj k tomu prídeme, neskôr."

„Nesúrim vás. Ak ste požiadali o rozhovor medzi štyrmi očami, asi máte všetko premyslené, takže vás nebudem stále poháňať,'budem iba počúvať."

„Múdro. Ja som vedel, že som si vybral správne."

Canis zmĺkol a už iba fajčil. Vedel, že chlapík si musí všetko najprv premyslieť a nájsť správny začiatok, aby dosiahol, čo chce. O tom, že bude niečo chcieť a že bude nasledovať obchodné rokovanie v zmysle „ja niečo ponúknem a ty po-núkni tiež", už nebolo pochýb.

„Môžem vedieť vaše meno?"

„Major Canis."

„Major... to už je niečo. Vyšší dôstojník... je mi cťou."

„To je v poriadku, sme na oddelení vrážd, toto nie je robota pre seržantov."

Slovan si potiahol z cigarety a vážne pokýval hlavou, akoby mu chcel dať najavo, že je so svojím výberom naozaj spokojný.

„Povedal by som to takto," začal pomaly a stále sa tváril zadumane. „Ak vám porozprávam, čo všetko sa stalo a ako som k tomu prišiel, pomôžete mi?"

„V akom zmysle? Ako pomôcť?"

„Potrebujem sa porozprávať s jedným človekom. Možno s dvomi."

„To by sa hádam dalo zariadiť. Neviem síce, o koho ide, ale ak v tom vyšetrovateľ nebude vidieť veľký problém, zariadil by som to."

„Bez vyšetrovateľa."

„To asi ťažko. Hneď po skončení výsluchu si vás zoberie on na oficiálne spísanie zápisnice a od toho momentu už s vami môžeme manipulovať iba s jeho súhlasom. Alebo chcete to stretnutie uskutočniť ešte teraz, kým ste tu u nás na kriminálke?"

„Nie, to by sa nedalo, on je v Prahe."

„Tak potom o tom bude musieť vedieť aj vyšetrovateľ."

„Myslím, že nie. Myslím si, že keby ste naozaj chceli, vedeli by ste obísť predpisy a nebolo by to po prvý raz, lebo na predpisového trtka nevyzeráte." Slovan sklonil hlavu, akože skončil.

Canis spozornel. Musel dávať pozor, aby ho nevyplašil a nestratil kontakt. Asi urobil chybu. Spochybnil ich možnú spoluprácu a chlapík sa stiahol, to nebolo dobré.

„Samozrejme, že by som vedel obísť predpisy, ale stále hovoríme iba v hádankách a mne sa za takýchto okolností zle sľubuje. Nemám vo zvyku rozdávať jalové sľuby, ja si za svojím slovom stojím."

„To rád počujem," ožil Slovan. „A to je ten druhý dôvod, prečo som chcel hovoriť práve s vami. Aj ja ovládam psychológiu, nielen vaši kolegovia. Stavil som na vás, že vy mi nepodrazíte nohy, a ak uzavrieme dohodu, tak ju dodržíte. Máte to napísané v očiach."

Canis sa v duchu zasmial. Ty debil, ani moji najlepší kamaráti netušia, čo mám napísané v očiach, pomyslel si, ale nahlas nenamietal, nechal ho v tom, že je najlepší psychológ v budove policajného riaditeľstva.

„Je to tak, nohy nepodrážam," dodal, aby ho povzbudil.

„Takže niečo za niečo."

„Quid pro quo."

„Prosím?"

„Nič... to ja len tak."

„Môžeme pristúpiť k dohode?"

„Ak ju aspoň trochu konkretizujete a bude to v mojich silách, splním, čo sľúbim."

„Výborne, viac od vás nechcem, stačí mi slovo dôstojníka. Takže," vzal si cigaretu, teatrálne si ňou poklepal po zápästí, napriek nasadeným putám, a teatrálne si pripálil, „bude to veľmi jednoduché. Ja vám poviem, kde je telo Diany a ako zomrela, a vy mi sľúbite stretnutie s federálnym ministrom vnútra a s jedným dôstojníkom z tajnej služby."

Canis chvíľu čakal, či sa nerozosmeje, ale nerozosmial sa. Navzájom sa skúmali. Na blázna nevyzeral.

„Nie som blázon," uistil ho. „Myslím to vážne, uvidíte sám."

„Tak potom tu máme problém, ja nemôžem sľubovať za druhých. Môžem ich vyrozumieť a odkázať im, že s nimi chcete hovoriť, ale donútiť ich nemôžem."

„To ani nebude nutné, stačí mi vaše ubezpečenie, že im odovzdáte môj odkaz, oni prídu aj sami, a radi."

„V tom prípade máte moje slovo."

„Výborne, verím vám. Takže teraz moja časť dohody... Všetko sa to začalo v marci minulého roka. Prepustili ma na amnestiu. Asi viete, za čo som sedel a kde..."

Canis iba prikývol.

„... takže s tým sa nebudeme zdržovať. Podstatné je, že so mnou tesne po prepustení nadviazali kontakt."

Stíchol. Sledoval detektíva, ako zareaguje. Ani to s ním nehlo. Čakal otázku kto, ale Canis ani brvou nehol.

„Vás nezaujíma kto?"

„Samozrejme, že áno, ale predpokladám, že mi to poviete, veď o to vám predsa ide, nie? Nebudem sa vás stále vypytovať a skákať vám do reči, teraz máte sólo, tak do toho."

„V poriadku, takže budem pokračovať. Našli si ma federálni agenti. Federálna bezpečnostná a informačná služba..."

Canis si iba vzdychol. Vnútorne. Navonok nedal nič znať. Asi bude potrebné aj psychiatrické vyšetrenie. To je asi hlavný dôvod tohto divadielka, bude to hrať na pomäte-nosť mysle a na neschopnosť rozpoznať nebezpečenstvo svojho konania, aby mu mohol advokát namiesto basy vybaviť liečebňu. Canis takto stratil záujem, lebo túto fintu poznal, a počúval ho už iba na pol ucha. Mohol ho zastaviť hneď, zavolať chalanov dnu a povedať im, že je to Obyčajní ný debil, čo sa ide hrať na idiota, ale namiesto toho sa iba pomrvil na stoličke a čakal, čo z toho bude. Čakať musel, lebo chlapík sľúbil, že sa dostane aj k Diane, a to bolo pre všetkých to najpodstatnejšie. To, akú cestu si zvolí a koľko bude mať kľučiek, bola čisto jeho vec a vec jeho fantázie.

„Išli na mňa celkom premyslene. Ako som povedal, kontaktovali ma tesne po prepustení, keď som nemal peniaze, a hneď to využili. Navrhli mi spoluprácu a ponúkli slušné prachy. Chodili so mnou na schôdzky, vždy prišli dvaja. Dávali mi rôzne malé úlohy, napríklad sledovať chlapíka podľa fotografie a spísať všetky jeho aktivity za dva dni alebo tak podobne. Keď som sa osvedčil, previezli ma do Prahy. Chvíľu som tam býval v ubytovni a potom ma schovali do Mariánskych Lázní, našli mi tam aj prácu. Schôdzky boli čoraz častejšie, vozili ma kdekade po kraji, párkrát sme boli spolu na strelnici a musel som im predviesť, ako viem strieľať, a všeličomu ma naučili: ako nosiť skryte pištoľ, ako mieriť potme, ako strieľať na pohybujúci sa terč a podobne. Začali sa ma vypytovať, či by som vedel ešte raz zabiť, či by mi to nerobilo problémy, či dokážem zabíjať ľudí na objednávku, alebo iba v sebaobrane a podobne. Vysvetlili mi, že úlohy budú stále náročnejšie a môže sa mi stať, že budem musieť zabíjať, aby som bol na to pripravený. Povedali mi, že v krajnom prípade mám povolenie zabíjať, a ak nastane taká situácia, mám to spraviť a oni sa o všetko postarajú, stačí, ak im dám vedieť. Aby som mal voľnejší pohyb po republike, dali mi pár preukazov s mojimi fotografiami, boli to preukazy dôstojníkov polície, pro-titeroristického komanda a aj preukaz dôstojníka armády. Skontaktovali ma s pár ľuďmi, s ktorými som sa mal spriateliť a postupne z nich ťahať informácie. Tí ľudia ma pozývali k sebe domov na pitky, ktoré sa často končili až nadránom úplným delíriom, ale ja som opitosť iba predstieral a prehľadal som im byt. Vždy som vopred vedel, kam mám ísť a čo mám hľadať. Podarilo sa mi získať informácie o tajných bankových kontách a kódoch k nim, niektoré boli v zahraničných bankách. Vlastnili ich politici a politické strany a vždy po odovzdaní informácií som dostal obálku plnú prachov a novú úlohu. Raz som získal také tajné informácie z národnej banky, že na schôdzku spolu s nimi prišiel aj minister vnútra Lángoš. Musel som mu podrobne rozprávať, ako som k tým kódom prišiel, a na konci povedal, že v prípade akýchkoľvek problémov ho mám okamžite kontaktovať a on všetko zariadi. Na jeseň minulého roka sa jeden z chlapíkov, čo bol pre nich dôležitý, dostal do väzby tu v Našom Meste. Dostal som za úlohu nechať sa zavrieť a nadviazať s ním kontakt. Dali mi pištoľ a v igelitovom vrecku kúsok trhaviny a akože opitý som urobil v jednom podniku výtržnosť, policajti ma zbalili a pištoľ a vrecko s trhavinou u mňa našli. Akcia sa podarila, ako recidivistu ma okamžite dali do väzby a kontakt som nadviazal. Zistil som od toho chlapíka všetko, čo ich zaujímalo, ale veci sa skomplikovali. Ten debil Eugen mi ukradol listový papier, na ktorom som mal všetky informácie napísané neviditeľným atramentom, a použil ho na napísanie listu domov. Kým som na to prišiel, list odoslal. Musel som s ním nadviazať kontakt a zistiť, kde býva jeho rodina a kto sa k listu mohol dostať, takže som na chvíľu predstieral, že Eugen je môj najlepší kamarát, a pomohol som mu napísať pár listov. Všetko som nahlásil von a oni okamžite zariadili súd a akože ma odsúdili na dostatočný trest a bol som vonku. Dostal som za úlohu nájsť ten list za každú cenu. Našiel som si Euge-novu matku a,'mal som šťastie, aj jeho družku Dianu. Vylákať ju von nebol problém, horšie to bolo, keď som jej povedal, čo chcem. Začala ma vydierať, vraj ten list má, ale chce zaň nehorázne prachy, a aby som zariadil, nech Eugena prepustia. Odmietol som, ale ona išla ešte ďalej, vraj ak nebudem súhlasiť, všetko oznámi na polícii. Začala sa mi vyhrážať. Nemal som inú možnosť, udrel som ju nacvičeným úderom malíčkovej hrany do krku a bola na mieste mŕtva. Potom som mŕtvolu povyzliekal, aby to vyzeralo ako znásilnenie, a zakryl konármi. Opakujem, nemal som inú možnosť a mal som povolenie v krajnej situácii zabiť. Toto bola krajná situácia, ja som ten list potreboval nájsť za každú cenu, boli tam tajné informácie mimoriadneho významu a nemohol som riskovať prezradenie. A teraz sa dostávame k nášmu obchodu. Ja vám poviem, kde je zahrabaná, a vy mi dáte slovo dôstojníka, že budete informovať ministra Lángoša a muža, ktorého meno vám prezradím hneď, ako mi potvrdíte, že naša dohoda trvá."

Canis sa hral s ceruzkou a uvažoval. Pár vecí bolo zaujímavých, niečo v jeho výpovedi sedelo s už zistenými skutočnosťami a niečo vedel z činnosti, ktorej sa venoval pred príchodom na oddelenie vrážd. Slovan porozprával príbeh ako zo špionážneho filmu a niektoré fakty boli naozaj zaujímavé. Išlo o to, kto ich hodnotí a aké má vedomosti o praktikách tajnej služby. V každom prípade v ňom vzbudil prinajmenšom zvedavosť.

„Dobre. Urobím to."

„Vaše slovo."

„Máte slovo dôstojníka."

„Verím vám. Ten muž je členom Federálnej bezpečnostnej a informačnej služby a volá sa major Vlastimil Bouda." „V poriadku." „Nezapíšete si to?"

„Nie, netreba, mám trénovanú pamäť, už nikdy to meno nezabudnem. Mám jednu kontrolnú otázku." „Nech sa páči, koľko len chcete."

„Povedali ste mi, že s vami na schôdzky chodili vždy dvaja. Je mi jasné, že major Vlastimil Bouda je jeden z nich. Mal by som vedieť aj meno toho druhého, lebo tento jeden môže byť služobne mimo územia republiky alebo plniť iné dôležité úlohy a nebude sa môcť s vami kontaktovať, tak by som oslovil aspoň toho druhého."

„To nie, ten druhý je druhotriedny babrák a nič nezariadi."

„Ako to myslíte?"

„Poznal som to hneď a nemýlil som sa. Keď ma prepustili z väzby, nadviazali so mnou kontakt dvaja. Bouda bol profík. Ten druhý raz prišiel na schôdzku výnimočne sám, boli sme v nejakom konšpiračnom byte a on sa začal nalievať ako hovädo. Skúsil ma opiť, neviem, čo tým sledoval, ale nepodarilo sa mu to, ožral som ja jeho a on odpadol. Prezrel som mu aktovku. Našiel som v nej veľa zaujímavých písomností, ale nemal som pri sebe fotoaparát, takže som si nemohol urobiť kópie. Viete, pre prípad, že sa karta obráti, je dobré mať v rukách nejaké tromfy..."

Ojoj, ani netušíš, akú pravdu si práve povedal, chlapče, pomyslel si Canis, ale nedal na sebe nič znať, iba sedel vyvalený na stoličke a akože sa nudil.

„... aby sa človek mohol brániť. V aktovke som našiel aj obal z tvrdých dosiek s pečiatkou PRÍSNE TAJNÉ v pravom hornom rohu. A teraz sa podržte: chcete počuť, čo v ňom bolo? Chcete počuť zaujímavý odkaz pre vás? Aspoň si myslím, že bude pre vás zaujímavý. Bola v ňom písomnosť s krycím názvom Dareus dvadsať dvadsaťšesť..."

Canis sedel vyvalený na stoličke a tváril sa, že sa nudí.

„... a išlo o pripravovanú vraždu Mečiara! Áno, toho Mečiara! V tých papieroch bolo všetko: kedy to spravia, ako to spravia, kde to spravia... všetko!"

Canis stále sedel vyvalený na stoličke a tváril sa, že sa nudí.

Ale vnútri zažíval niečo ako tlak vriacej lávy derúcej sa na povrch. Mal chuť si zapáliť, ale nemohol, mal chuť zlomiť ceruzku, ale nemohol, mal chuť zdrapnúť milého chlapíka za golier a zrevať: Čo to tu na mňa skúšaš!? Ak si moja spojka a máš pre mňa odkaz, tak ho vysyp celý a už aj a bleskovo mi povedz, ako ťa mám odtiaľto dostať alebo ako ti pomôcť!

Nemohol však urobiť nič z toho, lebo pri kontakte s neznámou spojkou musí byť profesionál oveľa opatrnejší než pri kontakte s niekým, s kým už pracoval. Nesmie na ňom byť vidno vzrušenie alebo rozpaky. Nesmie sa odhaliť skôr, než bude nutné. Preto nechal cigarety cigaretami, ani sa nepohol a tváril sa, že sa nudí.

„To nemyslíte vážne," povedal ľahostajným tónom.

„Myslím."

„Povedali ste Darius dvadsať dvadsaťpäť?" „Nie! Dareus dvadsať dvadsaťšesť." „A... povedali ste, že je to odkaz pre mňa? Vy máte pre mňa odkaz?"

„Samozrejme! A nie je to odkaz pre vás? Ste predsa z oddelenia vrážd a chystá sa vražda, tak pre koho je to najlepší odkaz? A aby ste boli úplne v obraze, chcú ho zabiť tu u nás v Našom Meste, takže budete mať v rajóne pekný prúser."

„A ten odkaz, to je všetko, takto ste to mysleli, alebo máte ešte niečo?"

„Čo niečo? To vám nestačí?! Mňa z vás picne! Pohne s vami vôbec niečo? Alebo som vás tak zle odhadol a vy mi ešte stále neveríte?"

„Nie, váš odhad a voľba boli veľmi správne, ani netušíte, aké správne. Dokonca si myslím, že lepšie ste si ani nemohli vybrať, lebo ja jediný vám naozaj verím."

„To sa mi uľavilo... Ešte jednu si zapálim."

„Aj tri, pokojne."

Canis si predsa len vzal ceruzku a trochu ju pohojdal medzi prstami.

„Aj tak by som rád vedel aj to druhé meno, ak pre nič iné, tak aspoň pre istotu, keby som sa s ním stretol, aby som vedel, že je to trtko."

„Ako by ste sa s ním mohli stretnúť?"

„Chcete odo mňa, aby som kontaktoval Boudu, to znamená, že tam budem musieť napísať alebo ísť na ich ústredňu osobne a všetko vysvetliť, takže sa s ním môžem stretnúť, nie?"

„To je pravda," pripustil Slovan a súhlasne prikývol. „Aj tak by som si to meno radšej nechal pre seba."

„V poriadku, nútiť vás nebudem. Takže... aby sme si to zosumarizovali: ako ste si iste všimli, nič som si nepísal a už ani nebudem, načo sa zdržovať. Zavediem vás priamo k vyšetrovateľovi, ktorý vás obviní z trestného činu vraždy, zabezpečí vám obhajcu... Ozaj, máte vlastného obhajcu?"

„Nie."

„Tak vám ho zabezpečí on a po spísaní zápisnice sa vyberieme na miesto, kde ste zahrabali Dianu. Pochopiteľne, počkáme do rána, kým bude vidno. Dohodnuté?"

„Dohodnuté."

„A ja zajtra začnem pracovať na vašich požiadavkách." „Aj to je dohodnuté."

„Ešte by sme si mali ujasniť jednu vec: vy chcete uviesť do zápisnice všetky informácie, čo ste mi povedali?" „Samozrejme." „Aj to o akcii Dareus?" „Samozrejme." „Prečo?"

„Lebo počítam s tým, že mi to pomôže ako poľahčujúca okolnosť. Dokresľuje to okolnosti vraždy. Musia mi uveriť, že som dostal povolenie zabíjať a že som bol v situácii, keď som musel zabíjať."

Canis by ho bol najradšej zaškrtil, lebo nemal rád vy-nášačov. Niektoré informácie mali ostať na svojom mieste a nešíriť sa medzi nezasvätených, to bola zásada jeho práce. Premýšľal, ako ho umlčať, ako ho nahovoriť, aby si všetko nechal pre seba, ale nech to obracal z ktorejkoľvek strany, vždy mu z toho vyšlo iba jedno: dekonšpiroval by sa a pre jedného hlupáka by ohrozil celú akciu. Ak by začal naliehať, mohol by vzbudiť podozrenie a a to nechcel. Musel zatiaľ nechať veciam voľný priebeh, okrem toho fakt nemal chuť ťahať z ohňa horúce gaštany za nejakého diletanta.

„V poriadku, použite to ako obhajobu." „Použijem."

„A teraz by sme sa mali pohnúť ďalej." „Kam... ďalej?" „K Anne Kráľovej." Slovan sa usmial.

„Tak moment, dohoda znela Diana, nie Anna."

„Myslel som si, že pod pojmom Diana chápeme obaja celú vašu robotu. Komplet. Ani som nedúfal, že to budeme deliť na jednotlivé prípady."

„Pod pojmom Diana chápem Dianu, žiadny komplet. Svoju časť dohody som dodržal. Chcete začať kľučkovať?"

„Nie, to v žiadnom prípade, svoju časť dohody dodržím. Iba som si myslel, že hovoríme o tom istom, ale teraz vidím, že sme mali dohodu trochu viac konkretizovať."

„Nič by sme nekonkretizovali. Spravil som Dianu, to je všetko, o tom sa môžem porozprávať s vami aj s vyšetrovateľom, ale nič viac."

„Dobre, rešpektujem to, ale aspoň jednu vec by ste mi mohli prezradiť mimo dohody, iba ako prejav dobrej vôle. Tie dve dievčatá predvčerom..."

„Sú v poriadku, pustil som ich. Prekvapili ste ma. Ležal som v hrachu niekoľko hodín, párkrát ste prešli tesne vedľa mňa. Keď padlo šero, utiekol som cez les. Ale tie dve sú v poriadku."

„Dobre, tak počkajte."

Canis vyšiel. Za dverami nestáli dvaja, ale polovica oddelenia.

„Vaňa, prosím ťa, na chvíľu ma vymeň." 262

Vaňa bez slova vymenil Canisa a ten kývol na Burgera a Hanzela.

„Poďte obaja k šéfovi. Nie je nebezpečný, nebude vyvádzať, tým som si istý, Vaňa ho zvládne."

Vyšetrovateľ bol stále u Mayora, a keď videli Canisov strhaný výraz tváre, ani nevyskočili, ani nezajasali, iba čakali, aké katastrofické správy prináša.

„Priznal sa," povedal Canis a skoro zletel na stôl, lebo Hanzel mu dal odzadu buchnát.

„Si trieda, Ivan, fakt dobrá robota!" chválil ho Burger a podal mu ruku.

Mayor si podal ruku s vyšetrovateľom a potľapkali sa po ramenách.

„Konečne!! Konečne dobré správy! Konečne zalepíme všetkým papule!" vzdychol si Mayor a zvalil sa späť do kresla.

„No moment, nie je to také jednoznačné víťazstvo."

„To nie je nikdy, tak hovor..." povzbudil ho vyšetrovateľ.

Canis im zreprodukoval obsah rozhovoru, obsah dohody aj koniec výsluchu, keď Slovan odmietol vypovedať o vražde Anny Kráľovej, ale priznal, že dievčatá prepustil.

Všetci sedeli, mlčali a každý zvažoval, ako vzniknutú situáciu riešiť.

„To je v poriadku," začal vyšetrovateľ, „na báchorky o tajných agentoch a vyššej moci veliacej zabíjať sme si už za tie roky zvykli. Ak to chce použiť ako obhajobu, musím to dať do zápisnice a neskôr sa s tým vyrovnáme. Prokuratúra bude asi trvať na tom, aby bol ten tajný agent stotožnený a vypovedal, a ak do toho zatiahne aj ministra vnútra, bude sa musieť k veci vyjadriť aj on, ale to už nie je vaša starosť, procesmi stránku veci ustrážim ja. Horšie je to s tou Kráľovou."

„Nevadí," oponoval Burger. „Budeme ho mať vo väzbe a budeme mať dosť času s ním robiť. Možno príde s ďalšou ponukou na dohodu a prizná aj ju, aj Cleu. A možno toho porobil aj viac a my ani netušíme, čo z neho ešte vylezie. Ja by som to dnes videl ako víťazstvo a to ostatné budeme riešiť potom... Ako sa hovorí, lepší vlastný vták v hrsti ako susedov holub v mojej starej... či ako to je?"

„Na streche, Oto, na streche, ale pointu sme pochopili," opravil ho Hanzel a všetci sa rozosmiali, hoci to nebol bohvieaký fór, ale jednoducho mali radosť a postupne z nich opadávalo napätie, a vtedy sa človek smeje aj bez dôvodu. Slova sa opäť ujal vyšetrovateľ.

„Takže si stanovíme takýto postup: priveďte mi ho dole, ja ho v stručnosti poučím a vypočujem, zabezpečím mu obhajcu, obviním ho a preruším výsluch. Nechám ho chvíľu vyspať sa, a keď sa rozvidnie, urobíme previerku výpovede a necháme ho, nech nám ukáže to miesto. Ak ju nájde, vrátime sa a dokončím výsluch s tým, že pôjde do cely s návrhom na väzbu, ktorá bude určite akceptovaná, takže ho máme zbaleného a uprataného. Od vás budem potrebovať servis, bude ho treba dať technikom nafotiť, odobrať stopy z tela a potom ráno robiť eskortu a poprípade pár chlapov na kopanie, lebo nevieme, kam nás zavedie a ako hlboko bude telo."

„Jasné, ideme na to!" súhlasil šéf a vlastne všetci, lebo takto to prebiehalo vždy, keď našli s vyšetrovačkou spoločnú reč.

37. Kapitola

Prvé auto šoféroval Hanzel, vedľa neho sedel Vaňa, vzadu bol spútaný Slovan a vedľa neho Canis.

Za nimi išlo druhé auto a v ňom štyria po zuby ozbrojení detektívi, odhodlaní pribehnúť kamarátom v prvom aute kedykoľvek na pomoc. Za nimi išlo ďalšie a v ňom bol Burger, vyšetrovateľ, obhajca a Mayor. Potom pomaľované auto s chlapcami z péemjé, keby potrebovali zákrok uniformovaných, potom auto psovodov, potom... celá policajná kavalkáda.

Prešli cez Lamač, minuli krematórium, po pár metroch vošli do Záhorskej Bystrice a zahli doprava k viniciam. Potiaľ to ako-tak šlo, ale hore na kopci museli povystupovať a nechať v aute iba vodiča, lebo cesta bola v hroznom stave a odtrhli by nápravu alebo tlmiče.

Na hranici lesa sa sformovali, štyria obstali Slovana a ostatní kráčali za nimi. Viedol ich neomylne až k čistinke, takže psov ani nepotrebovali.

„Tam v tej jame pod konármi," ukázal spútanými rukami, ale vlastne ani nemusel.

Bolo horúce letné predpoludnie a vzduch sa ani nepohol. Už z diaľky cítili sladkastý zápach hnijúceho mäsa.

Technici si ponaťahovali rukavice a začali odkladať jeden konár za druhým. Lístie už bolo zoschnuté, ale ešte stále dobre krylo.

To, čo ostalo z dievčaťa, ležalo na chrbte a malo na sebe iba fialové tričko. Silonové pančuchové nohavice boli použité na prikrytie toho ostatného, ale bol to žalostne malý kus textílie na to, čo mal prikryť. Okrem toho nič. Žiadne topánky, žiadna sukňa, žiadne nohavičky, nič.

Okrem oblečenia chýbala aj podstatná časť tela. Nohy boli ohlodané na kosť, ostala iba časť pravého stehna, ale bola vysušená a obalená zhnednutou, akoby pergamenovou kožou. Obsah brušnej dutiny chýbal celý, lebo mäkké smradľavé vnútornosti chutia lesným zvieratám najviac. Na lebke už nebola koža a vycerené zuby boli to jediné, čo ostalo na svojom mieste. Namiesto očí zívali iba obrovské čierne jamy, nos a líca chýbali úplne. More naštvaných lariev sa plazilo po čele a hľadalo úkryt pred svetlom. Keď ho našli v očných jamkách, čelo sa prestalo hýbať.

Doktor Lengyel urobil rýchlu obhliadku a pár vyvolených si zavolal bokom.

„Páni, je tu tri týždne pri tridsaťpäťstupňovej teplote. Okrem toho urobili svoje muchy a líšky, takže stav kostry zodpovedá môjmu predpokladu, že ani nebude čo pitvať. Vidíte sami, mäkké tkanivá sú už odhnité a to, čo ostalo, poobhrýzala lesná zver. Buďme radi, že ju nenašlo niečo väčšie, inak by nám zmizli aj kosti. Príčinu smrti nie som teraz schopný určiť, budete si musieť počkať na závery z pitvy. Konštatujem smrť, to je evidentné, ale či ide o smrť násilnú, môžem dedukovať iba vzhľadom na okolnosti, ktoré ste k prípadu zistili vy. Z lekárskeho hľadiska je konštatovanie násilia pri takomto stave mŕtvoly nemožné. Ako som povedal, až po pitve, ale ani to nie je isté."

„To mi stačí, pán doktor," povedal vyšetrovateľ.

Pokúsili sa prehľadať okolie, psiská robili, čo mohli, ale nenašli už nič, ani jeden jediný kúsok odevu.

V lese zabili celý deň. Do večera stihli už iba previezť Dianine pozostatky na oddelenie súdneho lekárstva a zabezpečiť vrahovi útulnú celu.

Opäť sa stmievalo, chlapi nespali už štyridsať hodín a povaľovali sa kade-tade po kanceláriách. Mayor dal povel na odchod, až keď mu vyšetrovateľ zahlásil, že pacient je uprataný v cele a ďalšie úlohy sa budú plniť až ráno.

Popodávali si ruky, ešte raz poklepali Canisa po ramenách a rozišli sa domov.

38. Kapitola

Všetci išli domov, ale Canis nie.

Prešiel sa po meste, električkou sa odviezol na sídlisko a okamžite presadol na druhú smerom späť. Po celú cestu si kontroloval chrbát.

O polnoci bol na nábreží pod mostom. Vedel, že príde, lebo potvrdil kontakt.

Nikto z oddelenia si nevšimol, že krátko po polnoci minulého dňa, keď ukončil výsluch Slovana a odviedli ho na vypočutie k vyšetrovateľovi, sa vytratil. Musel byť rýchly, aby ho nezačali hľadať.

Poznal všetky telefónne búdky v okolí a pre časovú tieseň si vybral tú najbližšiu. Vhodil korunovú mincu a spamäti vytočil číslo.

„Redakcia Večerníka, prosím."

„Spojíte mi pani Zacharovú?"

„Moment..."

„Zacharová, prosím..."

„Dobrý večer. Prosím vás, ak si chcem podať inzerát, že predávam tri šteniatka labradora, jedno biele, jedno hnedé a jedno čierne s bielymi packami, môžem ho podať aj takto, telefonicky?"

„Nie, inzeráty prijímame jedine osobne, ale keď už voláte, kedy by ste chceli, aby vyšiel?" „Dnes o polnoci."

„Viete o tom, že je to šibeničný termín?" „Viem. Nerád vás otravujem, ale musím." „Rozumela som. Koľko ste ochotný investovať?" „Dvadsaťpäť."

„Rozumiem. Poprosím vás, aby ste prišli osobne do redakcie, inak vám nemôžeme pomôcť."

„V poriadku, prídem sám osobne."

Kód dvadsaťpäť znamenal, že sa stretnú na nábreží pod mostom, čas mu tiež presne označil, a tak tam teraz stál a čakal.

Zbadal ho, ako si vykračuje od zastávky električky a bezstarostne hompáľa aktovkou.

„Musí to byť ozaj prúser, keď ma ťaháš z takej diaľky a ešte k tomu tak narýchlo." Muž s briadkou Felixa Dzer-žinského nepodal Canisovi ruku a ani sa neunúval s pozdravom.

„Je."

Pohli sa pomaly po nábreží.

„Prišiel za mnou chlapík a povedal mi Dareus dvadsať dvadsaťšesť."

Muž s briadkou ostal stáť. Chvíľu skúmal Canisa a tvrdo mu hľadel do očí.

„Provokácia, nikoho som neposlal. Ako ťa mohol kontaktovať? Ivan, ak to už vedia a našli ťa, musíš okamžite zmiznúť."

„Počkaj, vysvetlenie bude možno zo sféry náhod, a nie cielených provokácií."

„U nás na náhody neveríme, zabúdaš na základné pravidlá?"

„Nezabúdam, ale poznám pozadie." „Tak spusti." Znovu sa pohli.

„Co ti hovorí meno major Vlastimil Bouda?" „Že hráš vysokou kartou. Nemal by si ho poznať." „Ani nepoznám... A meno Jozef Slovan?" „Aha, tak odtiaľ vietor fúka! Dosť sa mi uľavilo." „Tak uľav aj mne."

„Najprv potrebujem počuť, čo už vieš."

„Zatkli sme ho pre podozrenie z vraždy jedného dievčaťa..." Canis rozprával pomaly a s precíznosťou magnetofónu zopakoval Slovanovu výpoveď.

„To je všetko. Pýtam sa: je to možné?"

Muž s briadkou chvíľu kráčal vedľa Canisa a potom sa zastavil.

„Po amnestii sa dostalo von niekoľko naozaj užitočných a schopných chlapíkov, ktorí boli bez peňazí, bez kontaktov, často aj bez rodiny a bez domova. Radosť začať s nimi pracovať. Potrebovali iba pevnú ruku a usmerniť." „Ako schopných?"

„Veľmi schopných, možno až mimoriadne schopných, dokonca by som povedal, že aj všetkého schopných. Vieš dobre, čo všetko sa chystá, a na niektoré akcie sa hodia jedine toaletní chlapci."

„Toaletní... Po použití spláchnuť?"

„Presne. Jednorázovky. Dostali ho na starosť dvaja dôstojníci, povozili ho po Čechách, nakúkali mu, že je su-pertajný agent, vzali ho na strelnicu, napchali ho peniazmi a to je asi tak všetko. Potom mu podhodili pár agentov, aby z nich akože ťahal informácie, lebo chceli zistiť, či mu to pôjde. Išlo, ale nič výnimočné. Podnes si myslí, že to boli dôležité osoby a on získal supertajné informácie. Ostrú akciu zažil až minulý rok vo väzbe, ale aj to dohnu-sil, vraj mu niekto v cele ukradol zápisky robené neviditeľným atramentom, čítal som o tom hlásenie. Na svoju skutočnú, a teda poslednú akciu iba čakal. Vieš, že aj špinavú robotu musí niekto urobiť, aby naše ruky ostali čisté, nie?"

„Lenže oni v ňom vzbudili dojem, že je agent, a dovolili mu zabíjať a on to využil a teraz to použije na obranu. Už je to v zápisnici."

„To je problém."

„Povedal meno Bouda."

„To nevadí, je to krycie meno, nedá sa vystopovať, a teda ich nikto nikdy konfrontovať nebude."

„Vraj bol v styku s federálnym ministrom vnútra Lángošom, chce ho do toho namotať. Bol alebo nebol?"

„Načo ti je táto informácia? Niečo nechaj aj na nás."

„S Boudom za ním chodil ešte jeden, odmietol mi povedať meno. Ožral ho a vypitval mu aktovku. Tam našiel celý spis Dareus."

Opäť ostali stáť.

„Akcia Dareus sa odkladá. Podal som už návrh, po jeho schválení by som ťa okamžite informoval. Došlo k priesa-ku. Aj cez aktovku toho idiota."

„Takže je to pravda? Pre boha živého, to čo za hovädá teraz zamestnávate?"

„To, čo ostalo v službe a je ochotné riskovať. Neurážaj. Nevieš si predstaviť, čo hrdzavý dramatik a jeho prisluhovači narobili v sieti, koľko agentov vonku dekonšpirovali a koľkých kamarátov už nikdy neuvidíš. Keď sa amatéri začnú rýpať do takýchto vecí, ostáva po nich iba spúšť. Paradoxom je, že to všetko robia pod záštitou toho najstrašnejšieho slova, aké kedy ľudstvo vymyslelo - demokracia. Nikdy nebola, nikdy nebude a nikto vlastne nevie, čo to znamená. Oni tiež nie, pozri sa, ako žijú a čo robia."

Zapálil si cigaretu a zápalku chcel odhodiť do rieky, ale dopadla pár metrov od zábradlia na kamenný svah.

„Vráťme sa k aktovke toho idiota. Dostal šancu, zlyhal, už nie je. Ako hovorím, došlo k priesaku, už sme ho upratali, je to vybavené."

„A čo teraz so Slovanom?"

„Môžeš ho eliminovať?"

„Ja už nie, je vo väzbe v Justičáku, už naňho nemám dosah."

„Budeš si ho musieť nájsť. Pre istotu." „Chcem vedieť jedno: dostal aj úlohu na finálne riešenie konkrétnej osoby?"

„Nie, to by tu už nebol."

„Takže žiadna z jeho ďalších mŕtvol nie je vaša robota?" „Nie... On ich má na rováši viac?" „Myslíme si, že zabil prinajmenšom ešte dve dievčatá." „Tak s nami to nemá nič spoločné. Bol pripravovaný na akciu, čo mala iba prísť."

„V poriadku. Ďalšie pokyny?"

„Nespusti ho z dohľadu. Ak bude treba, ozvem sa, ale skôr to zahráme na psychopata a sexuálneho sadistu, než aby sme ho nechali obesiť sa v cele. Mohlo by to prilákať nejakého fantáziou obdareného novinára. Pre istotu sa drž pri ňom, ak by prišlo k zmene, budeš ho musieť zvládnuť sám. Pozriem sa, koho zo sudcov by sme mohli použiť, a dozrieme na to, čo myslíš?"

„Že ma parádne seriete. Neznášam diletantov."

„Dúfam, že to patrilo jemu."

„V tom sa zorientuj, ako chceš."

Rozišli sa bez podania rúk.

39. Kapitola

Pitva nepriniesla žiadne riešenie.

Jediné, čo sa dalo použiť so stopercentnou istotou, boli zuby a porovnanie so záznamami stomatológa prinieslo aspoň jeden pozitívny výsledok.

Bola to Diana.

Rodičia mohli pochovať svoju dcéru, ale detektívi pre nich nič viac urobiť nemohli. Krauz sa s nimi stretol ešte raz. Ospravedlnili sa mu za tie články v novinách: bol to prejav zúfalstva, a nie zlomyseľnosti, a Krauz to tak aj chápal. A oni pochopili, že policajti sa neflákali a nič nezanedbali. V čase, keď po nej začali pátrať, bola už mŕtva.

Výsledky expertízneho skúmania doktora Lengyela boli rozpačité. Presnú príčinu smrti určiť nedokázal. Na kostiach a zvyškoch tkaniva, ktoré mal k dispozícii, žiadne stopy vonkajšieho násilia nenašiel. Urobili rekonštrukciu a podľa toho, ako vrah predvádzal svoj útok, prišli k záveru, že takým úderom pod takým uhlom sa človek zabiť nedá. Slovan si vymýšľal a v skutočnosti ju iba surovo znásilnil a uškrtil.

Oveľa dôležitejší bol výsluch Ildikó Borsínovej.

„Spoznali sme sa v júni minulého roka v Mariánskych Lázňach, bola som tam so synom na dovolenke. Prisadol si k nám a predstavil sa mi ako major inžinier Richard Forma n z tajnej služby. Vraj protiteroristické komando tri cm z Prahy. Bol očarujúci. Až som sa hanbila, že som iba taká obyčajná, ešte aj ten poukaz na dovolenku som vyhrala, a nie kúpila, a tak som mu nahovorila, že som dosť bohatá a mám veľký rodinný dom so záhradou... veď viete, nemohla som uveriť, že mám také šťastie na fešáka chlapa, a nechcela som oňho prísť.

Keď sme sa lúčili, sľúbil, že ma príde pozrieť. Asi po mesiaci naozaj prišiel. Videl, ako žijem, ale nevyčítal mi to, lebo veď ani on nebol major. Všetko sme si porozprávali, aj sme sa na tom zasmiali a odvtedy ostal u mňa. Z lásky v kúpeľoch sa stala iba bežná rutina všedných dní, ale konečne som mala chlapa.

Často odchádzal z domu, niekedy aj na viac dní, ale nikdy mi nepovedal, kam ide, a stále mal také tajnostkárske reči. Občas si v kuchyni na stole rozložil svoj vercajch. V škatuli od topánok mal rôzne pečiatky, fotografie, fólie, pinzety, skalpel, tlačivá... a vedel z nich vyrobiť, čo len chcel, akýkoľvek preukaz alebo potvrdenie. Pýtala som sa ho, načo mu to je. Vravel, že sa iba tak baví, ale ruky mal naozaj šikovné! Aj synovi urobil režijku na autobus, má ju podnes a funguje... éé, to som vám asi nemala hovoriť, čo? Vezmete mu ju, však? No nič, a čo ste sa to pýtali? Jáj! Tá streda dvadsiateho šiesteho... Nebol doma, odišiel a vrátil sa až večer. Bol doškriabaný a košeľu mal len tak ledabolo vy-pratú akoby v potoku. Povedal mi, že spadol zo stromu, keď oberal čerešne, a tie čerešne naozaj priniesol, tak som mu uverila. Dal mi dvestopäťdesiat korún, aby som niečo kúpila do kuchyne, čo uňho nebývalo zvykom, a dal mi aj pol kila pomletej kávy v takej farebnej škatuli od Milupy a aj sklenený pohár plný čaju, dva krémy, Jadran a Kalo-dermu, a dámsku kabelku. Už ju nemám, asi pred týždňom mi prikázal, aby som ju v záhrade spálila. Ale to nebolo všetko. Deň nato, teda vo štvrtok, ma prinútil, aby som s ním išla do Záhorskej Bystrice, zaviedol ma do lesa nad vinohradmi a ukázal mi takú čistinku. Nešla som bližšie, bála som sa. On tam narovná val nejaké konáre a lámal čerstvé a hádzal ich na kopu, a keď som sa ho pýtala, čo to robí, povedal mi, že včera bol za družkou jedného zo spo-luväzňov a že s ňou bol na prechádzke tu v lese. Potom začal vymýšľať niečo o tajnej úlohe, čo musí splniť, a chcel, aby sme sa na tej čistinke pomilovali. Ja som odmietla a ušla som. Dobehol ma až dole v dedine a ja som bola rada, že to už mám za sebou. V autobuse cestou domov som sa ho pýtala, čo je s tou družkou toho spoluväzňa, a povedal mi, že už nežije, ale že si za to môže sama. Viete, Jožko je taký chválenkár, stále si niečo vymýšľa a žije si ako v rozprávke, ale že by dokázal niekomu ublížiť, to sa mi nechce veriť."

Znova sa odviezli do Vydrian, tentoraz to nebola domová prehliadka, bolo to dobrovoľné vydanie veci a Ildikó im dala aj škatuľu od Milupy, aj sklenený pohár aj krémy a v záhrade našli aj kovanie zo spálenej dámskej kabelky.

Rodičia Diany Lopúchovej spoznali všetky veci a bol to jeden z korunných dôkazov na súde.

Okrem priznania už mali v rukách aj vecné dôkazy a Slovan to mal spečatené.

Lenže Ildikó im dobrovoľne dala aj niečo navyše, o čom doteraz nebola reč. V tajnej skrýši v kryte stropnej lampy bol ukrytý zlatý poklad. Aspoň chlapcom z oddelenia vrážd tak pripadal.

Miroslavovi Bartákovi a Anne Bartákovej ukázali kôpku šperkov z lampy a Barták z nej trasúcou sa rukou oddelil hodinky a náušnice. Bartáková sa rozplakala a dostala záchvat, museli jej zavolať sanitku. Boli to veci dementnej Aničky Kráľovej, ich devätnásťročnej dcéry.

Barták oddelil iba hodinky a náušnice, z kôpky skoro vôbec neubudlo. Chlapci postávali okolo stola a rozpačito zazerali. Napokon to vyslovil Burger.

„Pre boha živého, chlapci, tých dievčat môže byť celá rota..."

Všetci vedeli, na čom sú, ale nevedeli, ako naňho. Nevedeli, ako donútiť vtáčika, aby ešte aspoň raz zaspieval.

40. Kapitola

Tri týždne ubehli ako voda, vlastne oveľa rýchlejšie, pretože tie dovolenkové sú akoby zázrakom vždy oveľa kratšie. Štvrtého augusta Krauz rozrazil dvere do kancelárie.

„Čaute banda, tak ma tu máte...!" zahulákal a stvrdol.

Burger stál pri okne, jedna cigareta mu horela v popolníku a druhú zvieral medzi prstami. Oto Hanzel sedel za stolom a ťažkú hlavu držal v spotených dlaniach. Canis driemal rozvalený v nepohodlnom kresle, Vaňa výnimočne nejedol. Všetci mali v tvárach strhaný výraz nevyspatých a vyšťavených ľudí, pracujúcich už neúnosne dlhý čas pod veľkým tlakom.

„Vitaj," lakonicky poznamenal Hanzel a vstal, aby mu potriasol pravicu.

Krauz nechápavo pokrčil plecami.

„Zomrela. Včera... Ani sa neprebrala."

Krauz sa posadil na svoje miesto, posunul pár papierov, ktoré na jeho stole nemali čo robiť, narovnal slúchadlo na telefóne a odrazu mal pocit, že tu bol s nimi celý čas. Z ničoho nič bol unavený a strhaný, akoby posledné tri týždne ani neboli.

Helena Ottlová, zatiaľ posledná obeť beštiálneho ponož-kového vraha, zomrela 2. augusta 1991, necelé dva dni pred Krauzovým návratom z dovolenky. Bojovala devätnásť dní, dvadsiaty podľahla v nerovnom zápase. Lekári boli bezmocní, rodina zdrvená, verejnosť zhrozená, policajti... nasratí a unavení, veľmi unavení.

„Mám pocit, akoby sme ju neustrážili," smutne skonštatoval Burger, zadusil cigaretu a všimol si, že mu v popolníku horí ďalšia. Zadusil aj tú a vytiahol novú.

„Spávali sme v nemocnici na chodbe ako bezdomovci a striehli na každý jej výdych. Dúfali sme, že aspoň raz prehovorí. Sestričky nám robili kávu, lekári nás obchádzali, upratovačky prekračovali, ostatní rozlezení po meste... vo dne v noci..."

„Ani jeden informátor sa neozval?" skúsil Krauz.

Burger iba unavene pokrútil hlavou a zapálil si.

„Vyhodnotenie stôp z miesta činu neprinieslo nič nové?"

Burger opäť mlčky pokrútil hlavou.

Napriek tomu, že jedného hajzla sa zbavili, ponožkový vrah im stále unikal a vraždil ďalej.

„Do kelu, nič sa mi nedarí, čo som komu urobil?" posťažoval sa Krauz a zašiel si prstami do vlasov.

Z dovolenky telefonoval skoro každý druhý deň, nemohol to vydržať. Burger ho neustále informoval o vývoji situácie, takže bol v obraze aj v jednom, aj v druhom prípade.

„Nič si z toho nerob, Richard, nič sa nestalo. Že si bol práve v tom najnevhodnejšom čase na dovolenke, je vecou náhody, v živote to zažiješ ešte mnohokrát. My vieme, aký máš na celej veci podiel, a šéf tiež. Už napísal návrhy na odmeny, videl som ich, si tam aj ty a je to tak spravodlivé, veď to bol tvoj nos, čo zavetril veľký prípad a spojitosť s Cleou. Nič si z toho nerob, keď pôjdeme po ponožkového a ty budeš zase na dovolenke, pošlem po teba lietadlo, aj keby si bol na Tahiti."

„V Senci je lepšia voda, ja chodím radšej tam," zašomral Krauz.

„Tak keď tam postavia letisko, pošlem ti lietadlo aj do Sen-ca," prisľúbil Burger. „A ozaj, ako sa má Sylvia, čo ten zub?" „V pohode, ostala hrýzavá aj bez zuba."

41. Kapitola

Týždeň po Krauzovom návrate do práce ich zavolali zo Štátneho sanatória na Železnej studničke. Na vrátnici bola matka so synom, boli v lese na prechádzke a našli kostru.

Bol to tvrdý oriešok aj pre skúsených detektívov. Vrah hodil mŕtvolu do malinčia a zamaskoval ju tak dokonale, že si na pomoc museli zavolať antropologičku z kriminalis-tického ústavu. Vystrihávali jeden prútik malinčia za druhým a pol dňa oslobodzovali kostru z porastu, kým sa im ju podarilo ako-tak sprístupniť. Antropologička ukladala kosti na rozprestretú plachtu a až podvečer bolo jasné, že sú to pozostatky mladého dievčaťa.

Tentoraz nechýbalo nič. Okrem mäsa. Nohavice mala stiahnuté k členkom, nohavičky zrolované poniže kolien, blúzku roztrhanú. Vrah si z nej natrhal pásiky, jedným jej zviazal ruky za chrbtom a druhý jej utiahol okolo krku.

Pitva ukázala, že čelová kosť bola zlomená silným úderom tupým predmetom. Príčina smrti sa dala zistiť pomerne ľahko, totožnosť mŕtvoly tiež, lebo Miroslav Barták oblečenie svojej nevlastnej dcéry poznal bez problémov. Celé to bolo akési bez problémov, len vrah akosi nie a nie zaspievať.

Canis robil, čo mohol.

Vrah nechcel hovoriť s nikým iným, iba s ním. Bolo to dobré, lebo ostatní sa mohli zatiaľ venovať ponožkárovi, ale bolo to aj zlé, lebo nemohli kolegovi nijako pomôcť.

„Pán Slovan, aký to má význam? Už sme ju našli, pozrite si fotografie."

Sedeli vo vypočúvacej miestnosti v Justičnom paláci. Canisa už dozorcovia zdravili ako svojho vlastného, veď chodil za Slovanom skoro každý deň.

Slovan si bez záujmu prelistoval fotoalbum z miesta nálezu telesných pozostatkov Anny Kráľovej a pokojne mu ho vrátil.

„Ešte stále sa mi neozvali. Čo naša dohoda?"

„Ale ako to ja môžem ovplyvniť? Urobil som všetko, o čo ste ma žiadali, ostatné je na nich. Dožiadanie som vám predsa ukázal."

Canis neklamal. Naozaj bol ochotný splniť svoju časť dohody, ale nikomu neprezradil, že po svojom. S vyšetrovateľom sa dohodli, že napíše oficiálnu žiadosť na ústredie Federálnej bezpečnostnej a informačnej služby a požiada ich, aby im identifikovali majora Boudu, zbavili ho mlčanlivosti a zabezpečili ho na výsluch. Z ústredia prišla jediná možná odpoveď: taký tu nepracoval, nepracuje... a ani pracovať nebude, keď už poznáte jeho meno. To posledné si iba domysleli, samozrejme, že to tam napísané nebolo, iba naznačené medzi riadkami. Tón listu z ústredia tajnej služby sa niesol v duchu, aby im dali láskavo pokoj a neotravovali s blbosťami.

Vyšetrovateľ oslovil aj ministra vnútra Lángoša, pretože obvinený trval na svojom v každej výpovedi a označil ho za hlavného organizátora niektorých tajných operácií. Minister akúkoľvek spoluprácu s ním poprel a tvrdil to aj neskôr na súdnom pojednávaní.

Canis ukázal Slovanovi iba kópiu dožiadania, ktorým žiadali o kontakt na Boudu. Odpoveď mu z pochopiteľných dôvodov ukázať nemohol, lebo tým by si zavrel jediné dvierka, ktoré ešte ostali otvorené. Ani stanovisko ministra mu neoznámili, to by im tiež asi nepomohlo.

„Trvá to už nejako dlho."

„Ja vás chápem, pán Slovan, ale nemám možnosť to urýchliť. Pomohlo by nám, keby sme si mohli vyjasniť nález mŕtvoly Anny Kráľovej a Cley Petresku."

„Seriem celú Kráľovu aj Cleu, chcem sa porozprávať s ministrom alebo s Boudom."

To bola jeho jediná odpoveď. Zatiaľ.

42. Kapitola

„Niečo sa mu muselo stať. Začína byť akýsi vážny, debatujeme o vesmíre a o zmysle života a o posmrtnom živote a o podobných kravinách. Už mu to asi dochádza. Necháme ho ešte pár týždňov vykysnúť a možno z toho niečo napokon naozaj bude," informoval Canis ostatných a chlapci v kancelárii pozorne počúvali.

Canis nestrácal trpezlivosť, nereptal, nesťažoval sa, že ho odstavili od ponožkám, bral svoju úlohu naozaj vážne a všetci tušili, že napreduje. Pomaly, ale napreduje.

Ani vyšetrovateľ nelenil. Vypočúval jedného svedka za druhým. Canisovi s prideleným kolegom sa podarilo nájsť vodiča autobusu, ktorý v stredu viezol Dianu a vraha do vinohradov. Našli aj chlapca s gitarou a starú ženičku. Našli aj dve dievčatá, ktoré zobral na prechádzku do hrachového poľa.

„Viete, on bol taký milý, ukázal nám preukaz policajta a vraj nás zoberie na strelnicu si zastrieľať. Keď nás začali naháňať policajti, povedal, že to je iba cvičenie, že my traja sme návnada a majú nás chytať, a keď nás nechytia, dostaneme odmenu. Tak sme utekali odušu... Viete, aká prča s ním bola?"

Jedna mala štrnásť a druhá bola tiež blbá. Nič nechápali.

Vyšetrovateľ prizval celú armádu súdnych znalcov, expertízy sa len tak hrnuli, spis naberal na objeme a každou napísanou stránkou bol Jozef Slovan bližšie k záhube.

Na konci augusta bol vo väzbe už mesiac a pol. Rozhodol sa, že si trochu zažartuje.

„Na Kráľovu a Cleu seriem, ale ukážem vám inú mŕtvolu."

Zaviedol ich na Kamzík do lesa vedľa lyžiarskej lúky. Išli pomaly a on si to evidentne užíval. Nastavoval tvár pália-cemu slnku, do úst si vložil steblo trávy, odkopával klobúky jedovatým muchotrávkam... ale nehovorili nič, trpezlivo ho nasledovali. Okolo neho štyria ozbrojení detektívi, okolo nich dvadsať ozbrojených uniformovaných policajtov.

Nemohli si dovoliť, aby ich previezol a zdrhol. Museli počítať s tým, že za jeden a pol mesiaca mohol vymyslieť nejaký plán a skontaktovať sa s kamarátmi vonku, takže všetky obavy boli opodstatnené a opatrenia adekvátne.

Nechcel zdrhnúť, a ak áno, nepodarilo sa mu to.

Trikrát sa vrátili hore na asfaltovú cestu a znova sa ponorili do lesa. Už strácali trpezlivosť aj najväčší optimisti.

Prišli k vyvrátenému stromu a hlbokej jame po vývrate.

„A môžete kopať."

Technik mal so sebou iba hliníkovú lopatku a kamenitá pôda bola príliš odolná. Vyšetrovateľ celý pokus zastavil a na druhý deň sa tam vrátili s krompáčmi a ozajstnými lopatami.

Bol to hrob. Na jeho dne bola kostra.

43. Kapitola

Vo vypočúvacej miestnosti Ústavu na výkon väzby v Justičnom paláci sedel vyšetrovateľ, Canis a Slovan.

Jeden diktoval, druhý písal a Canis iba fajčil.

„Volala sa Vladislava Mafíková, bola z Chebu a mala osemnásť rokov. Stretli sme sa v Plzni, presnejšie vo vlaku z Plzne do Prahy."

„Kedy to bolo?"

„Dvadsiateho prvého júla minulý rok." „To znamená, že tam leží už rok aj mesiac?" „Presne." „Pokračujte."

„V tom čase som práve skončil v Mariánskych Lázňach a chystal som sa za Ildikó. Chcel som zmeniť vzduch a presťahovať sa k nej, ale musel som si v Čechách ešte niečo služobne vybaviť, chápete. Niektoré úlohy, čo mi dali, som potreboval dotiahnuť do konca, podať hlásenie a zmiznúť, aspoň načas. Vtedy som už plnil tajné poslanie na úrovni..."

„Prosím vás, to uvedieme až na záver. Aby mala vaša výpoveď hlavu aj pätu, musíme dodržať chronológiu celej udalosti. Takže ste sa stretli vo vlaku..."

„Stretli sme sa vo vlaku do Prahy. Sedeli sme spolu v kupé a dali sme sa do reči. Ukázal som jej preukaz príslušníka tajnej služby a ona bola nadšená, že pocestuje práve so mnou. Brala ma ako ochranu a možno aj ako príjemné rozptýlenie. By ste neverili, aké sii tie baby drbnuté. Stačí im ukázať preukaz, trochu slušne vyzerať a rozprávať a samy sa vám ponúknu. Jedna ma chcela zavolať..."

„Prosím vás, k veci, toto môžeme uviesť na záver, teraz by som sa rád dostal do toho vlaku."

„Takže sme cestovali spolu. Povedala mi, že ide za frajerom do Voderád pri Trnave, aby mu oznámila, že spolu končia. Bola síce z Chebu, ale mala slovenské korene a bývala aj niekde pri Trnave, v Cíferi alebo v Báhoni, neviem už presne. Porozprávala mi celkom peknú historku o zájazde do Talianska a o tom, ako mu tam bola neverná s nejakým talianskym čašníkom. Napísala mu o tom list, ale on jej odpísal, že jej odpúšťa a že s ňou chce chodiť aj ďalej, tak sa rozhodla, že za ním pricestuje a všetko si vydebatujú z očí do očí. Trochu som ju poľutoval, zaplatil som jej obed a navrhol som jej, že ju odprevadím. V Prahe sme chytili rýchlik a večer sme už boli tu. Navrhol som jej výlet na Kamzík a príjemnú večeru a ona súhlasila. V lesíku vedľa lyžiarskej lúky sme si to rozdali, bola celkom povoľná."

„Prečo ste ju zavraždili?"

„Chcela peniaze, že vraj zadarmo ani kura nehrabe a jej sa zídu. Keď som odmietol, vyhrážala sa mi, že pôjde na políciu a udá ma za znásilnenie, a aby toho nebolo málo, vraj si zapamätala číslo môjho preukazu a pôjde za mojím náčelníkom a všetko mu povie. Vyskúšal som ju, naozaj si pamätala moje služobné číslo, a to na jedno nazretie, nebola sprostá, iba vychcaná. Nemohol som dopustiť, aby ma odhalila."

„Ako ste ju usmrtili?"

„Zaškrtil som ju."

„Vzali ste si niečo na pamiatku?"

„Vzal. Mala v kabelke perfektný taliansky parŕum a celkom peknú retiazku. Dal som ich neskôr Ildikó ako darček."

„Pán kolega, máte nejaké doplňujúce otázky?" obrátil sa vyšetrovateľ na Canisa.

„Áno. Ako to bolo s Kráľovou a Petresku?"

„Postupne, páni, postupne, nadnes by stačilo..."

44. Kapitola

V polovici septembra ich čakalo ďalšie prekvapenie.

„Viem o ďalšej/' pochválil sa Slovan Canisovi a normálne na neho žmurkol, akoby mu prezrádzal tutové čísla do lotérie.

Bol už vo väzbe vyše dvoch mesiacov a začali sa na ňom prejavovať prvé väzenské symptómy. Schudol, stával sa nevrlým, odmietal komunikovať aj s Canisom, inokedy sa celý deň iba sťažoval, pobil sa so spoluväzňom, mal nepredvídateľné reakcie.

„Ideme kopať?"

„Nie, už nás predbehli. Okrem toho je to príliš ďaleko." „Počúvam..."

Canis sa vrátil do kancelárie hodinu pred fajrontom. Burger s Krauzom práve nastupovali do poobedňajšej zmeny.

„Sledujte, teraz niečo zažijete," usmial sa Canis.

Rozložil sa za stolom, nalistoval si poznámky a zodvihol slúchadlo.

„Ústredňa, môžete mi spojiť policajnú stanicu v Bene-šove?"

Burger s Krauzom si pre istotu sadli. „Benešov? Haló, počujeme sa? Tu je major Canis, oddelenie vrážd..."

„Nazdar, kolego, tady je podpráporčík Sedláček. Tak co sa tam u vás na Slovensku deje?"

„Tu nič, ale u vás sa dialo. Potrebujem potvrdiť jednu informáciu, po vašom informaci."

„Múžeš kliďánko mluvit po slovensky, já jsem byl už trikrát na dovolený v Tatrách, takže mé ber jako bratra rod-nýho."

„To som naozaj rád. Tak počúvaj, bratku, mali ste tam u vás v obvode vraždu dievčaťa? Minulý rok, presne štvrtého júla, to je červenec."

„A sakra, vole!"

„Toto zas nemusíš prekladať ty mne, rozumiem." „Jestli to bylo v červenci, to nevím, protože my jsme ji našli až druhýho srpna, to je... to je..." „August." „Jo, august." „Takže mali?" „Jo, méli."

„No a ja tu mám vraha." „Já se asi poserú!" „Ja počkám, švihaj." „Hele, Canisi, nekecáš?" „Vyzerám na to?"

„Ani nevím, já té na tu dálku špatné vidím." „Zato ja dobre počujem, tak čo s tým spravíme?" „Koupím si dalekohled." „Ja som myslel s tou vraždou." „Aha. No, jestli to není planej poplach." „Mala vo vrecku mramorovaných riflí lístok na autobus z Českých Budéjovíc do Benešova?" „Méla."

„A kto by o tom mohol vedieť najlepšie, ak nie vrah?" „Takžes ji zabil ty?" „Nie, môj kamoš, ale povedal mi to." „Tak víš ty co, pozdravuj kámoše a já té spojím s naším šéfem, bude mít radost." „A ty?"

„Já pudu na pivo." „Či nemáš radosť."

„Jo, to víš, že jo, vole, hadej, kdo teď vyžere všechny ty služební cesty k vám."

45. Kapitola

Sotva sa rozlúčil s Ildikó a dal výpoveď, zamieril do Prahy. Na železničnej stanici sa povaľovali celé haldy bezdo-movcov, posedávali, popíjali, niektorí sa pokúšali aj žobrať, ale všetci svorne sa vyhýbali hliadke železničnej polície. Jedna bola iná.

„Major Richard Forman, mravnostné oddelenie," ukázal jej služobný preukaz.

Vstala a bágel, na ktorom až dovtedy sedela, si prehodi-la cez plece.

„Tušila som to, už ma to aj tak nebaví... Pôjdeme?" „Také jednoduché to zas mať nebudeš! Musím si preveriť tvoju totožnosť. Meno a odkiaľ si?"

„Monika On'díková z Moldavy nad Bodvou."

„Máš pri sebe občiansky?"

„Nemám."

„Vodičák?"

„Vodičák? Veď mám iba šestnásť!"

„Tak šestnásť... a túlaš sa!"

„Nasrali ma! Všetci! Tak som zdrhla, a čo?"

„Anič, akurát, že po tebe pátra celá pražská kriminálka!"

„Nemusia, neprosila som sa! Aj tak už viem, že matka zahlásila na polícii, že som zdrhla, a že po mne vyhlásili pátranie, tak čo?"

„Tak nič. Dobre, že to vieš. Kam máš namierené?"

„Do Konopišťa za kamošmi, ale už nemám prachy a som hladná, tak ma radšej už zbaľte, nech to máme za sebou."

„Teraz nemôžem, aj keď som ťa podľa fotografie spoznal na prvý šup, lebo musím niečo vybaviť. A okrem toho ani neviem, či sa mi chce ťa zatknúť... Vieš čo, poď so mnou."

V stánku kúpil dva hotdogy. „Na, jedz!"

Lačne si odhryzla a prestala ho počúvať. Bola hladná už niekoľko dní a hotdog to mal spočítané, mizol v nej mocnými hitmi.

„Musím ísť služobne do Benešova..."

„Ale veď Konopišté je kúsok od Benešova!"

„Tak vieš čo, pôjdeš so mnou! Nie je to celkom podľa predpisov, ale zatiaľ ťa zatýkať nebudem. Ak budeš poslúchať, nič sa ti nestane, dobre?"

„Uhm," prisvedčila s plnými ústami a vykročila.

V Konopišti sa zorientovali veľmi rýchlo, nie je to žiadne veľkomesto. Dom na okraji dediny našla rýchlo, ale nikto tam nebol.

„Nerozumiem tomu, mala tu byť celá parta..."

Zachránil ich malý hotelík.

„Vitajte v hoteli Nová myslivna, vaše prianie?"

„Chcel by som jednu izbu, s dcérou prespíme asi jednu noc a budeme pokračovať."

„Jedna izbička... nech sa páči tridsiatka, to je to najlepšie, čo tu máme. Nejaký doklad, prosím... Píšem si, pán Richard Forman z Plaveckého Štvrtka, a dcérenka?"

„Nemá pri sebe občiansky preukaz..."

„Áále... to je mrzutosť! Ja tam niečo napísať musím... keď už je to teda vaša dcéra," uškrnul sa recepčný a všetkým bolo jasné, že všetkým je všetko jasné.

„Ehm..." Pán Forman vybral bankovku a zasunul ju do knihy návštev. „Niečo už vymyslíte, nie, však sme chlapi, no nie?"

„Iste, iste! Nič som nevidel, nič som nepočul... Zapíšeme sem slečnu Luciu Veselú z Vidová, to je v okrese České Budéjovice, keby ste nevedeli, mám tam svokru... A je to! Ďakujem pekne a prajem príjemný pobyt!"

Ďalej sa vo výpovedi Jozefa Slovana uvádza nasledovné: „Prespali sme, ale k ničomu nedošlo, boli sme takí unavení, že sme naozaj iba zaspali. Ráno sme sa najedli a navrhol som jej prechádzku do lesa. Vošli sme do takej lesnej škôlky, pri bráne bola ceduľa, že je to Veľká obora, Lesná

správa Konopišté a že nemáme klásť oheň. Zatiahol som ju do lesa a spravili sme to. Potom som ju dvakrát udrel nejakým klátom do hlavy a zahrabal pod lístie a konáre." „Prečo musela zomrieť?"

„Lebo ma dekonšpirovala. V noci som sa zobudil na šramot, ale robil som sa, že ďalej spím. Tá suka mi otvorila aktovku a prehrabávala sa v nej, asi chcela kradnúť a hľadala peniaze, ale našla všetky dokumenty, čo som mal pri sebe, a čítala si ich. Boli to prísne tajné dokumenty, nesmela z nich nič vyzradiť. Musel som ju zabiť, bola to krízová situácia. Aby som zmiatol políciu, vytrhol som z knihy hostí v hoteli tú stranu, kde sme boli zapísaní, a o dva týždne som sa do Konopišťa vrátil a skontroloval som, či ju ešte nenašli. Nenašli, a do vrecka nohavíc som jej dal cestovný lístok z Českých Budéjovíc do Benešova s dátumom osemnásteho júla, ale to už bola dva týždne mŕtva. Keď som bol v Konopišti o mesiac neskôr, tak už ju našli, nejaký lesník na ňu stúpil, ale nikdy by ma neodhalili, zaonačil som to dokonale!"

46. Kapitola

Návšteva z Čiech na seba nedala dlho čakať.

„Jste pasáci, kluci, vodpadne nám z e srdce kámen jako bejk!"

„Tak ako to bolo?" spýtal sa Mayor a chlapci z kancelárie stoštyridsaťjeden si posadali k zasadaciemu stolu vedľa návštevy.

„Druhého augusta ju našiel pán Pavel Kukač, pracovník Stredočeských štátnych lesov v Benešove. Lekár povedal, že tam ležala asi mesiac, bola už úplne zhnitá, bolo leto a celkom pekne, takže si to asi viete predstaviť. Mala na sebe mramorované rifle, stiahnuté pod kolená, a červené nohavičky, tiež stiahnuté a roztrhané. Hore mala rifľovú bundu a tričko. Nemala tenisky, asi sa jej vyzuli, keď ju ťahal, ale našiel ich jeden lesný robotník a vzal ich domov dcére. Keď sa dozvedel, že sa tam stala vražda, umyl ich a priniesol nám ich na stanicu. Takže stopy žiadne, ale aspoň sme ich mali a mohli sme doplniť opis oblečenia. Pitva nám prezradila, že ju zabil dvomi údermi do hlavy tupým predmetom, asi konárom alebo nejakým drúkom, a potom ju zaškrtil. Okrem toho sme pri pitve našli aj ten cestovný lístok z osemnásteho júla, ale doktor hovoril, že to bude falošná stopa, lebo v tom čase už musela byť dávno mŕtva. Išli sme podľa opisu šiat a podľa nezvestných dievčat a prvú stopu sme zachytili v miestnom hoteli Nová myslivna. Recepčný nám chcel pomôcť, no niekto mu vytrhol z knihy hostí práve tú stranu, čo sme potrebovali, ale aspoň priznal, že to nebol žiadny otec s dcérou, ale čistá sexuálna turistika. Viete, je to taký hotelík na kraji sveta, a aj keby tam prišiel maharadža so štyridsiatimi ženami, tak mu ich zapíšu ako rodných bratov, len aby zarobili. Mali sme už jeho opis, ale ozajstnú stopu sme zachytili až neskôr. Predstavte si, že dvadsiateho júla, dva týždne po vražde, o jedenástej v noci ho kontrolovala hliadka polície v diódovej Planej a predviedla ho na oddelenie v Planej. To je pri Mariánskych Lázňach. Pri osobnej prehliadke u neho našli služobný preukaz na meno major inžinier Richard Forman, pochopiteľne, falošný. Nebol to žiadny náš kolega. Ďalej našli plynový revolver PTB, model 343, talianskej výroby s nábojmi s náplňou chloracetofénu, čo je zakázané strelivo. Okrem toho mal pri sebe vytrhnutý list z knihy hostí z hotela Nová myslivna. Všetky veci zhabali, obvinili ho z prečinu a po vypočutí ho prepustili. V tom čase ešte o vražde nikto ani nechyroval. Bohužiaľ, k týmto stopám sme sa dostali až o dva mesiace, aj to viac-menej náhodou, takže až potom sme zistili, že z tretieho na štvrtého júla je na vytrhnutom liste uvedené meno Richard Forman z Plaveckého Štvrtka na izbe číslo tridsať a nad tým je uvedená Lucia Veselá, bytom Vidov číslo 26, okres České Budéjovice. Pochopiteľne, že sme ich vylustrovali, sú to vymyslené mená, také osoby reálne nikde neexistujú. Ostali sme stáť na mŕtvom bode, až kým ste nezavolali vy. Takže..." český kolega vyložil na stôl služobný kufrík a vybral z neho štyri fľaše becherovky, „toto vám posiela náš šéf kriminálky a že nechá pekne ďakovať."

Mayor sa nedal zahanbiť, otvoril sekretár a k štyrom flá-šiam becherovky priložil dve pollitrovky ruskej vodky.

„Chlapci, priniesli ste toľko usvedčujúcich dôkazov, že si tiež zaslúžite odmenu. Aj keď to už má tak či tak spočítané, spolupráca s vami je nám potešením. Vzhľadom na to, že táto drevená federácia sa nám o chvíľu rozpadne, navrhujem, aby sme rýchlo utužili česko-slovenské vzťahy malým prípitkom!"

Malý prípitok bol nakoniec taký veľký, že Canis na druhý deň neprišiel do roboty a českí kolegovia si predĺžili služobný pobyt u nás o jeden vytriezvovací deň navyše, lebo ráno sa namiesto do svojho auta tlačili do bévepéčka odstaveného už roky v rohu dvora a pripraveného do šrotu.

47. Kapitola

Posledná rozumná reč s ním bola na začiatku októbra. Priznal sa, ako vylákal z domu Annu Kráľovu, nevlastnú dcéru kamaráta Miroslava, a ako ju v lese na Železnej studničke znásilnil a zavraždil.

To nešťastné hlúpučké dievčatko ani netušilo, čo sa s ňou deje, a zápisnicu, kde vrah podrobne opisoval, čo s ňou robil a ako píšťala, plakala a volala maminku na pomoc, Canis radšej ani nikomu z chalanov neukázal. Nedalo sa to počúvať ani čítať.

„Je to nechutné, už naňho nemám náladu, prasa jedno..." okomentoval svoj celodenný výkon Canis a zvalil sa do kresla.

Vrah konečne pochopil, že sa na neho každý vykašľal a nikto z jeho vysnívaných záchrancov s ním debatovať nebude. Zatrpkol a uzavrel sa do seba. Aby dal detektívom jasne najavo, že končí, začiatkom novembra ich ešte povodí! po Záhorí a nechal ich kopať aj pri Marianke, aj pri Stupave, a keby sa na to včas nevybodli, kopali by zakrátko niekde v Holandsku.

Canis urobil ešte jeden pokus.

„Posledné slovo, ostala nám Clea Petresku."

„Už ani jedna, vysrali sa na mňa!"

„To sú vaše vzťahy a ich problém, ja riešim vraždy. Ostala posledná. Ak chcete, môžete pridať ešte niečo z vlastných zásob, ale my chceme predovšetkým Cleu."

„Jebem na vás, už ani jednu! A just nie!"

A to bolo jeho posledné slovo.

48. Kapitola

Krátko pred Vianocami prišiel Krauz ráno do práce a Burger sedel za stolom na svojom mieste a fajčil. Všetci boli na svojom mieste, Vaňa robil raňajky, Hanzel sa hojdal na stoličke, Canis driemal v kresle, ale niečo tomu chýbalo.

Nevtipkovali, tvárili sa akosi tuho.

„Čo je, včeličky? A komu?" spýtal sa Krauz a chystal sa použiť jeden zo svojich najobľúbenejších vtipov.

Burger mu podal noviny.

„To smútočné oznámenie tam dole," povedal a potiahol si z cigarety. Krauz čítal.

S hlbokým žiaľom oznamujeme, že náš milovaný švagor Ing. Damian Petresku skonal po dlhej a zákernej chorobe. Kto ste ho poznali, venujte mu, prosím, tichú spomienku.

Nad textom bola malá fotografia.

Bol to on.

Krauz vrátil noviny a ostal stáť pred nástenkou. „Chalani... ja ju dám už dole..."

„Nie," zaprotestoval Burger, „len ju tam nechaj. Sme povinní strpieť jej pohľad, je to súčasť našej práce. Sme mu to dlžní. A jej tiež. Nesmie skončiť v zásuvke kancelárskeho stola ani v zaprášenom archíve. Len ju tam nechaj, Richard. Zvykajte si, chlapci, že ich pohľady sa stanú súčasťou našej kancelárie, a pripravte sa aj na to, že ich bude čím ďalej, tým viacej, lebo taká je druhá strana mincí rozdávaných na oddelení vrážd."

Krauz odšpendlil fotografiu Cley Petresku a pripol ju hore do stredu nástenky.

„Tak nech má aspoň lepší výhľad, dievčatko..."

49. Kapitola

Tri roky po jeho zatknutí odsúdil Mestský súd v Našom Meste štyridsaťdvaročného Jozefa Slovana na doživotie. Uznal ho vinným z brutálnych sexuálnych vrážd šestnásťročnej Moniky Ondíkovej, osemnásťročnej Vladislavy Ma-f íkovej, osemnásťročnej Diany Lopúchovej a devätnásťročnej mentálne postihnutej Anny Kráľovej.

Viac nepriznal a na viac neboli dôkazy.

Spolu s Juhoslovankou Blažicou Popovičovou zabil päť mladých dievčat. Pol roka po ňom zatkli Ondreja-Beštiu, ktorý zabil deväť ľudí. Bol lepší...

Ale keby Jozef chcel a mal chuť porozprávať svoj príbeh celý, možno by ho tromfol a bol by lepší on.

Lepší... horší...

Kto ich bude súdiť naposledy, nech rozhodne.

50. Kapitola

Jozef Slovan.

Blázon alebo iba oklamaný. Vybrané zo súdnych spisov:

... a zo záverov znalcov psychiatrov a sexuológov vyplýva, že obvinený trpí na polymorfnú psychopatiu, to jest na trvalú, od detstva sa vyvíjajúcu osobnostnú úchylku. Dominujúcimi vlastnosťami jeho osobnosti sú agresivita, výbušnosť, zvýšený egocentrizmus a pozérstvo. Je citlivý na situácie, v ktorých sa cíti neuznaný a neakceptovaný vtedy reaguje agresívne. Bohaté vymýšľame manifestované v priebehu celého prípravného konania i pred znalcami slúži na predstieranie jeho významnosti pred okolím i na pozdvi-hovanie vlastného sebavedomia. Príznaky organického poškodenia mozgu u obvineného zistené neboli. Takisto nebola zistená žiadna psychická choroba a v užšom zmysle slova ani organické psychopatologické príznaky, nie sú podklady ani na diagnózu závislosti od alkoholu alebo iných návykových látok. V súvislosti so spáchanou trestnou činnosťou neboli zistené údaje, na základe ktorých by znalci mohli vyvodiť záver, že obvinený konal v patickom afekte alebo v mimoriadnej reakcii na alkohol alebo inú látku. Znalci nezistili psychickú poruchu, pre ktorú by boli v čase páchania trestnej činnosti prítomné poruchy rozpoznávacej alebo ovládacej zložky konania. U obvineného sa vykonalo aj sexuologické vyšetrenie, ktoré preukázalo vysokú hete-rosexuálnu reaktivitu bez deviantných fenoménov a výraznejšej sexuálnej agresivity. Znalci možnú sexuálnu úchylku nepotvrdili, i keď vzhľadom na vek poškodených je podozrenie na sexuálny motív dôvodné. Motív konania jednoznačne zistený nebol. Podľa záverov znalcov sa v konaní obvineného uplatnili viaceré motivačné faktory. Jednoznačne bola vylúčená patologická motivácia. Motív konania zrejme vyplýva z charakterových čŕt jeho osobnosti, teda egocentrická orientácia, chýbanie zábran, nebranie ohľadu na druhých, vystatovačnosť, túžba po získaní uznania či rešpektu, neznášame odporu a snaha dosiahnuť cieľ bez ohľadu na situáciu, zvýšené sebahodnotenie, hyperkritickosť k druhým, opozičné a agresívne sklony, tvrdé, necitlivé správanie bez ohľadu na druhých. Vracanie sa obvineného na miesta činov vykazuje vonkajšiu podobu herostratizmu, teda vykonaniu činu preto, aby sa stal slávnym. Resociali-začnú prognózu znalci označujú za nepriaznivú. Keďže psychická porucha u obvineného zistená nebola, nie je žiadny dôvod na uloženie ochranného liečenia.

V súdnych spisoch sa objavilo aj toto:

... a obvinený v tom čase vystupoval ako policajt pod menami major inžinier Richard Forman, major inžinier Jozef Slovan alebo ako príslušník armády kapitán Andrej Kyselka, pričom sa preukazoval falošnými služobnými preukazmi zhotovenými z pasu a iných dokladov. Obvinený si zhotovil vymeniteľné fólie, aby sa mohol predstavovať ako pracovník mravnostného oddielu z Prahy, kriminálnej služby Praha, kontrarozviedky, protiteroristického oddielu 3M, Krajskej prokuratúry Praha, URNA a FKÚ ČSFR Bratislava.

Obvinený uvedené falšované služobné preukazy využíval na zvýraznenie dôležitosti vlastnej osoby vo svojom okolí, a najmä na zoznamovanie sa s rôznymi osobami, čo mu uľahčilo nadviazať kontakty aj s jeho obeťami.

Tento článok bol uverejnený v denníku Smena 6. augusta 1993, v deň, keď Jozefa S. odsúdili na doživotie za štvornásobnú vraždu. S ostatnými vraždami sa už nikdy nikomu nepriznal a oddelenie vrážd sa k nim už nikdy nevrátilo, pretože po demokratických zmenách v spoločnosti sa na nich valila jedna vražda za druhou a oddelenie pomníkov, teda starých nevyriešených prípadov, chýbalo a chýba v Našom Meste podnes.

Väčšina ľudí si o ňom myslí, že to bol iba obyčajný chvá-lenkár, blázon, fantasta, možno rozpoltená osobnosť. V každom prípade všetci dali od neho ruky preč, akúkoľvek spoluprácu s ním popreli a pomoc, o ktorú žiadal, mu odmietli.

Možnože bol blázon, ale dnes to už nikoho nezaujíma. Je roky izolovaný vo väznici s najvyššou ostrahou, je už neškodný a jeho príbeh zapadol prachom. Bol to zaujímavý príbeh, rozprával ho on, rozprávali ho policajti, prokurátori, obhajcovia, sudcovia a všetci sa zhodli v jednom: že je vinný a treba ho potrestať.

Ale ja viem, že to bolo trochu inak...

Rozhovor s mužom obžalovaným zo štyroch vrážd

Policajti mi dali na výber - rozhovor sa uskutoční za asistencie osobnej ochrany, alebo iba vo dvojici. Vyžiadal som si čas na rozmyslenie, kým obžalovaného neuvidím. Na moje prekvapenie namiesto siláka v putách objavil sa muž strednej postavy, štíhly, s tmavými, pokojnými očami a zvedavo si ma obzeral.

· Asi sme si jeden druhého ináč predstavovali, prihováram sa mu.

- Ja ani nie, občas vás čítam.

· Nič z toho, o čom tu bude reč, sa nemôže proti vám zneužiť na pojednávaní. Obžaloba vás viní zo štyroch vrážd žien. Po zavraždení juhoslovanskej občianky vás na amnestiu prezidenta Havla prepustili. Odišli ste do Mariánskych Lázní, kde ste sa údajne dopustili vraždy 16-ročnej dievčiny neďaleko zámku Ko-nopišté. O niekoľko dní ste údajne zavraždili po príchode do Bratislavy 18-ročné dievča, s ktorým ste sa zoznámili vo vlaku cestou z Prahy. Hneď po návrate z NVÚ ste navštívili 18-ročnú družku svojho spoluväzňa Dianu. Pod zámienkou stretnutia s jej priateľom ste ju vylákali do vinohradov, kde ste ju zabili. V júli 1991 ste zavraždili 18-ročnú dcéru ďalšieho spoluväzňa, ktorá bola vašou poslednou obeťou. Toľko skrátená obžaloba. Anglické príslovie hovorí, že najlepší spôsob, ako začať, je začať. Opustili ste rodičovský dom, lebo otec bol alkoholik a celkové pomery boli neusporiadané...

- Je to tak. Neviem ani, kde je otec pochovaný, ani ma to nezaujíma.

· Boli ste ešte mladý. Kam ste išli?

- Obíjal som sa vo svete. Potuloval z partie do partie. Pravidlá v nich sú tvrdé. Často musíte urobiť aj to, čo by ste nechceli. Ale keď chcete existovať, musíte sa podriadiť. Tak som sa ocitol prvý raz za hranicou zákona.

· Čo ste vykonali?

- Zväčša drobné krádeže.

· Koľkokrát ste boli trestaný?

- Osemkrát. Z niečoho som musel žiť. Násilie neuznávam. Kradol som tam, kde mali dostatok. Nie u chudákov. Prebíjal som sa životom, ako sa dalo. Mnohému som sa priučil. Mal som najmä dobrého učiteľa na falšovanie dokladov.

· To vás častejšie dostalo do nešťastia. Povedzme až k vražde tej fuhoslovanky. Porozprávajte mi o tom.

- Dostal som sa do skupiny, ktorá organizovala odchod detí do zahraničia, kam rodičia predtým emigrovali. Išlo medziiným aj o deti členov Solidarity. Za falošné doklady som dostával slušný peniaz. Ona tie deti sprevádzala. Jedného dňa ma začala sprosto vydierať, chcela podstatnú časť môjho zárobku. Vyhrážala sa mi, že ma udá. Za to by vtedy bolo takých pätnásť rokov. Vedel som, že keď dám raz, budem dávať furt. Nemal som východisko. Alebo ona, alebo ja!

· Ako ste ju zabili?

- Trocha cyankáli urobilo svoje. Bolo vo víne.

· Kde ste sa dostali k cyankáli?

- Vyrobil som si ho. Je to jednoduché. Obyčajná žltá krvná soľ... Dajte mi papier, napíšem vám návod.

· Ďakujem, som so svojou manželkou spokojný. K vražde Diany sa vrátime, lebo chcem tento rozhovor rozdeliť na rozprávanie o násilia potom, ak uznáte za vhodné, o vašej spolupráci s FBIS. Ostaňme pri vraždách. Podľa psychiatrických posudkov ste agresívna, výbušná, egocentrická osobnosť, pričom intelektuálne schopnosti mát&tv hornej časti normy. Lekári nezistili nijakú duševnú chorobu, nepreukázala sa ani nijaká sexuálna deviácia. Ste teda v podstate normálny človek. Mali ste v živote to, čomu sa hovorí veľká láska?

- Áno, mal som.

· A prečo sa skončila?

- Vysvetlím vám to takto: ja som bol prosto také chlapčisko do vetra, viete, ako vtedy chlapci bývali. Chodil som s kamarátmi a ona bola zase také dievča, myslela viac na vzdelanie. Na to som vtedy kašlal. Vyšiel som školu so štvorkami. Vzdelanie som získal oveľa neskôr.

· V akej profesii?

- Som nevyštudovaný nič.

· Ale skončili ste nejakú školu?

- Áno. Vo väznici elektrotechniku.

· Dobre, uzavrime to, prejdime na inú problematiku. K etickým normám, k istým neprekročiteľným humánnym princípom. Vy ste podľa všetkého zabili, zostaňme pri termíne zabili, dve ženy. Keď už človek raz zavraždí, prekročí určitú ľudskú hranicu, určitú dimenziu, je potom schopný všetkého? Alebo z toho vyvodí poučenie, dôsledky pre celý život, že v tom nebude pokračovať?

- Ja môžem hovoriť len za seba. Teda nie za iných. Pokiaľ ide o túto vec, takto by som povedal. Aj gangster musí poznať hranicu. Teda vysvetlenie je jedno, ja som lump, a ak dôjde na lámanie chleba, môžem vytiahnuť pištoľ a brániť sa, pokiaľ po mne strelia, a môžu to byť aj policajti, áno, tam prosto nepoznám hranicu, keď vypáliš po mne, musíš rátať s odmenou, ale na bezbranného nezaútočím. To je moja hranica. Ďalšia vec. Nikdy by som nepoužil násilie pre peniaze. To je hranica, ktorú poznám ja.

· Tie dve „príležitosti" sa stali náhodne alebo...

- Vysvetlím vám to. Toto bola vyslovene nešťastná náhoda.

· Tá Juhoslovanka?

- To bolo surové vydieranie. A ja vydierača dávam na úroveň vraha.

· Slovom, vy máte určité svoje hranice, za ktoré nepôjdete, a to, čo sa stalo, sa stalo zhodou nepriaznivých okolností. Obráťme list

- k vašej spolupráci s FBIS. Požiadali ste vy o spoluprácu alebo vás niekto oslovil? Ak áno, kto?

- Nakontaktovali sa na mňa tak nenápadne, že keď som vlastne zistil, že mám pred sebou agentov z FBIS, už bolo neskoro. Tajné služby majú svoje surové spôsoby získavania agentov. Ja som človek známy tým, že falšujem doklady. To ste si nakoniec mohli všimnúť. Jednoduchým spôsobom, keď ma už držali pod krkom, že som mohol ísť sedieť na desať rokov za falšovanie dokladov, až vtedy mi povedali, kto sú. Odtiaľ už cesta späť obyčajne nie je, to vám je jasné.

· Zastavíme sa teraz pri vražde družky vášho spoluväzňa Diany L. Citujem denník Telegraf zo 14. novembra 1992. Slovák: „Spolupracoval som s FBIS, mal som pre nich získavať informácie o tajných kódoch, číslach bankových kont. Dobre som poznal ministra Lángoša. Všetko som si zapisoval tajným písmom, vodotlačou na listový papier, ale ten sviniar Pišta mi taký papier ukradol." Čo bolo v tom materiáli?

- Boli tam kódy, kompletná šifra, dôverné informácie. Uvedomoval som si jedno, ak sa to skutočne dostane do nepovolaných rúk, stane sa nešťastie.

· Odkiaľ ste zobrali chemikálie?

- Ja vám to predvediem bez chemikálií.

· Ďakujem, poďme radšej ďalej.

- V tom prípade som išiel len po tie listy a dostávame sa k tomu, čo ste sa vy pýtali, k tej hranici. Dohadujem sa so ženskou o jednoduchej veci, aby mi vrátila tie listy, a ženská na mňa sprosto vyletí a používa také výrazy, aké by som si ja nedovolil vysloviť ani niekde medzi lumpmi. Jednoducho som jej dal po papuli, to bolo všetko, nič viac.

· Udreli ste ju hranou ruky? Vy ste karatista?

- Nie som. Švacol som ju pod krk. Prosto nemám šajnu, skutočne náhodne, úplne náhodne.

· Prečo vám na tých listoch tak záležalo?

- Tie šifry som chcel poslať svojmu spoločníkovi a upozorniť ho na to, že ide o materiály, ktoré sa nikomu nesmú dostať do rúk. Išlo o likvidáciu niektorých sudcov.

· Odkiaľ ste to vedeli?

- My sme sa dostali k tým materiálom úplne náhodou. Vonku sme sedeli s tým fibskárom, bol taký opitý, že nevedel, čo robí, a keď mu padli papiere, stačili sme si všetko pozrieť.

· Bola tam ešte nejaká informácia?

- Boli tam informácie, ktoré sa týkali kódov bankových kont. Ale s čím súviseli tie bankové kontá, to sa nám nepodarilo zistiť.

· Koľko ráz ste sa stretli s vtedajším ministrom vnútra Lángošom? Kto tie schôdzky organizoval? Nezdalo sa vám čudné, že sa minister vnútra stretá, prepáčte, s agentom a vrahom osobne? Čomu ste pripisovali túto poctu?

- Ježišmária, stretli sme sa aspoň dvadsať ráz. Vysvetľoval som si to takto. Vo vtedajšej FIBS-ke boli všelijaké živly, jedni nedôverovali druhým, a tak sa mi zdalo normálne, že určité supertajné operácie riadi minister osobne, aby nedošlo k úniku nejakých informácií.

· Opíšte niektoré.

- Upozornil som ho, kde sa nachádza tajný sklad zbraní, päťtisíc samopalov. Alebo som tri razy hovoril s jeho manželkou a upozornil som ministra Lángoša, aby nešiel na určité miesto, kde sa na neho chystá atentát... O poškodení ropovodu... Gabčíkova a ďalšie, o ktorých by som teraz nerád hovoril.

· Čo viete o akcii Dareus 2026?

- Bola to rafinovane pripravovaná vražda Vladimíra Mečiara.

· Odkiaľ to viete? Máte dôkazy?

- Túto informáciu som vypočul pri rozhovore dvoch fib-skárov, poviem presne, boli sme v areáli Vysokej školy ZNB.

· Oni vám tak dôverovali?

- Pohyboval som sa medzi nimi ako doma. Väčšinou sme sa ožierali a vtedy som z nich kadečo vytiahol.

· Tvrdíte, že ste spísali 24-stránkový materiál, ktorý obsahoval informácie získané pri náhodných rozhovoroch s fibsákmi.

- Nielen tak, my sme odpočúvali aj ich telefonické rozhovory.

· Ako my, kto to je?

- No ja som mal takých priateľov, ktorí vlastnia určité zariadenia. Telefonický rozhovor sa v podstate dá z vášho bytu odpočúvať niekoľkorakým spôsobom. Bez problémov.

· Ste v tomto smere odborník?

- Bohužiaľ, naša elektronika je stavaná tým spôsobom, že možno odpočúvať každého.

· Boli tam isté materiály, ak vám dobre rozumiem, ktoré sa týkali politického pohybu na Slovensku.

- Presne tak.

9 Kde je teraz ten materiál?

- Poviem na súde...

· V jednom rozhovore pre tlač ste sa zmienili, že za určitých okolností by ste boli ochotný priznať sa aj k tým ďalším trom vraždám. Aké okolnosti ste mali na mysli?

- Čo sa týka toho priznania za určitých okolností, viete, že okolnosti môžem vytvoriť ja a môžete ich vytvoriť vy. Je preukázateľné, že pokiaľ som chodil s policajtmi von, tak sme spolu slopali a neplnili nijaké úlohy, na to sú svedkovia. Takže sme boh stále spolu ožratí, a taký človek podpíše... Chápete, že za takých podmienok je človek schopný podpísať všetko.

· Aký jav považujete z hľadiska nárastu kriminality za osobitne nebezpečný?

- Korupciu ľudí pri moci, časť polície nevynímajúc.

· Políciu nemáte v láske. Nečudo... Ako vidíte ďalší zmysel svojho života?

- (Slovák si ušúlä podľa väzenskej obyčaje cigaretu, fajčí, chvíľu mlčí.) Podľa môjho názoru nijaká prehra nie je totálna. Pokiaľ človek žije. To je jedna vec. Druhá vec, nech dopadnem akokoľvek, čas ukáže, že pravdu som mal ja.

· Akým dielom sa vy osobne, podľa vás, podieľate na svojom dosť zmarenom živote?

- Deväťdesiatdeväť percent viny na tom mám ja a jedno percento je vina spoločnosti, ale niekedy to jedno percento viny spoločnosti môže prevážiť tých deväťdesiatdeväť percent. Poznám veľa ľudí, ktorí sa dostali do kriminálu za vraždu na základe nezmyselnej veci, náhodného činu. Hneď sme zistili, že medzi nás jednoducho nepatria.

· Ak nemáte viac čo povedať, náš rozhovor sa končí. Chceli sme ním prispieť aj k analýze vzrastajúcej kriminality spoločnosti. S Polgárim zo známeho leopoldovského prípadu som sa rozlúčil jeho výrokom: Narodili sme sa do zlej doby, ale toto nie je cesta z nej. Čo by ste povedali vy?

- Povedal by som to jednoducho. Neverte tým hore, riaďte sa sami sebou. To je všetko. Nemyslím tým, že hore sú všetci zlí, ale navzájom do tej miery intrigujú, že načisto osprostejú, že ľudia jednoducho stratia hlavu.

· Prosím vás, ale niekto musí byť hore vždy.

- Môže byť hore človek a môže byť hore... Ale keď je tam človek, ktorý dnes povie toto a na druhý deň to dementuje...

· Mám vášmu výroku rozumieť tak, že bežný človek si má dávať pozor aj pri všetkých demokratických možnostiach vo voľbách?

- Áno.

· Aby volil osobnosti?

- Áno, osobnosti, nie podlá rečí. Človek nemôže za to, v akej rodine sa narodí ani do akých čias. Je zodpovedný za prvý krok, ako ste to nazvali, za hranicu.

· Dovoľte ešte, nechýba vám žena, deti - to, čomu hovoríme domov?

- Po toľkých rokoch... môj domov je tu.

Odchádzal som z „justičáku" bez toho, že by som musel v priebehu rozhovoru stlačiť núdzový gombík, ale napriek tomu s pocitom hrôzy z toho, ako chladnokrvne, bezcitne možno zmariť ľudské životy vrátane svojho. Dnes sa (možno) skončí pojednávanie s obžalovaným Jozefom Slovákom, viacnásobným vrahom. Bude to vzrušujúce stretnutie medzi senátom, skúsenou a vysokokvalifikovanou prokuratúrou s jej racionalitou a talentovaným konfabulátorom zvláštnych príbehov, v ktorých sú fakty posplietané s výmyslom. Počkáme na rozsudok.

Pripravil Ľudovít Filan

Dominik Dán MUCHOLAPKA

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2010 Editorka Mária Štefánková Zodpovedný redaktor Slavo Mladý Zalomenie ALIAS PRESS, spol. s r. o., Bratislava Tlač Finidr, spol. s r. o., Český Téšín

1098765432 1

ISBN 978-80-8085-937-4

www.slovart.sk

Text © Dominik Dán 2010 Slovák Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2010

DENNÍK DOBRÉHO DETEKTÍVA