Text © Dominik Dán 2011

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r.o.,

Bratislava 2011

ISBN 978-80-556-0348-3

Všetky práva vyhradené. Ţiadna časť tejto knihy sa

nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými

prostriedkami, či uţ elektronickými alebo mechanickými,

vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom

súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne

bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

- 2 -

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú

vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými

udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu

niekomu zdať akési povedomé...

Dux femina facti.

Ţena je pôvodcom činu.

(Vergilius)

- 3 -

Venujem Eve Markovičovej a Marianovi Schmiedovi.

- 4 -

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem MUDr. Ivete Čiernej,

Mgr. Martine Urbanovej, Ing. Miroslavovi Šimoničovi, MUDr. Denisovi

Valentovi, PhD., MUDr. Jaromírovi Chorváthovi, MUDr. Dušanovi

Rapošovi, CSc.

- 5 -

1

MÁJ 1998

Zazvonilo.

Riaditeľka gymnázia Kristína Jánska sa strhla a prekvapene zdvihla

zrak od listu a fotografií porozkladaných na stole. Hoci mala na zápästí

dámske tissotky a presný čas jej ukazoval aj mobil pohodený pri kalendári,

aj tak zo zvyku zdvihla zrak a skontrolovala hodiny nad dverami.

Zvonilo presne ako vţdy.

Šikovným trhnutím zápästia odhodila fotografiu zastoknutú medzi

dvoma prstami a počkala, kým sa prestala krútiť a šmýkať po lesklom

povrchu stola, aţ sa zastavila pri ťaţidle. Aţ potom sa oprela o mäkké

čalúnenie operadla a zvädla. Tupo civela na nástenné hodiny nad dverami a

čakala, kým sa zvonec unaví.

Bola šokovaná, vydesená, zmätená, no najviac ju prekvapil pocit

bezmocnosti. Vôbec nevedela, čo má robiť. Vlastne si úplne jasne

uvedomovala, ţe nemôţe robiť celkom nič. V takejto situácii sa ešte nikdy

neocitla, nikdy nič podobné neriešila, hoci...

S tým jej hajzlom si uţ uţila svoje a v poslednom čase akoby s ním šili

všetci čerti, ale toto! Prečo to muselo zájsť aţ takto ďaleko? Čo vlastne

chce? Naozaj ju chce úplne zničiť? Čo z toho bude mať? Načo je to dobré?

Veď mu jasne povedala, ţe dostane všetko, na čo si len pomyslí, len nech

ju uţ nechá na pokoji. Myslela si, ţe uţ vyriešili všetko, ale mýlila sa.

Mýlila sa, ako uţ toľkokrát predtým. Všetko pokračovalo a asi aj

pokračovať bude, a koniec bol v nedohľadne. Práve z tohto faktu

pochádzal ten hlúpy pocit bezmocnosti - privádzal ju do zúfalstva, bola

proti nemu bezmocná. Uţ roky bezmocná...

Nahla sa nad stôl a ešte raz si pozrela poslednú fotografiu. Detail na

vyholený stoporený falus sa nekončil ţaluďom, ale rozďavenými perami a

vpadnutými lícami. Boli to jej pery. Jej tvár sa dala identifikovať so

- 6 -

stopercentnou istotou, aj keď ju deformovali vpadnuté líca a kŕčovito

zovreté oči.

Falus vedela tieţ identifikovať a tieţ so stopercentnou istotou.

Ostatné fotografie ju nezaujímali, boli to iba trápne variácie na tú istú

tému, akurát na niektorých sa dali rozoznať tváre oboch aktérov.

„Kristepane, ako... kde...?“ ticho zastonala.

Vlastne uţ poznala odpoveď aj na tieto otázky, spýtala sa iba tak.

Vzala si list. Očami behala po texte z počítačovej tlačiarne a hľadala to

podstatné. Konečne našla odsek, čo ju zaujímal najviac.

... a preto sa nemusíte báť, nevydieram Vás a nechcem od Vás ani

korunu, ani žiadne výhody. Spravil som to preto, lebo práve Vy ste pred

štyrmi rokmi pomohli môjmu synovi pri maturite a ja viem, že to pre Vás

vtedy nebolo jednoduché. Môj chlapec mohol skončiť bez maturitného

vysvedčenia s injekčnou striekačkou vo vrecku v partii flákačov, ale Vy ste

mu dôverovali a dnes je vo štvrtom ročníku medicíny. Viem oceniť, čo ste

pre neho a pre celú moju rodinu urobili, a fotografie som Vášmu

manželovi neodovzdal. Vyhovorím sa, že kamera sa pokazila, vrátim mu

zálohu a už nebudem pokračovať. Dovoľte jedno upozornenie vyplývajúce

z dlhoročnej praxe: on pokračovať bude a najme si iného. Upozorňujem

Vás, aby ste boli opatrná a teraz, keď už viete, ako ďaleko je ochotný zájsť,

aby ste prijali opatrenia a začali sa brániť. Mal som s ním niekoľko

stretnutí a jeho reči na Vašu adresu ma uistili v podozrení, že bude

pokračovať a zájde tak ďaleko, ako mu umožníte. Nechcem dramatizovať,

ale asi nebudem ďaleko od pravdy, ak Vám poviem, že je v ohrození aj Váš

život alebo prinajmenšom zdravie...

Kristína si pri tých slovách podvedome pošúchala líce. Poslednú facku

od svojho manţela dostala včera večer, prvú v deň, keď mu oznámila, ţe sa

prihlásila na večernú maturitu. Koľko ich bolo medzi tým, nedokáţe

spočítať nikdy, hoci po maturite si urobila aj univerzitu a absolvovala

štátnice z matematiky. Také vysoké čísla nevyučujú ani na univerzite.

Preskočila odsek a čítala ďalej.

... a všetky som zničil. Tých päť, čo máte teraz pred sebou, je

posledných päť exemplárov, a keď ich spálite - určite to spravte! -

neostanú už žiadne dôkazy. Ospravedlňujem sa za to, čo som

prostredníctvom mojej techniky videl, ale je to moja práca, nič viac na

ospravedlnenie a vysvetlenie uviesť neviem. Mimochodom, nemáte sa za čo

hanbiť, ste krásna žena. Tých posledných päť som Vám poslať musel, inak

- 7 -

by ste mi neverili, to musíte uznať. List bez fotografií by ste hodili do koša

a nebrali by ste moje varovanie vážne, ale to som nemohol riskovať.

Súhlasne prikývla, mal pravdu. Našla si iný odsek.

... a vtedy sa správal ako šialenec. Asi to nemáte doma ľahké. Oči mu

doslova svietili a celý sa triasol. Ponúkol mi päťdesiattisíc, ak sa vám

niečo stane, a naznačil mi, že sa Vám môže stať aj niečo ozaj vážne, čo

nerozchodíte, že rád priplatí. Samozrejme, že som odmietol a vyhodil som

ho, ale mám podozrenie, že to myslel smrteľne vážne a pôjde si za svojím

cieľom.

Ruky si oprela o hranu stola, lebo sa jej zase začali triasť. Čítala ten

odsek uţ tretíkrát a zakaţdým sa jej roztriasli. Na bitku si zvykla, ale toto

bola silná káva. Bola to aţ príliš konkrétna hrozba a premkol ju strach.

Čítala ďalej.

Na záver už iba jedna prosba a jedna rada. Uznáte sama, že pre Vás

týmto listom dosť riskujem, preto Vás prosím, aby ste aj fotografie, aj list

bezodkladne spálili. Určite ich neodkladajte na bezpečné miesto, lebo na

takéto dokumenty bezpečné miesto neexistuje, verte mi. Zničte ich a

sústreďte sa na ďalší úder, ktorý bude určite nasledovať. Váš manžel vie o

Vás a o vašej nevere všetko, a nielen o nej. Dostal anonymný list, nejaký

Váš neprajník si s Vami vybavil účty tým najpodlejším spôsobom, aký

poznám. Ukázal mi ho, čítal som ho, bolo tam veľa nechutností, ale aj veľa,

až príliš veľa podrobností. Toho zákeráka máte veľmi blízko pri sebe,

niekto z rodiny, z pracoviska... porozmýšľajte. List ma veľmi presne

navigoval, kde mám umiestniť kameru a kedy tam budete, a v ničom sa

nemýlil. Okrem toho mi Váš manžel porozprával veci, že... no jednoducho

som si istý, že bude pokračovať a že Vám hrozí nebezpečenstvo. Pripravte

sa a robte protiopatrenia, to je moja posledná rada. Inak Vás nešťastie

zastihne nepripravenú a prekvapenú. Nepátrajte po mne, aj tak si ma najať

nemôžete a viac vám už povedať neviem, nechcem a nemôžem.

Podpis Váš priateľ bol tieţ dielom tlačiarne. Okrem toho ţiadne meno,

ţiadny podpis. Aj tak mu bola vďačná, hoci predstava, ţe videl celú kazetu

a všetko, čo sa v izbe ich obľúbeného motela dialo, ju uvádzala do

rozpakov. Ale lepšie, ak to videl on, a nie jej manţel.

Zloţila list a pozhŕňala fotografie. Upravila ich, aby lícovali, a vloţila

ich späť do ţltej obálky bez adresáta a bez odosielateľa. Adresu nebolo

treba písať, list nešiel poštou, našla ho ráno za stieračmi. Zovrelo jej

ţalúdok, sotva ho zbadala, a keď sa snaţila otvoriť auto, vypadli jej kľúče,

- 8 -

tak sa jej roztriasli ruky. Uţ tušila, ţe sa niečo chystá, a tušenie sa

potvrdilo, sotva v kancelárii obálku otvorila.

Teraz si spomenula... keď sa blíţila k autu, motkal sa okolo chlapík,

taký neurčitého veku a pohlavia, povedala by na súde. To bol on! Určite to

bol on. Profesionál ako on by takú dôleţitú obálku nenechal iba tak

zastrčenú za stieračmi. Presne vedel, kedy ráno odchádza do práce, a dal jej

ju za stierače tesne predtým, a stráţil ju, aby sa nedostala do nepovolaných

rúk. Aţ keď podišla k autu a on jasne videl, ţe obálku zbadala, odišiel.

Bol to on, len škoda, ţe si ho vôbec nevšimla, mohol sa jej zísť. Škoda,

uţ bol preč a uţ ho asi nikdy nevypátra, lebo takých galganov, čo sa vo

štvrtom ročníku začali flákať a potrebovali dokopať k maturite, bolo

neúrekom. Aj pred štyrmi rokmi. Kaţdý rok na jej gymnáziu maturovali

štyri triedy, to je veľa deciek, hoci keby naozaj chcela a vybrala by si

ročenky z toho obdobia a ponamáhala pamäť... ale nie! On nechcel, aby po

ňom pátrala, a rozhodla sa, ţe ani nebude, bola mu to dlţná.

Mal pravdu, mala by sa sústrediť na dôleţitejšie veci. Zo zásuvky

riaditeľského stola vybrala farebný obal, vloţila doň ţltú obálku, pár

výtlačkov starých novín a obal zviazala. Prešla ku dverám, opatrne ich

odchýlila a nazrela do chodby. Rýchlo ich pribuchla a oprela sa o ne

chrbtom. „Šibe mi?“

Pokrútila hlavou a vzdychla si. Veď je tu riaditeľka, nemusí sa

zakrádať vo vlastnej škole! Rázne vykročila, prešla chodbou k schodisku

na náprotivnej strane a zbehla do kotolne.

„Pán Zeman! Pán Ze...“

„Tu! Tu som!“ ozval sa kurič a vyšiel spoza rohu. „Pani riaditeľka,

načo sa unúvate?“ usmial sa, keď spoznal návštevníčku. „Ešte sa tu

umaţete. Stačí zavolať, prišiel by som hore.“

„Netreba, ja som chcela prísť sem k vám. Viete, mám tu niečo...“ a

podala mu farebný obal. „Robila som poriadok v skrini a našla som staré

fotografie zo školenia, viete, aj také fotografie po školení, večer v bare a

pri ohni a tak...“

„No a?“ nechápal kurič, ale obal prevzal.

„Nemusí to kaţdý vidieť a hodiť to iba tak do koša...“ zase nechala

vetu nedokončenú.

„Aha!“ pochopil kurič.

- 9 -

Podišiel k starému mocnému kotlu a otvoril dvierka. Obzrel sa, či

správne pochopil. Riaditeľka prikývla. Obal zmizol v plameňoch a kurič

rýchlo zavrel.

„Ďakujem. A keď som uţ tu, čo robí ten nový, plynový?“

„Odstávka, veď uţ je máj. Sama ste povedali, ţe zase nám skrátili

financie na vykurovanie, tak musí stačiť tento.“

„Ale inak funguje, nie?“

„Ako hodinky.“

„To som rada. Je nový, mal by slúţiť aspoň tridsať rokov, ak nie

večne... za tie peniaze. Tak ešte raz ďakujem a dovidenia.“

„Dovi,“ odzdravil kurič a vyprevadil ju pohľadom.

Nemohol si to nechať ujsť. Ten pohľad stál za to. Riaditeľka uţ mala

štyridsiatku za sebou, ale iba toť nedávno, kedy to oslavovala... rok je to?

Ani nie! Pár mesiacov po štyridsiatke, ale postavu má ako sviňa. To nebol

jeho výraz, on by riaditeľke nikdy tak mrzko nepovedal, ale školník a

záhradník v jednej osobe, Vilo, ten sa jej zadočka nevedel nabaţiť, ten ju

tak tituloval.

„Dneska má zase ten béţový kostýmček, sviňa jedna! Bohovsky v ňom

vyzerá, svinsky dobre. Keby som si dorobil tú matúru a oholil sa, trúfol by

som si, normálne by som si trúfol a oslovil by som ju - a pozval by som ju

na večeru. Ale takto? Bude sa ona zahadzovať? S chlapom bez matúry?

Posral som si to sám, uznávam, ale inak vyzerá bohovsky, čo povieš?“

skučal, keď občas prišiel na návštevu do kotolne.

Dali si marsku, otvorili desinu pivo a snívali, ako sa dostať riaditeľke

pod sukňu. Neboli sami. Najmenej desať členov profesorského zboru si

nad tým lámalo hlavy, a to mali na škole iba osem profesorov. A všetci

tretiaci a štvrtáci boli na tom rovnako.

Riaditeľka vybehla po schodoch, kurič sa zohol skoro aţ po zem, aby

lepšie videl, prešla chodbou späť do kancelárie, oprela sa o dvere a

vydýchla ako po maratónskom behu. „To by sme mali,“ zašomrala a

opatrne si sadla na svoje miesto.

Ešte váhala. Mobil leţal pred ňou na stole. Kým ho nezodvihne a

nezavolá jej, ostane riaditeľkou, v momente, keď ho zodvihne, stane sa

spolupáchateľkou. Jeden jediný telefonát ju môţe katapultovať do výšin

rajského pokoja alebo zraziť do hlbiny, odkiaľ niet návratu. Hop alebo

trop. Musela sa rozhodnúť. Zazvonil telefón na stole. „Jánska, pros...“

„Zase neberieš mobil, ty krava! Načo ho máš?“

- 10 -

„Prepáč, bola som mimo.“

„Furt si mimo! Krista! Čo som to... jáj, tí párky som vyhodil, uţ

smrdeli, tak keď pôjdeš domov, tak sa zastav a niečo kúp, nech zas

neţerem celý večer soletky s chrumkami. Dneska máš zase aerobik?“

„Éé...“ zaváhala, ale iba na chvíľu a aj to ju mrzelo. Teraz musí byť

presvedčivá. „Nie, volala cvičiteľka, ţe dnes to odpadá, má chorého

malého.“

„Má malého... no dobre. Šak prídi domov, podebatujeme. Čau.“

„Ahoj.“

Poloţila a vzala si mobil. Našla zmeškaný hovor od manţela a zrušila

ho. Sústredila sa na malý displej, počkala, kým zhasol, a čakala ďalej.

Mobil oťaţel, uţ váţil metrák a stále priberal. Teraz, alebo nikdy. Ak sa

nerozhodne teraz, uţ sa nerozhodne a všetko ostane tak, ako je. Chce, aby

všetko ostalo tak, ako je? „Doriti, uţ nie...“

Mobil odrazu váţil iba pár gramov a bolo jej jasné, čo s ním.

Postláčala tlačidlá a priloţila si ho k uchu. Ţena na druhom konci aţ jačala

od prekvapenia.

„Nóó, ty nemáš poradu? Vţdy, keď ti volám cez deň, máš poradu, tak

ako to, ţe teraz nie? A čo sa stalo, ţe voláš ty mne?“

Ostalo ticho.

„Kristína? Si tam? Čo je?“

Zase ticho, iba dychčanie.

„Kristína!? Stalo sa niečo? Kris...“

„Zorka...“ začala Kristína, ale nie a nie to vysloviť. Posledná moţnosť

ostať iba obyčajnou riaditeľkou. Posledná moţnosť, lebo ak to povie...

„Zorka,“ zopakovala a vydýchla z plných pľúc, „ja som sa uţ rozhodla.

Súhlasím s tebou. Mali by sme sa stretnúť.“

A bolo to vonku. Teraz pauzovala druhá strana.

„Nodoriti!“ vyrazila zo seba jedným dychom. „Tak to ma poser! No

nič, najvyšší čas dať kaficu a hodiť reč. Dnes večer?“

„Nie, dnes musím byť doma.“

„Aha!“

„Musím! Pochop. Zajtra o desiatej mám rokovanie na ministerstve a

potom povedzme o jedenástej by sme mohli.“

„Dohodnuté. Voláme si. Čau. Vlastne nie! Si tam ešte?“

„Som.“

„Stalo sa niečo? Si zase krvavá?“

- 11 -

„Nie, tentoraz nie.“

„Tak niečo iné?“

„Nie, som v práci a som úplne v pohode.“

„Tak fajn! Tak zajtra, čau, baba.“

„Čau.“

Uţ odzvonilo.

Riaditeľka gymnázia Kristína Jánska vstala, odišla do kúta riaditeľne,

kde mala skriňu s osobnými vecami, vzala si kabelku a opatrne balansujúc

na jednej nohe, sa prezula. Pohodlné nízke poltopánky vymenila za vysoké

högelky na nehoráznom podpätku. Narástla o sedem centimetrov a jej aj

tak dokonalá figúra dostala akoby šibnutím zázračného prútika úplne iné,

naozaj boţské tvary.

„Idem na poštu,“ oznámila zástupkyni a nečakajúc na odpoveď a

námietky, vybehla von.

Nešla na poštu, nešla vlastne nikam. Potrebovala sa iba nadýchať

čerstvého vzduchu a upratať si myšlienky. Práve sa rozhodla pre niečo

váţne, niečo také váţne, čo jej môţe od základu zmeniť celý ţivot.

Začala tým, ţe vykročila. Vykročila a zahla vpravo do parku pred

školou. Dvaja výrastkovia na bicykli, čo mali byť v tom čase v škole, ale

neboli, sa jej šikovným manévrom vyhli, zaflekovali, otočili bicykle a

opretí o jednu nohu ostali stáť a civeli za ňou.

„Sleduješ tú jebu?“

„Starší ročník výroby, ale schopná.“

„Sleduješ tie nohy? A ritku?“

„Sviňa, dobrá sviňa. Sleduj tie lýtka a tie štekle. Jak sa nesie.“

„Ušla by, aj keď je stará...“

Otočili bicykle a uháňali do sídliska.

Napnuté lýtka a dokonalý zadok v obtiahnutej sukni sa na vysokých

podpätkoch vzďaľovali od školy a podpätky sa nezvyčajnej prechádzke

naozaj tešili. Nahlas a radostne rapotali: klopi-klop, klopi-klop.

Bola to pastva pre oči. Krása na podpätkoch.

- 12 -

2

„Chlapci moji zlatí, čo vám budem hovoriť, zase ma tí naši doktori

nasrali,“ oznámil kolegom tlstý Váňa a celý spotený a upachtený sa

rozvalil na stoličke. „A to počasie ma tieţ serie. Čo je to za máj, keď je

vonku tridsaťdva stupňov?“

Krpatý Kuky vstal, prešiel k oknu a skúmavo sa zahľadel na teplomer

za oknom.

„Dvadsaťšesť,“ opravil parťáka.

„Na slnku, ale ja som myslel v tieni, ty múdry!“ nedal sa Váňa.

Burger poskladal noviny a zapálil si cigaretu. Tušil, ţe návratom Vaňu

od lekára sa nuda v kancelárii konečne končí. Automaticky odklepol a aţ

teraz si všimol, ţe jedna cigareta s ovisnutým popolom mu zdochýna v

ţliabku popolníka. Zadusil ju a mocne si potiahol z novej. Stávalo sa mu to

často, skoro vţdy. Mlčky čakal.

Oto Hanzel sa práve rozhodoval, či si rozloţí čistenie na zbrane a

preblafne niektorú z kovových mileniek, alebo šlohne Burgerovi noviny a

zašije sa na záchode. Príchod Vaňu rozhodol. Zaloţil si ruky za hlavou a

zaklonil sa na stoličke. Balansoval na zadných nohách a takisto čakal. Na

záchod nešiel, to by bola škoda.

Krauz mal robotu, písal správu z posledného vyšetrovania v teréne a

Chosé mu pomáhal, sedel v rohu v kresle a driemal. Obaja mali Vaňu a

celý jeho zdravotný stav na háku.

„Drţte huby! Píšem!“

„Richard, s chorým človekom nesmieš takto,“ napomenul Krauza

Burger. „Čo ak mu príde zle a budeme musieť volať sanitku?“

„Volajte mu hoci aj výjazdovku z mäsokombinátu s dovozom čerstvej

tlačenky priamo pod nos, len buďte ešte chvíľu ticho, inak to nedopíšem.“

„Tichučko,“ napomenul všetkých Burger, lebo dobre vedel, aká otrava

je písať policajné správy.

Váňa vydrţal ticho celé dve minúty.

„V stredu som bol na odberoch, dneska po výsledky.“

- 13 -

„A...?“ zaujímal sa Kuky.

„Doktor povedal, ţe mám lepšie výsledky neţ traja vrcholoví športovci

dokopy.“

„Tak potom...?“

„Trojnásobný cholesterol, trojnásobné tuky, trojnásobný cukor a vraj

aby tam bola nejaká zmena oproti minulým odberom, tak mi uţ vyskočila

aj kyselina močová.“

„A brali ti naozaj iba krv? Nekvaplo im do skúmavky trochu ovaru?“

„Ty si debil a skončil som s tebou!“ ukončil Váňa Kukyho záujem o

svoj zdravotný stav.

„Počkaj, počkaj,“ zasiahol Burger, aby nedošlo k útoku na verejného

činiteľa v činiteľovej vlastnej kancelárii. „Rozbor krvi je na hovno, tam si

môţu tí laboranti dopísať čísla, aké chcú, to poznáme! Podstatná je váha.

Váţili ťa? Koľko máš?“

Váňa stuhol. Všetci stuhli. Krauz prestal klepotať na klávesnici a

zvedavo zdvihol hlavu.

„No...“ Váňa skúsil úhybný manéver, hodil rukou, akoţe nič, ale

všetky oči mu viseli na perách a musel s farbou von. „No, skúšali, ale

nemohli...“

„Nekecaj, prečo by nemohli?“

„Lebo im vzali starú váhu so závaţím a vyfasovali modernú,

digitálnu.“

„A...?“

„A tie váţia iba do stošesťdesiat kíl...“ skormútene sklonil hlavu. No

vzápätí oţil a pokračoval: „Ale to je svinstvo! Uznajte sami, ako k tomu

prídeme my, normálni, čo vyzeráme trošku k svetu, aby sme sa ani

nemohli u lekára odváţiť? To budú odteraz vyšetrovať iba takých chrtov,

ako ste vy? Seriem aj na takú demokraciu, ja chcem ruský model

zdravotníctva, tam bolo všetko ţelezné, mocné a váhy univerzálne - aj na

človeka, aj na bravčové pôlty!“

Chvíľu ho ľutovali, chvíľu sa smiali a Burger, najbliţší k nemu, ho

sústrastne potľapkal po pleci. Nemôcť sa odváţiť u lekára, to musí byť

traumatický záţitok. Aby ho prešiel stres z preţitej traumy, Váňa sa

rozhodol, ţe sa bude liečiť sám, zalovil v igelitke a rozloţil si malý

olovrant od mamy.

Krauz dopísal. Posledné písmeno trafil z výšky pol metra a ešte ho aj

komentoval.

- 14 -

„Kurva, a je to!“

Správu písal uţ druhý deň a mal jej plné zuby. Hoci písanie mu

nerobilo také problémy ako kolegom, aj tak bol rád, ţe ju dopísal. A hneď

si aj rypol.

„Váňa, počúvaj, chodíš na odbery kaţdého pol roka, to fakt musíme

stále dookola počúvať, aký si preţratý a tlstý, a riešiť tvoj cholesterol? Čo

keby si konečne schudol a dal nám všetkým pokoj?“

Váňa prehltol a zamával Krauzovi torzom klobásky.

„Vidíš, Riško, ty jediný si na to prišiel aj bez doktorátu z medicíny.

Toto mi dnes ani jeden doktor nepovedal.“

„Lebo sa ťa boja. Nasrať také hovädo v ordinácii... no kto by to

riskoval?“

Chosé sa zobudil, ponaťahoval sa, zaţíval a tieţ chcel prispieť

nejakým skoro geniálnym postrehom do debaty, ale otvorili sa dvere, vošla

Petra Pergnerová z vedľajšej kancelárie a predbehla ho.

„Čaute. Ste tu všetci? Ste. Tak vám niečo dám.“

Najbliţšie k dverám sedel uţ prebudený Chosé. Petra mu podala

kartičku. Chosé zaostril a prečítal si text.

„Jeţišukriste,“ zašepkal.

Druhý v poradí bol Váňa.

„Nordoreti... au...“ povedal s plnými ústami, ale kaţdý mu rozumel,

lebo zdesenie nad prečítaným textom mal napísané vo vyvalených očiach.

Petra pokračovala koldokola a podávala im kartičky.

„No zbohom,“ zastonal Burger.

„To nemyslíš váţne,“ podrţal mu stranu Kuky.

„No poteš ťa Pánboh, dievča nešťastné,“ kondoloval Hanzel.

„No konečne,“ povedal Krauz a vstal.

Krauz jediný necivel na svadobné oznámenie ako teľa na nové vráta,

vstal a doširoka roztiahol ruky. Petra mu vyšla v ústrety a privinula sa.

Pobozkal ju, najprv na jedno líce, potom na druhé, a keď uţ bol

rozbehnutý, tak aj na ústa.

„Choďte do kelu,“ komentoval ich výkon Chosé, keď im uţ pod

pazuchami pavúky priadli siete. „Aj ja chcem takú dlhú!“ Tak sa vymenili

a Krauz pustil aj Chosého. Vstali všetci a vystriedali sa pri nej. Keď

skončili, Petra si spakruky utierala líca a pery a banda z kancelárie

stoštyridsaťjeden sa iba zalizovala. Cuckať sa s najkrajšou babou v strednej

- 15 -

Európe s postavou Cindy Crawford a vlasmi Pocahontas sa im nepodarí

kaţdý deň, tak si to uţívali.

„Gratulujeme,“ ukončil prekvapenie Burger. „Naozaj gratulujeme.

Nech vám to dlho vydrţí.“

„Čo dlho, nafurt,“ doplnil ho Kuky. Petra sa upravila, pozbierala si

rozsypané svadobné oznámenia a celá natešená zašvitorila: „To máte iba

oznámenia, pozvánky k svadobnému stolu budem rozdávať podľa toho,

ako galantne sa ku mne budete správať v posledných dňoch mojej slobody.

Tým chcem povedať, ţe Boris vás tam chce všetkých, ale ja som zásadne

proti. Úzky výber, tak sa snaţte a zatiaľ čaute.“

Otočila sa a zamierila k dverám.

Chosé vyštartoval, predbehol ju a otvoril jej dvere. To všetko v

hlbokom predklone. Kuky vytrhol povädnutú gerberu z vázy a vrazil jej ju

do ruky a Váňa k nej hodil najväčšiu klobásu, akú našiel na stole.

„Chytaj anjelik! Ja nie som taký rýchly, jak oni, ale myslím to s tebou

dobre, Petrička, pošmákneš si, domáca...“ Petra odišla rozdávať svadobné

oznámenia a chalani si posadali.

„Snúbenci Petra Pergnerová a Boris Hulmann si vám dovoľujú

oznámiť, ţe dňa tridsiateho mája tohto roku uzavrú manţelstvo na

obvodnom úrade... bla-bla... a básnička o tom, ţe sa milujú ako dvaja

holúbkovia. Pekné ornamenty a kriedový papier. Aké je to jednoduché...

ale čo potom,“ čítal Burger, a keď skončil s komentárom, schoval si

oznámenie do zošita, kam si zapisoval dennú prácu. Vybral si cigaretu a

zamyslene fajčil.

Všetci čítali.

„Nad čím špekuluješ?“ spýtal sa Krauz. „Veď to k tomu smerovalo od

začiatku, Edo. Ţena, ktorá svojmu budúcemu manţelovi zlomí nos na

prvom stretnutí, nemôţe počítať s tým, ţe by si ju nakoniec nevzal, nie?

Kto by odolal? Kto by riskoval? Boris bol jasný od začiatku. Pamätáte sa,

ako krvácal a ako chytal kvapky krvi do dlaní, len aby si nezašpinil

oblek?“

„Robíš si z toho srandu.“ zašomral Burger.

„A o čo vlastne ide? Zbalil ju, vykefoval, predbehol nás všetkých a

teraz zlizne smotanu. Preverili sme ho, odskúšali a prešiel, tak čo chceš?

Vlastne uţ patrí do partie.“

Krauz čakal, čo Burger povie, ale ten iba fajčil a civel von oknom.

„Edo, veď si bol vo februári s nami, sám si to videl, tak čo kuvikáš?“

- 16 -

„Nekuvikám!“ ohradil sa Burger.

„A preklepli sme si ho aj inak, tak si myslím...“ Krauz nechal koniec

vety otvorený, aby sa chytil aj niekto iný.

Nikto sa nechytil, všetci iba civeli na oznámenia.

„Edo, ty niečo vieš?“ zváţnel Krauz a chalani odloţili oznámenia.

Čakali.

Burger si potiahol a oblizol si spodnú peru. Našťastie nemusel klamať,

lebo dvere sa rozleteli a vošiel Filip Kiss.

„Čaute.“

Rozhliadol sa a prisadol si k Chosému do voľného kresla.

„Petra nám v kancelárii porozdávala svadobné oznámenia. Priniesla aj

vám?“

Nadvihol sa v kresle a skontroloval stoly. Oznámenia leţali všade, tak

zvädol a oprel sa.

„Aj vám,“ hlesol. „Neviem, ale... je normálna? Vy ste jej na to nič

nepovedali?“

Filip bubnoval prstami po operadle kresla a myksloval prehodenou

nohou. Pokukoval po chalanoch a čakal na ich reakciu.

„Drbe jej alebo čo?“ hecoval sám seba, lebo nikto mu nekontroval.

„Veď keď si chce trtnúť, tak môţe, však to robíme všetci, ale prečo sa

kvôli tomu hneď vydávať?“

„Filip,“ ozval sa napokon Burger, „uţ je to raz tak, budeme sa s tým

musieť zmieriť. Lietali ste okolo našej kvetinky ako trúdikovia, predbiehali

ste sa jeden cez druhého, kaţdý iba špekuloval, ako zasunúť ţihadielko, a

ono sa to napokon vyvŕbilo celkom inak a kvetinku odtrhol záhradník z

úplne iného rajónu. Poznáš to: Kto skôr príde, tomu sa zelení...“

Filip sa nadýchol, aby mu povedal niečo ostré, ale Krauz ho predbehol.

„Kašlať na ňu! Ja to poznám inak: Kto pole moje orie, pluh môj šetrí.“

„To je o manţelkách, nie o kolegyniach, ty literát,“ napomenul kolegu

Chosé.

„Ozval sa ten pravý! Čo ty môţeš vedieť o manţelkách, keď ţiadnu

nemáš?“

„Na to, aby som si schuti zaoral, nepotrebujem mať vlastné pole a mať

s ním len oštaru. Ja som za krátkodobý prenájom pozemkov.“

„Ani nie tak krátkodobý ako jednorazový.“

„Prečo? S tou tanečníčkou teraz naposledy som chodil celkom dlho.“

„No, celé tri týţdne!“

- 17 -

„Veď hovorím, celkom dlho. Stačilo.“

Filipa ich pluhy a polia vôbec nezaujímali, jemu išlo iba o ten jeden

kvietok.

„Kašlite na to, chalani! Tak vy ste jej fakt nič nepovedali? Mňa

nepočúvne, večne si zo mňa robí iba srandu, ale myslel som, ţe vy by ste

mohli... Veď sme jedna partia, nie? Teraz ju nabúcha, pôjde na materskú,

roky ju neuvidíme, potom sa vráti, ak sa vráti, s deckom uţ nebude môcť

robiť nočné... no ţiadna sranda s ňou. To vám nevadí?“

Moţno to niektorým aj vadilo, ale určite by sa s tým nezverili Filipovi.

Celú situáciu napokon zachránil Mayor. Šéf vraţdárov vpochodoval do

kancelárie, prísnym pohľadom skontroloval osadenstvo, všimol si

svadobné oznámenia a začal teda tým.

„Vidím, ţe aj vám sa ušlo, takţe to nie je fór? Chosé... kde si...“ Chosé,

učupený v kresle za šéfovým chrbtom, nesmelo zodvihol ruku, „... aha, tu

si!“ zrúkol šéf, keď sa otočil. „Čo sa teraz schovávaš? Svätosväte si sa

zaprisahával, ţe z tohto mračna nezaprší, ţe ho zlikvidujete, ţe ho

znemoţníte, ţe... a pozri!“ výhraţné mu zamával pred očami oznámením.

„Ide sa vydávať! Ďalší perfektný detektív v prdeli.“

„Presne moje slová,“ prilieval oleja do ohňa Filip.

„Akoby nás tu bolo na rozdávanie. Čo ste to za kancov, ţe si musela

nájsť architekta? Chosé, hlboko si ma sklamal!“

„V poslednom čase všetkých, čo odo mňa očakávajú niečo hlboké,

hlboko sklamem, čím to je?“

„Starneme,“ zastonal Krauz.

„Aj tá tanečníčka,“ pokračoval Chosé, „vraj ma naučí v posteli

odzemok, a pritom sa vôbec nerozpojíme a viete, ako to dopadlo?“

„No?“ Váňa rýchlo prehltol a vyvalil na Chosého oči. „No ako?“

„Ani sa nepýtaj! Mal si uţ niekedy pocit, ţe sa ti na vajciach otáča tank

s roztrhnutým pásom s plnou výzbrojou?“

Váňa privrel oči a snaţil sa predstaviť si také muky.

„Nie. Takţe pri polohe odzemok je muţ naspodku?“

Ale k bliţšiemu opisu bizarnej polohy sa Chosé nedostal, lebo Mayor

pokračoval.

„Mohli by ste drţať huby, aspoň kým som tu? Koho má zaujímať, kto

je naspodu, keď je ešte pracovný čas? Toto,“ a znova zamával svadobným

oznámením, „uţ asi nevyriešime, ale prišiel som vlastne pre iné. Kto má

dnes výjazd?“

- 18 -

„Ja,“ priznal sa Krauz bez mučenia.

„Tak predsa zmena. Napísaný je Zeman.“

„Zemanovi predĺţili práceneschopnosť, nenastúpil, tak si povedal, aby

sme si jeho sluţby rozdelili.“

„Rozdelili a nahlásili mi! Nikto mi nehlásil, ţe máš výjazd zaňho.“

„Sory, v návale roboty...“

„To vidím.“

„A toto je čo?“ Krauz na šéfa rozhorčene zamával čerstvo dopísanou

správou.

„Konečne! Uţ to malo byť včera. Daj to sem! Takţe dnes je piatok,

slúţiš v dosahu do soboty do rána do pol ôsmej. V sobotu to po tebe

preberie Veverka z majetkovej kriminálky a v nedeľu má dosah Váňa, je

tak?“

Váňa smutne prikývol.

„Takţe, Richard, dneska ţiadne pivečko, aby si sa zase, keby dačo, na

mieste činu nepotácal!“

„Ţe zase! Kedy som sa ja potác...“

„Minulý týţdeň v stredu!“

„To fúkal ten ostrý severák, nie? Ja som sa nepotácal, to vietor! Aj

hydrometeorologický ústav vydal varovanie...“

„Ja ti vydám také varovanie, ţe ťa to nabudúce bude stáť desať percent

z platu na tri mesiace, jasné?“

„Jasné,“ zašomral Krauz.

„Prajem príjemný víkend a aby sme sa videli aţ v pondelok ráno, nech

je aspoň chvíľu pokoj.“

Šéf sa zvrtol na podpätku a zamieril k dverám. Uţ bol skoro vonku, ale

ešte spoza zárubne fľochol na Chosého.

„Je naspodku?“

Chosé prikývol a slastne priţmúril oči.

- 19 -

3

Majiteľ Koko pubu prišiel do práce o piatej popoludní, v čase, keď uţ

väčšina vraţdárov hodinu sedela u Jumba alebo doma. Vystúpil z auta,

zápalku presunul do druhého kútika úst, odpľul si a s uspokojením sa

rozhliadol po svojom kráľovstve.

Krauz sedel doma, nieţeby sa bál šéfových vyhráţok, ale Sylvia mala

v piatok v práci akciu. Kolega oslavoval päťdesiatku a po pracovnom čase

to na pracovisku chceli rozbaliť. Samozrejme, so súhlasom vedúceho.

Samozrejme, za jeho účasti, lebo pozvaniu sa vôbec nebránil.

Sylvia a vlastne všetky baby uţ týţdeň dopredu signalizovali svojim

polovičkám, aby si v piatok nerobili program, a Krauz sľub dodrţal a

ponáhľal sa domov k deťom. Všetci sa mu smiali, ţe je polepený zo šéfa, a

verziu o Sylviinej pracovnej akcii brali iba ako zbabelú výhovorku. Ale

nedal sa vykoľajiť a šiel domov. Deťom spravil olovrant, prihrial im

večeru, pustil si telku a vyvalený v kresle driemal.

Majiteľ Koko pubu driemal doobeda, lebo všetci majitelia nočných

podnikov majú prevrátený biorytmus. Keď bar pred tromi rokmi kúpil,

otváracie hodiny nezmenil. Bar otváral ráno o desiatej a zatváral večer o

desiatej, a biorytmus mal v poriadku. Veľmi rýchlo pochopil, prečo sa ho

predošlý majiteľ chcel tak rýchlo zbaviť a za takú cenu, a prečo bol stále v

strate. Doobeda a vlastne do večera býval bar prázdny, napĺňal sa aţ

podvečer okolo siedmej-ôsmej. O desiatej, keď vyhlásili záverečnú, zoţali

iba piskot a nadávky, a skoro kaţdý deň vyhadzovali posledných

zákazníkov aţ tesne pred polnocou.

Netrvalo dlho a prikvitli kontrolóri. Vraj sa im hromadia sťaţnosti

obyvateľov z okolitých panelákov na nedodrţiavanie záverečnej a na hluk

v nočných hodinách. Miestny úrad sa obrátil na políciu, nabehli kukláči a

jedna razia striedala druhú.

Majiteľ Koko pubu sa chytil rozumu a riešil vec po svojom.

Obtelefonoval pár skúsenejších podnikateľov, dal si poradiť a riešenie sa

našlo. Zabehol na miestny úrad za pracovníkom, ktorého meno a sako s

- 20 -

veľkými vreckami poznali všetci podnikatelia z podobnej brandţe.

Odovzdal mu dve obálky. V jednej bola ţiadosť o zmenu prevádzkových

hodín a v druhej pár obrázkov zo štátnej tlačiarne, ktoré by mali ţiadosť

podporiť. Obrázkov bolo dosť, čísla na nich boli primerane vysoké a

ţiadosti bolo vyhovené. Z reštaurácie sa stal nočný bar s otváracími

hodinami od piatej popoludní do piatej rána. Obyvatelia okolitých bytov

nevychádzali z úţasu.

Koko pub vybudoval pôvodný majiteľ ako reštauráciu na futbalovom

ihrisku na okraji sídliska. Rátal s tým, ţe po futbale si kaţdý poriadny

chlap zájde na pivko, a ak sa zdrţí, dá si aj večeru. Nerátal s tým, ţe na

jeho predraţené pivo a nechutnú kuchyňu vedenú večne opitým výrastkom

bez výučného listu sa mu kaţdý vykašle.

Reštaurácia tu nestála za nič, zato nočný bar sa stal v priebehu roka

vyhľadávanou oázou nočných vtákov z celého mesta. Nie nepodstatnou

mierou k jeho obľúbenosti prispelo parkovisko. Vedenie futbalového klubu

povolilo majiteľovi pouţívať obrovskú vyasfaltovanú plochu pred

štadiónom ako parkovisko pre zákazníkov - o takom terne ani nechyroval.

Problémy s parkovaním neboli ani predtým, fígeľ spočíval v niečom inom.

Študentov a výrastkov, ktorí sa aspoň z diaľky podobali na plnoletých,

obslúţili bez problémov, ale mládeţ, čo si ešte dávala doma podpisovať

ţiacke kniţky, obslúţiť nemohli, to by uţ bolo okaté. Mládeţ nechodí do

školy nadarmo a šikovné riešenie našli prakticky okamţite, ako sa vonku

oteplilo. Do auta si za volant sadol jeden, čo mal papiere v poriadku, a

okolo neho sa na sedadlá uvelebilo celé stádo výrastkov. Ak mali

výrastkovia minisukne a blond vlasy a hrubý mejkap, odpozorovaný od

matiek, o to lepšie. Auto ostalo na parkovisku, okná stiahnuté a dvere

dokorán. Jeden s papiermi sa obetoval, zabehol do baru a priniesol deckám

výţivu. Bumbať uţ dokázali aj sami. Po polnoci sa dalo autom zatiahnuť aj

ďalej za štadión, kde nebolo ţiadne osvetlenie. Auto sa po polhodine

vrátilo a dvojice sa vystriedali. O výhodách nového trdliska sa onedlho

dozvedelo široké okolie a uprostred leta ho uţ poznalo celé mesto. Koko

pub sa stal vyhľadávaným rajom na zemi pre všetkých, čo to chceli a

nemali kde. Samozrejme, na veľkú zlosť zákazníkov, čo si chceli iba vypiť

alebo zatancovať, lebo po dvadsiatej druhej hodine uţ nebolo na

parkovisku voľné ani jedno miesto.

Majiteľ si mädlil ruky a dobrú myšlienku rozvíjal ďalej. Čašníčkam

dovolil, aby sa občas prebehli aj po parkovisku a obsluhovali aj tam. Aby

- 21 -

nefrflali, ţe to majú ďaleko, prijal do kaţdej zmeny ešte dve. Pochopiteľne,

keby prišla nejaká kontrola alebo sťaţnosť, tak oficiálne sa boli vonku

vyvetrať a zapáliť si. A kaţdej kontrole budú svätosväte prisahať, ţe

obsluhujú iba od osemnásť vyššie.

A pretoţe bol v ráţi a jedna dobrá myšlienka striedala druhú, dal k

baru prirobiť drevenú striešku a lavice a urobil letné sedenie pre ďalších

päťdesiatich zákazníkov. Aby im nebolo vonku smutno, na nosné drevené

stĺpy zavesil reproduktory. Aţ teraz bol so sebou úplne spokojný.

Reakcia na seba nedala dlho čakať. Ohúrení a nevyspatí obyvatelia

okolitých domov spísali petíciu a poslali ju na miestny úrad. A čakali.

Majiteľ nočného baru nečakal a opäť telefonoval, a opäť skúsenejší

poradili. Znova sa vybral na miestny úrad za zodpovedným pracovníkom.

Tentoraz niesol iba jednu obálku. Bola hrubšia neţ dve predtým dovedna a

ţiadna ţiadosť v nej nebola.

Miestny úrad zaujal k petícii občanov stanovisko v zákonnej lehote a

autorovi petície a predsedovi spoločenstva vlastníkov okolitých bytov v

jednej osobe ho oznámil aj písomne. Predseda horko zaplakal a prvých pár

minút po prečítaní listu sa o neho pokúšal infarkt. Z listu sa dozvedel, ţe

podnikateľ Viktor Vrablic podniká v medziach zákona s platným

povolením miestneho úradu, svojou obetavou prácou rozvíja podnikateľské

prostredie a vytvára nové pracovné miesta, čo v podmienkach

novovybudovanej demokracie znamená, ţe podnikanie mu musí byť

umoţnené a v jeho snahách vyhovené, lebo by sa mohol sťaţovať na

porušovanie ľudských a ústavných práv v Štrasburgu, Hamburgu,

Hongkongu a moţno aj v Orechovej Potôni.

Kópia rozhodnutia bola doručená aj majiteľovi baru. Veľkým

mäsiarskym noţom poţičaným z kuchyne ju prišpendlil na dekoračný

drevený stĺp uprostred tanečného parketu a diskdţokejovi dal jasný pokyn:

otočiť potenciometer hlasitosti hudobnej súpravy o štvrtinku doprava, nech

si tí hajzli sťaţovatelia poschovávaní za oknami svojich bytov aspoň raz v

ţivote poriadne uţijú.

Začala sa písomná prestrelka medzi obyvateľmi a majiteľom baru, ale

pretoţe všetko išlo cez miestny úrad, majiteľ stále vyhrával. Postupne ho

večné sťaţnosti a petície začali unavovať, prestal im venovať pozornosť a

písomnú agendu presunul na prevádzkara. Jeho mechanizmus obrany bol

praxou odskúšaný a účinný, a tak hodil celý problém s nespokojnými

obyvateľmi za hlavu.

- 22 -

Majiteľ Koko pubu Viktor Vrablic prišiel v ten piatok do práce o piatej

popoludní, v čase, keď uţ väčšina vraţdárov hodinu sedela u Jumba alebo

doma. Krauz práve pripravoval deťom olovrant. Vrablic vystúpil z auta,

zápalku presunul do druhého kútika úst, odpľul si a s uspokojením sa

rozhliadol po svojom kráľovstve.

Uţ bolo otvorené a prevádzkar mu vyšiel v ústrety.

„Všetko v poriadku, Jany?“

„Sme pripravení, Viktor.“

„Skontroloval si všetko?“

„Všetko.“

„Aj sudy? Bude dosť?“

„Bude. Dvanásť hekto.“

„Len aby, pozri, čo sa robí s počasím. Pred mesiacom bola ešte zima,

pred dvoma týţdňami iba lialo, ţiadna jar, a z ničoho nič je tu leto a

tridsiatky. Normálne som si musel pustiť klímu, inak by som na

kriţovatkách zdochol. A navyše je piatok, vieš, čo robí piatok s ľuďmi!

Skontroluj to všetko ešte raz, nesmieme vybuchnúť. Niečo mi hovorí, ţe

dnes zaţijeme nával ako minulý rok uprostred leta, a musíme to zvládnuť.“

„Zvládneme, ale ak chceš, prekontrolujem všetko ešte raz, no myslím

si, ţe sme perfektne pripravení a predzásobení. Nech len prídu, rozdáme si

to!“

„To sa mi páči! Ak začneme sezónu s takým bojovým nasadením, ako

máš ty, musíme zaryţovať, aj keby sa proti nám spriahli všetci nájomníci

sveta.“

Kráčali bok po boku a obzerali si drevenú terasu. Hľadali chyby v

čerstvom nátere, ale chalani si výplatu naozaj zaslúţili, natreli ju poctivo.

„Ozaj, tie smetiaky si zohnal?“

„Krista,“ zastonal Jany, „na to jediné som zabudol.“

„Neblbni, ja som to predsedovi klubu sľúbil. Ostatne má pravdu,

nemôţeme od nich chcieť, aby tie tony prezervatívov, vloţiek a

papierových vreckoviek za štadiónom upratoval ich hospodár, keď všetci

dobre vieme, ţe je to náš bordel. Sľúbil som to a nemôţem si robiť z huby

riť! Nemôţeme sa s nimi posekať hneď na začiatku sezóny, chápeš, nie?

Sme od nich závislí, pozemok a budova sú ich, nemôţeme riskovať

výpoveď z podnájmu! Zariaď to!“

„Jasné, niečo vymyslím.“

„A tie študentky si vybavil?“

- 23 -

„Vybavil, tri sú na telefóne.“

„V poriadku. Aby sa neopakoval ten smutný víkend z minulého roka,

to sa uţ nesmie stať, aby nemal kto obsluhovať. Nával-nenával, musíme

byť pripravení. Dve-tri nech sú kaţdý víkend na drôte a v prípade potreby

okamţite volať a posilniť obsluhu vonku, inak si môţeme sami nadávať do

chujov, ţe nám pretekajú prachy pomedzi prsty a nie sme schopní ich

napchať do vlastných vreciek, jasné?“

„Jasné, to som zariadil.“

Preberajúc sluţobné záleţitosti, prešli cez terasu a Viktor chcel vojsť

do baru. Odrazu sa pred ním zatmelo.

„Nodoriti...“ vzdychol si Viktor, „a toto má byť čo?“

Vo dverách stál chlap ako hora, a aby si neudrel temeno o zárubňu,

trochu sklonil hlavu. Vyzeralo to dosť komicky, akoby do baru vchádzal

novgorodský knieţa a personál ho vítal v úsluţnom predklone.

„Igor. Hovoril som ti, ţe dnes nastupuje nový biletár.“

„Igor! No zbohom!“ Viktor si premeral nového biletára s neskrývaným

úţasom. „Tak teraz si na nás môţe napísať sťaţnosť aj policajný prezident,

s týmto tu vyhráme aj nájazd kukláčov podporený konskou rotou.

Perfektný vyber, Jany, máš cit na talenty, musím uznať.“

Igor sa na Janyho priblblo usmial a zagánil na Viktora.

„To je šéf, Igor. Pán Viktor Vrablic, ako som ti hovoril.

Tak sa usmial aj na šéfa.

- 24 -

4

„Máš?“

„Mám.“

„Ukáţ!“

Chalan siahol do vnútorného vrecka na bunde a šoférovi ukázal malú

papierovú škatuľku s lesklým nápisom eros.

„Ty debil, iba obyčajné? Jahodové nemali?“

„Na chuja sú ti jahodové! Ak chceš, aby ťa Jana vyfajčila, tak si sa mal

osprchovať a môţe ťa spraviť naostro, z toho predsa neotehotnie, aj keby

zabudla vypľuť. A na jebačku stačia aj obyčajné, máloktorá má chuťové

bunky aj tam dolu, nie?“

„Tieţ pravda...“ pripustil neochotne vodič a ďalej zápasil s rýchlostnou

pákou. „Krista jeho tam!“

Zlostným dupaním opakovane stláčal spojkový pedál, ale rýchlosť nie

a nie zaradiť, ozývalo sa iba kovové škŕkame a kvílenie.

„Čo s tým robíš?“

„Hovno, tak si to poď vyskúšať sám!“

„Nekecaj a jazdi, určite uţ čakajú pod barakom, tak švihaj!“

Posledný pokyn švihaj zabral aj na auto, aj na šoféra, obaja sa odrazu

akoby zázrakom zladili a staručká škodovka predsa len stihla zelenú a

opustila kriţovatku. Vydrţala aţ na susedné sídlisko. Baby uţ čakali pod

barakom.

„Drbe vám, debili? Tu jak jebnuté vyčkávame na chodníku? Máme vás

osrať a ísť električkou?“

Spolujazdec vyskočil z auta a otvoril im zadné dvere.

„Jana... zalez a nekecaj! Ahoj, Vierka, som rád, ţe ideš aj ty... máš

sa?“

„V pohode.“

Jana sa s nadutými lícami vtlačila do auta, ale Vierka sa usmiala a dala

si vtisnúť nesmelú pusu na líce.

„Kam ideme, Rasťo?“

- 25 -

Rasťo sa zahniezdil na sedadle spolujazdca a chvíľu nechal Vierinu

otázku iba visieť vo vzduchu, aby si vychutnal moment prekvapenia.

„Najprv by ste nás mohli pochváliť za toto fáro, nie?“

„Hrdzavá škodovka?“ čudovala sa Jana. „Kto má cigu?“ Vodič prudko

zošliapol brzdu, aby ich vzadu trochu hodilo.

„Ja ju vyjebem von a bude pokoj, čo si myslí?“

„Klídek, Mako, klídek... a ty sklapni! Jana, máš problém?“ chlácholil

ich Rasťo. „Mako šlohol brachovi auto, za posledné natankoval a je

ochotný nás povoziť, a ty ţe hrdzavá škodovka! Si normálna? Tak šmýkaj

na Kríţnu, povozia ťa aj v bavoráku, ty princezná! Alebo choď pod barak

na lavičky a daj sa oblápať tými chujmi s gitarami! Na, tu máš,“ podal jej

cigaretu so zapaľovačom.

„Dobre, tak sa nepotento... šak som toho zas tak moc nekecla, né?“

„Kam ideme?“ spýtala sa znovu Vierka, lebo ju ich podrývame uţ

nebavilo.

„Tak, baby,“ začal pomaly Rasťo, „a teraz to príde! Z dobre

informovaných zdrojov som sa dozvedel, ţe dnes sa začína sezóna v Koko

pube a bude tam husto. Ozaj husto, akoţe na úvod sezóny.“

„Tam nás nepustia, si normálny?“ skočil mu do reči Mako.

„Pustia, mám tam známosti. Čo takto zatiahnuť tam? Je máj, lásky

čas.“

„No fasa, a ja mám krámy!“ vzdychla si odutá Jana.

„Ty si krava,“ uzemnila ju Vierka.

Dievčatá sa vzadu zachichotali a natešene, ale hlavne netrpezlivo sa

zahniezdili. Boli naozaj zvedavé, ako dnešný večer dopadne.

- 26 -

5

Prevádzkar Jany skontroloval rajón uţ pred dobrými dvoma hodinami,

znovu sa presvedčil, ţe je všetko v poriadku, a teraz uţ iba počítal hostí a

mädlil si ruky. Vnútri uţ bolo nabité a všetci čakali na úvodný výkop.

Extrémne teplý májový piatok vytiahol do ulíc tisíce ľudí a polovica z nich

sedela u nich v lokále. Viktor sa pretláčal pomedzi hostí, občas si s niekým

podal ruku, občas ho niekto potľapkal po pleci, občas prehodil slovko-dve,

ale nezdrţiaval sa a ponáhľal sa ďalej.

Konečne našiel prevádzkara.

„Ako to vyzerá na parkovisku?“

„Zatiaľ nič moc, vieš dobre, ţe tie decká čakajú na tmu.“

„Tá druhá barmanka uţ prišla?“

„Volala mi z taxíka, je tu o desať minút.“

„Spravili ste niečo s tým výrobníkom ľadu?“

„Uţ je opravený, chrlí tony ľadových kociek.“

„Ten biletár... ako sa...“

„Fredo.“

„Fredo išiel do nemocnice?“

„Nie, je to iba povrchové, Gita mu to vzadu vyčistila a obviazala, je v

pohode.“

Viktor sa usmial na prichádzajúcu dvojicu, dáme pobozkal ruku,

pánovi povedal: vitaj po dlhom čase, a zagánil na prevádzkara.

„Poď sem dozadu.“

Zašli do chodbičky k toaletám.

„Jany, a je koniec! Toto je koniec, a to, čo predviedol dneska, je

vrchol, a ja ho tu uţ nechcem vidieť, rozumieš? Uţ stačilo!“

Viktor bol nahnevaný. Soptil. Musel sa pretvarovať, lebo bolo na nich

z hlavnej sály vidieť a nechcel vystrašiť hostí, ale Jany ho poznal a vedel,

ţe vnútri soptí a premáha sa. Navonok sa stále usmieval a pokyvkávaním

hlavou zdravil známych, ale najradšej by sa rozreval, aţ by mu sčervenel

krk a z úst fŕkala pena.

- 27 -

„Ja ho uţ mám plné zuby a dnes pretiekol pohár trpezlivosti!“

„Viktor, ser na to! Fredo dostane za dnešnú sluţbu o päť kíl viac ako

bolestné a porozprávam sa s Paľom.“

„S Paľom si sa porozprával minulý rok v júli, keď ten jeho debilný brat

skoro odrezal tomu chúďatku cecok. Potom si s Paľom debatoval v

auguste, keď Peťo prizabil toho negra z Nigérie...“

„Zo Sudánu. A bol to diplomat, nie neger.“

„... potom si s Paľom hovoril, keď sa Peťovi podarilo podpáliť toho

farára...“

„Bol to iba študent teológie.“

„...a hovoril si s ním skoro celú zimu, lebo ten jeho polodebilný brat

nám tu strpčuje ţivot uţ celý rok. Jany, to nemá význam, vidíš sám, aký je.

Dnes ti to predviedol v plnej kráse, ešte sme ani poriadne nezačali letnú

sezónu a uţ nám dorezal biletára. Ja s ním končím, uţ sem nepáchne.“

„Nedorezal, Fredo to má iba povrchové, iba škrabanček, nič to nie je.

A nezabúdaj, s Paľom si to nechce rozhádzať nikto.“

„Prísť na diskotéku s loveckým noţom za pásom je aký nápad? A

šibrinkovať ním pred biletárom? Ja tu mám plný lokál hostí, kaţdý čaká na

môj úvodný výkop, uţ k nám nechodí iba spodina z ulice, máme tu aj ľudí

v oblekoch s dámami. Na jebnutého Peťa Knuta s noţom za pásom nie je

nikto z nich zvedavý, takţe končí. U mňa ako hosť končí.“

„Ty chceš ísť proti Paľovi?“

„Nie otvorene, ale mal si dávať na brácha lepší pozor. Ja sa uţ Paľa

nebojím, aj ja mám svoje kontakty, uvidíš sám. Teraz idem na pľac,

urobím úvodný výkop, otvorím zábavu, idem za Peťom von a vytmavíme

si to. Sedí ešte vonku?“

„Sedí, kam by išiel?“

„Tak mi drţ palce a zariaď Igora, aby sa stále drţal meter odo mňa.“

Viktor Vrablic zamieril do stredu tanečného parketu. Kývol na

diskdţokeja a ten spustil tuš. Všetci stíchli, pootáčali sa a zaregistrovali

majiteľa baru v strede parketu. Aţ potom spustili aplauz a piskot.

Jedna z čašníčok priniesla šéfovi prenosný mikrofón.

„Dámy a páni, váţení hostia...“ Viktor sa uklonil a v ţiare reflektorov

ţiaril šťastím.

Jany sa oprel o dvere pánskeho záchodu, vybral si cigaretu a zhlboka si

potiahol.

„Do prdele, toto nedopadne dobre,“ vzdychol si sám pre seba.

- 28 -

Musel uznať, ţe Peter Knut to preháňal a nie všetko, čo vystrájal, sa

dalo ospravedlniť jeho zníţeným intelektom, pomocnou školou a

papierom, ţe sa ambulantne lieči na psychiatrii. Keď chcel, vedel byť aţ

nenormálne normálny a modrú kniţku, kvôli ktorej to všetko simuloval,

mu uţ aj tak nikto nevezme, takţe načo to divadielko? Načo provokoval?

Jany dobre vedel, ţe to všetko spískali s bratom Paľom, aby sa vyhol

vojenskej sluţbe, lenţe herectvo sa mu zapáčilo a do roly debilka sa vţil

tak verne, aţ tomu aj sám napokon uveril. Alebo bol naozaj debil? Ťaţko

povedať, ale v kaţdom prípade ísť proti jeho bratovi Paľovi bola

neuváţená hlúposť. Ako to má vysvetliť Viktorovi? Jany a Paľo sa poznali

od strednej školy a potom spolu robili zlotu v nočných uliciach Nášho

Mesta. Poznali sa uţ veľmi dlho.

Paľo Knut bol z iného cesta neţ Peťo, s ním sa dalo porozprávať, lenţe

nemohol stráţiť brata v jednom kuse, a v tom bol problém. Paľa sa bál

kaţdý, päť rokov odslúţil u výsadkárov, a hoci o tom nikdy nehovoril,

slúţil aj vo francúzskej cudzineckej légii. Alebo sa to o ňom aspoň

hovorilo. Jany tomu nikdy neveril, ale raz ich na záťahu po nočných

uličkách chcela obrať partia cigánov. Mali aj britvy. Jany sa povracal, lebo

naozaj dostal strach a okrem toho toľko krvi v ţivote nevidel. Jeden cigán

mal zlomenú sánku, aţ mu vyliezli všetky zuby zo spodnej čeľuste pred

pery a vyzeral ako príšera z inej planéty. Dvom zlomil ruky a jednému aj

prekopol koleno. A to všetko urobil Paľo sám, Jany sa stihol iba chrbtom

pritlačiť o múr a zašepkať prvé slová z obľúbenej básničky všetkých

posratých: Otče náš, ktorý si na...

Potom uţ nestíhal, všetko sa odohralo tak rýchlo, ţe neveril vlastným

očiam. Na konci ho Paľo potľapkal po pleci a s úsmevom ho posúril, aby

uţ vypadli, kým prídu ďalší.

V piatok prišiel Peter Knut do baru hodinu po otvorení a objednal si

pivo. Sadol si na terasu k zadnému stolu. Sedel sám. Biletár Fredo ho

chvíľu pozoroval, ale nerobil nič zlé, teda ho nechal tak. Pokyn majiteľa

znel jasne, nemajú ho púšťať dnu - a dnu sa netlačil, tak ho iba chvíľu

sledoval a potom sa ním prestal zaoberať.

Peter si dal pivo, ale z ploskačky prinesenej zo samoobsluhy si ho

vylepšil kvapkou vodky. Usrkával a čakal.

Majiteľ Viktor Vrablic čakal tieţ, ale na tmu, aby jeho oficiálny výkop

a začiatok novej letnej sezóny mal primeraný efekt. Všetci čakali, kedy to

uţ vypukne.

- 29 -

Peter Knut si presadol - pri vedľajšom stole sedeli traja mladíci, asi

študenti.

„Čaute, vás odniekiaľ poznám.“

„My teba nie.“

„Neva, ja som Peter Knut. Počuli ste uţ to meno?“

„Nie.“

„Sa čudujem. Študenti?“

„No.“

„Vysokoškoláci?“

„No.“

„Aj ja som chcel ísť na výšku. Chcel som jazdiť na kamiónoch, na

takých obrovských, modrých.“

„Prepáč, ale máme tu debatu, tak keby si mohol...“

„Mám vypadnúť?“

„Ako chceš, ale my sa budeme baviť sami a okrem toho čakáme ešte

ďalších.“

„Alebo ďalšie?“

„Naša vec.“

„Máte objednané nejaké baby? Vysokoškoláčky?“

„Počuj,“ chalan uţ strácal trpezlivosť, „do toho ťa nič, či máme

objednané nejaké baby, jasné?“

„V pohode, čo sa rozčuľuješ? Prečo nechcete, aby som bol váš kamoš?

Ja nič nechcem, iba si pokecať. A keby prišli nejaké baby, by som si

zatancoval a zatrtkal, to je všetko. Tak budú nejaké baby? Vysokoškoláčky

sú fajn na trtkanie.“

Chalani stíchli a rozpačito po sebe zazerali. Nikto z nich nechcel

konflikt, zvlášť nie teraz, keď sa piatok tak sľubne rozbiehal a na internáte

mali pripravené dve voľné izby.

„On je asi jebnutý“ poznamenal ticho jeden zo študentov.

„Debilko,“ pritakal druhý.

To nemal povedať.

„Čo si to povedal!?“ zrúkol Knut. „Ja ţe som debil!? Ty inteligent

vyjebaný!“

Knut rýchlym pohybom vytiahol spoza opaska lovecký nôţ a priloţil

ho spolusediacemu na krk.

„Dóri...“ vzdychol chalan a ani nedokončil, iba sa nahol dozadu.

„Odvolaj to!“

- 30 -

Od vedľajšieho stola vstalo dievča a bleskovo vbehlo dnu medzi hostí.

Pri barovom pulte zbadalo opretého biletára.

„Poď, prosím ťa, von, ten blázon tam chce podrezať kamoša!“

Fredo pokýval hlavou, akoţe rozumie, a nasledoval dievča cez tanečný

parket. Pri dverách precedil cez zuby: „Igor, poď za mnou a dávaj pozor.“

Vyšli na terasu. Zdroj nákazy našli veľmi ľahko, Knut ešte stále drţal

nôţ študentovi na krku a hostia od vedľajších stolov povstávali a v

bezpečnej vzdialenosti od blázna utvorili kruh. Fredo si prerazil cestu a

odzadu podišiel ku Knutovi. Urobil bleskový výpad, chňapol mu po zápästí

a odtiahol mu ruku aj s noţom. Študent nelenil, vyskočil na lavicu, potom

na operadlo a prevalil sa dozadu, aby bol od noţa čo najďalej.

Fredo zabral, mocné bicepsy sa napli a zodvihol Knuta z lavice ako

ţeriav vrecko cementu.

„Uţ zase blbneš, Peťo?“

„Pusti ma!“

„Daj to sem!“

Fredo si ho otočil a voľnou rukou sa mu snaţil vypáčiť nôţ zo zovretej

päste. Knut sa mykol a hrot noţa prebehol Fredovi po zápästí. Objavil sa

tenký pásik krvi.

„Kurva!“

Fredo sa naštval. Jednou rukou stále blokoval Knutovi zápästie s

noţom a druhou ho zdrapol pod krk. V nepodarenom objatí urobili krok

sun krok a Fredo zvrtol útočníka chrbtom k Igorovi. Ruky s noţom vyleteli

vysoko nad hlavy. Igor čakal iba na to, urobil rýchly výpad, jemne zovrel

Knutovi prsty, palec mu odtiahol od päste a zapáčil.

„Aúú... hovädo... kurva!“ chrčal Knut, ale útočníka za chrbtom nevidel

a nevedel sa mu brániť.

Bolesť v palci sa dlho znášať nedala, päsť sa otvorila a nôţ vypadol na

zem. Fredo pozrel na Igora a počkal, kým sa im stretli pohľady, potom

bradou mykol ku Knutovi a druhým pohybom brady naznačil smer cez

zábradlie. Igor pochopil, vopchal ruky Knutovi pod pazuchy, odzadu ho

nadvihol a spolu ho prehodili cez zábradlie letnej záhrady. Knut preletel

ako vo westernovom filme a tvrdo dopadol na asfalt. Udrel si chrbát aj

zátylok.

„Vyjebanci... toto oľutujete... a navaľte ten nôţ!“ skučal Knut, šúchal

si zátylok a zbieral sa z asfaltu.

- 31 -

„Váţení hostia, prepáčte trápne intermezzo, uţ je všetko v poriadku,

ráčte si posadať a pokračujte v zábave, prosím,“ usmieval sa Fredo a

krvavú ruku sa snaţil schovať za chrbtom, aby zbytočne nevystrašil hostí.

„Ten nôţ,“ pošepol Igorovi a rýchlo vbehol dnu, aby si nezakrvavil

snehobielu košeľu.

Igor sa zohol a zodvihol nôţ. Tieţ sa ho snaţil schovať za chrbtom,

aby zbytočne nedráţdil hostí.

„Daj ho sem!“ doţadoval sa Knut spoza zábradlia, ale nikto si ho uţ

nevšímal.

Viktor Vrablic skončil uvítaciu reč a zavŕšil ju teatrálnym gestom:

doširoka roztiahol ruky, akoby si chcel všetkých naraz privinúť na hruď.

„...a týmto povaţujem letnú sezónu tisícdeväťstodeväťdesiatosem za

otvorenú!“

Nasledoval búrlivý potlesk, pískanie, pochvalné výkriky a dupot.

Chalan za mixáţnym pultom si nasadil slúchadlá, barom otriasli mohutné

výbuchy z reproduktorov. Od tejto chvíle aţ do piatej do rána sa v bare

dalo dorozumievať iba posunkovou rečou alebo odčítaním z pier.

Bohuţiaľ, aj v obývačkách najbliţších bytov.

Viktor odovzdal prenosný mikrofón čašníčke, pohľadom vyhľadal

prevádzkara a hlavou mu naznačil, aby išiel ku vchodu.

„A teraz vybavíme toho smrada, nech môţeme začať sezónu s čistým

stolom. Zavolaj Igora.“

Pretlačili sa davom a vyšli na terasu. Knut zase sedel pri poslednom

stole na kraji lavice, koleno provokačne vytŕčal do uličky. Nič nepil, ale

očká sa mu uţ leskli. Viktorovi bolo jasné, ţe sa dokrmuje z vlastných

zdrojov, ale to nebolo to podstatné, čo chcel dnes vyriešiť. Dobre vedel, ţe

veľa hostí, zvlášť študenti, si nosili na terasu aj vlastné fľaše, lebo utiahnuť

barové ceny zo štipendia jednoducho nedokázali. Ale vlastný alkohol nebol

problém, Knut sám bol problém.

„Načo si sa vrátil, nestačilo ti, ţe ťa raz vyhodili?“ zasyčal Viktor a

zastal si nad ním rozkročmo s rukami v bok ako boh pomsty.

Knut pomaly vstal, drzo mu zagánil do očí.

„Nech mi vrátia nôţ! “ bradou ukázal na obra za Viktorom.

Pár hostí sediacich na krajoch lavičiek sa postavilo a úctivo, ale hlavne

ustráchane sa odsunulo do bezpečnej vzdialenosti od ohniska sľubne sa

vyvíjajúceho nového konfliktu.

„Ten nôţ nedostaneš, nebudeš tu strašiť mojich hostí! Vypadni!“

- 32 -

„Na terase mám povolené!“

„Od tejto chvíle máš zakázanú aj terasu. Vypadni!“

„Nevypadnem!“

Viktor ustúpil, pozrel na Igora a bradou mykol smerom ku Knutovi.

Igor ho prehodil cez zábradlie ako pierko a Knut si udrel chrbát uţ

druhýkrát. Viktor a Igor ani brvou nehli, Jany pri tvrdom dunivom dopade

súcitne priţmúril oči a pochybovačné zavrtel hlavou. Toto nebolo riešenie,

toto určite nie. Na bratov Knutovcov platilo všeličo, iba násilie nie, na to

ich poznal aţ príliš dobre. Tušil problémy.

Peter sa pozviechal z asfaltu, tvrdo si premeral majiteľa, biletára a pár

vyškerených hostí, zvrtol sa a odišiel do šera parkoviska. Nepovedal nič a

to bolo to najhoršie.

Mako zacúval k múru a celé parkovisko a vysvietenú terasu mali ako

na dlani. Mal šťastie - obchádzali dokola iba päť minút, kým z ničoho nič

jedno auto odišlo a uvoľnilo im flek, dokonca jeden z najlepších. Vypol

motor, zhasol svetlá, otvoril dvere, nohu vystrčil von. Posunul sa niţšie,

aby sa ešte pohodlnejšie uvelebil v sedadle, vybral si cigaretu, potom si to

rozmyslel a poponúkal všetkých, pripálil si a zapaľovač dal kolovať.

„Podaj,“ rozkázal babám dozadu.

„Kde?“

„Musíš ju mať medzi nohami.“

Jana sa zohla a zašmátrala v tme. Fľaša v igelitke sa zakotúľala pod

predné sedadlo vodiča a chvíľu jej trvalo, kým ju vylovila.

„Na,“ podala ju dopredu.

Rasťo ju zachytil, palcom šikovne vtlačil zátku do fľaše a vrátil ju

babám. Postupne sa napili a podali chalanom dopredu. Mako si dal tieţ, ale

trochu menej, neţ bol zvyknutý, lebo bol šofér.

Fajčili, pili a iba tak kecali, ako im bude, keď uţ budú chodiť do

roboty a zarábať prachy a budú môcť ísť dovnútra normálne na celý večer

a zaplatiť si nie jednu, ale desať fliaš vína, a nie lacného zo samošky, ale

normálneho v normálnom nočnom podniku. Kecali a snívali ako decká,

lebo boli ešte len decká.

Litrovku lacného vína zvládli celkom ľahko a potom sa pochlapila

Vierka. Zalovila v kabelke a kaţdému podala decovku koňaku.

„Prekvapenie!“

„Ma poser! Krásne fľaštičky! To je originál koňak alebo nejaká

reklama?“

- 33 -

„Reklama to síce je, ale je to aj originál. Foter pre nich robil projekt

novej výrobnej linky a dostal tri kartóny. Rozdáva to kaţdému na

počkanie, takţe nič nezistí.“

Chvíľu pili koňak.

„Čaute, ja som Peter Knut, počuli ste uţ to meno?“ ozvalo sa z tmy.

Mako sa skoro oblial a dievčatá vzadu normálne zvýskli od

prekvapenia. Chalan sa k nim dostal nejako odzadu, lebo nikto ho nevidel

prichádzať z parkoviska. Odrazu im vopchal hlavu do auta a predstavil sa.

„Doriti!“ okomentoval jeho príchod Rasťo.

„Si prisadnem, môţem?“ a tlačil sa na zadné sedadlo k babám.

Mako a Rasťo vyskočili z auta skoro súčasne.

„Ti jebe?“ zrúkol Mako.

Rasťo obehol auto a v okamihu stál pri nich.

„Prečo jebe? Iba sa chcem porozprávať,“ škemral Knut.

„Vypadni!“

Mako ho zdrapol za plecia a vytiahol ho z auta. Oprel ho o kapotu.

„Počkaj, sa dohodneme. Mám ešte ploskačku borovičky. Dám ti ju a za

to by som si chcel zatrtkať. Máte dve, tak sa podelíme. Mne stačí tá malá s

tými veľkými kozami. Nemusia byť ani vysokoškoláčky, aj keď tie sú na

trtkanie najlepšie. Palino mi hovoril, ţe tie sú najlepšie. Ešte som takú

nemal. Chalani, dajte mi jednu. Máte aj vysokoškoláčky?“

Mako a Rasťo stvrdli. Pozreli na seba a situácia im bola skoro jasná.

„Ty,“ začal Rasťo opatrne, „nie si komplet, čo?“

„Čo komplet? Ako komplet?“

„Ty si debil?“ spresnil Rasťo. „To nemyslíš váţne?“

To nemal hovoriť.

„Ty chuj! Ja nie som debil!“ zreval neţiadaný votrelec a zahnal sa na

Rasťa.

Rasťo sa uhol a úder smerujúci na nos ho trafil do hrude, aj to

neškodne, lebo Mako drţal útočníka dosť pevne a v poslednej chvíli ho

pootočil. Chytil ho odzadu za ruky, vykrútil mu ich a Rasťo dvoma

rýchlymi švihmi trafil do rozkroku a na solar.

„Na!“ vydýchol a pripravil sa na ďalší úder.

Nebolo treba. Votrelec sa zviezol k zemi a schúlil sa do klbka. Mako

ho pustil a stál nad ním pre prípad, ţe by sa pozviechal a chcel pokračovať.

Peter Knut vstal, odtackal sa kúsok ďalej, obzrel sa a drţiac si oboma

rukami prirodzenie, ukázal na Rasťa bradou.

- 34 -

„Teba si zapamätám, neboj sa, ešte sa stretneme, ty hajzel. Chcel som

sa iba porozprávať a trochu si zatrtkať, ale toto som si nezaslúţil. Príde

Palino a všetkým vám to natrie, tešte sa a ty sa teš najviac.“

Odtackal sa do tmy parkoviska a v kuse klial. Decká sa vrátili do auta.

„Najvyšší čas, aby si niečo skúsil,“ povedal Mako Rasťovi, keď z

reklamnej fľaštičky vycedil aj poslednú kvapku. „Uţ to tu začína byť

husté.“

„Tak ja idem na to, drţte palce.“

Rasťo vystúpil, ponaprával si nohavice a aby vyzeral ako ozajstný

macho, skôr neţ zamieril k terase, zapálil si novú cigaretu. Okolo vchodu

na diskotéku stál hlúčik ľudí a čakali na príleţitosť dostať sa dnu. Bránili

im v tom dvaja biletári a neoblomne krútili hlavami. Čakali na príchod

prevádzkára, ten odchádzajúcich hostí odprevadil aţ k východu a presne,

koľko ich odišlo, toľko dovolil vpustiť dnu. Boli uţ plní a vnútri sa nedalo

pohnúť, počty prichádzajúcich museli regulovať, hoci Viktor by bol

najradšej, keby mal podnik v nafukovacej hale a pri kaţdom novom návale

by iba zapli kompresor a halu zväčšili.

Nemali halu a múry Koko pubu mohli prijať iba obmedzený počet,

ktorý uţ aj tak dávno prekročil bezpečnostné a hlavne protipoţiarne

predpisy.

Rasťo fajčil a čakal na príleţitosť. Hmýriaci sa dav ho pomaly unášal

ku vchodu. Odrazu sa ocitol pred biletárom s obväzom na ruke.

„Na,“ biletár mu podal lístok. „Padíka, čo čumíš?“

„Ja by som sa chcel porozprávať s prevádzkarom Janom.“

„To by chcel kaţdý, zmizni,“ odstrčil ho a lístok podal chalanovi za

ním.

„Dva, na kilo,“ povedal chalan zozadu, pretlačil sa pred Rasťa a za

sebou ťahal exkluzívnu blonďavú opicu v nepríčetnej minisukni.

Rasťo prestal čumieť na vzďaľujúcu sa ritku a pritlačil sa o stenu, aby

ho dav neušliapal. Čakal. Čakal iba chvíľu.

„Tam je, zavolaj ho!“ ukázal biletárovi.

Jany vyprevádzal dvojicu v nóbl garderóbe a usmieval sa na celé kolo.

Aj sa ukláňal.

„Tak ho zavolaj,“ zaprosil Rasťo.

Biletár kývol na prevádzkara.

„Jany, tento ťa chce,“ precedil pomedzi zuby a odtláčal nedočkavých

záujemcov.

- 35 -

„No?“

„Čau, ja som Rasťo Rajt... vieš...“

„Nie.“

„Môj foter je doktor Rajt, chirurg Rajt, operoval tvoju mamku... bol si

u nás akoţe poďakovať fotrovi... pamätáš, nie? Si hovoril, ţe keď pôjdem

okolo, sa mám zastaviť.“

„Jáj, to si ty? Pamätám sa. Koľko vás je?“

„Štyria.“

„Tak ich zavolaj.“

Rasťo sa prebil von, zapískal a kývol k autu. Bleskovo vyskákali a

prebehli parkoviskom.

„V pohode, som hovoril, nie? Drţte sa ma,“ machroval Rasťo.

Pretlačili sa späť ku vchodu a svalovec s obviazanou rukou ich vpustil

dnu.

„Ako ste na tom s prachmi?“ zaujímal sa Jany, keď videl nových hostí.

„Nič moc, dáme si pivečko, zatrsáme a vypadneme.“

„Tak potom v pohode. Dám vás na moju rezerváciu, ale tak o hodinku,

o hodinku a pol musíte vypadnúť, lebo mi tam prídu ozajstní hostia.“

„To nám stačí, ako hovorím, iba zatrsáme a vypadneme.“

Jany si prezeral dievčatá. Jedna mala aspoň kozy ako ţena, ale tá

druhá...

„Počuj, Rišo...“

„Rasťo.“

„Tak Rasťo, a tie vaše baby majú aspoň občiansky?“

„Majú osemnásť, v pohode!“

„No v pohode... mne nasolia pokutu, nie tebe. Ak tie dve majú

osemnásť, tak moja mamka má deväťdesiattri a babka stoštyridsaťdeväť,

ale nevadí, nejako sa tu stratia.“

Stratili sa. Ani Jany, ani nikto zo zamestnancov baru ich nevyhodil. Z

takýchto ţili. Polovica osadenstva diskotéky by mala problémy pri

volebných urnách, ale v nočných baroch im nikto problémy nerobil.

Jany ich zaviedol k stolu pod barom, zloţil ceduľku Rezervované a

kývol na čašníčku.

„Daj im, čo chcú, o hodinku vypadnú.“

Prikývla.

„Čo to bude?“

„Štyri pivá.“

- 36 -

Počkali. Vrátila sa okamţite.

„Čo platím?“

„Prvé kolo je na účet podniku. Otvárame letnú sezónu,“ usmiala sa na

decká za stolom.

„Prííma! Tak ešte štyri!“

Čašníčka sa znovu usmiala.

„Decká, najprv dopite a potom sa rozťahujte. Dobrú chuť - a pozor,

aby vám nezabehlo,“ a odišla obsluhovať.

Decká sa chopili pohárov a sebavedome si odpili. Mako sa

porozhliadal.

„Krista, Rasťo, musím uznať, si káder. To je materiál! Ani som

nedúfal, ţe sa ti to podarí. Ako si to spravil?“

„Som sa ho spýtal, či nechce cez hubu.“

Všetci sa smiali a dobre sa bavili. Mako civel na tanečný parket a

zalizoval sa. Baby boli skoro holé. Mali tričká aj minisukne, ale úplne

zbytočne, aj tak im bolo všetko vidieť.

„Bohovské!“ kochal sa aj Rasťo.

„Tak poďme na to!“ vyzvala ich Jana.

Nedali sa núkať. Pridali sa k partii študentov na kraji tanečného

parketu a začali sa zvíjať. Zvíjali sa bohovsky a partia ich po chvíli

pohltila.

Hodina a pol ubehla ako voda, dopili aj druhú, platenú objednávku a

museli odísť. Nechcelo sa im, boli v najlepšom, ale keď si zrátali bank,

zistili, ţe benzín, lacné víno a posledná runda ich prakticky zruinovali a na

viac im neostalo. Aj tak vypršal časový limit, tak čo?

Vrátili sa k autu a bolo im fajn. Baby sa chichotali. Mako otvoril dvere

na vodičovej strane a Rasťo chcel na strane spolujazdca. Mako nahlas

zaodŕhal, Rasťo s jednou nohou uţ v aute sa zháčil a prekvapene naňho

pozrel. Chvíľu sa ponad strechu dohadovali pohľadmi a Rasťo pochopil.

„Jáj, sory... ehm, Vierka,“ Rasťo vystúpil a zapleskol za sebou dvere,

„počkáme...“

„Ale uţ je neskoro, o chvíľu by som mala byť doma,“ protestovala.

Mako a Jana si sadli, Mako naštartoval a vyrazil.

„Kam to idú, šibe...“ ale Vierka nedokončila, lebo Mako nezahol k

východu, ale na opačnú stranu, do tmy za štadiónom, „... aha,“ dodala, lebo

uţ pochopila aj ona.

- 37 -

Mako našiel vhodný tmavý kútik a motor a svetlá vypol, aţ keď sa

presvedčil, ţe od najbliţšieho auta sú v diskrétnej vzdialenosti.

„Poď dozadu.“

„Ale ja nemôţem trtkať.“

„Prečo?“

„Mám krámy, nie?“

„No a?“

„Tak dobre, mne je to jedno, ale si hovoril, ţe auto máš poţičané od

bracha, nie? Čo ti povie na zakrvavené poťahy?“

„Doriti...“ neochotne pripustil Mako a nahol sa dozadu, či tam brat

nenechal nejakú deku alebo uterák, alebo aspoň handru. Nenechal tam nič.

„No fasa!“

„Kašli na to, ti spravím fajku, né?“

Mako chvíľu váhal, no nič rozumnejšie nevymyslel.

„Tak dobre, ale to ani nemusíme chodiť dozadu.“

Zašmátral pod sedadlom a odsunul ho čo najďalej od volantu.

Pohodlne sa vyvalil a rozopol si rifle.

„Tak makaj, ale ku koncu pridať, nieţe to odflákneš ako minule...“

Rasťo vyfajčil dve cigarety a boli späť. Mako ani nezaparkoval, ani

nevypol motor, iba zatiahol ručnú brzdu a pustil za volant Rasťa.

„Tak neblbni a nasadaj!“ zrúkol na Vierku, lebo ešte stále váhala.

Celý čas, čo fajčili na parkovisku, ju musel prehovárať.

„Uţ som mala byť doma... foter ma dorazí,“ frflala.

„Tak nezdrţuj a nasadaj, rýchlo!“

Tak si prisadla...

Mako sotva dofajčil prvú a uţ boli aj oni späť.

„Na zajačika! Pozrimeţe, aké fofry! Tŕŕŕ... a je to,“ okomentoval

kamarátov výkon.

„Sklapni,“ nedal sa Rasťo.

Vierka sa trochu hanbila a mala sklonenú hlavu.

„Neblbni, normálka,“ chlácholila ju skúsenejšia Jana a prisadla si k nej

dozadu. „Ti šibe? Sa tváriš jak prekvapená, ti hovorím, normálka!“

„Foter ma dorazí.“

„Nedorazí, nič sa nedozvie.“

„Nie preto, uţ som mala byť dávno doma.“

„Sa nepotento...“

- 38 -

Vierka si pošúchala rozkrok, lebo Rasťo sa naozaj ponáhľal a teraz ju

všetko tam dolu štípalo a bolelo.

„Tak poďme uţ,“ posúrila Maka.

Mako naštartoval a Rasťo otvoril odkladací priestor pred

spolujazdcom. Siahol dnu a ostal ako obarený.

„Počkaj!“

„Čo je?“

Rasťo sa pobúchal po bunde.

„Nodori...“ ale nedopovedal. Zamyslel sa.

„Asi ostala vnútri.“

„Čo?“

„Moja kapsička. Mám tam občiansky aj kľúče. Asi som ju zabudol na

stole, dal som si ju za vázičku, aby nebola zbytočne na očiach, keď sme

tancovali. Bral ju niekto?“

„Ja nie.“

„Ani my,“ potvrdili dievčatá zozadu.

„Tak ostala vnútri! Počkajte minútku, hneď som späť.“

Rasťo vybehol ani namydlený blesk a v šprinte naprieč asfaltovým

parkoviskom vytvoril nový svetový rekord. Dobehol na drevenú terasu.

Ďalej nemohol, guča záujemcov o diskotéku sa medzičasom zväčšila a

vchod upchali tak, ţe nevidel ani na biletárov. Posledné chrbty stáli na

terase len tak-tak a nechýbalo veľa, uţ by stáli na asfalte.

Tadiaľto asi nie, pomyslel si Rasťo, zacúval do uličky medzi stoly a

začal sa obzerať. Niečo musí vymyslieť. Kaţdý podobný lokál má

prinajmenšom ešte jeden vchod pre zásobovanie, ale môţe ich byť aj viac.

Niečo musí nájsť, lebo kapsička má naozaj veľkú hodnotu, len vybaviť

nové doklady a električenku by stálo majland, a tie opletačky s úradmi.

Obzeral sa a horúčkovito premýšľal. Hľadal niekoho známeho, kto by

vedel pomôcť alebo aspoň poradiť. Hľadal čašníčku, tá by ho vedela dostať

dnu, alebo Janyho, alebo aspoň biletára...

Odrazu sa im stretli pohľady. Tak toto fakt teraz nepotreboval!

Chalan, čo ho zmlátili pri aute, sedel pri poslednom stole a práve

zodvihol hlavu. Spoznal ho okamţite a vyskočil. Ukázal na Rasťa prstom a

zreval.

„Tam je, to je on!“

Chalan vedľa neho uţ nebol chalan, bol to mladý muţ, ale dosť

nápadne sa na seba ponášali. Okamţite vstal aj on. Ďalší dvaja sedeli

- 39 -

Rasťovi chrbtom, no zareagovali aj oni a Rasťovi bolo okamţite jasné, ţe

proti tejto presile mu nepomôţe ani Mako, ani pol sídliska. Zvrtol sa, ale

najbliţšie stojaci z nich bol rýchlejší a zdrapol ho odzadu za bundu.

„Počkaj, synak, dáme reč...“

V tom okamihu sa od vstupnej brány na parkovisko ozval rev motora.

Dvoch motorov, lebo autá boli dve. Čierne golfy s dymovými sklami.

Šialenou rýchlosťou prekonali pár metrov od brány k terase a s kvíliacimi

gumami zastali. Ako na povel sa všetkých osem dverí otvorilo a

mimoriadne sviţne vystúpilo osem muţov. Robili rýchle koordinované

pohyby ako dobre vycvičená armáda a v momente boli na terase.

Hostia stíchli. Niečo podobné ešte naţivo nevideli, iba ak v akčných

filmoch. Osem muţov malo na sebe uniformy -čierne vojenské baganče,

modré rifle, čierne tričká a na nich ľahkú vojenskú vestičku z

maskáčoviny. Na hlavách nemali nič, ani vlasy. Kráčali ráznym vojenským

krokom, drevená podlaha terasy dunela ako rozladená blana na tympane.

Aj hudba v reproduktoroch sa ich zľakla, normálne stíchla.

„Paľo, okamţite pustite toho chlapca!“ zreval prvý a zo záhybov

vojenskej vesty vytiahol veľký strieborný revolver.

Nejaké dievča zapišťalo, vyskočilo na lavicu, potom na stôl, odtiaľ cez

zábradlie na asfalt a bez jediného obzretia uháňalo do tmy parkoviska.

Veľmi rozumné dievča.

- 40 -

6

FEBRUÁR 1998

Konferencier sa mierne uklonil a počkal, kým prítomní v sále stíchli.

Stíchli, podišli bliţšie a utvorili polkruh. Páni s pohármi v rukách, dámy aj

s taniermi s pochúťkami zo švédskych stolov. Všetci sa blaţene usmievali,

lebo na spoločenských maškarádach tohto druhu bol úsmev jedinou

maskou, ktorá sa pripúšťala.

„Dámy a páni,“ začal konferencier do mikrofónu, ale nebolo nič počuť,

a tak sa nahol dozadu a rozpačito zagestikuloval smerom k zvukárovi.

„Dámy a páni,“ teraz ho uţ počuli všetci, „dovoľte mi, aby som sa

poďakoval tanečnej skupine Swing za vynikajúce umelecké číslo,“

konferencier urobil pauzu, aby mohol zaznieť rozpačitý potlesk, „a zároveň

vám oznámil, ţe nadišiel čas, aby sme konečne pristúpili k samotnej

podstate, inak povedané, k meritu veci, prečo sme sa tu dnes zišli,

takpovediac k zlatému klincu dnešného programu. Všetkým sponzorom a

aj organizátorovi podujatia sme sa uţ poďakovali, všetky kultúrne vloţky

sme uţ videli a všetky príhovory odzneli, takţe...“ znova urobil dramatickú

pauzu, aby všetci pochopili, ţe to, čo má teraz nasledovať, je naozaj

vyvrcholením dnešného večera a zaslúţi si náleţitú pozornosť, „... takţe,

ak dovolíte, pozval by som k mikrofónu organizátorku dnešného podujatia

a zároveň majiteľku najprestíţnejšieho dámskeho časopisu Venustas - pani

Zorku Kowalskú!“

Posledné dve slová doslova zareval, aţ sa otriasla malá spoločenská

sála kultúrneho strediska v historickom centre Nášho Mesta, ktorú im

veľmi ochotne za pár šupov prenajal sám primátor. Za pár šupov preto,

lebo veľmi dobre vedel, ţe bude pozvaný a ţe konečne vytiahne tú svoju

večne nespokojnú dogu do spoločnosti, nad ktorou nebude ohŕňať nos.

Dúfal, ţe aspoň dnes bude spokojná a nebude ho stále myksľovať za rukáv,

aby uţ išli domov, lebo sa nudí. Zatiaľ nemyksla ani raz.

- 41 -

„Dámy a páni, pani Zorka Ko-wal-ská!“ zreval konferencier ešte raz,

ale tentoraz zreteľne oddeľujúc slabiky, lebo nechodila.

Zora Kowalská nikdy nechodila na prvé zavolanie, to konferencier

nevedel, nepoznali sa.

Čakala na potlesk, musel byť adekvátny jej postaveniu, postave, veku,

dôleţitosti, dôstojnosti, charakteru, príjmom, výdavkom... musel dunieť a

byť bombastický.

Napokon prišla. Polovica zúčastnených to nepochopila, potlesk slabý,

ale napokon prišla. Nebude ich zbytočne naťahovať, tak sa uskromnila a

prišla.

Vyšla spoza portálu, skromne sklonila hlavu, nesmelo zamávala do

publika a poslala improvizovaný vzdušný bozk. S uspokojením si uţívala

svetlá reflektorov. Bola rada, ţe si osvetľovača získala na svoju stranu a

pochopil jej poţiadavku, ţe musí byť v strede reflektorov. Bola v strede

reflektorov a bola úţasná.

Vo chvíli, keď vyšla spoza portálu, svetlá potemneli a kuţeľ sa

zameral iba na ňu. Sprevádzal ju celou cestou aţ ku konferencierovi. Ten

jej pobozkal ruku a mierne sa uklonil. Príliš mierne na jej vkus, ale iba ho

prevŕtala pohľadom, nevyfackala ho. Otočila sa do publika a konečne sa im

ukázala v celej svojej kráse.

Bola krásna. Krásna, zbohatlícka, krutá, cieľavedomá sviňa v

prekrásnom čiernom kostýmčeku so striebornými doplnkami, lebo čierna

bola na zimu deväťdesiatsedem aţ osem predpísaná z Paríţa aj z Milána a

akceptoval ju aj New York. Tak ju musela mať aj ona a vlastne kaţdý, kto

čítal Venustas a kto bol in. Kto nebol in, nebol ani na jej akcii.

„Dámy a páni,“ začala a mierne sa pohupla v kolenách, lebo tak jej to

poradil choreograf celej akcie, vraj to vyjadruje pokoru a zvyšuje

dôveryhodnosť prejavu, a získava si tým dôveru publika, „som nadšená z

takej hojnej účasti a som poctená, ţe ste prijali pozvanie časopisu Venustas

na dnešnú akciu, na vyhlásenie víťazky súťaţe o titul ţena roka.“ Mierne

pohodila hlavou, uhľovočierne vlasy si prehodila dozadu. Toto jej poradil

stajlista. „Aj v treťom ročníku našej súťaţe sme dodrţali zásadu

posudzovať nielen dosiahnuté pracovné výsledky, štátne vyznamenania a

iné spoločenské ocenia, ale komisia v prvom rade hodnotila ţenskosť

jednotlivých uchádzačiek, ich ambície presadzovať sa na pracovisku, ich

predloţené projekty, ako zlepšiť, skrášliť alebo vylepšiť náš spoločenský

ţivot... jednoducho, komplexne posúdiť, ako môţe ţena v našej

- 42 -

spoločnosti preraziť, ako môţe zapôsobiť, ako môţe zlomiť zauţívanú

dogmu, ţe je dobrá iba do kuchyne k vareške a k vysávaču, a ak sa

náhodou zamestná a nájde sa pre ňu nejaké miesto, stačí jej polovičný

plat...“ Teraz bol potlesk naozaj dunivý, lebo sa zapojili všetky ţeny v sále

a aj časť muţov, aspoň tých pracujúcich v módnom priemysle. „Ambície

sa našim desiatim uchádzačkám o titul ţena roka nedajú uprieť, to musím

uznať. Tieţ musím otvorene povedať, ţe komisia to naozaj nemala ľahké,

to mi verte, lebo do tohto ročníka súťaţe sa prihlásilo vyše sto

uchádzačiek, z ktorých bolo treba vybrať posledných desať finalistiek.

Komisia mimoriadne zodpovedne a objektívne vyhodnotila všetky projekty

a napokon sa dohodli, zhodli a...“ Kowalská urobila pauzu a otrčila ruku

bokom, „...a asistentka mi práve prináša verdikt poroty... ďakujem... A ja

otváram obálku... a... víťazkou súťaţe časopisu Venustas o titul ţena roka

tisícdeväťstodeväťdesiatsedem sa stáva... the viner is...“ to len aby bolo

všetkým jasné, ţe jej súťaţ by pokojne mohla vysielať aj eurovízia,

poprípade CNN, „...sa stáva... riaditeľka matematicko-fyzikálneho

gymnázia doktorka Kristína Jánskáá!“ zrevala Kowalská, úplne šokovaná

rozhodnutím poroty, a rýchlym skokom ustúpila o krok dozadu, lebo tak to

videla pri odovzdávaní Oscarov.

Svetlá sa rozsvietili a spoza zrolovanej opony vošla Kristína. Všetci

tlieskali, niektorí aj pískali.

Zora Kowalská sa rozţiarila, roztiahla ruky a privítala víťazku

mocným objatím a priloţením líčka na líčko. Asistentka priniesla kvety,

druhá keramickú sošku a tretia miniatúrnu plaketu zo ţltého kovu, akoţe

prvé miesto. Všetci si podávali ruky, bozkávali sa, konferencier iba

poskakoval ako tajtrlík a škeril sa na všetky strany. Ruky mal stále

naširoko roztiahnuté a striedavo ukazoval na toho, kto si burácajúci potlesk

práve v tom momente zaslúţi najviac.

Manţelka primátora sa nahla k manţelovi a zasyčala: „Sú tu tri

televízie a plná riť novinárov a fotografov... Na budúci rok ma prihlásiš a

chcem vyhrať ja, jasné? A prečo sme neboli na minulom ročníku?“

Konferencier podal mikrofón víťazke. Upozornili ju, ţe bude mať dve

minúty, tak nech nekecá hovadiny. Nekecala, poďakovala sa a vysvetlila

prítomným, ţe jej projekt Zabudni na drogy, spomeň si na loptu ju uchvátil

a venovala mu tri roky ţivota, na jej gymnáziu sa jej podarilo vytvoriť

skoro masovú základňu študentov zapálených pre nový druh športu, ktorý

sme tu doteraz nepoznali, pre florbal, hokej hraný s loptičkou v telocvični.

- 43 -

Jej študenti za tri roky dosiahli prvenstvo v krajskej lige a všetko

financovala z našporených peňazí z rozpočtu školy - plus pár korún od

rodičov, lebo bez rodičov školstvo jednoducho nefunguje a ani fungovať

nebude. Ešte spomenula, ţe takáto činnosť na najväčšom sídlisku v

republike, kde sa uţ drogy beţne predávajú pod bránou kaţdého paneláka,

je viac ako zásluţná a ţe ďakuje študentom, ktorí pochopili zmysel jej

snaţenia dostať ich generáciu čo najďalej od problémov a čo najbliţšie k

športu.

Teraz bol potlesk naozaj úprimný, burácavý. Väčšina tlieskajúcich uţ

svoje skúsenosti s drogami mala, takţe význam jej slov vedeli naozaj

doceniť.

Zora Kowalská jej z roztrasených rúk vzala mikrofón, zaţelala

všetkým prítomným príjemnú zábavu, usmernila ich k švédskym stolom a

Kristínu vzala pod pazuchy.

„Tak poď,“ prikázala jej a odtlačila ju bokom. „Toto jej vezmite ku

mne do šatne,“ vyštekla smerom k asistentkám a ukázala na darčekové

koše a viazané kopy kvetín.

„Teraz bude nasledovať televízia Vicomt a potom štátna televízia...“

„Zorka, naozaj to musí byť?“

„Uţ sme o tom hovorili, tak teraz nestrečkuj, ideme! Reklama je

reklama!“ rozhodla kamarátka Zorka.

- 44 -

7

Kamarátka Zorka... Ono sa to povie, ale v skutočnosti sa to vyvíjalo

akosi postupne, trochu aj náhodou a trochu inak. Náhoda vţdy zohráva

svoju rolu v našich ţivotoch, väčšinou blbú a - náhodnú. Ale bez nej by bol

tento svet fádny a sivý, a veľa zaujímavých príhod by sa nikdy nestalo.

Zora sa s Kristínou stretla uţ tri mesiace pred vyhlásením víťazov

súťaţe, uţ v polovici decembra minulého roka - a to bola tá najväčšia

náhoda.

Tretí ročník súťaţe o ţenu roka vyhlásil najprestíţnejší módny časopis

v januári deväťdesiatsedem s tým, ţe výsledky budú vyhlásené vo februári

deväťdesiatosem. Kritériá boli jasne stanovené a prihlášky mohli ţeny

zasielať po celý rok aţ do decembra. Vyţadoval sa ţivotopis, fotografia a

projekt, s ktorým do súťaţe vstupujú. Všetky prihlášky bude posudzovať

desaťčlenná nezávislá komisia a tá rozhodne v deň vyhlásenia výsledkov,

aby bol výsledok naozaj nezávislý, objektívny a prekvapivý. Kritériá

súťaţe uverejnil módny mesačník Venustas v troch prvých číslach, teda v

prvom štvrťroku.

„Koľko je toho?“ spýtala sa Zora v polovici decembra asistenta

Romana, povereného vedením súťaţe. Osobný asistent Roman, ktorý

kaţdého, kto ho urazil oslovením Roman, slušne upozornil, ţe priatelia mu

hovoria Romčo, poprípade, ale iba výnimočne, Ramon, si uhladil

nagélované vlasy, zbeţne si skontroloval manikúru na pravej ruke, fúkol si

na nechty a prelistoval poznámky.

„Stodva.“

„A normálnych?“

„Tak dvadsať.“

„A podľa teba?“

„Tak desať.“

„Ukáţ to sem!“

Zora rozhrabala módne návrhy na stole a urobila si miesto. Romčo jej

predloţil fascikel.

- 45 -

„Krava... toto čo má byť... slabé... nie... toto nie... si robíš srandu...

ďalšia krava...“ listovala a prezerala si fotografie ţien prihlásených do

súťaţe. „Nič... to takto narýchlo nejde, nechaj mi to tu a ja si ich do rána

pozriem. Môţeš uţ ísť,“ rozhodla a znechutene treskla doskami fascikla.

Romčo bol vybavený a urazene odišiel.

Zora si ponaprávala krk, diaľkovým ovládačom zhasla stropné svetlo v

kancelárii a nechala svietiť iba skryté svetlo zo stien. Šero jej robilo dobre.

Poţmolila si unavené oči a skontrolovala čas na digitálnych hodinách na

stole. Bola pol hodina pred polnocou. Čas, keď zvyčajne končila pracovný

deň a prepúšťala svojich asistentov. Vstala, z baru si naliala do hrubého

pohára jantárovú tekutinu a na dúšok vypila. Chvíľu váhala - ešte? -

napokon sa rozhodla, ţe druhý si dá aţ doma. Zo stola zbalila fascikel,

nastúpila do súkromného výťahu a vyviezla sa o poschodie vyššie.

Pred siedmimi rokmi začínala v obývačke matkinho bytu. Kreslila prvé

návrhy kostýmov a prijímala prvé zákazníčky. Dobre sa vydala. Nie

prvýkrát, to bol čistý debil, obyčajný vodoinštalatér, aţ druhý, ten stál za

to. Druhý muţ jej pomohol - v zločineckej privatizácii na začiatku

deväťdesiatych rokov zbohatol a pri rozvode nechcel škandál, lebo

politicky stúpal, tak ju vyplatil. Tretí muţ sa tieţ ohrial iba dva roky a tieţ

pri rozvode zacvakal. Kruto. Obaja v nej zanechali hlboký dojem, pár

litrov semena, oveľa viac koňaku, ale hlavne neochvejné presvedčenie, ţe

všetci muţi na svete sú svine. Okrem tohto presvedčenia jej zanechali aj

pár melónov a neoceniteľné kontakty, ako pokutu za stratený čas, lebo sa s

nimi vláčila po všetkých moţných recepciách a spoločenských podujatiach.

Všade ju mali radi. Všade si ju pamätali. Všade sa nudila. Vyzerala

bohovsky, nestarla, iba zrela. Vek jej nedokázal odhadnúť nikto, a preto

medzi nich chodila - bavilo ju byť stredobodom pozornosti a neskrývaného

obdivu.

Teraz mala štyridsiatku, čo jej aj tak neverili a ani sa s tým nechválila,

a administratívnu časť firmy mala v najvyššej budove v meste a jeden z

bytov o poschodie vyššie.

Vyviezla sa výťahom, ale svetlo nezapla. Šero ju po celodennej drine

upokojovalo. Ešte stále nenosila okuliare, no únavu očí uţ cítila. Uţ tušila,

ţe o rok, moţno o dva, bude musieť navštíviť kamarátku očiarku a niečo s

tým urobiť, lebo poniţujúce naťahovanie rúk pri prezeraní kaţdého papiera

sa donekonečna tajiť nedalo.

- 46 -

Fascikel so ţiadosťami do súťaţe o naj ţenu roka hodila na pracovný

stôl a cestou pod sprchu sa začala vyzliekať. S bordelom si ťaţkú hlavu

nerobila, ráno príde upratovačka a o všetko sa postará. Nohavičky zavesila

na kľučku záchodových dverí a zavrela sa v sprchovacom kúte. Nechala sa

masírovať skoro štvrťhodinu, prúdu vody nastavovala striedavo chrbát aj

prsia. Vzdychala a ochkala, po celodennej drine to bolo naozaj fajn. Na

záver vypla teplú vodu a zaťala zuby a päste. Chvíľu to bolo nepríjemné,

ale po pár sekundách nabrala dych a začala prudko dychčať, aţ „ručať.

Robila to uţ roky a pomáhalo jej to udrţať sa v kondícii. Nikdy

nemaródovala, o chrípkových epidémiách sa dozvedala iba ak z televízie a

ţiadne očkovanie nepotrebovala. Ničila svojich podriadených kaţdodennou

prítomnosťou na pracovisku, a ak si niekto myslel, ţe si aspoň v zime dá

dva týţdne simulovanej péenky, veľmi sa mýlil. Nechodila ani na ozajstnú.

Obalila sa do veľkej utierky, naliala si druhý, čo si odriekla v

kancelárii, vypila a dopriala si aj tretí, ale uţ so sódou. Ako bola, mokrá,

zabalená v osuške, s rozpustenými zlepenými vlasmi si sadla za pracovný

stôl a prehadzovala jednu prihlášku za druhou. Nechcelo sa jej pracovať,

iba bola zvedavá.

Chcela sa napiť, ale ruka jej zmeravela na polceste.

„Krista, to snáď nie,“ zašepkala.

Vstala a sledovala vlastnú šatovú stopu od stola po dvere kúpeľne.

Hľadala sako. Neunúvala sa ho zodvihnúť, iba ho pošliapala bosou nohou

a skúšala, kde nahmatá hrboľ. Našla, zohla sa a vybrala mobil.

„Romčo?“

„Nie, nespím.“

„Ani mi nenapadlo, ţe by si mohol!“

„Veď ani mne. Ţeláš si, šéfka?“

„Prihláška číslo osemdesiatsedem.“

„No?“

„Kto je to?“

„Neviem, nevidím na ňu.“

„Riaditeľka gymnázia Kristína Jánska.“

„Môţe byť.“

„Chcem vedieť jej meno zaslobodna a dátum narodenia.“

„Mám začať čarovať alebo...“

„Hneď!“

- 47 -

Odloţila mobil a fotografiu si vzala k oknu. Nebolo tam oveľa viac

svetla, ale aspoň nečinne nesedela. Nahla ju, aj hlavu, a komicky zlomená

sledovala usmiatu tvár a veselé oči riaditeľky. Popíjala a sledovala.

Mobil na stole zahral prvé tóny z Osudovej.

„No?“

„Gromlusová.“

Chcela zvýsknuť, ale ovládla sa.

„A budeš sa čudovať, ale je narodená v ten istý deň ako ty. Má

štyridsať rovných. Okrem toho to máš napísané v prihláške, ale to by si ju

musela otočiť a prečítať si aj zadnú stranu.“

Ani sa nepoďakovala, iba poloţila.

„Nebudem,“ zašomrala.

Stála nad stolom a pozerala na prihlášku a na fotografiu. Koleno si

poloţila na otáčaciu stoličku a vrtela ňou. Potom iba mykla plecom a znova

si vzala mobil.

„Saša. Ahoj, Zorka, počúvam ťa.“

„Máš niečo pre mňa?“

„Tiger alebo Ruslan.“

„Preboha, tie tvoje krycie mená! Nikdy si na ne nezvyknem. Tiger je

ten blondiak?“

„Nie, to je Ruslan.“

„Tak Ruslan.“

„Kam?“

„Ku mne hore do veţe.“

„Tak dvadsať minút.“

„Pätnásť!“

„Tak pätnásť.“

Znovu odloţila mobil a vzala si zo stola pohár aj fotografiu. Odstúpila

kúsok bokom za stôl k obrovskému oknu od podlahy aţ po strop, popíjala a

sledovala usmievajúcu sa tvár riaditeľky. Nemohla sa od nej odtrhnúť.

„Tak sa ti to napokon predsa len podarilo, Kristína...“ zašomrala.

Zúrivým trhnutím zápästia odhodila fotografiu a tá rotujúc ako

vrtuľník plachtila aţ na opačný koniec miestnosti. Zora ju chvíľu

sledovala. Vypila, prešla k baru a naliala si dosť dovysoka. Vrátila sa k

sklenej stene za stolom, roztiahla ţalúzie a z výšky dvadsiateho poschodia

pozerala na spiace mesto.

- 48 -

Premýšľala. Tento pohľad ju vţdy fascinoval, upokojoval a motivoval.

Nabíjal ju energiou - a to potrebovala. Dnes, včera, zajtra, stále. Energiu

zboţňovala. Rada sa pozerala zo svojho luxusného bytu na tú bedač pod

sebou. Zboţňovala ten pocit - mať ich pod sebou. Popíjala, stála a kochala

sa mocou. Dlho. Kochať sa vedela veľmi dlho.

„Kristína... Kristína...“ opakovala jej meno a ani si to neuvedomila.

Cingol výťah. Zvrtla sa a zo stola vzala diaľkové ovládanie. Musela

odblokovať dvere, inak by sa k nej nedostal. Odblokovala ich a vošiel

priamo k nej do bytu.

Odloţila pohár, prešla k posteli, odhodila osušku a ľahla si na chrbát.

„Ahoj,“ slušne pozdravil.

„Ahoj. Poď sem...“

Nahol sa nad ňu a chcel ju pobozkať.

„Nie! To nie, iba lízing.“

„Cena ako vţdy, alebo si sa so Sašou dohodla na niečom zvláštnom?

Volala mi dosť narýchlo, nič mi nepovedala.“

„Nič zvláštne, ako vţdy. Nie, rozmyslela som si to! Nakoniec ma

môţeš spraviť odzadu, ale nemláť ma príliš, zajtra budem musieť celý deň

sedieť. A švihaj, chcem sa aj vyspať.“

Ruslan jej mocnými svalnatými ramenami poľahky roztiahol nohy a

kľakol si k posteli. Ani si nestihol rozopnúť košeľu, zákazníčka sa

ponáhľala.

- 49 -

8

„Kto si zoberie toho architekta? Nikto? Tak nech tam na tej chodbe aj

zmrzne...“ Krauz nazrel do kancelárie, spýtal sa, odpoveď nedostal, a tak

pokračoval po chodbe do tretích dverí, kde mučili dvadsaťročného hrdinu s

pištoľou v ruke.

Pištoľ uţ nemal, za tri dni mal dosť času sa jej zbaviť, a teraz ho

lámali, aby povedal, kam ju odhodil.

Chalan nemal peniaze, to by nebolo nič zvláštne, takých uţ bolo, ale

on sa rozhodol riešiť svoju finančnú situáciu v pobočke štátnej banky a

namiesto pera a ţiadosti na výber hotovosti sa mu pri priehradke v ruke

zjavila pištoľ. Nič by sa nedialo, nijaká tragédia, takých kinder bankových

lúpeţí mali do roka dvadsať, niekedy aj viac, ale jemu sa podarilo vystreliť

a zloţil babu stojacu pri vedľajšom okienku. Padla ako podťatá, bielu

mramorovú dlaţbu pod ňou zafarbila krv a kaluţ sa stále zväčšovala.

Okresná kriminálka musela prípad prenechať oddeleniu vráţd, lebo

lúpeţ spojená s násilnou smrťou spadala pod ich kompetencie. Kamerové

zábery neboli nanič, ako vţdy, lebo banky tvrdohlavo zotrvávali na svojom

presvedčení, ţe jedna kamera hore v rohu stačí, takţe detektívi, čo si

prehrali videozáznam, čumeli iba na temeno nejakého chlapíka v kukle.

Vnútorná ochrana banky bola tieţ nanič, lebo banky tvrdohlavo zotrvávali

na svojom presvedčení, ţe vklady majú poistené a vlastne sa nič nedeje,

všetko im preplatí poisťovňa, tak načo chlapa s ozajstnou búchačkou, iba

čo by zbytočne desil klientov.

S bankami sa nikto z polície nevedel dohodnúť, im na lúpeţiach

nezáleţalo, všetko mali poistené a boli za vodou, ale od polície chcel

kaţdý, aby chytili lúpeţníka a dali ho za mreţe. Ako, keď nikto nechcel

pomôcť?

Dnes mali šťastie, vlastne uţ včera v noci. Nestávalo sa to často.

Chalan tvrdil, ţe chcel iba pár korún a pištoľ vystrelila sama, čomu sa aj

dalo veriť, lebo to bolo na videozázname. Asi sa mu roztriasli ruky, stratil

cit v prstoch a kŕč potiahol spúšť. Guľka letela mimoriadne nešťastne, ţene

- 50 -

pri vedľajšom okienku prestrelila aortu a priedušnicu a vykrvácala, skôr

neţ stihol zdrhnúť. Vonku sa musel oprieť o múr a pod vplyvom preţitého

šoku sa povracal. V kukle sa začal dusiť a strhol si ju. Ani si neuvedomil,

ţe pištoľ má stále v ruke. Pán, čo išiel do banky uloţiť časť penzie, si ho

všimol a išiel za ním aj za roh, kde chalan naskočil do auta a utiekol.

Potom to uţ bola iba rutina. Vylustrovali číslo auta, zistili majiteľa, ten

im povedal, ţe na aute uţ rok jazdí jeho syn, ten im povedal, ţe ho

predvčerom poţičal Joţovi, a Joţo sa posral uţ pri zatýkaní a uţ vo výťahu

im vysvetľoval, ţe strieľať nechcel, ţe ho to strašne mrzí a koľko za to asi

dostane.

Aj tak zadokumentovanie celého prípadu trvalo dva dni a celú noc

medzitým a chalani uţ boli unavení. Petra spala v rohu v kreslách prikrytá

sluţobným koţuchom a Krauz ju svojím hulákaním od dverí zobudil.

Spala, lebo celú noc vypočúvala svedkov a ráno sa zapojila do zatýkania

páchateľa. Nespala uţ tridsaťdva hodín, a tak si na chvíľu zdriemla. Iba na

chvíľu, a Krauz vopchal do dverí hlavu a zahulákal, ţe kto vypočuje toho

architekta na chodbe.

„Kurva aj s architektom,“ zaţelala všetkým prítomným dobré ráno o

jednej popoludní a ponaťahovala sa. „Môţe mi niekto z prítomných

vysvetliť, prečo je tu taká zima? Prečo sa v tomto poondenom cirkuse

nekúri ani vo februári?“ zúrila a triasla sa ani osika.

„My ideme späť do banky za vedúcou, má pre nás vyčíslenie škody,“

odzdravil ju Burger a Hanzel iba prikývol, ţe naozaj uţ odchádzajú. „A

nekúri sa preto, lebo prasklo potrubie. Opravia to v máji, keď všetko

rozmrzne, a kúriť sa začne v auguste. Prečo, to sa ma nepýtaj, ešte

nepracujem na ministerstve. Keď budem, budem poznať odpoveď na kaţdú

otázku, ako oni.“

Petra sa znova ponaťahovala, neslušne zívla na plné ústa bez pouţitia

dlane, upravila kreslá do pôvodnej polohy a poskladala koţuch.

„Je mi to jasné, vy ťaháte čáru von, trochu sa zohriať, a ten debil

architektonický prischne mne.“

Odtackala sa k umývadlu a opláchla sa. Utrela sa a skontrolovala

fasádu v zrkadle.

„Jeţišukriste, máte tu aspoň zelené a oranţové fixky, nech si niečo na

ten ksicht namaľujem?“

„Prinesiem ti kabelku,“ ponúkol sa Hanzel a vyšiel von.

Vrátil sa s Petrinou kabelkou - odmenila sa mu úsmevom.

- 51 -

„Vďaka. Je tam u nás vedľa niekto?“

„Nikto, všetci vypočúvajú v teréne.“

„Ani Filip?“

„Ani.“

„Tak ho spravím sama?“

„Je to iba svedok, bol v inkriminovaný čas v banke a moţno ani nič

nevidel. Je to slušák, architekt, nič ti nehrozí.“

„Tak ho spravím sama,“ rozhodla Petra. „Môţem tu u vás?“

„Môţeš,“ súhlasili a zberali sa na odchod.

Otvorila kabelku a namaľovala sa. Chalani si pouťahovali šály a odišli.

Kývli jej na pozdrav a ona im odkývala s rúţom a zrkadielkom v rukách.

Ešte raz zašla k umývadlu a mrkla sa do zrkadla. Nebolo to ktoviečo, ale

na ţenu sa to aspoň zhruba podobalo.

Zbalila líčidlá a kabelku schovala za kreslo, nech architekt nevidí.

Vyšla von a nadýchla sa. V tom momente si uvedomila, ţe sa ani

nespýtala na jeho meno a ani nemohla temperamentným policajným

hlasom zahlásiť, ktorá stránka práve prišla na rad.

Sedeli tam traja.

„Pán architekt?“ zaimprovizovala.

Vstal ten najkrajší. Našťastie.

Od vydania jeho diplomu nemohlo ubehnúť viac ako päť rokov. Nech

mal tridsať, viac určite nie. Keď sa postavil, vyplnil priestor, ţiadny

chriašteľ. Blondiak s modrými očami, celý Krauz, bohovský fešák. Krásny

oblek, snehobiela košeľa a kravata aţ v umelohmotné perfektom strihu.

Ustúpila a vpustila ho.

„Ten kolega tu nie je?“ precedil pomedzi zuby a neskrýval zlosť.

„Ktorý?“ zavrela dvere a obehla ho.

Stáli uprostred kancelárie tvárou v tvár. Trochu ustúpila, lebo bol o pol

hlavy vyšší a ako vyšetrujúca detektívka si nemohla dovoliť taktickú chybu

a začať výsluch vzhliadaním k výšinám. Ustúpila ešte o krok, lebo bol dosť

vysoký a ešte stále sa jej zdalo, ţe pozerá nahor a ţe je to nedôstojné jej

postaveniu.

„Ten čierny s tými fúzikmi.“

„Chosé?“

„Prepáčte...“

„Pardon, detektív Fischer?“

„Ten.“

- 52 -

„Nie, nie je.“

„Škoda, chcel som sa s ním porozprávať.“

„Prečo?“

„Lebo ma sem priviezol o jedenástej z dôleţitej porady. Riešime

investičný projekt za stodesať miliónov a on ma zatkol, odviezol ma sem

iba tak a sľúbil, ţe to bude iba na moment. Uţ tu sedím dve hodiny a nikto

si ma ani nevšimol. Porada sa uţ dávno skončila, škody napáchané mojou

neprítomnosťou... a... straty a... jednoducho...“

Civel na Petru a koktal. Nešlo mu to. Za dve hodiny si v duchu

skoncipoval prejav, ţe by sa hory zelenali, a ten smrad fúzatý sa mohol

tešiť. Vyzliekol by ho z uniformy a za zneuţívanie právomoci verejného

činiteľa by ho zavrel na desať rokov do basy. Najmenej na desať!

Namiesto toho mu postavili do cesty bohyňu krásy v čiernom, o akej sníva

kaţdý normálny muţ celý ţivot. Chcel revať. Chcelo sa mu kričať,

sťaţovať sa a vyhráţať sa napísaním oficiálnej sťaţnosti ministrovi vnútra

a moţno aj do Štrasburgu, Ţenevy a Moskvy, poprípade do Ulánbátaru, ale

odrazu mu dochádzali slová.

„On vás nezatkol,“ povedala bohyňa a usmiala sa. „Prepáčte nám,

prosím, pán architekt, kolega Fischer vás iba predviedol na výsluch, lebo

ste boli svedkom závaţného trestného činu a potrebujeme vašu svedeckú

výpoveď. O zatknutí nemôţe byť ani reči, to by si naozaj nedovolil, veď

ste nič nespáchali.“

„Nie, to nie, iba som bol v tej banke...“

„Tak vidíte,“ zašvitorila chlácholivo a ešte aj sklonila hlavu nabok a

architekt mal chvíľu pocit, ţe sa oňho pokúša erekcia. „A práve o tú banku

ide. Chytili sme páchateľa, treba ho usvedčiť a zavrieť, to je všetko.“

„Ale veľa som nevidel, bol som v rohu pri pulte a vypisoval som...“

„Takţe sa naňho, prosím, nehnevajte...“

„No, nehnevám, ale... dve hodiny...“

„... a pochopte, ţe je nás tu pár a vás svedkov je vyše tridsať, tak sa

občas stane, ţe niekto sa zdrţí a musí tu sedieť dlhšie. Chápete?“

„Chápem, ale... dve hodiny?“

Urobila krok k nemu a chytila ho za rameno.

„Prosím, prepáčte,“ zaprosila.

Skoro si cvrkol. Keby v tom momente povedala, ţe jej matka zomiera

na rakovinu a potrebuje pol milióna na oţarovanie, zbehol by do

bankomatu a priniesol by jej ich v papierovom vrecku od desiatej.

- 53 -

„Tak sa nehnevajte.“

„No... nehnevám...“ pripustil neochotne, ale iba kvôli nej.

„Posaďte sa u nás,“ povedala otrepanú frázu bez toho, aby si

uvedomila, ţe sa nemá kam posadiť. Vypočúvacia stolička stála bokom za

stolmi.

Posadil sa do kresla, kde predtým spala. Usmiala sa naňho a sadla si za

stolík s písacím strojom. Siahla po čistých hárkoch a prieklepovom papieri.

Chcela mu poloţiť úvodnú otázku, ale zistila, ţe jej sedí za chrbtom, čo

bolo vyslovene proti bezpečnostným predpisom o vypočúvaní aj proti

logike a nebolo to praktické. Takto mu nemohla klásť otázky a sledovať

jeho reakcie, stále by sa musela obracať dozadu.

„Prepáčte, ale tam nemôţete sedieť, nevidím na vás.“

Nahla sa kúsok bokom a chytila drevenú stoličku s chrómovaným

rámom za prednú hranu. Zodvihla ju. Stolička sa operadlom nahla dozadu,

lebo páka bola dosť veľká, ale trénovaná Petra mala aj tak dosť sily, aby ju

posediačky jednou rukou preniesla, a podala mu ju. Otočila sa a chcela ho

upozorniť, aby si sadol vedľa nej do zorného poľa.

Postrehol jej snahu a myslel si, ţe nevládze a ţe preniesť stoličku za

prednú hranu nedokáţe a nahol sa dopredu, aby jej pomohol a vyšiel jej v

ústrety. Vtedy Petra pocítila celú váhu bremena a manipuláciu so stoličkou

sa snaţila urýchliť, lebo jej vykrúcala zápästie a lámala prsty. Švihla

rukou.

Stretli sa obaja uprostred pohybu. Teda stolička a vstávajúci architekt.

Horná hrana dreveného operadla ho trafila do tváre a váha stoličky,

vynásobená pohybom Petrinho ramena, mu zlomila nos. Iba hekol, navalil

sa dozadu a oboma rukami si prikryl tvár. Petra stoličku neudrţala,

vykrútilo jej zápästie a padla mu do rozkroku.

Uţ nebol v záklone, predklonil sa. Krv mu vystrekla spomedzi prstov a

stekala mu po zápästiach za manţety. Chvíľu evidentne váhal, ktorý orgán

si má šanovať skôr, napokon sa rozhodol, ţe ruky ochránia nos a nohy to

ostatné. Prekríţil ich a schúlil sa do klbka.

Petra nelenila, siahla Krauzovi pod stôl a vylovila toaletný papier.

Odmotala guču a pritlačila mu ju na tvár. Vôbec nepanikárila, vedela

presne, čo má robiť, krv ju nedokázala vykoľajiť. Odmotala druhú guču

papiera, znova mu ju pritlačila na tvár, ale tentoraz zatlačila, donútila ho

zakloniť hlavu a poloţiť ju na operadlo kresla. Pochopil, zaklonil hlavu,

ako sa len dalo, a ticho trpel. Petra odmotala tretiu guču papiera a

- 54 -

nerozhodne váhala. Architekt to pochopil tak, ţe mu ju chce priloţiť do

rozkroku. Nesmelo pokrútil hlavou. Aby mu uverila, ţe dolu to nie je aţ

také váţne, nohy vrátil späť na zem a mierne ich roztiahol.

Uverila. Tretiu guču papiera mu tieţ pričapila na tvár. Hlavu obalenú v

krvavom hajzláku drţal v záklone, uvoľnil stuhnutú šiju a skúsil rozdýchať

bolesť. Krv prestala tiecť po rukách a po priedušnici stiekla do pľúc.

Zakašľal. Potom znova a potom vyprskol červenú hmlu. Začal sa dusiť.

Petra ho zdrapila za klopy saka a postavila ho. Ani vtedy a ani nikdy

potom, keď o tom rozprával, nevedel pochopiť, ako to spravila. Ako

dokázala šesťdesiatpäťkilogramová ţena zodvihnúť skoro metrák zo

sedačky bez toho, aby o tom ten metrák vedel a uvedomil si to.

Jednoducho sa odrazu ocitol nad umývadlom a bol najvyšší čas, lebo

urobil: „Bléé...“

Vypľul krv natečenú do hrdla a do priedušnice. Potom znova urobil

bléé, no tentoraz to uţ nebola iba krv, ale aj zvyšky raňajok. A ešte raz

bléé. Iba raňajky. Cítil sa trápne. Strašne trápne.

Z rúk mu vytrhla zakrvácaný toaletný papier a oprela ho o umývadlo.

Pochopil a postavil sa ako ţirafa pred ranným drinkom. Naširoko v

hlbokom predklone. Rukami pevne zvieral kraje umývadla.

Tieklo z neho ako z vola.

„Prepáčte, ja sa ospravedlňujem, ale neznášam pohľad na krv,

okamţite vraciam a... asi aj odpadnem...“

Bleskovo pod neho prisunula zákernú stoličku a vďačne na ňu

odkväcol.

„Ostaňte tu,“ povedala úplne zbytočne a vybehla. Okamţite sa vrátila.

„Máte auto alebo mám vybaviť sluţobné?“

Prikývol.

Pochopila, ţe má.

K šéfovi ani nevošla, iba vopchala hlavu medzi dvere.

„Šéfe, idem so stránkou do nemocnice. Vypočúvala som svedka z tej

banky a zlomila som mu nos.“

Mayor prestal čítať spis, pozrel nahor, prikývol a chlácholivým hlasom

ju napomenul.

„Petrička, ja viem pochopiť pracovný zápal, ale všetko by malo mať

svoje hranice. Čo vás v tej policajnej akadémii učia? Základný rozdiel

medzi výsluchom podozrivého a výsluchom svedka je ten, ţe jednému z

- 55 -

nich by po výsluchu krv nemala tiecť. Svedkov sme na oddelení vráţd

nikdy nebili.“

„Šéfe, nehoda...“

„Tak napíš sluţobný záznam, ţe sa pošmykol na klzkej dlaţbe na

toalete a rozrazil si peru. Ja to na inšpekcii nejako vybavím.“

„Netreba, ja to uhrám aj sama... Chcem len, aby ste vedeli, ţe ho

veziem do nemocnice a nebudem tu.“

„Kto je to, bude sa sťaţovať?“

„Nie... to vybavím tieţ.“

„Tak sa drţ!“

Tak sa drţala.

Centrálny príjem, sluţobný preukaz ako univerzálna priepustka a

urýchľovač byrokratických praktík, röntgen, tieţ sluţobný preukaz, aby ho

nasnímali na počkanie, potom chirurgia...

Sedela na chodbe medzi samými chorými a trpiacimi a cítila sa ako

vrahyňa. Bolo jej ho ľúto, vedela, ţe to spôsobila ona, ale uţ strácala

trpezlivosť. Strávili v nemocnici tri hodiny. Tri hodiny so sluţobným

preukazom: Koľko hodín tam strávia tí bez neho? Pozrela na hodinky a iba

si vzdychla. Uţ sa jej skončil pracovný čas a dvere na ordinácii nie a nie sa

otvoriť. To sa uţ u nás robia transplantácie nosa v beţnej ordinácii?

Dvere sa napokon otvorili. Vyšiel, presnejšie, vytackal sa ofačovaný

ako pes Lassie, čo skočil po tie dve malé americké deti do ohňa. Videla to

v telke, debilný film. Toho psa na konci všetci ľutovali a hladkali. Má...?

„Boţe,“ hlesla a vstala.

Iba tak stála v nemocničnej chodbe, nevedela, čo má povedať, čo má

spraviť. Cítila sa trápne ako krava. Bála sa ho čo len dotknúť, radšej ho ani

nepohladkala. Pokrčila plecami a rýchlo ho zachytila, lebo sa zapotácal.

„Pani manţelka?“ spýtal sa doktor.

„No...“

„Nie je to nič váţne, ale dobre, ţe ste ho priviezli. Je tam prasknutá

kosť pri koreni nosa a moţno aj slabý otras mozgu. Snímky nepotvrdili

ţiadne váţne traumatologické poškodenie, nemusíme ho hospitalizovať,

stačí, ak sa oňho postaráte v rámci domáceho ošetrenia. Dostal injekciu,

keď sa vyspí, malo by to byť v poriadku. Keby sa v priebehu noci objavili

komplikácie, bolesti alebo krvácanie, okamţite volajte pohotovosť. Tu

máte lekársku správu, je tam všetko,“ a zabuchol dvere.

- 56 -

Ostala stáť na chodbe, v jednej ruke lekárska správa, v druhej

polomŕtvy architekt, ohnutý ako smutná vŕba s hrubou námrazou na

konároch.

„Au,“ povedal na dôvaţok a navalil sa na ňu.

„Krista,“ zašepkala, lebo ho tu nemohla nechať len tak. Šéfovi sľúbila,

ţe sa oňho postará a nebude z toho sťaţnosť na inšpekciu. Musela to

dotiahnuť do konca, záverečná sem, záverečná tam.

„Tak poďte,“ rozhodla nakoniec. Mykla ním, on zavrávoral a váhavo

vykročil.

„Kde bývate?“ spýtala sa ho v aute.

„Ukáţem vám, rovno, dolu na kriţovatke doprava... au...“ a chytil sa

za hlavu.

Mercedes nemá beţný človek moţnosť šoférovať kaţdý deň, ale za

týchto okolností ju šoférovanie ani veľmi netešilo. Ďakovala Bohu, ţe to

bol iba chudobný architekt a nemal auto s automatickou prevodovkou.

Také ešte neriadila, mali by problémy. Toto malo vzadu napísané 500 SEL

a bolo celé strieborné. Vnútri bola iba béţová koţa a volant bol z nejakého

dreva. Karoséria sa leskla ako rodinné striebro a široké kolesá s

obrovskými lúčmi a nízkymi gumami dodávali autu nádych budúceho

storočia. Odšoférovala ho bez najmenších problémov. Jediné, čo ju

upútalo, bolo, ţe keď trochu pritlačila na plynový pedál, vtláčalo ju do

sedadla, to sluţobné mrciny nerobili. Ani stotridsať na beţnej ulici ich

sluţobné autá nerobili iba na trojke.

„Sem doľava, tu doprava... stojíme!“

Invalid stlačil diaľkové ovládanie a brána v kamennom múre sa

pomaly otvorila. Petra opatrne vošla a odstavila auto. Vyvalila oči - ocitla

sa v rozprávkovej záhrade.

Spolujazdec trpezlivo počkal, kým mu vybrala z auta kufrík a prišla

poňho na druhú stranu auta. Navalil sa na ňu a dal sa viesť. Skoro niesť.

Petra mala všetky bunky nastavené na solidárnosť a súcit s trpiacim,

ale okrem toho bola aj policajtka. Policajné bunky jej fungovali bezchybne

a stále. Všimla si, ţe stúpajú nad mesto do štvrte nad Hradom a blíţia sa k

Slavínu. Tu nebývali ţiadni ţobráci. Keď vystúpili a chorý schoval do saka

diaľkový ovládač, bolo jej to jasné.

„Tu bývam, prosím, keby ste ma iba vsotili dnu, potom si uţ pomôţem

aj sám,“ zaprosil.

- 57 -

Nevsotila ho, chcela vidieť aj viac. Vyšli na mramorový vzorne

odhrnutý chodník. Všade naokolo iba tuje a trávnatá háveď z Juţnej

Ameriky. Všetko pod bielou perinou. Uţ sa na ňu tak neválal, uţ cítil teplo

domova, ale aj tak ho sledovala, aby nespadol. To ostatné registrovala iba

periférne a ţasla.

Dom, no nie ktoviečo. Hangár na letisku je moţno o dva metre

štvorcové väčší. Sklo, drevo, kameň. Aj voda tu tiekla, priamo uprostred

domu. Pekne zurčala. Pochodovali tristo metrov, kým našli jeho spálňu.

Bohvie, či to bola spálňa, miestnosť bola veľká ako celý jej byt, ale

zvalil sa na posteľ, takţe tu asi spával. To nemal robiť. Nemal ju sem

zaviesť a nemal sa tak hodiť na posteľ. To bola chyba. Bola to policajtka a

tie mávajú mimoriadne dobrý postreh.

Mierne sa rozkročila a siahla po zbrani za pásom.

- 58 -

9

Vonku bolo zima a Peter Knut nevedel, ako sa dostať dnu. Vo februári

sú ešte všetky letné záhrady zavreté, sranda funguje iba vnútri a jeho

vyhodili uţ dvakrát za sebou. Debil vedúci si na neho zasadol. Nemal ho

rád.

Pred týţdňom v piatok robili v Koko pube diskotéku, ako kaţdý

piatok. Zimné boli také o ničom, tichšie a menej rozšafné, a chodilo iba

málo ľudí. Kaţdý čakal na prvý jarný výkop a na otvorenie letnej záhrady,

potom to uţ bude frčať aj vonku, aj na parkovisku, aj za štadiónom. Teraz

to bolo ešte o ničom.

Dostal sa dnu a trochu si vypil. Na parkete tancovali traja chalani a tri

baby. Celkom v pohode, príma chalani, dalo by sa s nimi porozprávať, aj

baby mali celkom fajn, vyzerali ako vysokoškoláčky. Tak sa prikmotril.

Nič od nich nechcel, iba si zatancovať, a ak by boli vysokoškoláčky,

moţno by si trochu zatrtkal. Aj to by sa dalo dohodnúť s chalanmi, mal

voľný dom, zmestili by sa. Mamka s otcom bývali dolu a horné poschodie

bolo iba pre neho a pre Palina, ale Paľko bol večne niekde vonku, takţe by

sa dalo.

Lenţe kým im stihol vysvetliť svoj plán, odstrčili ho a ešte mu aj

povedali, ţe je debil a aby sa pratal a neotravoval. To nemali hovoriť.

Vytiahol nôţ a jedného porezal. Trochu, na prste, lebo sa bránil a útok

vykryl. Vyhodili ho.

Dnes to isté. Zase sa nejaký lakomec hral na hrdinu a nechcel mu

dovoliť ani len siahnuť na jej kozy, a pritom ich mala také, ţe by sa

zmestili aj do troch rúk, tak načo bol taký lakomec? Vynadali mu, vytiahol

nôţ a vyhodili ho. Presne ako pred týţdňom.

Stál na terase a triasol sa od zimy. Chcel by ísť dovnútra, lenţe ho

vyhodili a biletár to asi myslel váţne. Povedal mu, ţe ak sa ešte raz vráti,

vraj ho rozláme. Fredo mal ruky ako medveď a jeho údery naozaj boleli.

Peter nazeral cez okná a videl, ako všetci pijú, tancujú a ako sa

zabávajú. Aj vysokoškoláčky, určite tam boli aj vysokoškoláčky.

- 59 -

Zalovil v bunde a vybral mobil. Stlačil skrátenú voľbu, to vedel bez

problémov.

„No?“

„Pali?“

„No?“

„Ma zase vyhodili...“

„Tak ťahaj domov!“

„Nie! Nechcem!“

„Tak čo chceš?“

„Príď sem, nech ma pustia a nech mi vrátia nôţ.“

„Ťa seriem, mám robotu.“

„Príď! Vieš, ţe teba sa boja.“

„Mám robotu!“

„Ty máš robotu a ja mám to tajomstvo.“

„Peťo! Drţ hubu! Do telefónu nie! Nikdy! Ako sme sa dohodli?“

„Nie do telefónu, ale teraz to nie je do telefónu, ja to potrebujem

normálne, bez telefónu, aby si prišiel...“

„Ty chuj! Drţ uţ hubu a čakaj! Hneď prídem a uţ netelefonuj,

nikomu!“

Peťo odstúpil od okna a na chvíľu zabudol, ţe vnútri je fajn, je tam

teplo a tancujú tam, lebo môţu. Odstúpil do zimy a čakal. Čakal vyrvalo.

Na parkovisko prišlo auto. Vystúpili štyria muţi. Flákali sa a išli iba

tak z nohy na nohu.

„Čau.“

„Ahoj.“

Ostatní nezdravili. Ruky mali zastoknuté v bundách a iba zazerali.

Paľo chytil brata za rameno, potom mu dlaňou vyskúšal líce. Peter sa

triasol od zimy, bol skoro zelený.

„Na,“ podal mu kľúče. „Zalez do auta a zohrej sa.“

„Idem s vami.“

„Zalez do auta a zohrej sa!“

Peter si vzal kľúče a nasadol do auta. S Paľom sa neoplatilo

dohadovať, keď pracoval.

Štyria naštvaní muţi vošli do podniku. Rozhliadli sa, potom zamierili k

baru. Chvíľu im trvalo, kým sa prebojovali aţ k barmanovi.

„Viktor?“

- 60 -

Barman mykol hlavou dozadu a neprestal nalievať. Tak išli dozadu

dlhou chodbou. Pri dverách stál Fredo.

„Čaute,“ pozdravil.

„Ahoj, Fredo, ideme za Viktorom.“

„Ste ohlásení?“

„Ohlás nás.“

„Pali, teraz má robotu.“

„Aj ty budeš mať, stačí ma nasrať...“ a odhrnul si bundu.

Za pásom mal zastrčenú pištoľ. Aj chalan vedľa neho si odhrnul bundu

s tým istým efektom. Dvaja vzadu sa ani neunúvali.

„Počúvajte, vy...“

Vtom do chodby vbehol Jany. S úľavou zbadal, ţe pribehol ešte včas.

Na nepozvaných hostí ho upozornil barman a sotva povedal, kto prišiel a

kam išli, rozbehol sa za nimi.

„Klídek, len pokojne,“ kričal uţ z diaľky Jany. „Len pokojne, uţ som

tu... Čo je? Čo sa deje?“

„Chcú ísť za Viktorom,“ poţaloval sa Fredo.

„V pohode, len pokojne, chlapci.“

Chalani sa rozostúpili a pustili prevádzkara k dverám.

„Ahoj,“ pozdravil Paľo a podal mu ruku.

„Ahoj,“ odzdravil Jany, ruku prijal a mocne ju zovrel. „O čo ide?“

„Chcem sa porozprávať s Viktorom.“

Jany chvíľu zaváhal. Jedna vec bolo ich dlhoročné priateľstvo a druhá

vec jeho práca a jeho zamestnávateľ Viktor. Jany si pošúchal bradu.

Chvíľu uvaţoval.

Situáciu vyriešil sám Viktor. Odomkol, otvoril a premeral si skupinku

pred dverami.

„Čo tak ziapete, čo je? Dá sa tu vôbec pracovať?“

Odstúpil od dverí a dievča pustil von.

„Jany, nech nechá v bare číslo, na záskoky a výpomoc, keď bude

nával. Je prijatá...“

Chlapi v chodbe sa rozostúpili, aby mohla prejsť.

„Tak čo je?“

„Prišli sme podebatovať,“ oznámil mu Paľo bez pozdravu.

Viktor znova odstúpil a gestom naznačil, aby vošli. Chcel aj Fredo, ale

Viktor iba pokrútil hlavou.

„Ale ostaň nablízku,“ povedal iba tak pre istotu a zavrel dvere.

- 61 -

Paľo a jeho banda si sadli na rohovú sedačku. Paľo skúsil dlaňou

poťah. Sedačka bola ešte teplá. Na stolíku si všimol trochu bieleho prášku,

zrkadielko s hlavnou nádielkou stihol domáci schovať.

„Dáte si...?“

„Nie, mám nádchu.“

„Myslel som na pitie.“

„Nič, Viktor, sme v práci, neunúvaj sa. Len si prisadni, niečo by som si

s tebou rád ujasnil,“ začal Paľo, ale akosi sa mu nepohodlne sedelo a začal

sa ošívať. Siahol za pás, vytiahol pištoľ a poloţil ju na stolík pred seba.

„Samé ucho,“ nedal sa znervózniť Viktor a pištoľ akoţe nevidel.

„Vieš, pre koho pracujeme, vieš, ţe sa tu rozťahuješ tak trochu v

našom rajóne...“

„Aj toto je váš rajón?“ Viktor zahral prekvapeného a celkom sa mu to

podarilo.

„Iste, všade naokolo je náš rajón, to ty dobre vieš. Zatiaľ sme ťa

nechali na pokoji a sám musíš uznať, ţe sa ti podniká celkom v pohode.

Nič som za to nechcel, iba maličkosť, aby ste dali Peťovi pokoj a mávli

nad ním rukou. Dobre vieš, ţe kým sa mu nestal ten úraz s nohou, chodil

sem trénovať kaţdý deň, a aj keď nikdy nevyzeral na reprezentačného

hráča, bol spokojný, mal svojich kamošov a mal kam chodiť. On za to

nemôţe, ako dopadol, ani za to, ţe si nevie nájsť novú partiu, a tak sem

chodí stále, zo zvyku, zo zotrvačnosti, uţ roky. Dávno predtým, neţ ste tu

z toho spravili nočný bar. Slušne som ťa poprosil, aby ste ho strpeli, aby

ste mu občas naliali, a ak nebude mať čím zaplatiť, stačí zavolať, ja to za

neho raz za týţdeň vyrovnám. Na všetkom sme sa dohodli, nie?“

Viktor prikývol a zatiaľ mu neskákal do reči.

„Tak potom mi povedz, doboha, čo sa to s tebou deje. Prečo porušuješ

dohody? Prečo musím od brata stále počúvať, ţe ste ho zase odmietli

obslúţiť, ţe ste ho zase vyhodili, ţe ste ho zase vymlátili... mňa to uţ

prestáva baviť, Viktor! My máme aj inú robotu, nie iba sem stále behať a

niečo riešiť!“ Paľo hovoril monotónne, na konci vety občas pridal na

dôraze, ale nekričal, nenadával, nevyhráţal sa. Iba vysvetľoval a pýtal sa.

„Skončil si?“ spýtal sa Viktor, keď Paľo zmĺkol a ďalej nepokračoval.

„Tak aj ja ti niečo poviem. Ja toho mám tieţ plné zuby, aby som stále riešil

tvojho brata, ver mi. Dohoda bola taká, ţe sem môţe chodiť, môţe si

vypiť, môţe si posedieť a nikto sa ho ani nedotkne... a v podstate to tak aj

fungovalo. Dosť dlho, aţ kým mu nezačalo jebať,“ a tieţ zalovil za pásom.

- 62 -

V ruke sa mu objavil lovecký nôţ, chalan vedľa Paľa sa mykol a posunul si

ruku bliţšie k opasku. „Pozri, s čím sem chodí!“ Viktor poloţil nôţ na stôl

a chalan vedľa Paľa sa upokojil. „Hostia sa mi stále sťaţujú, ţe ich

otravuje, a keď sa ohradia, vytiahne nôţ a ohrozuje ich. Pred týţdňom

zdemoloval nejakého študentíka priamo na pľaci len preto, lebo mu

nechcel dovoliť omakávať kozy svojej frajerke. A predtým porezal chalana

len preto, lebo mu vynadal do debilov. A to ti ani nebudem hovoriť, ţe

otravuje aj moje čašníčky! Od jednej chcel, aby ho obsluhovala hore bez, a

keď odmietla, a to dosť dôrazne, tak ju nahováral, ţe jemu by teda stačilo

aj dole bez, hore nech si to nechá. Dala mu facku a skoro jej na odplatu

vyrazil oko, ale to by bolo v poriadku, záleţitosti s personálom som

schopný vybaviť aj sám, dostala bolestné a vec je vybavená, ale na hostí s

noţom ísť nemôţe. Tým bolestné nestačí, vyhráţajú sa mi trestnými

oznámeniami a posledné, čo tu potrebujem, sú fízli! Tvoj brat si robí

problémy sám a potom sa čuduje, ţe ho Fredo nakope do riti, vyhodí von a

nikto sa s ním nechce baviť.“

Viktor stíchol. Paľo slušne počkal, či skončil.

„V poriadku, viem o tom,“ pripustil neochotne.

„To nie je v poriadku, Pali.“

„Hovorím, ţe viem o tom a... dám s ním reč.“

„A keď s ním budeš debatovať, tak ho upozorni aj na tie jeho večné

fľaše pod stolom. Neviem, načo sem vláči lacné víno zo samoobsluhy, keď

dobre vie, ţe tu dostane všetko a nemusí mať ani korunu. Nadrbe sa ako

čík, tu si dá jedno pivo a poldeci na dorobenie a potom je ako besný a nie

je s ním reč. Chcel som sa s ním dohodnúť - vieš, čo mi spravil? Hodil

prázdnu fľašu do baru a porozbíjal mi ten najdrahší chľast, a akoby toho

nebolo dosť, sotva ho Fredo vyhodil, prerezal mi gumu na aute. Aj s tým sa

ti pochválil? Asi nie, čo?“

Paľo siahol do vnútorného vrecka na bunde, vybral guču bankoviek,

odrátal desať a poloţil ich na stôl. Svoje schoval späť a tie na stole posunul

bliţšie k Viktorovi.

„Dobre, hodím s ním reč, uţ sa to nebude opakovať...“

„No, a presne o to mi ide. Keď sa to nebude opakovať, môţe prísť,

kedy bude chcieť. Kým sa vedel ako-tak ovládať, nikdy sme ho neodmietli

obslúţiť. Nech sa znormalizuje a začne sa opäť slušne správať. Všetko

môţe pokračovať, ako sme sa dohodli.“

- 63 -

„V poriadku, pohovorím s ním, ale od teba by som chcel, aby ste mu

dali pokoj. Vieš, aký je, a vieš, ţe to nemá, chudák, v ţivote ľahké. Maj

pochopenie aj ty a privri občas oko. Vonku je zima a on tam stojí ako

picino, čumí do okien a mrzne. Nechajte ho na pokoji aspoň teraz cez

zimu, zaši ho niekam do kúta a daj k nemu niekoho, kto naňho dozrie. Na

jar sa oteplí, bude sedávať na terase ako vţdy a bude pokoj. Vydrţ to, zima

sa uţ musí skončiť. A nech ho tu uţ nemlátia, to neznesiem! Nech sem

nemusíme viackrát chodiť, jasné? Dúfam, ţe kvôli takej prkotine sme tu

poslednýkrát.“

„Aj ja, záleţí na tebe.“

„Nie, na tebe! Chcem, aby si pochopil, ţe to závisí od teba!“

Viktor pochopil, Paľo bol ochotný priznať iba malú časť viny, a potom

uţ nič, potom uţ bol jeho brat svätý a všetci mu len ubliţovali.

Vysvetľovať mu, aký je Peťo debil a vagabund, nemalo význam, vedel to

aj sám, ale navonok by to nikdy nepriznal.

Chvíľu na seba gánili. Viktor sa nahol nad stôl a drgol do noţa.

Šmýkal sa po sklenej doske, aţ narazil do pištole. Zbalil bankovky do

roličky a zastrčil si ich do vrecka rifľí. Tým dal všetkým jasne najavo, ţe

sú si kvit a ţe debatu povaţuje za skončenú. Paľo sa nahol a pozbieral si

výzbroj.

Chlapi vstali, ruky si nepodali a namiesto pozdravu si kývli hlavami.

Vyšli von, Fredo nazrel, či je všetko v poriadku, a zavrel za sebou.

Odprevadil ich aţ na parkovisko.

„Chuji hnusní zákerní...“ klial Viktor a musel si naliať.

Načo sem dotiahol celé stádo holohlavých opíc v koţených bundách?

Načo si vykladal na stôl pištoľ? To ho naozaj tak strašne tlačila? A načo

sem vôbec lozil? Dobre vedel, čo ten jeho vydarený braček stvára, tak nech

mu rozbije hubu on a ušetrí robotu slušným ľuďom. Načo prišli? Naozaj si

myslí, ţe sa z neho poserie a Peťovi sa tu budú klaňať, alebo čo?

Nie, neprišiel preto. Paľo prišiel zastrašovať a Viktor zmysel jeho

návštevy veľmi dobre pochopil. Bol vytočený, nemal rád takéto mafiánske

metódy, ak sa týkali jeho. Inak vedel aj on čo-to podliezť a čo-to zariadiť,

ale ak išlo o jeho podnik, bol citlivý.

„No neposeriem sa, Paľko,“ odpovedal si sám a odloţil pohár.

Chvíľu hľadal mobil a chvíľu číslo v notese zamknutom v trezore.

Dostal prísny zákaz toto číslo ukladať do mobilu. Volať sa mohlo iba v

čase núdze, ale stopäťdesiatosmička to nebola.

- 64 -

„Ahoj!“

„Nazdar.“

„Tak uţ k tomu došlo, ako si ma varoval...“

„V poriadku, do telefónu nič nehovor. Príď zajtra večer ku mne, vieš

kam.“

„Viem, vďaka, čau.“

A bolo to! Také jednoduché. Nech si ten debil nemyslí, ţe je jediný,

kto v Našom Meste nosí pištoľ.

- 65 -

10

Zora zistila totoţnosť Kristíny Jánskej a napriek tomu, ţe Ruslanov

servis bol ako vţdy stopercentný, nemohla zaspať. Brala to od osudu ako

predčasný darček k blíţiacim sa Vianociam. Dobre vedela, ţe cesty osudu

sú nevyspytateľné a Boţie mlyny melú pomaly, ale isto... lenţe takáto

náhoda? Takéto a podobné myšlienky jej lietali hlavou a zaspala aţ

nadránom.

V redakcii bolo cítiť, ţe je pred Vianocami, nikomu sa nechcelo robiť.

Decembrové číslo zvládli na výbornú a perfektne sa predávalo. Januárové

číslo uţ bolo tieţ skoro hotové, iba na obálke sa stále nevedeli dohodnúť.

Chcela, aby uţ intenzívne pracovali na februárovom vydaní, aby dohnali

čas a predbehli stratu, ktorá ich medzi Vianocami a Silvestrom čaká, lebo

nebola naivná a dobre vedela, ţe medzi sviatkami z tej bandy darmoţráčov

ţiadnu energiu nevymačká.

Očakávala, ţe na dnešnú poradu prídu všetci riadne pripravení, ale to,

čo jej predloţili, bol brak šitý na kolene, a aj im to otvorene povedala.

„Vypadnite! Okamţite von a všetci! A zapamätajte si: Ak dozajtra do

rána nebudú návrhy v perfektnom stave, budete tu ešte dvadsiateho

štvrtého do siedmej a na Silvestra aţ do prvého, do rána, mne je to jedno!

Spamätajte sa a začnite uţ konečne niečo robiť!!“

Rukou im ukázala, ktorým smerom by sa mali poberať, a nikto nelenil

a pobrali sa. Keď šéfka soptila, nebolo radno zdrţiavať sa v jej blízkosti.

Zora nebola nervózna, ani nesoptila, dokonca sa jej ani nezrýchlil tep.

Takto pracovala normálne. Robila v tejto brandţi dosť dlho na to, aby

vedela predvídať, a tušila, ţe pred sviatkami všetci zvoľnia tempo a viac

ich budú zaujímať nákupy neţ práca. Vlastne ich zvozila iba preventívne,

lebo niektoré návrhy na február boli celkom originálne a páčili sa jej.

Nevadí, trochu ubrať kyslíka ţiadnemu podriadenému nezaškodí.

Prelistovala poznámky a všimla si slovo modeling s veľkým

výkričníkom. Áno, urobila si včera poznámku, lebo časopisu venovala v

poslednom čase aţ priveľa energie a zanedbala prípravu kolekcie jar - leto

- 66 -

na budúci rok. Zodvihla telefón a ubrala kyslík aj im, aby si nemysleli, ţe

na nich zanevrela.

„Tie nemoţné opasky odtiaľ zmiznú - a hneď! Do týţdňa chcem mať

dva prvé modely hotové, jasné?!“ a tresla slúchadlom.

To bolo asi všetko, čo dnes chcela vybaviť. Teraz sa mohla venovať

súťaţi o ţenu roka. Stlačila tlačidlo a do mikrofónu vyštekla: „Romčo, ku

mne!“

Nečakala dlho. Nikdy nečakala dlho, nedovolili si to.

„Šéfka?“

„Sadni si. Pozrela som si tie tvoje návrhy. Z tých desiatich by som

súhlasila s touto... s touto a touto.“ Podala mu tri fotografie pripnuté na

prihláškach. „Začneme s tou prvou...“

„Kristína Jánska... Gromlusová... to je tá, kvôli ktorej si mi v noci

telefonovala? Prečo si telefonovala, ona je niečím zvláštna alebo...“

„Nie, nie je, iba tak, zo zvedavosti. Zavolaj jej a skús mi dohodnúť

stretnutie, najlepšie ešte dnes.“

Iba prikývol a odišiel. Vrátil sa, skôr neţ sa stihla zahĺbiť do nového

problému s látkami na letnú sezónu.

„Môţe hneď, večer majú nejakú poradu a nevie, kedy skončí. Teraz je

tu niekde v meste.“

„Tak hneď, čakám ju.“

Hneď bolo naozaj hneď, musela byť naozaj nablízku. Roman ju

uviedol, predstavil ich, počkal, či mu šéfka pokynie, aby ostal, nepokynula,

tak odišiel.

Chvíľu stáli a premeriavali sa navzájom. Dve štyridsiatničky, ktorým

mohli závidieť všetky dvaciny sveta. Všetko, od podpätkov po posledný

vlas na hlave.

Zora sa začala nebadane usmievať. Kristína ju predbehla.

„Prepáčte, ţe tak narýchlo, ale práve som odchádzala z ministerstva a

mám teraz čas. Večer máme poradu a tie sa končia často aţ v noci...“

koktala na ospravedlnenie, ale ţena oproti nej ju zjavne nepočúvala, iba sa

usmievala.

Kristína postrehla, ţe v očiach jej zaihrali iskričky a úsmev sa rozšíril.

Uţ sa neusmievala, rozosmiala sa.

„Kristína! Naozaj ma nepoznávaš?“

„Ja... prepáčte...“

„Áále, no táák!“

- 67 -

„Pani Zora Kowalská... Kowalská...“ šepkala si riaditeľka a zvraštila

čelo. Meno ani nie, ale tie oči, ten úsmev...

„Zora Grolová... zaslobodna Grolová. Grolová, Gromlusová, k tabuli!

Čo ste to zase včera po škole vyviedli?!“

„Doriti! Zora! Grolová, Gromlusová, k tabuli! No jasné! V

klasifikačnom hárku sme išli hneď po sebe, preto sme si aj všetky prúsery

vyţrali spolu!“

„Lebo sme všade chodili spolu, aţ po deviatku.“

Dve dámy, ktoré sa aţ doteraz iba očuchávali, sa rozbehli proti sebe,

objali sa a vyplieskali sa po chrbtoch, ako keď sa stretne zasypaný baník so

záchranárom.

„Krista, ale si nám vyrástla,“ kochala sa Zora.

„A ty sa uţ nehrbíš,“ neostala jej nič dlţná Kristína.

„A ty uţ nešušleš!“

„A ty máš úplne iné vlasy!“

„Ako si na tom s časom? Dáme obed?“

„Jeden telefonát a môţeme.“

Riaditeľka zavolala zástupkyni, ţe sa na ministerstve zdrţí, dala sa

informovať, či je všetko v škole v poriadku, a bola voľná. Zora bola voľná,

kedy chcela, a tak vybehli do centra mesta na niečo fajnové, niečo, čo by

bolo dostatočne dôstojné takéhoto stretnutia. Ale o jedlo ani tak nešlo, skôr

o to, aby si pokecali a vyplnili prázdnotu posledných dvadsiatich piatich

rokov, čo im zmizli zo ţivota.

- 68 -

11

Petra ustúpila, rozkročila sa a siahla k pásu po zbraň. Bola pripravená,

len nech niečo skúsi.

Architekt sa posadil, zvesil plecia a smutno na ňu zagánil. Uţ mu bolo

jasné, ţe ho prekukla.

„Kedy ste na to prišli?“

„Keď ste sa dali viesť, presnejšie, niesť celú cestu z ordinácie aţ do

auta. Nemáte skúsenosti s tým, ako zvädne telo omdlievajúceho človeka,

bolo to zle zahrané, a napokon aj teraz, keď ste sa hodili na posteľ. Pri

otrase mozgu je hlava mimoriadne citlivá na pohyb, to nehovorím o

otrasoch a úderoch. Vy ste dopadli na postel ako kaskadér, opäť zle

zahrané. Takţe čakám!“

„Na čo?“

„Na vysvetlenie. Upozorňujem vás, ţe som ozbrojená a v prípade

núdze zbraň pouţijem, na rozdiel od vás viem veľmi presne, ako sa to robí,

a nič nehrám.“

Architekt chápavo pokýval hlavou.

„Teraz sa nahnem k nočnému stolíku a vyberiem noţnice, prosím, ešte

nestrieľajte, dobre?“

Nečakal na povolenie a nahol sa. Rozstrihol si obväz na hlave a

odmotal ho. Zase vyzeral ako človek, iba tie dva tampóny mu trčali z nosa

ako zamrznutý sopeľ. Vstal a vyzliekol si sako. Petra ustúpila a ruka sa jej

zase o pár centimetrov priblíţila k paţbičke.

„Dobre, dobre, uţ si sadám.“

S hrôzou si obzeral kedysi snehobielu košeľu. Manţety a predlaktia

boli nasiaknuté krvou a pár fľakov bolo aj na hrudi, na kravate a asi aj na

saku, ale ani sa neunúval ho skontrolovať, bolo to aj tak jedno, aj tak musí

ísť všetko do čistiarne.

„Uţ sedím, nestrieľajte.“

„Ja čakám.“

- 69 -

„Na to vysvetlenie, však? A čo takto keby ste celú vec vysvetlili vy

mne?“

„Akú vec?“ ţasla Petra.

„Prečo ste ma tak zákerne prepadli v kancelárii a zbili domodra! A

prečo ma teraz ohrozujete zbraňou!“

„Napadla? Bola to nehoda!“

„Máte na to svedka?“

„Sved...“

„Nemáte! Takţe neviem, ako sa budete brániť, keď napíšem sťaţnosť

na inšpekciu a všetko im farbisto vyrozprávam.“

„Sťaţnosť? Aká sťaţnosť? Veď to bola nehoda a ospravedlnila som sa.

A ani vás neohrozujem zbraňou, ani som ju nevytiahla!“ a pre istotu

spustila ruku dolu.

Chvíľu sa prepaľovali pohľadmi. Architekt uţ získal pevnú pôdu pod

nohami, ani si nepýtal povolenie a vstal. Ale nič viac, neurobil ani krok, čo

keby náhodou...

Petre neunikla iskrička v jeho očiach.

„Čo má byť toto za divadielko? Čo to na mňa skúšate s inšpekciou?

Nechcete mi radšej vysvetliť, prečo som tu a prečo ste ma zákerným

podvodníckym spôsobom vylákali z môjho pracoviska a...“

„Vylákal? Bol som zranený, sama ste ma odviezli do nemocnice, ja

som vás nikam nelákal.“

Musela uznať, ţe má pravdu.

„Ale... to potom, to divadielko po ošetrení? Prečo som tu?“

„Divadielko... divadielko... to máme peknú políciu! Najprv ma

zmrzačia, potom ma hodia na stôl prvému felčiarovi, čo sa nachometne, a

napokon im ešte vadí, ţe bezvládneho človeka musia odviezť domov!

Pekná polícia!“

Petra iba bezmocne stála, musela uznať, ţe má tak trochu pravdu.

„Dobre... dobre... zahrali ste to na mňa, odviezla som vás, stratila som

iba tri hodiny zo svojho drahocenného času, nehnevám sa, porúčam sa.“

„Táák moment, vraj nehnevám sa! A ja čo? Nikoho uţ nezaujíma, či sa

ja nehnevám? Pekná polícia!“

Petra si spomenula, čo sľúbila šéfovi. Ţe z toho nebude ţiadna

sťaţnosť a všetko vybaví. Najradšej by milého architekta... ale sľúbila.

- 70 -

„Ospravedlňujem sa ešte raz za utrpenie, ktoré som vám spôsobila

svojou neopatrnosťou. Som ochotná svoje ospravedlnenie sformulovať aj

písomne, stačí?“

Od prekvapenia mu poskočilo obočie.

„Nie, pekná polícia.“

Petra si zmučene vzdychla.

„Tak čo ešte chcete?“

„Odškodné, pekná polícia.“

„Aké odškodné? A čo to stále meliete s tou peknou políciou? Prečo ma

stále uráţate?“

„To nie je uráţka, to je... oslovenie.“

„Prosím?“ ţasla. Ten chlap má asi naozaj otras mozgu.

„Oslovenie. Vy ste totiţ... veľmi pekná polícia.“

Takţe nemá otras mozgu. Petre uţ začínalo svitať.

„Áále... čo!“

„Áále... to! Nepodám na vás sťaţnosť.“

Petra chápavo pokývala hlavou: „Ale budete chcieť odškodné.“

„Presne.“

„A to má byť čo?“

„Rozsah môjho zranenia je taký váţny, ţe nie som schopný sám sa ani

najesť. To nie je z mojej hlavy, to povedal doktor, moţno to máte aj v tej

lekárskej správe, čo vám dal. Vzhľadom na to vás musím poţiadať, aby ste

ma sprevádzali do najbliţšej reštaurácie, ktorá sa nachádza tristo metrov

odtiaľto, a pomohli mi s večerou. Ak máte kúska srdca v tele, nenecháte

ma zomrieť od hladu. Nemali by ste, sama ste pred chvíľou priznali, ţe to

bola vaša neopatrnosť.“

„A to má byť to odškodné? Večera?“

„No. A k ţiadosti som ochotný pripojiť aj toto,“ a pritlačil k sebe

dlane, akoby sa modlil. „Prosím...“

Petra ho neprestávala sledovať. Oči sa mu uţ smiali, v kútikoch sa

objavili vrásky a pery sa tieţ roztiahli do úsmevu. „Ja asi predsa len

vytiahnem tú pištoľ.“ chcelo sa jej hrať ďalej, aby ho aspoň trochu

vytrestala.

„Prosím... pekná polícia,“ zaškemral a pristúpil bliţšie. Pištoľ

nevytiahla. Bral to ako pokyn, aby pokračoval.

„Myslím, ţe uţ stačilo. Sebakriticky priznávam bez mučenia, ţe som si

celú vec premyslel a naplánoval v čakárni na centrálnom príjme.“ povedal

- 71 -

a natiahol k nej ruku. „Inţinier architekt Boris Hulmann. Slobodný

bezdetný finančne zabezpečený občas vtipný. Ospravedlňujem sa.“

Aţ teraz si uvedomila, ţe sa vlastne nepredstavili.

„Pekná polícia,“ podala mu ruku a mocne stisla.

„To vidím, to som vlastne postrehol hneď, ako som vošiel do

kancelárie. To bolo ešte v časoch, keď som mal v tele štyri a pol litra

krvi...“

Musela sa usmiať.

„Občas vtipný ale iba občas,“ skonštatovala a pustila mu ruku. „Volám

sa Petra Pergnerová. Vydatá, tri deti, som stále bez koruny a humor ma uţ

dávno prešiel. Ešte stále chcete ísť so mnou na večeru?“

„Samozrejme. Vy zavolajte manţelovi, ţe sa zdrţíte v práci, ja zatiaľ

skočím po decká do škôlky a stretneme sa o hodinu.“

Teraz sa uţ smiala aj Petra.

„Tak ja idem telefonovať.“

„Tamtým smerom je bar,“ hodil rukou smerom do útrob domu, „ja sa

zatiaľ osprchujem a nalíčim,“ uţ odchádzal, ale odrazu sa zvrtol. „Pardon,

aţ teraz som si uvedomil, ako hlúpo znie vyhráţať sa dáme hneď na prvom

rande sprchou, ale, pochopte, som celý od krvi a potrebujem sa opláchnuť,

tak som to myslel...“

„To dúfam! A s tým rande ste to trochu prehnali, bola reč o večeri,

nie?“

„Ešte raz pardon, večera, samozrejme!“

„Som zvedavá, kto ju zaplatí,“ šomrala si popod nos Petra, ale na

odpoveď nečakala a vybrala sa hľadať bar a telefonovať. Naozaj išla

telefonovať - musela oznámiť šéfovi, ţe sa ešte zdrţí v nemocnici a po

skončení akcie „zlomený nos“ sa zahlási na operačnom stredisku, aby o ňu

nemali strach.

Ani architekt sa nezdrţiaval a zamieril do kúpeľne, ale nedalo mu, aby

sa blaţené neusmial.

V kúpeľni sa vyzliekol, všetko nahádzal do koša na bielizeň, pustil

vodu, aby robila čo najväčší hluk, postavil sa pred zrkadlo, ako ho Boh

stvoril, a chvíľu sa s tým druhým navzájom hypnotizovali. Potom zadupal

nohami, zatlieskal rukami a zvýskol: „Jupííí!“ a poplieskal sa po lícach ako

po oholení.

„Au, ja debil,“ zaskučal architekt, keď sa mu zatmelo pred očami.

- 72 -

12

Viktor sa posadil a slušne poďakoval: „Feri, som rád, ţe si si našiel

čas, fakt ďakujem.“

„Neďakuj, pre starých kamošov vţdy a rád. Tak o čo ide? Ešte skôr...

ak mi budeš nabudúce volať, skoč do automatu niekde na ulici.“

„Problémy?“

„Vieš, ako to chodí v našej brandţi. Dobrí ľudia mi hlásili, ţe sa zase

aktivizujú a začínajú s novou vlnou odpočúvaní. Od tej nešťastnej vraţdy

Bosa sú ako besní. Ešte stále si myslia, ţe niekoho chytia a zavrú, ako keby

to uţ nebolo jedno. Kráľ zomrel, nech ţije kráľ, poznáš to. Po Mirovi uţ

nikto ani neštekne, svoje si odţil, čo mal urobiť, urobil a zomrel tak, ako

ţil. Ako my všetci, to je uţ údel nášho remesla. Neviem, načo do toho ešte

rýpu.“

„Fízli sú fízli.“

„Asi tak nejako. Ozaj, vieš, ţe predvčerom to bol práve rok, čo zabili

Bosa?“

„Viem, veď sme boli kamaráti. Vţdy vo februári si naňho spomeniem,

dnes ako o sto rokov. Na takého sa nezabúda. Bol som aj na hrobe. Stálo

ma to dve biele ľalie a sedmičku vodky. Myslíš, ţe by mu to stačilo?“

„Nie. Kvety mal na háku a sedmičkou by si iba vypláchol deravý zub.“

„Myslel som si, ale s cisternou by mi tam nikto nezacúval.“

Obaja sa rozrehotali.

„Dáš si? Walker?“

„Ktorý?“

„Viktor, aj napriek tvojmu klasickému vzdelaniu ťa musím upozorniť,

ţe najobľúbenejší Walker bol John, nie Jiří.“

„Tak toho Johna.“

Domáci sa postavil, prešiel k baru a priniesol fľašu whisky a poháre z

mrazáka.

„Čo si spravil s tou vodkou, Viktor, nechal si ju tam?“

- 73 -

„Chcel som, ale neďaleko som si všimol pár nenápadných chlapíkov, a

štátna sluţba nech si kupuje chľast za štátne výplaty, tak som ju zbalil a

vypili sme ju na jeho zdravie s chalanmi v bare.“

„Veľmi správne. Aj ja som tam bol a tieţ som ich videl. Dobrí ľudia

mi hlásili, ţe kvôli prvému výročiu Bosovej smrti mali dokonca

mimoriadne zmeny a očakávali nejakú masovú demonštráciu na jeho

počesť či čo. Vraj zachytili aj také informácie, ţe sa niekto chystá zneuctiť

Bosov hrob. Jebe im, ale sú to iba fízli, čo s nimi.“

„Takţe máš problémy. Počúvajú ťa?“

„Uţ rok. Všetky moje mobily. Keď potrebujem niečo vybaviť, musím

si poţičiavať alebo volať z automatu.“

„Môţem ti zohnať anonymnú kartu.“

„Mám, ale to je ochrana iba na chvíľu. Majú nás zmapovaných skoro

všetkých a stále počúvajú. Anonymná karta sa ti po pár telefonátoch objaví

ako kontakt v tých ich takzvaných záujmových číslach a začnú ju sledovať.

Z obsahu hovorov ju skôr či neskôr identifikujú, a si tam, kde si bol

predtým. Jediná moţnosť je poţičiavať si uţ funkčné mobily a vyuţívať

verejnú sieť automatov, a sú nahraní. Mám to overené od nich a zatiaľ

nikto nič rozumnejšie nevymyslel.“

„Verím ti. Bol som na fízlici, predvolali ma kvôli nemu.“

„Ja som tam bol uţ desaťkrát. Stále otravujú. Bosov prípad robí Krauz.

Richard Krauz. Dávaj si naňho bacha, je to čurák. Berie to príliš váţne.

Keby ti skríţil cestu, daj vedieť, budeme musieť urobiť obranné opatrenia,

inak by mohol narobiť problémy. Aj ten jeho vydarený kolega Fischer.

Hovoria mu Chosé. Jedno hovado väčšie ako druhé.“

„A pár drobných do vrecka?“

„Skúsil som, skoro mi prijebal rovno v mojom podniku pred mojimi

chlapmi, hovorím ti, je to čurák.“

„Dobre vedieť. Prečo otravuje práve teba?“

„Lebo tá jeho vraţdárska partia je presvedčená, ţe po páde Bosa si

jeho impérium začnú deliť jeho kapitáni a začnú sa problémy. Vraj teraz

celému mestu šéfujem ja.“

„Chuji.“

„Nie sú chuji, robím to, ale do zápisnice som to neuviedol.“

„Takţe sa delíte? Budú problémy?“

„Budú. Kryštál bar, cékaemku, staré centrum a podobné nezmysly si

roztrháme bez problémov, Bosovho hlavného fakturanta zoberieme na

- 74 -

výlet do prírody za mesto a prepíše a podpíše, čo bude treba, ale sú tu

kontakty, okruhy vplyvu, kontakty s políciou, s tajnou sluţbou... proste

všetko, v čom bol nenapodobniteľný majster, a o jeho nástupníctvo bude

bitka. Sú v tom nepredstaviteľné prachy. V priebehu tohto roka sa bude

musieť kaţdý rozhodnúť, na čiu stranu sa pridá a kam sa zaradí. Natrvalo.

Potom vypukne vojna a preţije ten najsilnejší. Aj teba sa to týka. Zatiaľ

sme ťa obchádzali, ale teraz, keď začína byť husto, sa budeš musieť

rozhodnúť aj ty, ku komu sa pridáš.“

Viktor sa zamyslel a priloţil si pohár k ústam.

„Au, Krista, prečo dávaš tie poháre do mrazáka...“

„Lebo ľad do whisky hádţu iba sedláci. Fajnšmekri schladia sklo a

vychutnajú si ozajstnú hustú chuť dubovej kôry bez rušivých kociek, ktoré

iba riedia chuť. Je pravda, ţe dubovú kôru si vychutnávajú aj tí s

hemoroidmi, ale tí do nej namáčajú úplne inú časť tela, nie pery. Tak

hlboko sme zatiaľ, dúfam, ešte neklesli.“

„Nie, ja seriem celkom v pohode.“

„Tak aj pi celkom v pohode, nechaj, nech sa pohár rozmrazí a ochladí

tekutinu, potom pomaly hltaj a vychutnávaj... takto...“ predviedol mu

labuţnícky hit s grimasou absolútnej polahody.

„Hlt za hltom...“ rozplýval sa Feri. „Chcel si niečo povedať, nie?“

„Áno, chcel... ţe vlastne preto som prišiel. Pridať sa na nejakú stranu.

Uţ som sa rozhodol.“

„Výborne, počúvam.“

„Mám problém. Paľo Knut.“

„Viem.“

„Čo vieš? Kto bonzoval?“

„Všetci, máš to tam rozbehnuté na stodesať percent, vzbudil si záujem

a tým aj závisť.“

„Doriti, to som nechcel, chcel som ostať v ústraní.“

„V Našom Meste - a v ústraní? Si normálny?“

„Iba som dúfal. Aţ teraz som pochopil, ţe je to nereálne. Uţ sa

rozhýbali, našli si ma. Kredit môjho baru stúpa.“

„Nielen baru, ideš aj v niečom oveľa lukratívnejšom...“

„Krista! Uţ aj to vieš?“

„Ja viem všetko. Tak hovor.“

„Paľo má brata, taký trtko, robí mi zle. Oţerie sa a otravuje hostí.

Musel som ho dať vyhodiť. Viackrát. Prišiel Paľo a mal dosť čudné reči.

- 75 -

Hral to akoţe na Peťa, ţe aby sme ho nechali na pokoji, ale naznačil, ţe

som v jeho teritóriu a ţe nás zatiaľ nechali na pokoji, ale vraj sa to o chvíľu

môţe zmeniť, navštívia ma a bude ma to niečo stáť.“

Feri si odpil a čakal. Vedel, ţe Viktor raz príde a bude škemrať. Viktor

rozohral vysokú hru o hnusné prachy a sám to nemohol uniesť. Potreboval

kamoša, ako vinič potrebuje drôtenku, aby sa mal o čo oprieť. Chvíľu ho

nechal dusiť sa vo vlastnej šťave, a keď uţ bol vydusený, chopil sa slova.

„Má pravdu, ste v ich rajóne. Vieš, ako to teraz funguje?“

„Nie. Teda nie celkom. Miro mi povedal, aby som sa o tieto veci

nestaral. Všetko zabezpečoval on.“

„Kráľ zomrel.“

„Viem, uţ si hovoril, preto som prišiel. Uţ sa asi musím starať.“

„Správne, musíš sa starať. Všetci, nad ktorými drţal ochrannú ruku, sa

teraz musia starať. Paľo robí pre druhú stranu. Kto ich zastrešuje, to ťa

teraz nemusí zaujímať. Sú dobrí, uţ majú polovicu Starého Mesta. V

niektorých podnikoch berú šesťdesiat papierov za týţdeň. Normálne

tridsať. Za ochranu, o tom je reč. Čo čumíš?“

„Prepáč.“

„V podnikoch, ako máš ty, aj sto papierov, lebo nezarábaš iba na

chľaste, ale aj na prášku.“

„Boţe, uţ je to vonku?“

„Je a chlapci od konkurencie sú hladní. Rozťahujú sa aj do Trojky aj

do Dvojky. Obvodov. Ja mám to svoje isté, ale rastie im chuť a bojím sa,

ţe zaútočia.“

„A... ako tá ochrana funguje?“

„Máme postavené mobilné lietačky. Rýchle výkonné auto a štyria

chalani v kompletnej výzbroji. Maskáče, kanady, pištole, noţe... profíci.

Autá môţu byť dve aj tri, podľa potreby. Čakajú na telefóne. Len čo

nastane v chránenom podniku problém, majiteľ alebo prevádzkar volá na

dohovorené číslo, lietačka vyrazí a urobí poriadok. Majiteľ rozhodne, či

stačí hostí spacifikovať alebo odviezť, v druhom prípade ich vozíme na

Záhorie do lesov. Ostanú holí, zbití, oholení, vystrašení... a uţ nerobia

problémy. Stačí raz, je to záţitok na celý ţivot.“

Viktor zavrel ústa a súhlasne prikývol.

„Kde mám zaručené, ţe sa nič nestane cez deň, keď tam nie sme, alebo

keď máme voľno?“

- 76 -

„Ak sa pridáš k nám, v priebehu dvadsiatich štyroch hodín o tvojom

rozhodnutí vie celé mesto, potom preberáme ochranu aj cez deň, aj v noci.

Ak zavetríme, ţe si v kurze, postavíme ti ochranu pred dvere na celú noc aj

deň. Ak ty budeš mať pocit, ţe sa niečo deje okolo teba, postavíme

ochranu podľa tvojho ţelania aj k tebe domov. To všetko je v cene.“

„Čo by ma to stálo?“

„Teba sedemdesiat týţdenne.“

„Feri! Ti jebe? Kde by som ja chudáčik...“

„Neskuč, iba sa jednáme, je to obchod.“

„Ja som schopný našetriť tak desať týţdenne.“

„Desať papierov mám v zadnom vrecku riflí, keď idem na hajzel, a ak

mám sračku, tak ich aj miniem. Neskúšaj to na mňa.“

„Feri!“

„Viktor, ja prevádzkujem sedem takých podnikov, ako máš ty, len tu a

v Tatrách mám tri. Viem, v čom ideš. Okrem toho som ti nepovedal to

podstatné. Ak kývneš, viem dodať koňak Hennessy a whisky Johny

Walker za polovičnú cenu... akurát ich nesmieš nalievať fajnšmekrom, iba

beţným a po polnoci. Okrem toho viem dodať rum, borovičku a vodku -

vysoká kvalita, tie môţeš nalievať uţ od obeda. Tieţ za polovičnú cenu.

Okrem toho viem zohnať z Dunajskej Stredy z výseku bravčové, ak to

chlapci v kuchyni upravia, nikto nič nepozná. Cena? Za polovicu. Pre mňa

dvadsať percent z čistého zisku. Prejde rok a si milionár.“

„Ja som milionár!“

„Si posratý milionár, ale s nami budeš milionár na koni bez problémov,

tak si to rozmysli.“

„Feri... desať... moţno pätnásť...“ ţobronil Viktor.

„Tak sa dohodneme na päťdesiat a budeš mi vďačný, a môţeš to

povaţovať za zlý dar, a nie dobrý obchod.“

„Dvadsať...“

„Päťdesiat! Posledné slovo, alebo si hľadaj krstného otca u nich.“

„Tak päťdesiat,“ súhlasil Viktor, lebo dobre vedel, ţe zarobil.

„Ako budeme fungovať?“

„Na,“ Feri zalovil vo vnútornom vrecku saka a podal mu kartičku,

„toto je kontakt. Odteraz stačí zavolať na toto číslo a o pár minút sú naši u

teba. Kaţdý pondelok máš zavreté...“

„Mám.“

- 77 -

„... ale si tam. Večer okolo siedmej ťa navštívi môj chlapec a prevezme

obálku. Ţiadne bankové prevody, ţiadne karty, nič cez elektroniku. Ani ty

nesmieš vyberať v banke v ten istý deň tú istú sumu. Budeš mať keš z

hotovosti z víkendu a dáš ho do obálky. Chlapec slušne poďakuje a celý

týţdeň môţeš byť vysmiaty. Vitaj na palube!“

Viktor si prezrel kartičku, poţmolil ju medzi dvoma prstami a schoval

si ju. Odpil si a usmial sa.

„Príma, také jednoduché...“

„Nie, ono to nebude také jednoduché, uvidíš sám. V našej brandţi sa

vţdy niečo poserie a je iba otázka času, kedy to príde, uvidíš.“

„Nestraš.“

Nestrašil.

- 78 -

13

Prvý obed bol niečo ako kvíz: otázka, odpoveď, otázka, odpoveď. Viac

rozprávala Zora, a preto aj viac prezradila. Kristína sa párkrát pokúsila,

akoţe... a je aj nejaký pán Kowalský?

„Bol to debil, ako tí pred ním, ale mal viac prachov. Oplatilo sa doň

investovať pár rokov ţivota.“

Alebo... a čo deti?

„Deti? Si normálna? Najprv sme na to nemali, a keď som sa ako-tak po

treťom rozvode pozviechala a začala podnikať... no uznaj sama! Dá sa v

tejto brandţi stále niekam odbiehať? Do škôlky, na rodičko, na očeerku...

nie, to je nezmysel! Táto práca ťa buď pohltí celú, alebo sa ani nepokúšaj,

to som pochopila hneď na začiatku. A ja som sa chcela dať pohltiť, strašne

som chcela... mať peniaze, mať úspech, byť populárna, nebyť aţ do smrti

ţobráčkou odkázanou na nejakého hajzla, čo si pri vylizovaní hrncov v

kuchyni pokvická kaţdé tričko, potom si grgne, prdne, s mastnou papuľou

ťa potľapká po zadku a oznámi ti, ţe môţeme ísť na to, zlatko, a potom ti

dychčí do tváre odporný cigaretový dych vylepšený pivnými výparmi a z

čela mu kvapká slaný páchnuci pot rovno tebe na líce... nie! Uţ som

nechcela...“

Zora ku koncu opisu jedného zo svojich vydarenejších manţelstiev

spomalila a so záujmom pozorovala Kristínu. Zamyslene miešala kávu a

uprene sledovala penu v chaotickom víre. Zora postrehla, ţe Kristínu jej

posledné slová naozaj zaujali, a nechala ju chvíľu urovnať si myšlienky.

„Stalo sa niečo?“ spýtala sa Zora so záujmom.

„Nie, prepáč, to ja iba tak...“ prebrala sa Kristína z myšlienok a skúsila

odviesť rozhovor inam. „Tak to tebe patrí ten časopis? Vieš, koľko ráz som

si ho kúpila a listovala v ňom a obdivovala krásne modely? Ani mi

nenapadlo, ţe to ty... úchvatné!“ chválila Kristína, previnilo sa usmiala a

nadhodila ľahšiu tému.

„Časopis! Kašlať na časopis, mám aj modelingovú agentúru a módny

salón. Šijeme na deviatich miestach, toľko mám roboty. Ale o tom potom,

- 79 -

teraz ty, ako si ţiješ, čo si robila celý ten čas...“ Na chvíľu zaváhala a

spozornela, aby videla Kristíninu reakciu, a neušla jej ani jedna vrásočka,

ani jediný pohyb svalu v jej tvári. „A vzala si si nakoniec Jara Jánskeho?“

Kristína sa oprela a vzdychla si. Aj sa trpko usmiala.

„No, keď sa volám Jánska... vzala.“

„Tak hovor!“

„Čo tam nahovoríš... brali sme sa mladí, presťahovali sme sa do

mesta...“

„Deti?“

„Mám syna. Tieţ Jaroslav. Dvadsaťdva, študuje matematiku a fyziku

na univerzite, budúci rok končí.“

„Perfektné! A čo kariéra, ako sa z nedoštudovanej učiteľky v škôlke

stala riaditeľka gymnázia?“

Kristína si vzdychla a pozrela na hodinky na zápästí.

„Nie, nerob to! To nemyslíš váţne!“ protestovala Zora.

„Mám na krku celé gymnázium, neblbni, budem uţ musieť...“

„To nie! Alebo vieš čo? Jasné, máš pravdu, čo sa tu budeme pretŕčať

uprostred dňa všetkým na očiach? Máš pravdu, vypadneme, dorobíme si,

čo máme, a večer sa ide na záťah! Nie, neprotestuj, uţ som to vymyslela,

takéto stretnutie musíme osláviť!“ jasala Zora nad výborným nápadom.

„Všetko platím, o to sa nemusíš strachovať, a končíme u mňa v apartmáne,

uvidíš ten binec, čo narobíme do rána!“

„Ja,“ zaváhala Kristína, „Zorka, ja...“

„Aj tak musíme prebrať podrobnosti tej súťaţe, takţe sa musíme

stretnúť, a nie raz, s tým predsa musíš počítať, ak chceš vyhrať.“

„Počítam, lenţe...“

„Ty... nechceš?“ ţasla Zora a prekvapene vyvalila oči. „Ty... sa

nechceš stretnúť?“

„Preboha, to nie!“ Kristína sa prudko nahla dopredu a chytila Zoru za

ruku. „To nie, čo si o mne myslíš? Ja mám takú neuveriteľnú radosť, ţe

sme sa konečne po rokoch stretli, ţe aţ! Naozaj!“

„Tak potom?“ Zora začala vetriť a nespúšťala z Kristíny skúmavý

zrak.

„No... stretneme sa neskôr, ja si to musím doma nejako zariadiť, aby s

tým chlapi počítali a...“ stíchla.

„Aha,“ súhlasila Zora, „jasné, zabudla som, ţe nie kaţdá moja

spoluţiačka musí byť ako ja, bezdetná, bez záväzkov, na voľnej nohe...

- 80 -

prepáč, zabudla som. Dala som sa uniesť, to tá eufória zo stretnutia s

najlepšou kamoškou,“ zosmutnela Zora.

„Nie, nebuď smutná, určite sa stretneme a oţerieme sa, ako zákon

káţe, a zdemolujeme polovicu mesta, ti garantujem... ale nie dnes, prepáč.“

„Tak kedy?“

„Zavoláme si.“

„To sa beţne hovorí, keď odpoveď znie nikdy, ale my sa musíme

stretnúť, pochop!“

„Pre mňa zavoláme si znamená, ţe zajtra doobeda ti volám.“

„V poriadku, budem čakať, ak nezavoláš do dvanástej, sadám do auta a

idem si po teba priamo do riaditeľne, a to si píš, ţe to spravím, ty ma ešte

nepoznáš.“

„Ale aţ ťa spoznám...!“ vyprskla Kristína do smiechu.

Zora pokrčila plecami: „To mal byť fór?“

„To je z Dobrého vojaka Švejka. Jaroslav Hašek.“

„Vieš, literatúra, matika, zemepis... akosi... Však si so mnou celý čas

sedela v lavici, tak čo ti mám hovoriť?“

„Ja viem,“ mávla Kristína rukou, „čo som ti nenapísala na ťahák, to si

v písomke nemala. Tak uţ radšej poďme,“ kývla na čašníka, ale Zora ju

predbehla.

Kristína musela doma klamať. Jarovi staršiemu povedala, ţe zajtra

majú v robote poradu, potom ide s babami na vianočné trhy do centra a

urobí taký predbeţný vianočný nákup, nejaké darčeky, nejaké ozdoby a

tak. Aby mali čo jesť, ide im navariť, zajtra príde neskôr.

„Len choď, mami, uţi si s babami,“ mávol rukou Jaro mladší a zašil sa

do izby učiť sa.

„Len či tam budú iba baby... a dal by som si fašírky s kelovým

prívarkom, keď uţ ideš variť,“ zafrflal Jaro starší a napil sa piva z fľaše.

Vtiahol iba vzduch. „A podaj mi jedno z chladničky, nie tie hore, sú ešte

teplé, jedno z dverí,“ dodal.

Druhé stretnutie bolo uvoľnenejšie, neponáhľali sa. Obe vedeli, ţe

majú na seba viac času.

„Zorka, ale tú akciu s demoláciou polovičky mesta musíme odloţiť,

dnes nie. Ja musím byť do polnoci doma, vieš...“

„Tak neva, ale buď si istá, ţe sa ma nezbavíš,“ prikývla Zora,

neskrývajúc sklamanie.

- 81 -

Sedeli v nóbl reštaurácii a čakali na večeru. Kristína ako riaditeľka

nezarábala zle, ale to, čo vybrala Zora, bolo vysoko nad jej moţnosti. Zora

sa v tom vyţívala a po očku ju s úsmevom sledovala, ako študuje ponuku a

hlavne pravú stranu s cenami. Napokon rozhodla Zora a objednala pre obe,

ale aţ potom, keď im čašník vzal koţené dosky a Kristína nemohla

skontrolovať ceny.

„Teraz kašlime na súťaţ, technické záleţitosti preberieme u mňa,

radšej mi porozprávaj...“

Kristíne sa nechcelo. Zora postrehla uţ na predošlom stretnutí, ţe to s

ňou nebude ľahké. Mala výhodu, uţ pár rokov pracovala s ľuďmi, so

všelijakými ľuďmi, a naučila sa trpezlivosti a umeniu dostať sa pod koţu a

dosiahnuť svoj cieľ. Veľmi náročné a ťaţké umenie, ale ovládala ho

dokonale.

„Tak si pripime!“

Dbala na to, aby Kristína nechlípala iba hladinu, ale nahla pohár v

správnom uhle. Keď podvádzala, nútila ju skúsiť znova a dopiť. Dojedli,

pochválili kuchára, Zora mu po čašníkovi poslala pohár koňaku, on sa

prišiel osobne poďakovať a spýtal sa jej, či môţe pobozkať ruku takej

šarmantnej dáme. Zora sa usmiala, prehodila si nohy a pri prehadzovaní tie

neposlušné rozpačité nohy akosi pozabudli na bontón a ostali roztiahnuté o

čosi dlhšie, neţ bolo v slušnej spoločnosti vhodné. Kuchár, muţ tmavej

pleti v ich veku, uţ slušných spoločností zaţil toľko, ţe rozmaznanú mrchu

z horných vrstiev spoznal na prvý pohľad a červeným nohavičkám, ktoré

na okamih zaţiarili pod napnutou minisukňou, ani nevenoval pozornosť.

Zloţil si bielu kuchársku čiapku, hlboko sa uklonil, pobozkal jej ruku a

znova sa vystrel.

„Madam, vaša návšteva je poctou pre náš podnik. Ja osobne si vašu

pochvalu veľmi váţim a rád by som vás u nás videl aj častejšie. Ak nás

nabudúce navštívite, ţiadajte prípravu jedla od majstra Miglieriniho.“

„Talian?“

„Otec, ja som sa uţ narodil tu, ale krv a temperament ostali. Som vám

k sluţbám kedykoľvek a vo všetkom,“ a to vo všetkom vyslovil s

nenápadným dôrazom. „Určite nebudete sklamaná,“ dodal dvojzmyselne.

Ešte raz sa uklonil, Zoriným očiam venoval o zlomok sekundy dlhšiu

pozornosť, neţ by sa na sluhu patrilo, a odišiel.

„Chuj jeden, myslí si, ţe si trtne za kus ţvanca. Nímand! Všimla si si,

ako mu hučalo v pere?“ zhodnotila jeho výkon Zora.

- 82 -

„Zorka!“

„No čo?! Je to tak, celý svet sa točí iba okolo dvoch vecí, prachy a

pi...“

„Pijem.“

„... čo ti budem hovoriť, veď to poznáš, tak sa napi. Kašlime na to,

radšej mi povedz...“ kývla na hlavného, „... pán hlavný, mohli by ste nám

venovať trochu pozornosti?“

„Prepáčte?“

„Uţ sedem sekúnd nemáme čo piť. Večera bola výborná, ale radi by

sme sa aj trochu uvoľnili a radi by sme to urobili vo vašom podniku. Vadí

vám to? Stačí povedať a my pôjdeme...“

Ospravedlnil sa, ráznym gestom privolal čašníka a vydal pokyny.

Čašník sa vyľakal a nespúšťal ich z očí.

„Zorka!“

Kristína nebola na takéto maniere zvyknutá.

„No čo? Vieš, čo to bude na konci stáť? Tak nech sa trochu snaţia,

hajzli! Ale v podstate máš pravdu, kašlať na nich, sme tu pre niečo iné...

Kristína... ja...“ Zora odsunula pohár bokom, nahla sa k nej a zovrela jej

ruky do dlaní. „Ja som taká rada, ţe sme sa stretli. Po rokoch. Ja...“ a

sklonila hlavu.

Bolo to dojemné. Čerešničku dodal sám vedúci. Trápnu sviečku

vymenil za trojitý stojan so sviečkami s anjelikmi s modrými krídlami,

ospravedlnil sa a uklonil sa, ustupujúc ako obyčajný zbabelec.

„Kristína, tak ako to bolo na strednej?“

Kristína si usrkla z obrovskej napoleonky a nevydrţala. Rozhovorila

sa.

„Čo... no... ono... vieš,“ začala trochu hanblivo, ale alkohol uţ začínal

pôsobiť, „veď vieš vlastne všetko. Čo sa v našej dedine utajilo? Nič.

Zedeešku sme skončili spolu, ty si išla do učenia za krajčírku a ja som išla

na strednú pedagogickú do mesta. Stále sme boli spolu, aj keď sme bývali

na opačných koncoch...“

„Nie tak často. Ty si chodila s chalanmi z horného konca do kulturáku

a my z Trstiny sme chodili k Máčalovi.“

„Luteránky k Máčalovi, pamätám sa.“

„Tak to bolo, socializmus sem, ateizmus tam, ale katolíci a luteráni sa

neznášali pred dvadsiatimi rokmi rovnako ako pred dvesto.“

- 83 -

„Takţe máš vlastne pravdu, Zorka, po základnej škole sme sa tak často

nevídali. Ja som bola katolíčka z horného konca a ty si bola luteránka z

dolného konca. Fakt sme sa uţ... škoda. No čo povedať... študovala som aţ

do tretej triedy, potom ma... potom som...“

Kristína pohýbala pohárom a sledovala vlnky na hladine. Zrušila ich a

prehltla. Zvraštila tvár, odkašlala si a pokračovala.

„Mala som sedemnásť, keď ma Jaro nabúchal. Svadba prebehla

normálne, vo štvrtok som mala osemnásť a v sobotu som sa vydávala, ani

predseda národného výboru, ani pán farár nemali nič proti, bola som uţ

plnoletá. Naši mali proti všetko, šaty sa dvakrát prešívali, brucho rástlo ako

pri trojičkách. Všetky fotky zo svadby som spálila, nedalo sa na to pozerať,

ako keď sa ţení slamka s bubnom. Čierna slamka s bielym bubnom.

Hrôza.“

„Ako ste mohli mať svadbu v kostole?“

„Jaro prestúpil, ale v skutočnosti iba pre mňa a na tú chvíľu. V

skutočnosti ostal taký ako predtým. Naši ho odhalili týţdeň po svadbe.“

„Toto je na telenovelu, pokračuj.“

„Zo školy som musela odísť, prerušila som štúdium, štvrtý ročník a

maturitu som uţ nestihla. Tri týţdne po svadbe som porodila Jarka, štyri

kilá šesťdesiat a päťdesiatdeväť centi. Rodila som dvanásť hodín. Alebo

dvanásť dní? Ver mi, ţe si to vôbec nepamätám. Jediná spomienka, ktorá

mi na pôrod ostala, je nepríčetná bolesť. Niečo, ako keď sa tlačí slon cez

hrdlo pivovej fľaše. To si nevie nikto predstaviť. Ani ty... prepáč, ja som

zabudla...“

„Nie, to je v poriadku, Kristína, sama som sa rozhodla, ţe deti

nechcem a začnem sa venovať podnikaniu, takţe v pohode, len pokračuj.“

„Bývali sme u našich. Bolo to peklo. Luterána nemohli ani vystáť, Jaro

sa s nimi večne hádal, bola som z toho na nervy. Malého nevedeli ani

pohladiť, ani pekného slova preňho nemali. Pre nich som bola iba kurva a

malý bol iba polovičný luterán, takmer diabol. Jaro drel na druţstve, cez

ţatvu som ho ani nevidela, potom opravoval kombajny, potom vysedával v

krčme, domov ho to neťahalo...“

„Viem,“ prikývla Zora, „baby od vás mi povedali. Vraj aj spával v

kombajne.“

„Spával, načo zapierať. Bolo to peklo. Nikto z nás nevedel nájsť

východisko. Takto sa ţiť nedalo. Raz prišiel Jaro z krčmy a otec mu niečo

povedal. Pobili sa. Otca odviezla sanitka. Policajtom sme povedali, ţe

- 84 -

spadol v šope na kopu ţelezného šrotu. Policajtom to stačilo, vlastne aj

nám. Všetkým nám uţ stačilo. Tak sme sa jedného dňa s Jarom zbalili a

utiekli sme do mesta. Utiekli sme ako zlodeji, zle sa na to spomína, ver mi.

Ako zlodeji, hoci z domu som si nevzala nič, to mi ver. Jedny rifle a veci

pre malého.“

„Verím.“

„Jarov bratanec išiel na rok na montáţe do Afriky a poţičal nám

garsónku. Kúsok kockatého betónu uprostred Petrţalky, ale nám sa to

zdalo ako raj uprostred ruţového sadu. Konečne sami, konečne pokoj. Jaro

začal jazdiť, mal vodičský na všetko, čo má kolesá. Začal na autobusoch,

potom si našiel lepšie - jazdil na kamiónoch. Vlastne to robí dodnes, ibaţe

teraz uţ nie je toľko roboty a má väčšie prestoje. Vlastne teraz skoro vôbec

nerobí.“

„Ale v tej garsónke ste neboli dlho, nie?“

„Nie, Ivan sa vrátil a pomohol.“

„Kto?“

„Ivan, ten jeho bratanec. Zarobil vonku pekné peniaze a poţičal nám,

ešte mal aj nejakého známeho na národnom výbore a dostali sme

druţstevný trojizbový byt. Začali sme ţiť ako ozajstná rodina.“

„To ti prajem, ozaj z celého srdca prajem. No dobre, ale čo bolo s

tebou? Akosi si sa mi tam stratila ty.“

Zora kývla na čašníka a okamţite mali plné poháre.

„Ja... no, malý išiel do jasieľ a ja som nastúpila do škôlky ako

nekvalifikovaná učiteľka. Musela som, potrebovali sme peniaze, mali sme

čo splácať. Poţiadala som o individuálny študijný plán, vedenie školy mi

vyšlo v ústrety - dovolili mi doštudovať a zmaturovať. Vďaka pánu

riaditeľovi a jeho kontaktom na ministerstve. Všetko vybavil a pomohol

mi. Znova som začala študovať. Bol to hrozný rok, cez deň v škôlke,

potom po malého, večer, keď zaspal, som si rozloţila knihy a študovala.

Keď som ráno otvárala škôlku, spávala som niekedy iba tri hodiny, ale

nejako som to preţila. Jaro bol na nervy, vraj načo mi je maturita, či sa

nedajú zarobiť peniaze aj bez nej, radšej keby som si zobrala upratovanie v

baraku, ale napokon sme to nejako vydrţali. Vieš, nebolo to ľahké

obdobie, dvaja mladí ľudia z dediny uprostred veľkého mesta a všade, kam

sme sa zvrtli od nás pýtali peniaze. Nie ako u nás doma, vlastné vajíčka,

zelenina zo záhradky, v chlieviku dve prasiatka, králiky, husi... nič! Na tom

maličkom balkóne nerástlo nič, iba muškáty, a tie nikomu nechutili. Tak

- 85 -

sme museli všetko kupovať a všetko bolo strašne drahé. Nebolo to dobré

obdobie. Čas beţal, malý vyrástol, a keď išiel do školy, išla som aj ja.

Prijali ma na univerzitu, na pedagogickú fakultu. Zase som po večeroch

študovala...“

„Krista, ty máš výdrţ! A čo Jaro?“

„No, nebol nadšený, vlastne... čo ti budem klamať, bol proti a začali

sme sa hádať. Dosť často sme sa vtedy hádali, vlastne stále. Všetko mu

vadilo, ak bola večera studená, ak bola horúca, ak mal málo čistých

ponoţiek, ak ich mal v skrini priveľa, ak bola košeľa naškrobená, ak

nebola... A vţdy to komentoval jednou a tou istou vetou: kašlať na rodinu,

môţeme tu aj zhniť od špiny a zdochnúť od hladu, hlavne, ţe budeme mať

doma vysokoškoláčku, všakáno!“

„Sa zbláznil? Mal by ti ruky bozkávať!“

„Nie, nezbláznil, iba sa bál, ţe sa mi bude muţ s učňovkou máliť.

Pritom som sa o oboch starala, ako som len mohla, a stále som ho

uisťovala, ţe ho mám rada a robím to iba pre nás, aby som poriadne

zarobila, aby sme konečne mali peniaze a mohli slušne ţiť. Nie, aj tak bolo

zle, nech som spravila čokoľvek, vţdy som bola na vine ja.“

„Normálka, chlapi sú strašné svine!“

„Áno, ale doštudovala som. Nastúpila som na gymnázium ako

profesorka matematiky a po troch rokoch som začala znova študovať.“

„Nemyslíš váţne!“

„Urobila som doktorát, teraz mám titul PaedDr.“

„Ty kokso! PaedDr!“

„Pred dvoma rokmi som vyhrala konkurz na riaditeľku gymnázia.“

„Bohovská kariéra! Z dedinskej husičky z horného konca doktorka - a

ešte k tomu riaditeľka. Klobúk dolu, dievča. A čo Jaro?“

„Jazdí na kamiónoch. Občas...“

„Aha...“

Bolo im to jasné, obom, tak sa aspoň napili. Zora ju pozorovala cez

horný okraj pohára a dlho, veľmi dlho nič nepovedala, iba mlčky

pozorovala.

Tretie stretnutie bolo tesne pred Vianocami. Stretli sa aj doobeda,

vtedy prebrali u Zory v kancelárii priebeh súťaţe, zoznámila ju so

zloţením komisie, s pravidlami súťaţe a s povinnosťami, ktoré ju čakajú

ako víťazku.

„Ale veď komisia ešte nezasadala.“

- 86 -

„Uţ nie si na dedine, Kristína, toto je mesto, dravé, drzé, cieľavedomé

a... hlavne prachaté. Tak si to láskavo uvedom a správaj sa podľa toho.

Srať na komisiu, tú zostavujem ja, je ti to jasné? Večer je tá naša recepcia,

takţe... dúfam...“ a výhraţné zagánila.

„Mám to doma vybavené, prídem.“

Vianočné recepcie časopisu Venustas boli vychýrené. Stretávala sa tam

iba smotánka. Od siedmej do deviatej boli v pohode a tvárili sa dôstojne,

lebo práve tento čas bol vyhradený pre novinárov a televízie, ale potom sa

začalo Rio-točo. Potom si uţívali, Sodoma a Gomora kombinovaná s

jatkami.

Kristína sa podľa dohody o pol siedmej hlásila v kancelárii majiteľky

časopisu, modelingovej agentúry, krajčírskeho centra... a majiteľky

všetkého naokolo – jednoducho u kamošky Zorky. Našťastie o pol siedmej,

inak by bol riadny prúser.

„Jeţišukriste,“ zastonala Zora, keď zbadala Kristínu vystupovať z

výťahu. „Filoména chudera sadla vedľa šoféra, Filoména jajká, ţe mu

smrdia vajká,“ šepkala si Zora, kým Kristína prišla bliţšie.

„Ahoj, tak som tu!“ zvýskla rozjarená Kristína a roztiahla ruky, aby si

ju kamoška mohla lepšie obzrieť. Aj sa zvrtla koldokola.

„Kristína! Sadni si rýchlo, nech ťa nikto nevidí!“

„Prečo?“

Zora zdrapia telefón a iba vyštekla: „Ramon, ku mne!“

Bol tam v okamihu.

„Zober ju dolu k Miloškovi. Ja to obtelefonujem, nech ju rýchlo

oblečie a obuje, a tú kabelku!! Kristepane!! Nech ju spáli a dá jej jednu z

mojich. Tú striebornú vuitonku, alebo birkinku od Hermésa v bielom, ale

nie tú poslednú, tú som ešte nemala ani ja. Pochopil si? Tak švihom!“

Romčo prikývol, vzal Filoménu chuderu pod pazuchy a vyvliekol ju

von. Unášaná Kristína nechápala a viala za Romčom ako vlajka vo vetre.

Čierny kostým nosila do roboty iba pol roka a iba kvôli tejto recepcii si ho

dala do čistiarne, takţe vyzeral ako nový, a črievičky s otvorenou špicou

nosia všetky učiteľky a dobre je, tak čo? A pančuchy mala nové. A

kabelku? Priniesol jej ju Jaro z Ukrajiny, bola od Huga Bossa, tak prečo

Zora tak vyvádza? Hugo je predsa značka, či uţ nie? Niečo sa zmenilo? Je

pravda, ţe nesledovala nové trendy v obliekaní a v modelingu, ale Huga by

mali uznávať aj u nás.

- 87 -

Najprv ju vyzliekli... „Mňa sa nemusíš báť, srdiečko, len smelo a

nehanbi sa,“ povedal Miloško a hrabol rúčkou do vzduchu, ako keď

mačiatko chytá bavlnku, potom ju obliekli a Kristína sa uţ vôbec

nehanbila. „Len rýchlo, lebo Zorka sa rozčertí a potom je ako besná,

sviňuška jedna... milená...“ švitoril Miloško.

Aj črievice jej poţičali. Umelecké dielo na vysokých podpätkoch. Keď

chvatne odchádzala, krásne klopkali po mramorovej dlaţbe.

Stihli to, úvodný výkop urobila Zora vo veľkom štýle a Kristína stála

neďaleko nej. Zora ju chcela na konci uvítacej reči predstaviť okoliu ako

svoju starú novonájdenú kamarátku z detstva s príbehom ako v

argentínskej telenovele, ale predseda komisie to zatrhol.

„Si normálna, Zora? Ak má vyhrať tento ročník, tak ju nemôţeš

prezentovať ako svoju kamarátku z detstva, sa spamätaj! Aspoň aký-taký

náter serióznosti musíme v súťaţi dodrţať, inak si pošramotíme imidţ a uţ

sa ţiadna neprihlási!“

Tak ju nepredstavila, ale bola rada, ţe stojí kúsok od nej. Nech sa

priučí novým manierom. Prvú hodinu sa ani nevideli, Zoru obletovali

kamery a fotoreportéri, striedala mikrofóny a pózovala... mala plné ruky

práce. Za Zoru sa stavalo do radu veľa významných činiteľov a veľa tvárí

chcelo byť v zábere, no cirkus na obrazovke. Potom kameramanov

vyhodili, atmosféra sa uvoľnila. Našli sa.

„Tak ti poviem, dievča z krajčírskej dielne z dolného konca dediny, a

prepracuje sa aţ sem... boha! Nebe a dudy. Zorka, som na teba pyšná!“

„Prestaň.“

„No čo, komu česť, tomu česť. Ten vzadu... ten blondiak... to je

Kramár?“

„Nie, to je atašé, myslím švédske vyslanectvo, alebo nórske. Neviem.

Ale volá sa tak smiešne ako gunár, niečo ako Gunarson, alebo tak podobne.

Chceš sa zoznámiť?“

„Nie, ja iba tak, ţe sa podobá na Kramára. A... takí herci ako Joţko

Vajda alebo Kramár, tí sem nechodia?“

Zora jej podala nový pohár šampanského a vzala ju za lakeť kúsok

bokom.

„Prídu, určite prídu, ale oni majú teraz večer predstavenia a chodia aţ

okolo jedenástej, dvanástej. Ktorý sa ti páči?“

„Joţko Vajda.“

„Tak ťa s ním zoznámim, príma chalan, a je za kaţdú srandu.“

- 88 -

„To váţne, s Vajdom?“

„Normálka.“

„A ten politik... ten Mjartan... hovädský fešák!“

„Aj ten príde.“

„A Mečiar?“

„Uţ si oţratá, pôjdeš domov.“

„Nie, ja len, ţe či máš aspoň minimálny pud sebazáchovy. Skrúcaný?“

„Iste, ak príde, tak ste kamoši. Čo sa ošívaš?“

„Tie topánky...“

„Ti šibe? To je Manolo Blahnik, dvadsaťtisíc korún.“

„Také drahé boty?“

„Jedna, ty koza! Taká nemôţe tlačiť, taká hladká, aj keby ti z päty

tiekla krv, je ti to jasné?!“

„Uţ áno. Prepáč. Idem sa vyšťať.“

„Nie! Teraz ostaň,“ Zora sa usmiala a natrčila ruku na pobozkanie

prichádzajúcemu muţovi.

„Dve najkrajšie dámy z celej recepcie,“ zahlásil chlapík, čo sa k nim

blíţil z davu a uţ z diaľky signalizoval, ţe ich vidí. Kýval im tanierikom s

chlebíčkom a pohárom šampanského v druhej ruke.

„Zorka!“

Roztiahol ruky a schúlil sa, aby ju neumazal majonézou na tanieri.

„Čau, Zorka!“

„Ahoj, Stanko! Vitaj! Som naozaj rada!“

Vyobjímali sa v smiešne kŕčovitom predklone, snaţiac sa neobliať a

nepošpiniť jeden druhého.

„Som rád po dlhom čase...“

„Ja tieţ. Stanko, som ti dlţná ospravedlnenie a vysvetlenie...“

„Nie, ja viem, ţe si bola vonku.“

„Bola som v Argentíne. Dozvedela som sa to v deň príletu. Ja som...

prepáč, ale mala som rozbehnuté také rokovania, ţe... je mi to trápne, ale ja

som sa nemohla vrátiť.“

„Nemusíš sa ospravedlňovať, prosím ťa, veď vieme, o čom to je. Ja to

chápem - uţ sa neospravedlňuj. Pochovali sme ju, ako sa patrí, a okrem

toho, veď si bola na hrobe hneď po prílete, takţe akoby si bola aj na

pohrebe. Všetko je v poriadku.“

„Naozaj? Fakt ma to veľmi mrzelo, veď sme boli so Stelou priateľky

a...“

- 89 -

„Uţ je to za nami. Všetko prebehlo korektne a celá rodina sa snaţíme

zabudnúť, takţe...“

Zora ho ešte raz pobozkala a ukázala na Kristínu.

„Dovoľ, aby som ti predstavila svoju najlepšiu kamarátku z detstva.

Stretli sme sa náhodou po rokoch a je úţasná! Doktorka Jánska.“

Muţ sa poobzeral, našiel najbliţší stôl, urobil pár úkrokov bokom a

odloţil tanierik aj pohár. Kým sa vrátil do pôvodnej polohy, stihol si

ponaprávať kravatu aj sako a ešte aj skontrolovať špičky topánok. Keď sa

ubezpečil, ţe je všetko v najlepšom poriadku, usmial sa a uklonil sa.

„Kristína, toto je inţinier Stanislav Blaho, môj exkluzívny dovozca

textílií zo zahraničia. Platím mu strašné prachy, takţe ak by ťa otravoval a

vyplazíš mu na odpoveď jazyk, pokojne môţeš, musí to strpieť, lebo inak

by si pokazil ţivnosť. Je tak?“

„Skoro. Zorka rada ţartuje. Problém spočíva v tom, ţe nikto nevie

kedy.“ a mierne sa uklonil.

„A toto je Kristína Jánska, doktorka...“

„Zorka, prosím ťa!“

„... doktorka! Neprerušuj ma! Komu česť, tomu česť, ministrovi

kultúry trúba, či ako sa to teraz hovorí... takţe doktorka pedagogiky,

absolventka univerzity a riaditeľka gymnázia. Stačí? Alebo som niečo

zabudla?“

„Iste, na jedno oko som slepá a šušlem, ale inak vám uţ o mne

povedala úplne všetko,“ pokúsila sa o vtip Kristína a sama sa na ňom

zasmiala.

Inţinier Blaho sa usmial, vzal jej ruku a jemne ju pobozkal.

„Teší ma.“

„Aj mňa,“ povedala Kristína a nenapadlo jej nič iné, iba sa mierne

pohupnúť v kolenách a skloniť hlavu v cudnom podnose ako slúţka pred

feudálnym pánom.

Zoru skoro vykotilo. Zdrapila ju za lakeť a zodvihla ju, aby zachránila,

aspoň čo sa dalo. Inţinier Blaho bol elegán, galantný muţ a nič nevidel.

Poodstúpil a spýtal sa: „Dámy dovolia, aby som si vzal výbavu? Alebo

budeme jesť spolu, alebo mám zavolať obsluhu, alebo...“

„Stanko, ja musím za hosťami, ale ak ťa môţem poprosiť, keby si

chvíľu robil spoločnosť mojej kamarátke, ja ťa potom vystriedam.“

„Iste, s najväčšou radosťou!“

- 90 -

Zora sa zvrtla a okamţite zmizla a Kristína si chvíľu myslela, ţe sa od

hanby a paniky roztopí a zanikne, ale inţinier takéto stavy poznal a

okamţite pomáhal.

„Slečna... alebo pani?“

„Pani.“

„Pani riaditeľka, vy sem nechodíte často, však?“

„Som tu prvý raz.“

„Je mi to jasné! Presne, ako keď mňa zavolala Zora prvý raz na ich

akciu a videl som vtedajšieho predsedu vlády na vlastné oči. Šesť rokov

dozadu? Tak nejako. Skoro som si cvrkol. Dnes by som ho ošťal, prepáčte

za výraz, ale vtedy... viete, človek sa vyvíja v priestore a čase. Neviem, či

to povedal Einstein alebo Darwin, ale mali pravdu. V kaţdom prípade vás

chápem a cítim s vami. Ešte ste nezjedli ani jeden chlebíček, však?“

„Nie.“

„A v oblasti ţalúdka máte taký pocit tlaku a plnosti.“

„Mám.“

„A pohárik drţíte iba preto, lebo ho drţia všetci, ale nemôţete

prehltnúť ani glg.“

„Nemôţem.“

„A išli by ste na toaletu, ale sa hanbíte.“

„Strašne.“

„Tak začneme tou toaletou, odprevadím vás.“

Odprevadil ju a sedela dlho. Načase. Fakt sa jej uľavilo. Potom ju vzal

ku švédskemu stolu, naloţil aj jej, aj sebe, vzal poháriky, fľašu a zašili sa

na krytú terasu do súkromia.

„Tu nás nikto nevidí, dajme si. Keby sa vám chcelo grgnúť, pokojne, ja

to do médií nepoviem.“

„Vy ste teda číslo... ale ďakujem vám, uţ som si myslela, ţe mi

roztrhne mechúr a zomriem úplne hladná a dehydrovaná. Prečo táto

spoločnosť tak depresívne pôsobí na nováčikov?“

Inţinier Blaho sa usmial a vloţil si do úst poriadny kúsok - ako pre

dvoch. Chvíľu mu trvalo, kým ho zvládol a dokázal odpovedať.

„Hmm... jedzte, poviem vám... lebo sú nováčikovia. Kaţdý nováčik

čaká, ţe herci, modelky, návrhári, špičkoví podnikatelia, moderátori,

politici... proste všetci z tej kolomaţe, ktorej sa hovorí smotánka, ţe sú

niečo extra, a očakáva z ich stretnutia ohňostroj, skoro by som povedal

spoločenský orgazmus. To očakávanie a určitá neistota, nedôvera vo

- 91 -

vlastné schopnosti nás normálnych hendikepuje a robí z nás vystresované

sochy, stoporene stojace na kaţdej party so scvrknutým ţalúdkom a plným

mechúrom. Je to naša chyba, nás normálnych, lebo tí v tej smotánke v

skutočnosti nie sú od nás o nič lepší a o nič vyššie. Často sú niţšie, ale

nesmú to priznať, lebo ich agentúra by ich prizabila. Časom človek zistí, ţe

sú to obyčajní lúdia ako my všetci, normálne im smrdí z úst, keď sa vám

snaţia povedať nejaký vtip priamo aţ do tváre, normálne si po pive grgnú,

normálne si musia odskočiť na záchod ako my a normálne po nich hov...

pardon, exkrementy smrdia ako po kaţdom.“

„Nie, v poriadku, aj my na gymnáziu vieme, čo je hovno.“

Rozosmiali sa a Kristína sa cítila čoraz uvoľnenejšie.

„Poznáte to? Tak vidíte. No a po nich to smrdí rovnako ako po nás,“

pokračoval inţinier Blaho. „By som dodal na záver prednášky a tým by

som túto tému aj uzavrel.“

Kristína sa smiala a bolo jej dobre.

„A ešte jedno upozornenie, neberte ich váţne, sú to umelci, politici,

experti, profesori, šašovia a zberba... a šibe im.“

„A vy?“

„Ja som podnikateľ. Dodávam pre Zoru a pre ďalšie firmy zahraničný

textil a koţe. Zo mňa všetko šijú. Zo mňa šijú a ţijú a ja ţijem z nich.

Príma biznis, šialených ľudí, ochotných zaplatiť za nohavice cenu motorky

a za kostým cenu auta, stále pribúda a ľudia ako Zora sa len smejú a ţmolia

si dlane. Ja s nimi, pripúšťam, no ja ostávam vzadu, ja som iba dodávateľ.

Poviem vám pravdu, som rád vzadu. Toto, čo vidíte naokolo, fakt

nemusím, ale dnes som urobil výnimku. Potrebujem sa trochu rozptýliť.“

„Ani ja,“ priznala Kristína a pustila sa do druhého chlebíčka. „Ani ja to

nemusím. Som vám vďačná, ţe ste sa ma ujali, konečne niekto normálny.

Viete, ţe ma celú povyzliekali donaha a obliekli do tohto nemoţného

neviem čoho, čo neviem ani nazvať? Svrbí ma to a hryzie, neviete si ani

predstaviť ako.“

„Viem, lebo na tento model som dodával látku ja. Ten model sa volá

Zlatá Madona, boli ušité tri kusy a jeden stojí stošesťdesiattisíc. Svrbí, ale

je drahý, tak musí byť dobrý.“

Kristína prehltla, zapila a usmiala sa.

„Uţ to ani tak veľmi nesvrbí...“

- 92 -

„A na tom zarábame. Nech ušijú z mojej látky akúkoľvek hlúposť, keď

je to zo salónu madam Zory, musí to byť perfekt a tie zbohatlícke kozičky

to kupujú ako besné. Či to sedí, či nie, kupujú, lebo je to zo salónu.“

„Zase som o niečo múdrejšia.“ Kristína si z chuti odhryzla a mumlavo

sa spýtala: „Mám jednu otázku, ale nechcem byť dotieravá a osobná...“

„Nie, len pokojne.“

„Nerozumela som tomu vášmu dialógu so Zorkou na začiatku. Prečo

sa ospravedlňovala, ţe bola v Argentíne?“

„Zomrela mi manţelka...“

„Preboha, prepáčte, to som nechcela.“

„Nie, to je v poriadku. Tri roky bola hospitalizovaná a vedeli sme, ţe

sa to raz musí skončiť. V čase pohrebu bola Zorka v Argentíne, vyberala

firmy na dodávku koţí a uzatvárala nové kontrakty. Volala mi, chcela

priletieť, ale aj tak by to nebola stihla, jednoducho dorobila svoju robotu,

vrátila sa a išla na hrob poloţiť kvety. Poznali sa s manţelkou a uctila si ju

po svojom. Je to ešte čerstvé, neboli sme spolu takto osobne a chcela sa

ospravedlniť, ale nemá sa za čo. Takţe som vdovec, ale uţ skoro tri roky.

Bolesť zo straty milovanej osoby neutlmia lieky ani alkohol, ani drogy, iba

čas. Pochopí to iba ten, kto to zaţil. Chce to iba čas. Zaţili ste to uţ?“

„Nie.“

„Tak potom nemá význam o tom rozprávať. Pochopíte, aţ keď to

zaţijete, pani riaditeľka.“

„Ospravedlňujem sa, to som naozaj nevedela. A nie riaditeľka,

Kristína, ak smiem prosiť.“

„Netreba sa ospravedlňovať, stačí, keď o tom uţ nebudeme hovoriť.

Navrhujem ešte jeden pohárik. A tú Kristínu smiem brať tak, ţe ja som

Stano a ty Kristína, alebo si budeme vykať aj naďalej? Ako poviete.

Nemyslite si, ţe som nejaký hulvát bez výchovy, ale niekde som čítal, ţe

podľa posledného bontónu môţe tykanie navrhovať aj muţ, aby dal dáme

moţnosť odmietnuť, lebo ak navrhuje tykanie dáma, odmietnuť je

neslušnosť a muţ uţ inú moţnosť nemá. Neviem, či je to správne, ale som

si istý, ţe my dvaja sa na posledné výstrelky bontónu môţeme vykašlať a

urobiť si podľa svojho, čo poviete?“

Inţinier jej vzal tanierik s dojedenými chlebíčkami, svoj poloţil navrch

a odloţil ich bokom. Prisadol si bliţšie, lebo lavička bola dlhá a doteraz,

kým jedli, mali k sebe aţ priďaleko.

„No...“ zvaţovala Kristína.

- 93 -

„Nalievam, neskoro protestovať!“

Kristína podrţala pohár, perlivá tekutina vyšumela a ustálila sa.

„Ja som Kristína,“ rezignovala.

„Stano.“

Nahol sa a štrngli si. Napili sa. Potom sa znova nahol a pobozkali sa.

Na ústa. Kristína sa nebozkávala na ústa s cudzím chlapom najmenej

dvadsaťtri rokov.

Skoro si cvrkla, aj keď pred chvíľou bola na vecku.

Štvrté stretnutie Kristína odriekla. Zora sa s ňou chcela stretnúť ešte

pred Štedrým večerom a odovzdať jej malý balíček. Vianočný darček od

vydavateľstva Venustas a od nej osobne. Kristína stretnutie odmietla a

namiesto vysvetlenia zloţila telefón, lenţe to nepoznala Zoru. Nikdy by

nebola tam, kde je dnes, keby po kaţdom prerušenom telefonáte iba

bezmocne sklopila hlavu a nechala veci tak. Sadla do auta, Romčovi

prikázala, aby vzdialenosť medzi vydavateľstvom a gymnáziom presvišťal

rýchlosťou tornáda, a temperamentne vpochodovala do dlhej chodby

zamorenej vydýchaným vzduchom a smradom z prepotených prezuviek.

Zborovňu a kancelárie tušila na konci chodby, lebo všetky školy boli

stavané na jedno kopyto.

Zaklopala, ale na dovolenie nečakala, vtrhla dnu a trieskajúc

podpätkami o naleštené parkety, prešla aţ k stolu.

„Prepáč, dokončíme to neskôr...“ Kristína sa ospravedlnila kolegyni a

tá pochopila, ţe má vypadnúť. Išla, ale nemohla si nevšimnúť tú nádheru,

čo mala ţena na sebe. Obzrela sa ešte aj pri dverách.

„Zorka...“

„Kristína, prepáč, ale ja som musela prísť! Problém, ktorý sa končí

tresnutím slúchadla, pre mňa nie je vyriešený.“

„Netresla som.“

„Ale si mi poloţila!“

„Prepáč...“

„Tak čo sa deje? Čo je?“

Kristína vzhliadla od stola. Zora si myslela, ţe tmavé okuliare sú

imidţom modernej riaditeľky na všetkých gymnáziách, ale teraz zblízka si

mienku opravila. Spod lavého okraja rámu vyčnievala svetlohnedá škvrna

a ani nános mejkapu ju nedokázal skryť. Zora jej posunula okuliare na

špičku nosa.

„Nodoriti! Kristína!“

- 94 -

„Prepáč... ja... nemohla som za tebou prísť, pochop, takto...“ chvatne si

napravila okuliare.

„To Jaro?“

„No.“

„To je hovädo! Bola si na polícii?“

„Na... polícii?“ ţasla Kristína.

„Na polícii!“

„Zorka,“ vzdychla si Kristína, „to by som sa len ubehala a nerobila by

som nič iné.“

„To myslíš, akoţe... to nie je náhoda? To býva takto častejšie?“

„V poslednom čase, odkedy nemá pravidelne robotu.“

Zora sa bezmocne zviezla do kresla. Chvíľu nechápavo krútila hlavou.

„Ale s tým treba niečo robiť,“ zašepkala bezmocne a jej zdesenie a

prekvapenie boli naozaj nefalšované.

„A čo? Ja som sa ti snaţila naznačiť, ţe to u nás doma uţ dlhšie

neklape, ale akosi ti to ušlo a rozprávať o tom otvorene... vieš, ţiadna sa

tým nechváli, ţe ju muţ doma mláti.“

„Prečo?“

„Lebo je to blbé.“

„Myslím prečo toto,“ a prstom si pretrela pod okom.

„Ja som z tej tvojej recepcie nešla rovno domov, vieš, Stano, teda

inţinier Blaho, sa ponúkol, ţe ma odvezie, a zastavili sme sa ešte na

pohárik v nočnom bare pokecať a...“

„Áále!“

„Ţiadne ale, naozaj iba pokecať, no nejako som to prešvihla. Mala som

byť doma o jednej, prišla som aţ pred treťou, vieš, čas tak strašne letí, keď

si máš s kým pokecať a...“ stíchla, nedopovedala.

„A ten druhý ťa chápe a je osamotený presne ako ty a vysielate na tej

istej vlne,“ dokončila za ňu najlepšia kamarátka z detstva.

Kristína iba prikývla.

„Jaro ma čakal, vynadal mi do kadejakých kuriev a prefackal ma.

Jedna sa mu šmykla a trafil ma do oka,“ uzavrela Kristína.

Zora vstala a na stôl poloţila balíček.

„Teraz mi nič nenapadá, koncom roka mám nepríčetný frmol, ale po

Novom roku sa k tomu vrátime a vyriešime to, neboj sa. Na, vianočný

darček od firmy Venustas, nech ti padne na úţitok, presnejšie, poteš si oko

aj dušičku... to oko hlavne.“

- 95 -

„Zorka, preboha, ja... to si naozaj nemala, ja pre teba nič nemám!“

„Ale máš, najkrajším darčekom pre mňa si ty, tak nevzdychaj. Moţno

to teraz ešte nechápeš, ale najkrajším darčekom pre mňa si naozaj ty. Drţ

sa, voláme si.“

Kristína ju chcela odprevadiť aspoň ku dverám a vstala. Tesne pred

vystretím ju zlomil bolestný kŕč, ale rýchlo ho prekonala a vystrela sa. Nie

dosť rýchlo, aby to Zora nezbadala.

„A to má byť čo?“

„Nič...“

„Mám ťa vyzliecť?“

„Trochu som si udrela pravý bok...“

Zora k nej pristúpila a drgla ju prstami.

„Tu?“

„Au... tam.“

„U lekára si bola?“

„Nie...“

Zora sa nadýchla, chvíľu vyrovnávala tlaky, potom dlho a hlasno

vypúšťala paru.

„On ťa dokopal?“

„Nie... to v kuchyni, spadla som na roh stola a...“

„On ťa aj dokopal! Ale to uţ nie je iba jedna facka, ani náhodný

monokel, to je uţ ublíţenie na zdraví ako vyšité, uvedomuješ si to?“

„Nie, to nie, on...“

„Uvedomuješ si to a kryješ ho. A sama si povedala, ţe to nie je prvý

raz!“

„Zorka, teraz to necháme, prosím ťa,“ prosila Kristína, lebo jej

dochádzali argumenty a do očí sa jej tlačili slzy.

„Dobre, nateraz to odloţíme, ale určite si o tom ešte podebatujeme.

Drţ sa a šťastné a veselé. Po sviatkoch si voláme!“ rozhodla Zora a

vypochodovala z riaditeľskej kancelárie.

Na chodbe sa iba tak akoţe flákali dve profesorky. Jedna bola tá, čo ju

Zora svojím príchodom vydurila od riaditeľky, a druhá sa k nej asi iba tak

pridala. Počkali si na Zoru a potom ju nesmelo oslovili.

„Prepáčte, prosím, nerada vás obťaţujem, ale nie ste vy náhodou pani

Kowalská, tá známa módna návrhárka?“

„Áno,“ usmiala sa Zora a dobre jej to padlo.

- 96 -

„Ste! Ja som vás videla v televízii, predvádzali ste novú kolekciu

kabeliek, úchvatné...“ Profesorke sa roztiahli oči a rozochveli nozdry.

Zora to poznala, takto sa chvejú nozdry nadrţanej kobyle, keď

privádzajú ţrebca, alebo kaţdej normálnej ţene pri pohľade na Zorine

kabelky a topánky.

„Toto je jedna z nich?“ skúsila profesorka a ukázala prstom na Zorino

plece. Zora prekvapene pozrela na svoju kabelku, akoby si aţ teraz všimla,

ţe tam niečo má.

„Táto? Nie! To je Hermes, biely model, tie moje sú finančne podstatne

prístupnejšie.“

„Hermes! Prebohaţivého...“ hlesla profesorka jedným dychom.

Zora si zloţila kabelku a podala im ju.

„Skúste.“

Skúsili. Nedýchali. Zora si bola istá, ţe cez prestávku sa pôjdu obe

prebaliť. Ešte chvíľu sa kochali a potom jej ju s posvätnou úctou vrátili.

„V prvom budúcoročnom čísle môjho časopisu Venustas... ehm,

poznáte ho?“

„Poznáme!“ prikyvovali a tvárili sa dosť prekvapene, akoţe - čo je to

za otázka...

„Tak v prvom čísle predstavujem celú moju novú kolekciu, čo ste

videli v televízii v krátkej ukáţke, a nájdete tam aj mimoriadne vydarené

modely kostýmčekov na beţné nosenie, vhodné napríklad aj pre vás do

práce.“

Profesorky sa usmiali, akoţe sú jej veľmi vďačné, ţe na nich myslí, len

keby bola taká láskavá a ochotná a zavolala by ministrovi školstva, ţe by

chceli nakupovať u Kowalskej. Stačilo by im strojnásobiť platy a počkať

tak pol roka, kým našetria na sukňu.

Zora uţ odchádzala, no spomenula si, v akých šatách prišla Kristína na

recepciu, a to bola riaditeľka, takţe beţné profesorky na tom asi nebudú o

nič lepšie. Zvrtla sa a usmiala sa na ne.

„A nové číslo si nekupujte, pošlem vám po Kristíne pár výtlačkov,

moţno si naozaj niečo vyberiete...“ a aj im zamávala.

Sledovali ju aţ ku dverám. Mierne sa vlnila, no vôbec nie koketné

alebo nevkusne. Jej vysoké podpätky boli schopné vylúdiť jemné klopkavé

tóny aj z takého mizerného podkladu, ako bolo zošliapané školské

linoleum.

„Doriti, videla si tie topánky?“

- 97 -

„Strašné, my kedy na také zarobíme?“

„Ty krava, na také sa nezarába, na také sa musíš vedieť vydať...“

Zavolali si na Štedrý večer o ôsmej. Kristína navarila kapustnicu,

vysmaţila kapra, urobila majonézový šalát a všetci si pochutnali. O

siedmej večerali, ako vţdy. O pol ôsmej si presadli do obývačky a rozdali

si darčeky. Kristína dostala od Jara pod stromček citrónovoţltý silonový

pulóver z Rumunska. Priviezol jej ho z jednej z posledných ciest ešte na

jeseň a dobre ho schoval, lebo majiteľ firmy im uţ signalizoval, ţe asi

končí a koncom roka sa budú musieť postarať o seba sami. Tak ho schoval,

aby mal aspoň Vianoce pokryté, keď uţ nebude na iné.

Chvíľu nato volala Zora.

„Šťastné a veselé...“

„Aj tebe... a ďakujem, Zorka.“

„Za málo.“

„To určite! To by na tej škatuľke nesmelo byť napísané meno

Swarovski.“

„Len taká maličkosť.“

„A čo dám ja tebe, ty múdra! Čo sa dá dať ţene, ktorá má všetko?“

V mobile ostalo chvíľu ticho.

„Si tam, Zorka?“

„Som. Nič mi nemôţeš dať, lebo mám naozaj všetko,“ a trochu do

telefónu vyprskla. „Pehe... mám všetko, a preto ti hovorím, aby si si s tým

nelámala hlavu. Pre mňa si najväčším darom ty sama, naozaj. Uţ som

niečo vymyslela, takţe keď sa po sviatkoch stretneme, predebatujeme to.

Teraz si nekazme sviatky a uţívajme si. Je v pohode? Nič nehrozí?“

Kristína sa obzrela a skontrolovala muţa a syna. Jaro si otvoril fľašu

borovičky Jelínek a so slastným úsmevom si uţíval prvé poldecáky a

mladší Jaro si otvoril novú knihu o kvantovej mechanike a so slastným

úsmevom si uţíval prvé hity vedomostí.

„Všetko v poriadku, nič nehrozí, všetci sme v pohode.“

„Tak ahoj a do skorého videnia.“

„Ahoj.“

Kristína odloţila mobil a vrátila sa do obývačky k chlapom. Prisadla si

k nim, syn ju pobozkal a nalial jej becherovku a sebe trochu červeného.

„Ďakujem, mami, za krásne Vianoce, za darček a za to, ţe si tu s

nami.“

- 98 -

Kristína sa rozplývala od blaţenosti, pohladila ho po líci a vrátila mu

pusu. Syn si vzal zo stola diaľkový ovládač a pridal zvuk, lebo práve sa

začínala klasická inscenácia Kubo, ale uţ ju nevideli rok, tak prečo nie.

Nielen Kristína odloţila o ôsmej mobil, odloţila ho aj Zora. Skončila

rozhovor a tlačidlom s červeným kruhom ho úplne vypla. Urobila niečo, čo

robila iba raz za rok, odrezala sa od sveta. Hodila ho na obrovský gauč, kde

zapadol do škáry medzi naduté vankúše.

„Hajzel,“ vynadala mu, lebo ráno ho bude hodinu hľadať.

Podišla k oknu a roztiahla vnútorné ţalúzie. Sklá od podlahy aţ po

strop ju vţdy fascinovali a pohľad z jej bytu, z výšky novodobého

mrakodrapu na chamraď dolu pod sebou, ju napĺňal energiou a

presvedčením, ţe to všetko nebolo zbytočné, ţe to všetko malo zmysel a ţe

to všetko robí dobre, a nielen dobre, ale najlepšie zo všetkých, a preto je tu

hore a oni sú tam dolu a ostanú tam naveky.

Stála pri obrovskom výklade s výhľadom na svet a počítala svetlá pod

sebou a za kaţdým vysvieteným štvorčekom tušila rodinu, tušila stromček,

darčeky, kapra, víno a smiech... moţno aj bozky vďaky. Počítala okná a

vyšlo jej milión bozkov, milión úsmevov a milión objatí...

Ani jedno pre ňu.

Odvrátila sa od výkladu a za gánila na svoju luxusnú obývačku

vzdialenú iba jedno poschodie od kancelárie, ktorá pre ňu znamenala celý

svet. Stromček mala skoro tri metre vysoký a na stole dlhom ako letisko

mala prichystané samé fajnovosti, lenţe na stromček nezavesila ani jednu

guľu a pri príprave vianočnej večere si ani raz nespálila prsty. Všetko jej

priniesla kateringová spoločnosť jej priateľky, ktorá to nerobila vo

vianočnej eufórii zadarmo, ale dobre vedela, ţe drobné si vyberie na

zľavách na kostýmoch a kabelkách.

„Prachy, zase iba prachy,“ vzdychla si Zora pri pohľade na stromček a

odvrátila sa.

Uţ sa jej nechcelo hľadieť na obývačku. Nebolo na čo. Nebolo na

koho. Mala v nej všetko od výmyslu sveta, ale chýbal niekto, kto by tam

bol iba pre ňu. Normálne jej to nevadilo, ale na sviatky strašne. Svetlá boli

zhasnuté, stromček nemal kto zapáliť, jedla sa nikto ani nedotkol a ešte aj

to posraté šampanské si musela otvoriť sama. Aj to druhé, aj toto!

Chrbtom sa oprela o rám okna a spojila ruky. V pravej mala fľašu

originál francúzskeho šampanského a v ľavej prázdny pohár. Ich spojením

vznikla výzva a Zora ju prijala. Prevrátila pohár, zamľaskala a hlasno si

- 99 -

grgla. Pohár odloţila, nechala si iba fľašu a vyskúšala ju. Nebola pokazená,

tieklo z nej. Znova si grgla, teraz mocnejšie a trocha jej vybehlo aj cez nos.

Zvraštila tvár, prekonala bolesť a otočila sa. Čelom sa oprela o rám okna,

ale tlačil ju, tak si podloţila dlaň.

„Mám všetko, Kristína,“ vzdychla si do okna. „Máš pravdu, naozaj

mám všetko a nemáš mi uţ čo dať.“

Na skle sa objavila veľká machuľa skondenzovanej pary. Zora sa

odtiahla a so záujmom sledovala, ako sa voda odparuje a machuľa mizne.

Ešte stihla prstom namaľovať malé srdiečko a okno bolo odrazu čisté.

„Doriti, ešte aj tá voda sa ma bojí a radšej zdrhne...“ zamrmlala si.

Zora znova otočila fľašu hore dnom a priloţila na oheň. Paliva

ubúdalo, oheň horel čím ďalej, tým mocnejšie. Ústa prestali piť, skôr neţ

stihla zloţiť fľašu, a obliala sa. Opakom ruky si utrela golier ţupana a ústa.

Bola iba tak, v pyţame a v ţupane.

To boli jej Vianoce: vypnutý mobil, fľaša šampusu, pyţama a ţupan. A

výklad s výhľadom do sveta. Stála a bezmyšlienkovito pozerala von. Pila.

Uţívala si.

Dopila. Fľašu odloţila do kúta, ale keď sa snaţila vystrieť, drgla do nej

prstami a prevrhla ju. Odtackala sa ku gauču a prehádzala vankúše.

„Vyjebanec... sviňa jedna krpatá...“ nemohla nájsť mobil a kliala.

Vykašľala sa na mobil, zašla k stolu a zdvihla pevnú linku. Tu nemala

rýchlu voľbu a číslo musela hľadať v notese. Zúrivo listovala a roztrhla si

dve strany.

„Ahoj! Šťastné a veselé. Pekné od teba, ţe voláš len tak, Zorka.“

„Čau, pošli mi Rusmana... Rus... Ruslana, Saša.“

„Zorka, sú Vianoce, vieš, aké mám zmluvy. Servis na sviatky

nefunguje, oni sú doma.“

„Pošli mi kohokoľvek!“

„Ktokoľvek je dneska doma, Zorka.“

„Saša, tak jedného vybav... kurva!“

„Pila si?“

„Ti jebe? Kto by na Vianoce pil, keď je sám?“

„Tak počkaj, ale bude to niečo stáť...“

„Dám dvojnásobnú taxu.“

„Mne.“

„Dobre, jemu tieţ niečo, tak trojnásobnú.“

- 100 -

„Preplatíš to štyrikrát a ostaneme kamošky a na jar mám tú kabelku s

topánkami so zľavou dvadsať percent.“

„Máš.“

„V poriadku, daj mi dve hodiny.“

„Si drbnutá!? Desať minút! Okamţite!!“

Tresla slúchadlom, aţ z neho odletel ochranný kryt.

Piate stretnutie bolo také isté ako šieste, ako siedme a ako sedemnáste,

aj ako dvadsiate siedme. Po prevalení Kristíninho tajomstva uţ spolu

debatovali inak. Zora vedela, čo môţe a čo nemôţe od kamarátky

poţadovať, a Kristína sa prestala hanbiť za svoje manţelstvo.

„Dobre, tak si na tom finančne lepšie, a ja zas mám rodinu. Mne rodina

funguje nahovno a tebe sú prachy tieţ na dve veci... tak si nebudeme

predstierať.“

Zora prikývla.

„Aj tak som rada, ţe sme sa stretli,“ skonštatovala Kristína a Zora zase

iba prikývla.

Pili. Pili u Zory v obývačke. Jaro po Novom roku zohnal cestu na

Ukrajinu a týţdeň bol preč aj s kamiónom s rifľami a bundami. Kristínu

nemal kto prefackať a mohla sa zdrţať, dokedy chcela. Uţívali si.

„Daj pohár, dolejem ti. Počúvaj... a ty a Stano?“

„Zorka, prosím ťa, čo si o mne myslíš? Som vydatá...“

„Boţe! Kristína, počúvaj ma, ak ti to pod vlasmi, to, čo máš v hlave,

funguje úplne normálne, tak ti úplne normálne funguje aj tá druhá ochlpená

časť nášho tela. Tak čo tu na mňa skúšaš? Pýtam sa ťa normálne, čo Stano?

Bolo niečo?“

„S tebou sa fakt niekedy nedá...“

„Lebo som normálna, taký je ţivot.“

„Tak dobre, ale musí to ostať iba medzi nami. Sľubuješ?“

„Sľubujem.“

„Boli sme spolu párkrát vonku, ale nikto to nevie. Stano je taký... dosť

konzervatívny v týchto veciach, čo mi vyhovuje. Nenalieha a netlačí. Iba

sme boli na večeri a to je všetko.“

„Váţne?“

„Váţne.“

„Tak aký máš plán?“

„Prihlásila som sa na aerobik. V utorok a štvrtok môţem byť legálne

vonku do desiatej.“

- 101 -

„Čo ak si to Jaro preverí?“

„Precvičuje to naša telocvikárka a to je kamoška. O všetkom vie. Keby

do telocvične predsa len prišiel, povie mu, ţe som si práve poranila členok

a išla som domov. Okamţite mi zavolá a ja za ten čas stihnem prísť domov

a buď mu ukáţem obviazaný členok, alebo sa vyhovorím, ţe som k

lekárovi ani nešla, ţe to bolo iba povrchové a prišla som si domov

oddýchnuť.“

„Perfektné. Aj ja som niečo vymyslela, na!“

Zora jej ukázala list. Váţne písmo. Hlavička bol obrovská a samé

šialené ornamenty. Logo firmy Venustas sa strácalo v šialených krikľavých

výmysloch ešte šialenejšieho grafika. Podstatný bol obsah.

Jaro prišiel domov a na stôl poloţil tašku s nákupom.

„Bola aj pošta,“ oznámil manţelke a hodil na stôl listy.

Kristína uloţila maslo, mlieko, chlieb a ostatné potraviny do

chladničky a vstavanej skrine a sadla si za stôl. Jaro oproti nej. Prvé dve

obálky boli šek za telefón, druhá výpis z banky o stave ich chabých úspor.

Tretí bol zaujímavý. Kristína ho otvorila, dlho čítala, potom ho hodila na

stôl pred seba.

Jaro ho vzal a prečítal si ho. Nech uţ ich manţelstvo bolo v

akomkoľvek stave, aj tak niektoré zásady ešte dodrţiavali. Korešpondenciu

jej neotváral, ale počkal si a chcel vedieť, kto jej píše.

Jaro sa dočítal, ţe jeho manţelka postúpila v súťaţi o ţenu roka do

uţšieho výberu a ţe v súvislosti s tým musí počítať, ţe sa bude musieť

zúčastniť nácviku záverečného ceremoniálu, konzultačných hodín a

sluţobnej cesty do Prahy, pretoţe...

„Doriti, to ti nestačia tie tituly, čo máš? Ešte potrebuješ aj miss

učiteľka? Načo je to dobré? Komu to prospeje? Ja riskujem na Ukrajine a

ty sa ideš pretŕčať pred kamery!“

Syn si vzal list a prečítal ho jedným dychom.

„Gratulujem, mami. To je naozaj super úspech. Konečne si ťa niekto

po toľkých rokoch všimol. Som na teba hrdý,“ sklonil sa a pobozkal ju na

líce.

„No, vy dvaja, aby ste nedrţali spolu proti mne!“ Jaro vstal, zalovil v

chladničke a otvoril si pivo. „Ty tieţ, načo ti je taká jebnutá vysoká škola?

Matematika, fyzika, načo to komu je? Radšej keby si si našiel poriadnu

robotu a priniesol uţ konečne do rodiny nejakú korunu, ty darmoţráč!

Chceš vedieť, koľko je trikrát tri? Deväť! A nemusím mať ani vysokú

- 102 -

školu a štyri doktoráty. Naftu som si vedel vţdy zrátať, aj mi vţdy ostalo a

predal som, a zarobil som, a bolo aj na tvoje plienky, aj na sunar. Najazdil

som pol milióna kilometrov bez nehody, to by ste si mali váţiť vy dvaja, a

nie takéto hovadiny. Škoda, ţe si sa nepodal na mňa, mohlo z teba niečo

byť.“

Jaro súhlasne prikývol a odišiel sa učiť do izby. Načo sa s ním hádať.

Kristína vstala a začala variť, aby bol doma aspoň chvíľu pokoj. Zorin

nápad za tú trochu hubovej polievky naozaj stál - odteraz mohla byť o

ďalších pár hodín navyše legálne vonku.

V Prahe to bolo super. Išli v mikrobuse a s chalanmi bola sranda. Teda

s chalanmi... no bola s nimi sranda, lebo vraj niet lepšieho kamoša pre

ţenu, ako je gej, oni rozumejú ţenám najlepšie. Kristína po ceste do Prahy

nadobudla presvedčenie, ţe je to pravda. Sú milí a pozorní a účesom a

móde rozumejú najlepšie. Určite lepšie ako šoféri kamiónov. Nenudila sa

ani chvíľu.

Akcia sa rozbehla o tretej popoludní v hoteli Imperial a Kristína

nadobudla podozrenie, ţe je tam zbytočne.

„Zorka, ale ako to súvisí s našou súťaţou? Veď toto je čisto módna

prehliadka.“

„Dobre, môţeš mi aj vyhubovať, ja to znesiem. Za dobrotu na ţobrotu,

za všetko môţem ja.“

„Nie, nechcem ti vyhubovať, ale načo som tu ja?“

„Aby si sa učila. So súťaţou to síce priamo nesúvisí, ale chcela som,

aby si videla, ako to v tejto brandţi chodí. Aj ty budeš na móle, vyhráš

súťaţ a budeš sa musieť prezentovať ako osoba a prezentovať aj našu

firmu, takţe si zvykaj, nasiakni atmošku a všímaj si, kto čo robí, kto sa ako

správa a tak celkove. Jasné?“

„Dobre,“ súhlasila Kristína, ale nebolo jej to jasné.

„Okrem toho - nepadne ti dobre výlet do Prahy? Kedy si tu bola

naposledy?“

„No v ôsmej triede, boli sme tu spolu.“

„Prosím, pred sto rokmi! Nehanbíš sa?“

„Trochu.“

„Tak neskuč a uţívaj si. Tento strieborný pásik na zápästí ti otvára

všetky dvere v tomto hoteli, tak sa neondej, jedz, pi... to ostatné asi ťaţko...

áále! Koho to nevidím! Pán inţinier!“ Zora aţ podskočila.

Kristína ostala ani obarená.

- 103 -

„Stanko, miláčik!“ Zora sa mu hodila okolo krku. „Som rada, ţe si

prišiel. Bude to dnes naozaj zaujímavé, tie svine od Grobera prišli s takou

istou kolekciou ako ja, ešteţe si zohnal farbenú koţu, ako sme sa dohodli, a

stihla som ju zakomponovať, inak by sme pohoreli. Tak sa uvidíme na

hlavnej prezentácii.“ Zora pozrela na hodinky. „Ja letím, drţte sa!“ A

naozaj odletela.

„Ahoj,“ povedal Stano a chytil Kristínu za ruku.

„Ahoj,“ povedala Kristína a ruku mu rada podala.

Inţinier Blaho sa zohol a ruku rád a úprimne pobozkal. Kristína

sledovala Zoru, ako mizne v dave. Niečo sa jej nezdalo.

„Ja tomu celkom nerozumiem, mne Zora nepovedala, ţe tu budeš.“

„Ani mne, ţe tu budeš ty.“

„Tak je to náhoda?“

„Kristína, ak ma podozrievaš, ţe som zosnoval naše stretnutie, tak nie.

Z mojej strany je to naozaj náhoda.“

„Aj z mojej. Férovo.“

„Tak potom je to veľmi príjemná náhoda. Alebo podozrievaš Zoru?“

„Nie, neviem. Občas ma štve, nevyznám sa v nej.“

„Ja ju poznám tieţ dosť dlho a súhlasím.“

„Tak asi je to jej robota. Skúša niečo, čo by nemala. Poď bokom,

Stanko, nech nezavadziame,“ vzala ho za lakeť a odtiahla ho, „naše

stretnutie tu je milé, ale... ako by som to... ja tomu celkom nerozumiem.“

„To bude tým, ţe si matematická. Chceš mať na konci kaţdého súčtu

presné číslo. Ţivot nie je matematika. Presné čísla sa v ţivote nečíslujú.“

„Ale aj tak ma to štve. Ak chcela Zora niečo zorganizovať, mala

povedať, nerada robím zo seba ovečku aj teliatko zároveň.“

„Máš pravdu, asi sa s ňou budem musieť váţne porozprávať,“ a

inţinier sa výhraţné poobzeral, akoby to chcel urobiť okamţite.

Tým uzavreli jednu kapitolu, kto koho, ale ostala im nevyriešená

druhá: kam teraz.

„Ty tu musíš byť?“

„Stanko, ja som slobodná svojprávna osoba. Kašlem na jej

prehliadku.“

„Ja tieţ. Trhnime sa. Ideme na obed?“

„Skôr na olovrant, nie?“

„Ja som ešte neobedoval, ale ty môţeš mať olovrant, ako chceš.

Platím!“

- 104 -

„Sa mi uľavilo! Tak idem s tebou,“ zvolala skoro nadšene. Stano sa v

Prahe vyznal, prešli si Karlov most a nakŕmili čajky, potom zamierili na

Nerudovku, zastavili sa U kocoura a dali si pravé plzenské, potom sa

zastavili U tří housliček, potom U Bonaparta a skončili hore U černého

vola. Tam sa vyčúrali, lebo uţ toho mali obaja dosť.

Chvíľu si oddýchli a ukázal jej hradnú stráţ a Hradčany. Zašli aj na

nádvorie a prešla si katedrálu.

„Uţ ma bolia nohy je to nádhera, ale tak na týţdeň, nie na jeden deň.“

Taxíkom sa odviezli do jeho hotela. Býval priamo na Václavskom

námestí. Uţ bola tma a ani nevidela nápis nad vchodom. Keď kráčal

vstupnou halou, všetci sa ukláňali. Asi aj jej, keď si ju viedol pod

pazuchou. Nemal izbu, býval v apartmáne.

Posadil ju a objednal jedlo a pitie hore.

„Kristína, prepáč, ja neviem, ako by som ti to... ja to nerobím beţne a s

kaţdou, ja od smrti mojej manţelky som nebol...“

Tak sa išla osprchovať sama a bez zbytočných rečí. Počkala ho, kým sa

osprchuje aj on. Leţala v hotelovej posteli uprostred Prahy zabalená iba v

osuške... boţe, keby ju tak mama videla, tá by jej dala! Dvadsať Zdravasov

a dvadsať Otčenášov najmenej. Ústa by sa jej nezastavili.

Stano bol milý, pozorný a pomalý a trvalo to dlho. Ústa sa jej aj tak

nezastavili.

Kristína vo veku štyridsať rokov zaţila prvý raz orgazmus. Stano

vedel, čo ho čaká, a pripravil si osušku. Všetko vytieklo do froté uteráka,

zachránili prestieradlo a mohli v pohode spať aţ do rána unavení sexom a

drahým vínom, prilepení k sebe ako dve lyţičky.

Vo februári Kristína vyhrala súťaţ o ţenu roka a bola vo všetkých

novinách aj na obrazovke. Prvé fotografovanie pre časopis dopadlo dobre,

druhé nie, lebo jej ani najlepší maskéri nevedeli prekryť monokle pod

očami a odloţili to o týţdeň.

Zora zúrila, lebo jej nabúrali obálku - a kto sa len trochu vyzná v

modelingu vie, ţe obálka módneho časopisu je niečo ako Písmo sväté. Dá

sa zmeniť, ale naserie to všetkých vrátane pápeţa.

- 105 -

14

Petra počkala, kým si nebola istá. Nevyspala sa s architektom a

odskúšala si jeho trpezlivosť. Nevyspala sa s ním ani na druhom rande, ani

na treťom. Nenaliehal a v skúške obstál.

V deň pohromy na to ani jeden z nich ani len nepomyslel. Na deň

pohromy by najradšej zabudla, hoci neskôr sa z celej príhody iba smiali a

pochvaľovali si Petrinu silu a trénovaný švih. Nebyť trápneho intermezza

so stoličkou, asi by sa nikdy nespoznali. V ten deň prijala iba pozvanie na

večeru a celý čas spolu debatovali. Dlho do noci. Oťukávali sa. Odviezol ju

na oddelenie, aby si vzala veci, a odviezol ju aj domov. Páčilo sa jej, ţe sa

netlačil hore a stačil mu úsmev na rozlúčku.

Vyspala sa s ním aţ potom. Asi po dvoch týţdňoch. Vzal ju k sebe a

riskoval neúspech, lebo prvý raz to ţiadna ţena nemá rada v cudzom

prostredí, ale jeho cudzie prostredie bolo magické a na to stavil. Urobil

dobre. Takú sprchu a taký bazén ešte nevidela. To ostatné uţ videla,

dokonca aj väčšie, ale ak sa to malé skombinovalo s tým veľkým v garáţi,

tak celkový umelecký dojem bol uspokojivý.

Krauz sa jej stále smial, ţe si frajera poistila a zbila ho tak, aţ mu

zlomila nos a rebrá, a on, chudák, sa bál odmietnuť rande. Petra všetkým

vysvetľovala, ţe to nebolo tak, ţe mu nič nezlomila, ţiadne rebrá, moţno

trochu nos, ale aj to nechtiac a...

Vlastne čím viac vysvetľovala, tým bol Krauz bliţšie k pravde a tým

viac sa jej smiali. Chalani z oddelenia vráţd to videli takto: Petra má

nového frajera, ktorého si najprv rozlámala a potom ho ochotne odviezla

do nemocnice, aby jej ho chirurgovia zlátali dokopy, a teraz si ho môţe

uţívať, lebo sa jej bojí.

Chalani sa rehotali a Filip zúril. Pri vyslovení slova architektúra mu

naskakovali zimomriavky.

Zima bola strašná. Február sa rozhodol, ţe to všetkým vytmaví, a

vonku sa ţenili všetci čerti. Zamrzlo všetko, aj vraţdy, nikto nikoho

nezabíjal a chlapi čakali, kedy uţ opravia kúrenie, aby rozmrzli aspoň oni.

- 106 -

„Decká...“ Petra vošla do kancelárie a ostala stáť pri dverách. Ešte sa aj

o ne oprela ako ostýchavá školáčka.

Krauz sa prehŕňal v spisoch.

Chosé driemal v kresle.

Váňa dojedal tlačenku s cibuľou.

Kuky študoval odborný článok, ako pestovať hlivu ustricovú v

domácich podmienkach.

Burger čítal noviny a fajčil.

Hanzel čistil pištoľ.

Všetci vraţdári v kancelárii číslo stoštyridsaťjeden mali plné ruky

práce a polhodinu pred fajrontom to ani nechceli nijako meniť.

„Ak treba niekoho vypočuť a tebe sa nechce, tak vypadni...“ zasyčal

Hanzel.

„Netreba, všetky stránky som uţ vybavila. Nič nehrozí.“

„Tak si sadni a daj si kávičku.“

„Netreba, prišla som pre niečo iné. Stále sa mi smejete, ţe som

zmlátila frajera tak, ţe sa ma teraz bojí opustiť.“

„Pravda...“ zašepkal Krauz do spisu.

„Počula som. Tak sme vás všetkých prišli pozvať na pohárik a

vytmavíme si to.“

Petra sa lopatkami odrazila od dverí a otvorila ich. Vpustila architekta,

zavrela a postavila sa vedľa neho, aby sa nebál.

„Inţinier architekt Boris Hulmann,“ ukázala na votrelca a usmiala sa,

aby mu dodala odvahu.

Krauz sa prestal rýpať v starých spisoch a prekvapene zodvihol hlavu.

Chosé sa zobudil a zaţíval. Váňa, Burger a vlastne všetci spozorneli.

„Tak to je teda prekvapko,“ uznal Chosé a predstúpil ako prvý.

„Fischer.“

„Hulmann.“

Podali si ruky.

„Doriti aj s Nemcami,“ rozčertil sa Kuky. „Päťdesiat rokov po vojne a

ja mám pocit, ţe sem zase napochodoval wehrmacht. Počúvajte mňa!“

Postavil sa pred architekta, poodstúpil, aby si mohli pozrieť do očí a

nezlomil si pri tom krk, a natiahol ruku.

„Paľko Kukučka!“

- 107 -

„Boris,“ architekt nestratil duchaprítomnosť a urobil tak prvý krôčik na

dlhej ceste, zvanej dôvera oddelenia vráţd. Začal dobre, Hanzel odloţil

pištoľ.

„No prosím, ako pekne slovansky to znie! Boria!“ zajasal Kuky.

„Jeţišukriste... Boria... tak to radšej ten Hulmann,“ zdesil sa architekt.

Oto Hanzel odstrčil krpatého kolegu a vypol hruď.

„Hanzel, občas Oto. Čau.“

Predstupovali rad-radom a podávali si ruky.

„Burger,“ povedal posledný.

V kancelárii sa nebolo kam pohnúť. Všetci stáli na koberci pred

dverami a rozpačito po sebe pokukovali.

„Tak ja neviem, dáme po jednom?“ snaţil sa zachrániť situáciu Krauz.

„Netreba, šéfovi som všetko vysvetlila a dal nám polhodinku

sluţobného voľna. Dnešný piatok končíte vďaka mne uţ teraz. Môţeme

ísť. Pozývame vás.“

„A kam?“

„K nám... vlastne k nemu,“ opravila sa Petra.

„No tak to si mala hneď povedať!“

V kancelárii nastalo mravčenie. Bleskovo sa schovávali spisy, pečatili

skrine, polievali kvety, balil proviant, uväzovali šály a prezúvali

poltopánky za baganče.

„Zavolám taxík,“ ponúkla sa Petra.

„Načo,“ namietol Krauz. „Koľkých môţete zobrať?“

„Troch, ak pôjde Váňa. Inak štyroch.“

„Aţ do dnešného dňa si mi bola celkom sympatická...“ zastonal Váňa

spod stola, kde sa pokúšal obuť.

„Tak Váňa, Kuky a Edo s vami a Chosé a Oto so mnou. Ja idem na

Ivanovi.“

„Neblbni, Richard, je námraza.“

„Na to je Ivan ako stvorený. Ide ešte niekto?“

„Volala som aj Mayora, ale má niečo doma a naši v kancelárii tieţ

odmietli.“

„To Filip, mala si mu zalepiť hubu uţ v pondelok a mohol byť celý

týţdeň pokoj,“ vysvetľoval Chosé.

Architekt sa usmial, uţ počul o svojom sokovi a bolo mu to dosť

nepríjemné. Petra ho upokojila, ţe ho zvládne, ale ako sa ukázalo,

- 108 -

nezvládla, Filip brojil proti architektovi kaţdý deň a chalanov v kancelárii

odhovoril.

Cez deň nasneţilo a museli počkať, kým Krauz odhádzal Ivana. Potom

čakali, kým oslabená baterka aspoň raz otočila štartérom, aţ potom mohli

vyraziť. Ruské ţiguliaky boli na zimu naozaj zvyknuté a architektov

nemecký medveď nemal do kopca šancu. Neušiel. Asi preto, lebo architekt

nechal omylom zatiahnutú ručnú brzdu.

V dome sa chvíľu tvárili zarazene. Museli si najprv zvyknúť. Niečo

podobné videli iba vo filmoch.

Švédsky stôl nebol dlhý, ale vysoký. Vysoko naloţený. Váňa ho

vyskúšal, no Chosé ho zmrazil pohľadom.

„Vydrţ, najprv prípitky, sedlák!“

„Sa nepotento, som hladný, boţe...“

„Ticho, nerobte nám hanbu!“ zahriakol ich Burger, lebo architekt sa uţ

vracal a tlačil pred sebou vozík.

„Ale v pondelok musíme ísť do roboty...“ zastonal Krauz, keď videl,

čo Boris priviezol.

Petra stisla Borisovi rameno a silene sa naňho usmiala.

„Oni iba ţartujú, varovala som ťa, akí sú... neboj sa, nebudú tu celý

víkend.“

„Moţno,“ nedal sa Krauz.

Boris nič nehovoril, iba sa usmieval. Spôsob, akým vraţdári medzi

sebou komunikovali, mu vyhovoval. Aj on tak chcel vo firme, ale nemohol

nájsť partnera.

„V pohode. Tak čím začneme?“

„Tá debrecínka nevyzerá zle...“ navrhol Váňa.

„Nevšímaj si ho, hádam trochu bubliniek, aby sme podchytili váţnosť

slávnostnej chvíle,“ navrhol Burger.

Boris vystrelil, gejzír peny ho vôbec neiritoval na rozdiel od

vraţdárov, ktorí boli ochotní nastaviť aj dlane, a ponalieval.

„Tak... priatelia,“ začal, „hádam pár slov na úvod. My s Petrou... ako

by som to... sa máme radi. Asi takto by som začal. Povedala mi, kde

pracuje a s kým, a ja som sa rozhodol, ţe by sme sa mali trochu spoznať a

zoznámiť.“

„Veľmi dobrý nápad.“

- 109 -

„Preto som zorganizoval toto prvé stretnutie a pevne verím, ţe bude

mať aj číslo dva, aj tri, aj povedzme dvadsať. Som naozaj rád, ţe ste mi ju

vypestovali, vypiplali a ochraňovali...“

„Ja mu jednu drbnem,“ ponúkol sa Kuky.

„...ju pred všetkými moţnými nástrahami vašej roboty, takţe sa mi

zachovala v takom utešenom stave, ako ju vidíme teraz. Na odplatu vám

môţem sľúbiť, ţe si ju budem váţiť a milovať do konca ţivota.“

Vraţdári boli trochu zaskočení, pripadalo im to ako odobierka, ale

Petra nebola ich dcéra.

„Tak na jej zdravie,“ zakončil architekt.

„No, reč to bola pekná, ale my sme ju nevypiplali, ona nám taká

peknučká uţ prišla z akadémie. Ale to ostatné sedí, milovať a váţiť si ju

môţeš aţ do konca ţivota a my na to dozrieme,“ Burger odľahčil

atmosféru a všetci si pripili. „Navrhujem, aby sme si všetci tykali, lebo tak

to bude najpohodlnejšie. Ja som Edo. Ostatné mená si aj tak nezapamätáš.“

„Zapamätám, ja vás vlastne uţ tak trochu aj poznám, Petra mi o vás

dosť hovorila...“

„Bonzáčka!“ zhrozil sa Krauz.

„... ale iba v dobrom.“

„Aj klamárka!“

Krauz sa zahnal, aby Petru plesol po zadku, ale uvedomil si, ţe uţ nie

sú v kancelárii, a dlaň premiestnil za hlavu a poškrabal sa na zátylku. Pre

istotu, mohlo by to niekomu vadiť.

Posedenie dopadlo dobre. Primerane dobre. Po pár pohárikoch sa

uvoľnili, po pár fľašiach sa vybozkávali, nielen s Petrou, ale aj s

architektom, a napokon aj medzi sebou. O polnoci architekt rozhodol, ţe si

spravia ohňostroj, lebo mu od Silvestra ostala zabudnutá munícia. Zo

zasneţenej záhrady lietali rakety na všetky strany len nie hore, lebo im

spadol stojan, a susedia museli mať veľkú radosť. Aj oni mali, lebo nič

nepodpálili. Hanzelovi sa zdalo, ţe munície bolo málo, a vystrieľal do

vzduchu celý zásobník, tak sa radšej presunuli dovnútra, kým prídu

policajti.

Odpadlíkov porozváţali taxíky veľkoryso vyplatené vopred a o piatej

nadránom odchádzali aj poslední hostia, Krauz, Chosé a Kuky. Kuky

prehovoril domáceho, aby mu daroval palmu z chodby, lebo ju nutne

potrebuje do kancelárie. Boris bol namäkko a nedokázal odmietnuť.

Posledné zvyšky zdravého rozumu mal Krauz a krpcovi vysvetlil, ţe palma

- 110 -

má štyri metre a jeho ţiguliak na výšku sotva jeden a pol. Kuky to

nepovaţoval za problém a donútil Krauza, aby mu otvoril kufor. Roztiahol

ruky a odmeral ho, potom sa narovnal a dĺţku kufra ukázal všetkým.

„Pozrite, ţe sa zmestí!“

„Na šírku, ty Johan, a čo s dĺţkou, veď je dlhá ako topole u nás na

dvore.“

„Bude trčať. Na koniec zavesíme nejaké červené trenky a môţeme

ísť.“

„Ale je zima, zmrzne!“

A to bol konečne argument, ktorý bol ochotný akceptovať. Kuky mal

rastlinky rád a nechcel, aby palma trpela a zmrzla. Ale nechcel sa jej ani

vzdať, tak sa s architektom dohodli, ţe na jar, keď sa roztopia snehy, vráti

sa aj s traktorom s vlečkou a palmu si odvezie. Krauz bol rád, ţe sa takto

rozumne dohodli, lebo dúfal, ţe kým sa na jar roztopia snehy, Kuky moţno

vytriezvie a celú buzeráciu s palmou si rozmyslí.

Nastalo lúčenie, ktoré nemalo konca-kraja, lebo keď sa s Petrou

vybozkával Chosé a konečne si sadol do auta, vystúpil Kuky, presvedčený,

ţe sa s ňou lúčil príliš krátko. Keď sa vyobjímali a konečne si sadol do

auta, vystúpil Chosé, lebo sa mu zdalo, ţe sa s ňou lúčil príliš krátko. Keď

si konečne sadol, vystúpil...

„Tak dosť, ja uţ štartujem!“ zaklamal Krauz, lebo štartér ani neštekol.

Našťastie parkovali na kopci a chlapcom trochu pohybu vôbec

neuškodilo. Krauz ich po sto metroch počkal. Keď konečne opustili

zasneţenú ulicu, susedia museli mať veľkú radosť.

Boris sa vrátil k švédskemu stolu a v jednom kuse sa smial. Neveriaco

krútil hlavou a klátil sa sem a tam.

„Tak táto banda vyšetruje tie najstrašnejšie zločiny na svete?

Kristepane, tí sa naozaj dlho hľadali, kým sa našli...“ filozofoval a pokúšal

sa naliať si ešte posledný pohárik.

Petra ho odzadu objala a poloţila si hlavu na jeho chrbát.

„Som rada, ţe dnešný večer takto dopadol. Mala som chvíľu obavy,

Chosé a Kuky si ťa na chvíľu vypoţičali a pokúšali sa ťa opiť.“

„Postrehol som, neboj sa.“

„Si hrdina, vydrţal si.“

„Ani nie, nechci vedieť, čo som kaţdú hodinu robil na záchode.“

„Ale vydrţal si. Myslím, ţe ťa prijali medzi seba. To bola tvoja prvá

zaťaţkávacia skúška... druhá ťa čaká teraz...“

- 111 -

„Miláčik,“ vymanil sa z objatia a otočil sa k nej. „Sľubujem, ţe toto,

čo ti teraz poviem, ti uţ nikdy v ţivote nezopakujem, ale teraz musím:

nemohli by sme to odloţiť na inokedy? Som normálne zničený.“

Petra sa rozosmiala a prikývla.

„Ale nehovor mi, ţe ťa bolí hlava, túto výhovorku budem pouţívať

ja!“

Architekt dopil, objal si frajerku a pobrali sa spať. Pri dverách sa ešte

raz obzreli, aby si zapamätali obraz totálne zdevastovanej obývačky.

Poupratovali ju tým najjednoduchším a najrýchlejším spôsobom: zavreli

dvere.

V pondelok ráno bol Kuky triezvy, nemuseli čakať ani do jari. Na

príhode s palmou sa mimoriadne dobre bavil, lebo si ju nepamätal.

„Ja? Palmu? Čo by som s ňou robil?“

„Presne to sme chceli od teba vedieť, ty mičurin!“

„No výdrţ má,“ zaspomínal Chosé, „skúsili sme doňho s Kukynom

natankovať trochu vodky v rýchlom slede, ale vydrţal, nezlomil sa.“

„Všimol som si,“ pochválil ich Krauz, „ale aj Petra, pripravte sa na

kefung.“

„Inak, ako ho hodnotíte?“

„V pohode, myslím, ţe je to pohodový týpek.“

„Aj u mňa v pohode.“

„Aj u mňa...“

V podstate sa všetci zhodli, ţe architekt je príma chalan.

„Tak viete čo,“ ozval sa konečne aj Burger a zloţil noviny, „povieme

Petre, aby ho vybavila na stredu, a zoberieme ho k Jumbovi, nech si

chlapčisko zvyká. Okrem toho sme mu to dlţní, vyslopali sme uňho za

tisíce.“

„Príma nápad,“ pochvaľovali si chlapci a tešili sa na Petru, aby jej

oznámili príjemnú novinu.

- 112 -

15

Architektovi sa u Jumba veľmi páčilo a dobrovoľne sa prihlásil aj na

budúci týţdeň, aj potom. Išiel s vraţdármi na pivo, aj keď sa skončil

február, dokonca aj marec.

Zima pokračovala a všetkým uţ išla na nervy. Úľavu nepriniesol ani

prvý jarný mesiac, uţ tak nemrzlo, ale stále lialo. Slabšie povahy upadali

do depresií, silnejšie kliali. Všetci do jedného sa tešili na máj, keď uţ

určite musí prísť slniečko a oteplenie.

Vraţdári sa tešili na máj, aby sa uţ dalo po vonku chodiť bez šálov a

nemuseli mrznúť na obhliadkach miesta činu.

Petra sa tešila na máj, lebo tam niekde si naplánovali s milým svadbu.

Viktor sa tešil na máj, aby uţ mohol otvoriť terasu a začať s letnými

diskotékami.

Peter Knut sa tešil na máj, aby uţ nemusel v mraze stepovať za oknom

Koko pubu a mohol si dať pivo aj vonku.

Kristína sa tešila na máj, lebo budú maturity a potom je uţ iba krôčik k

vytúţeným prázdninám.

Zora sa tešila na máj, lebo v máji nie sú Vianoce.

Všetci sa tešili na máj, akoby sa v máji malo udiať niečo výnimočné.

- 113 -

16

Zazvonilo.

Riaditeľka gymnázia Kristína Jánska sa strhla a prekvapene zdvihla

zrak od listu a fotografií porozkladaných po stole. Hoci mala na zápästí

dámske tissotky a presný čas jej ukazoval aj mobil pohodený pri kalendári,

aj tak zo zvyku zdvihla zrak a skontrolovala hodiny nad dverami.

Zvonilo presne ako vţdy.

Šikovným trhnutím zápästia odhodila fotografiu zastoknutú medzi

dvoma prstami a počkala, kým sa prestala krútiť a šmýkať po lesklom

povrchu stola, aţ sa zastavila pri ťaţidle. Potom sa oprela o mäkké

čalúnenie operadla a zvädla. Tupo civela na nástenné hodiny nad dverami a

čakala, kým sa zvonec unaví a prestane.

Bola šokovaná, vydesená, zmätená, no najviac ju prekvapil pocit

bezmocnosti. Vôbec nevedela, čo má robiť. Vlastne si úplne jasne

uvedomovala, ţe nemôţe robiť vôbec nič. V takejto situácii sa ešte nikdy

neocitla, nikdy nič podobné neriešila, hoci... Zorka jedno riešenie našla.

Nahla sa nad stôl a ešte raz si pozrela poslednú fotografiu. Detail na

vyholený stoporený falus sa nekončil ţaluďom, ale rozďavenými perami a

vpadnutými lícami. Boli to jej pery. Jej tvár sa dala identifikovať so

stopercentnou istotou, aj keď ju deformovali vpadnuté líca a kŕčovito

zovreté oči.

Falus vedela tieţ identifikovať a tieţ so stopercentnou istotou. Patril

inţinierovi Stanislavovi Blahovi.

Ostatné fotografie ju nezaujímali, boli to iba trápne variácie na tú istú

tému, akurát na niektorých sa dali rozoznať tváre oboch aktérov.

„Kristepane, ako... kde...?“ ticho zastonala.

Vlastne uţ poznala odpoveď aj na tieto otázky, pýtala sa iba tak, sama

seba.

Zloţila list a pozhŕňala fotografie. Upravila ich, aby lícovali, a vloţila

ich späť do ţltej obálky bez adresáta a bez odosielateľa. Nebolo treba, list

nešiel poštou, našla ho ráno za stieračmi. Zovrelo jej ţalúdok, sotva ho

- 114 -

zbadala, a keď sa snaţila otvoriť auto, vypadli jej kľúče, tak sa jej roztriasli

ruky. Uţ tušila, ţe sa niečo chystá, a tušenie sa potvrdilo, sotva v kancelárii

obálku otvorila.

Zo zásuvky riaditeľského stola vybrala farebný obal, vloţila doň ţltú

obálku, pár výtlačkov starých novín a obal zviazala. Všetko odniesla

kuričovi do suterénu, aby to spálil.

Keď sa vrátila, vybavila zmeškaný telefonát od manţela a hovor

ukončila s presvedčením, ţe zase dostane doma bitku, lebo nechala v

chladničke splesnivieť párky.

Civela na mobil v ruke a nevedela sa rozhodnúť. Bolo to váţne

rozhodnutie. Mobil oťaţel, uţ váţil metrák a stále priberal. Teraz, alebo

nikdy. Ak sa nerozhodne teraz, uţ sa nerozhodne a všetko ostane, ako je.

Chce, aby všetko ostalo tak, ako je?

„Doriti, uţ nie...“

Mobil odrazu váţil iba pár gramov a bolo jej jasné, čo s ním.

Postláčala tlačidlá a priloţila si ho k uchu. Ţena na druhom konci aţ jačala

od prekvapenia.

„Nóó, ty nemáš poradu? Vţdy, keď ti volám cez deň, máš poradu, ako

to, ţe teraz nie? A čo sa stalo, ţe voláš ty mne?“

Ostalo ticho.

„Kristína? Si tam? Čo je?“

Zase ticho, iba dychčanie.

„Kristína!? Stalo sa niečo? Kris...“

„Zorka...“ začala Kristína, ale nie a nie to vysloviť. Posledná moţnosť

ostať iba obyčajnou riaditeľkou. Posledná moţnosť, lebo ak to povie...

„Zorka,“ zopakovala a vydýchla, „ja som sa uţ rozhodla. Súhlasím s tebou.

Mali by sme sa stretnúť.“

A bolo to von. Teraz pauzovala druhá strana.

„Nodoriti!“ vyrazila zo seba jedným dychom. „Tak to ma poser! No

nič, najvyšší čas dať kaficu a hodiť reč. Dnes večer?“

„Nie, dnes musím byť doma...“

„Aha!“

„Musím! Pochop. Zajtra o desiatej mám rokovanie na ministerstve a

potom povedzme o jedenástej by sme mohli.“

„Dohodnuté. Voláme si. Čau. Vlastne nie! Si tam ešte?“

„Som.“

„Stalo sa niečo? Si zase krvavá?“

- 115 -

„Nie, tentoraz nie.“

„Tak niečo iné?“

„Nie, som v práci a som úplne v pohode.“

„Tak fajn! Tak zajtra, čau, baba.“

„Čau.“

Uţ odzvonilo.

Kristína sa rozhodla, ţe zabije svojho manţela a uţ sa to nedalo

stiahnuť, lebo nechcela. Jej vlastné rozhodnutie ju tak šokovalo, ţe sa

zbalila a zástupkyni zaklamala, ţe ide na poštu.

Nešla na poštu, nešla vlastne nikam. Potrebovala sa iba nadýchať

čerstvého vzduchu a upratať si myšlienky. Práve sa rozhodla pre niečo

váţne, niečo také váţne, čo jej môţe zmeniť od základu celý ţivot.

Začala tým, ţe vykročila. Vykročila a zahla vpravo do parku pred

školou. Dvaja výrastkovia na bicykli, čo mali byť v tom čase v škole, ale

neboli, sa jej šikovným manévrom vyhli, zaflekovali, otočili bicykle, opretí

o jednu nohu ostali stáť a civeli za ňou.

„Sleduješ tú jebu?“

„Starší ročník výroby, ale schopná.“

„Sleduješ tie nohy? A ritku?“

„Sviňa, dobrá sviňa. Sleduj tie lýtka a tie štekle. Jak sa nesie.“

„Ušla by, aj keď je stará...“

Otočili bicykle a uháňali do sídliska.

Napnuté lýtka a dokonalý zadoček v obtiahnutej sukni sa na vysokých

podpätkoch vzďaľovali od školy a podpätky sa nezvyčajnej prechádzke

naozaj tešili. Nahlas a radostne rapotali: klopi-klop, klopi-klop.

Bol máj, lásky čas a hormóny šili nielen s výrastkami na bicykloch, ale

s kaţdým ţivým tvorom schopným nejakého citu. Bol máj, jedno z

najnebezpečnejších období roka, lebo v máji človeku napadajú tie

najhlúpejšie myšlienky.

- 116 -

17

Petra mala svadobné oznámenia vytlačené uţ dávno, ale stále sa ich

hanbila rozdať kolegom. Hanbila alebo bála, alebo... nechcela. Nevedela

sama. Jednoducho si nebola istá.

S architektom si istá bola, aj sama so sebou si bola istá, ale jednoducho

si nebola istá. Niekedy, keď nad sebou rozmýšľala, mala sto chutí sa

nafackať. Tak je si istá, alebo nie je si istá? Nebola si istá, či si je istá.

Potrebovala niekoho, komu by sa zdôverila.

„Edo... Edko... mohla by som na chvíľu?“

Burger bol v kancelárii sám a študoval starý spis.

„Len poď, aspoň si na chvíľu oddýchnem od týchto nezmyslov,“ s

nechuťou odstrčil hŕbu papierov. „Kávičku?“

„Uhm.“

Kým varil a pripravoval šálky, mlčali. Petra ešte nebola rozhodnutá, či

má, a Burger tušil, ţe má, lebo nazerala do kancelárie kaţdú polhodinu a

jemu došlo, ţe nie len tak pre kávičku, ale pre niečo váţnejšie. No kávičku

aj tak ponúkol, lebo pri kávičke to ide lepšie. Nevedel ešte čo, ale dúfal, ţe

jej to pôjde lepšie.

„Tak počúvam,“ povedal napokon, keď ju obslúţil a netradične si

prisadol k nej do kresla a neostal za stolom zahalený do oblaku dymu,

krytý rannými novinami.

„Čo?“

„Nehraj to na mňa! Pobehuješ dnu a von, dnu a von a nazeráš, čakáš,

kým tu budem sám, a tváriš sa, akoţe nič. Je tak?“

„Je, priznávam.“

„Tak von s tým! Architekt? Problémy?“

„Nie, Boris je v pohode, ale... vlastne... Ono to tak trochu aj súvisí.“

„Myslel som si.“

„Ty si tu najstarší...“

„Vďaka, na to, aby som sa dozvedel, ţe som starý cap, mám

manţelku.“

- 117 -

„...a chcela by som sa s tebou poradiť. A neblbni, ja to myslím váţne!“

„Tak váţne, uţ som ticho.“

„Chcela by som sa vydávať.“

Počkala. Skúmala ho. Sŕkal horúcu kávu.

„Ty nič?“

„Sľúbil som ti, ţe budem ticho. Pokračuj.“

„Chcela by som sa vydávať. Vydať sa za Borisa.“

Zase ho chvíľu skúmala. Zase nič.

„Tak dobre, uţ niečo povedz.“

„Čo ti mám na to povedať?“

Petra vycítila, ţe si viac vzdychol, ako by sa pýtal.

„Ty s tým nesúhlasíš, však?“

„Ja? Na mne nezáleţí, on s tým musí súhlasiť.“

„Vieš, ako to myslím.“

„Viem, prepáč. Viem veľmi dobre, ako to myslíš. Chceš počuť, čo ťa

čaká a či ti to vyjde.“

„No,“ uľavilo sa jej, lebo presne to chcela, iba to nevedela pomenovať

a vysloviť.

„Ale to je otázka pre vešticu s krištáľovou guľou a tarotovými

kartami.“

„Ale aj pre teba, ty si tu uţ zaţil všeličo. Aj svadbu.“

„Trochu ma preceňuješ.“

„Nie, viem to.“

„Škoda, chcel by som si byť taký istý ako ty.“

„Zahováraš. Nechceš mi povedať pravdu.“

„Tušíš ju, vieš, ţe nebude príjemná, a chceš ju počuť odo mňa, to nie je

fér.“

„Nie je, ale ty to znesieš.“

„Neznesiem, aby si ma znenávidela.“

„Za čo?“

„Ak budem mať pravdu, poviem ti ju a ty to o pár rokov zaţiješ na

vlastne koţi.“

„Pravdu... tak ju skúsme.“

„Chceš počuť pravdu o ţenách na kriminálke, o ich kariére, o ich

deťoch a rodine... chceš vedieť, či aj potom ostaneš vraţdárkou alebo sa z

teba stane iba mamina.“

„Presne to chcem.“

- 118 -

„Nie, nechceš, lebo ty to vieš, ty by si iba bola rada, aby to niekto za

teba vyslovil nahlas, a za obetného baránka si si vybrala mňa.“

„Tak ťa teda veľmi pekne prosím, obetuj sa a povedz mi to nahlas.“

Nahla sa k Burgerovi a stisla mu ruku, ale drţal v nej šálku a oblial sa.

„To nič. Petrička moja zlatá... vidíš sama, ako to u nás beţí. Sme v

robote vo dne v noci, soboty, nedele, občas aj na Vianoce. My sme chlapi a

máme doma ţeny, ktoré si buď zvykli, alebo sa s nami rozviedli a našli

sme si nové, zvyknuté. Všímaš si vôbec, koľko chlapov od nás je

rozvedených alebo sa rozvádza? A tí, čo sú ţenatí, koľkí majú za manţelky

policajtky? Veľa, naozaj veľa. Robíme robotu, ktorú málokto z civilov

pochopí, preto o nej pred nimi radšej ani nehovoríme. A to sú chlapi - ako

to funguje u ţien, ani presne neviem, lebo ty si jediná, ktorá to u nás

vydrţala tak dlho a nezblbla. Ale tie, čo poznám, majú tieţ za manţelov

policajtov, takţe ide asi o to isté, iba v ruţovom. A ty chceš, aby som ti

poradil, či si máš vziať Borisa? Ako to mám vedieť? Môţem ti povedať

niečo iné - ako to u vás bude fungovať. Prídeš večer domov, unavená si

vyzlečieš bundu, popruhy s pištoľou a putami prehodíš cez operadlo

stoličky a spýtaš sa ho, čo máme na večeru a či bol po deti v škôlke. Potom

sa osprchuješ a unavená sa vyvalíš do postele s hlavou plnou nového

prípadu, do noci budeš čumieť do stropu, preberať si v duchu jednu

výpoveď za druhou a hľadať medzi nimi páchateľa. A keď sa na teba zvalí,

budeš toho páchateľa hľadať ďalej, a aby mal manţel radosť, tak na konci

dvakrát zavzdycháš. Čo myslíš, ako dlho to taký muţ vydrţí? A Boris nie

je obyčajný muţ, Boris je architekt, kreslí krásne veci, ţije vo svete

súmernosti a precíznosti, vo svete rovných, priamych hrán a plôch, vo

svete harmónie farieb a línií. Ako sa on vyrovná so ţenou, čo chodí na

pitvy, vyťahuje z ľudských tiel noţe a guľky a vyšetruje tie najstrašnejšie

zločiny na svete? O čom sa budete doma rozprávať? On ti porozpráva o

novom presvetlenom, slnkom zaliatom hoteli, čo práve navrhol, o hoteli s

krásnymi záhradami, fontánami a vodometmi - a ty mu čo povieš? Čo

pekné si v ten deň videla, zaţila? Čo pekné si urobila? Rozbila si hubu

jednému vagabundovi a druhému si skoro pri zatýkam zlomila ruku. Aj na

to musíš myslieť, aj taký je rodinný ţivot. Teraz si preňho atraktívna ţena s

atraktívnym povolaním, no budeš preňho taká o päť rokov? Hulvát s

pištoľou pod pazuchou, čo zloţí kdeakého gangstra... a ak nebude

poslúchať, tak aj jeho? Dá sa takto ţiť? Ako dlho? Vie, do čoho ide? Vieš

ty, do čoho ideš? On je civil, ty si vojak. Ešte som nevidel civila, ktorý by

- 119 -

bol nadšený zo stretnutia s vojakom v plnom nasadení. Ich to bolí. Moţno

nie hneď, ale časom určite.“

„Keď ja ho mám rada.“

„A to je to najhoršie. Potom budete nešťastní obaja.“

„Alebo?“

„Alebo budeš musieť od nás odísť a nájsť si nejaké tiché miestečko v

kancelárii na ministerstve. Osem hodín brnkania na počítači, potom škôlka,

detičky, večera, manţel, ozajstný orgazmus, zdravý spánok a zajtra

odznova.“

„To nedokáţem.“

„Ja viem.“

„Ešte si to premyslím.“

„To urob, to naozaj nemôţe zaškodiť.“

„Ale nehovor nikomu, ţe sme sa rozprávali, nech to ostane medzi

nami, prosím ťa.“

Petra vstala tak rýchlo, ţe ju nestihol ani pohladiť po vlasoch, a pri

zatváraní sa jej kľučka vyšmykla a dvere buchli tak razantne, aţ sa odlúpla

omietka.

Burger chvíľu pozoroval lóger na dne šálky, potom si vzdychol: „Som

ja ale debil starý,“ a prešiel k oknu. „Zbytočne úprimný,“ dodal a čumel na

ulicu, pritom si ani neuvedomoval, ţe čumí a nič nevidí.

- 120 -

18

Stretli sa u nej v byte nad kanceláriou, lebo problém, ktorý mali v

pláne prebrať, nebol pre uši ţiadneho zvedavého čašníka, ani zbytočne

úsluţného kuchára, o okolosediacich hosťoch nehovoriac.

„Najal si súkromného detektíva, poslal mi list a fotografie so Stanom.

Chcel ma dať zabiť,“ plakala Kristína a Zora jej hladkala vlasy a plecia a

nalievala jej.

„Hovädo... kde máš ten list?“

„Všetko som spálila,“ vzlykala Kristína.

„Si normálna?! Veď to je dôkaz!“

„Varoval ma a poradil mi, aby som všetko spálila, tak som všetko

spálila.“

Zora ju automaticky hladkala po vlasoch a pritískala si ju. Zamyslene

hľadela na koberec strihaný na výšku desať centimetrov a podvedome

kopla do zhluku strapcov stojacich v protismere.

„Vlastne... dobre aj tak.“

„Uţ to takto nemôţe ísť ďalej, Zorka. On ma chce zabiť, chce sa ma

zbaviť. Ja sa bojím.“

„Takţe súhlasíš s mojím riešením?“

Kristína prehltla sliny a sopeľ, nespoločenský si zvyšok utrela do

rukáva a prikývla.

„Uţ áno. Rob, čo uznáš za vhodné, ale pomôţ mi, prosím ťa. Ty si

moja jediná kamarátka, jediná záchrana.“

Kristínu po februárovom víťazstve v súťaţi o ţenu roka čakala zmena,

na akú nebola pripravená. Jej fotografie sa objavili na titulke viacerých

časopisov, nielen časopisu Venustas, bola v televízii a začali jej chodiť

pozvánky na spoločenské podujatia. Jedna pani ju spoznala v obchode,

hodila sa jej okolo krku a vybozkávala ju, vraj konečne ţena, čo sa vie

popasovať s osudom a nestojí iba tak v slzách pri sporáku, nemieša

zásmaţku a neľutuje sa. Ľudia ju chceli vidieť a počuť jej príbeh, jej

- 121 -

upravený usmiaty príbeh o husiarke Kristíne a jej ceste na riaditeľské

kreslo, to ostatné nikoho nezaujímalo.

Jaro zúril.

„Doteraz tu bol bordel, o všetko sa musím starať sám, chodila si si

domov, ako sa ti chcelo, a odteraz čo? To uţ nebudeš chodiť domov vôbec,

alebo čo? Načo je dobrý tento cirkus s novinármi a s televíziou? Z kaţdého

stánku na mňa čumí tvoj ksicht, akoby som toho nemal dosť doma!“

„Jarko, prosím ťa, veď všetko, čo robím, robím iba pre nás, pre rodinu.

Letím z roboty rovno domov, vţdy máš navarené, opraté a vyţehlené, keď

nemáš na pivo, vţdy ti dám...“

„Tak daj, uţ ma to tu nebaví!“

Trasúcimi sa rukami vybrala z kabelky peňaţenku a snaţila sa ju

otvoriť. Vytrhol jej ju a prehrabal. Nabral si plným priehrštím a hodil jej ju

naspäť.

„Choď do riti!“ poďakoval a treskol za sebou dverami.

Kristína skontrolovala obsah peňaţenky a s hrôzou zistila, ţe jej vzal

štyristo korún. To príde aţ po polnoci. Asi zase dostane bitku.

Vrátila sa do kuchyne a skontrolovala hrnce, či nie je ryţa rozvarená a

mäso či je dosť osolené a okorenené. Šalátovú uhorku, čo odloţila nazajtra,

vybrala a nastrúhala, urobila sladkokyslý nálev a pripravila vynikajúci

čerstvý uhorkový šalát. Potom skontrolovala jeho skriňu. Všetky košele,

tričká a pyţamy stáli vzorne v rade, ani jedno sa neodváţilo čo len pozrieť

bokom. Ešte ich uhladila a odišla do obývačky. Schúlila sa do klbka a

pustila si televízor. Ani nevnímala, čo vysielajú, iba prepínala a čakala,

kedy sa vráti, v akej nálade a či zase dostane.

Dostala - a v tom týţdni skoro kaţdý deň.

V marci urobil chybu. Zle odhadol vzdialenosť, naletela mu na dlaň

ako na lopatu a pristála na hrane kuchynského stola.

„Čo sa vyvaľuješ, krava, vstaň! Tak nepo... hik... čuješ, vstaň! Čo

simuluješ...“

Ale Kristína sa nehýbala. Chvíľu sa potácal, zohol sa k nej a s hrôzou

zistil, ţe nedýcha, modrejú jej pery a aj tvár. Vydesil sa.

„Kurva, snáď mi tu nezdochneš...“

Nemotorne ju posadil a mocne ňou zatriasol. Heglo v nej a ozval sa

ostrý sykot, ako prúd vzduchu prenikal do pľúc cez priedušnicu. Ešte ňou

zatriasol, teraz miernejšie, a otvorila oči.

„Šak preto...“ a pustil ju.

- 122 -

Ostala sedieť na dláţke, opretá o nohu stola, dezorientovane,

nechápavo civela okolo seba.

V noci nespala, stále ju napínalo. Vracala a bála sa, ţe ak zaspí, zadusí

sa. Ráno nedokázala vstať a ísť do práce, krútila sa jej hlava a bolo je

veľmi zle.

„Jarko, odviezol by si ma do strediska, prosím...“

„Mám niečo dohodnuté, kde mám tie čierne rifle? Zase nie sú oprate?“

Išla autobusom. Ani nevedela, ako prišla. V čakárni obvodného lekára

stratila vedomie a lekár jej zavolal sanitku. V nemocnici povedala, ţe

spadla v pivnici zo schodov na kostru bicykla. Oni jej na odplatu povedali,

ţe mala šťastie - keby bol pád iba o jeden-dva schodíky dlhší, mohla si

spôsobiť váţne vnútrolebečné krvácanie, takto to bol iba otras mozgu.

Nechali si ju dva dni na pozorovaní a obvodný lekár jej pridal týţdeň,

takţe ostala na péenke.

Do nemocnice prišiel aj syn.

„Mami, prepáč, ja som netušil, ţe to môţe zájsť aţ takto ďaleko.“

„Spadla som...“

„Mami, mne neklam, ja nie som doktor ani policajt. Prepáč, ţe som ťa

nechal samu, ale vieš, chceli sme sa s Alenkou učiť a aj... no, veď vieš...“

„Viem, Alenka je fajn dievča, len ju, prosím ťa, nevoď k nám.“

„Neboj sa. Tak sme sa učili na intráku a aj som u chalanov prespával,

ani som si neuvedomil, ţe som uţ nebol vyše týţdňa poriadne doma. Viac

sa to nestane.“

„Nie, to nemôţeš, ak máš Alenku naozaj rád a ona má rada teba,

musíte byť spolu, to inak nejde, to je príroda, to je normálne, boţe, veď uţ

nie si malý chlapec. Len ostaň.“

„Nie, uţ som hovoril s lekármi, zajtra ťa prepustia, prídem po teba a

ostanem doma. Takto to ďalej nejde.“

Do nemocnice prišla aj Zora.

„Vraj si spadla zo schodov v pivnici.“

„No.“

„A vedia doktori, ţe u vás v pivnici ţiadne schody nemáte, ţe sú na

úrovni prízemia?“

„Zorka, prosím ťa...“

„No dobre, ja im pôdorys vášho domu kresliť nebudem, to sa neboj,

ale dokedy to ešte takto hodláš znášať, čo?“

- 123 -

Na odpoveď nečakala, podala jej igelitku s banánmi a minerálkou a

hrdo jej otrčila chrbát. Uţ sa kvôli Jarovi pohádali toľkokrát, ţe ju to uţ

nebavilo, a bolo pod jej dôstojnosť omieľať stále dookola to isté. Kristíne

dala jasne najavo, ţe neznáša mäkkýšov a ţe ak chce, aby ostali priateľky,

musí sa zmeniť a niektoré zásadné veci vo svojom ţivote začať riešiť

razantnejšie. Pomocnú ruku jej podala a vedela, ţe sa na ňu môţe

spoľahnúť, takţe naozaj nechápala, čo Kristínu brzdí.

„Zorka, prosím ťa...“

Ale Zora bola v zásadných veciach zásadová a nekompromisne trvala

na svojom. Odišla, ani sa neobzrela.

Kristínu pustili domov a Jara nepustili na Ukrajinu. Musel sa z hranice

vrátiť a náklad vyloţiť. Nič nezarobil. Bol zúrivý a v krčme rozlámal

stoličku; aţ keď sa oháňal druhou, zdrapli ho a vykopli von.

Kristína v ţupane si v kuchyni zalievala čaj. Keď zarachotili kľúče, od

strachu porozlievala a handrou na riad sa snaţila rýchlo utrieť vodu a

poupratovať, aby zas nenašiel zámienku. Zbytočne.

„Tu si? Čo, doboha, nedrichmeš? Aj ty sa mi chceš posmievať, ţe som

sa jebal cez celú republiku nadarmo? Aj ty...“ rozbehol sa k nej a zahnal sa.

Z izby vyšiel syn a postavil sa vedľa mamy.

„Otec!“ zreval, aţ sa Kristína podvedome chytila za srdce a pritom si

stihla pritiahnuť roztiahnutý ţupan.

Jaro sa zháčil. Takto ich ešte nevidel. Stáli vedľa seba, odhodlane

naňho pozerali a bez pohnutia čakali na útok. Keby chcel, rozhádzal by ich

po kuchyni ako seno v sušičke, ale odrazu si uvedomil, ţe stoja vedľa seba

a... proti nemu!

Oni stoja jeden vedľa druhého odhodlane ako pred posledným súdom a

stoja proti nemu! Proti vlastnému manţelovi, proti vlastnému otcovi!

Chcel ju vyfackať, chcel ho zdrapnúť a prehodiť cez zavreté dvere do

obývačky, chcel... ale oni tam stáli tak odhodlane a tak pokojne jeden

vedľa druhého, ţe...

„Takţe takto, pekne,“ zašomral. „Spojili ste sa proti mne. Namiesto

aby som ťa nakopal do riti, aj s bruchom som si ťa zobral a zavesil na krk,

a celý ţivot ma len otravuješ a teba, ty zasran, som týmito rukami vypiplal

a... toto je vďaka za všetko! Ale čo sa dá očakávať od inteligentov. Uţ vám

nie som dosť dobrý, čo? Spolčili ste sa proti mne, háveď mizerná,“

zatackal sa a radšej si sadol. „Zmiznite mi z očí, lebo vás pozabíjam a

- 124 -

konečne bude v tejto rodine pokoj,“ zloţil sa na stôl a tvár schoval do

dlaní.

Jarko objal matku okolo pliec a chcel ju vyviesť von z kuchyne.

„A tebe, ty smrad zasraný, poviem ešte jedno: ešte raz sa opováţiš

postaviť sa proti vlastnému otcovi v jeho vlastnom byte, tak ti vykrútim

krk a normálne to odsedím, ani okom nemrknem. Buď budeš sekať latinu,

alebo sa zbaľ a vypadni! Načo si tu? Korunu do rodiny neprinesieš, iba nás

vyţieraš a smrdíš tu! Matematik! Tak keď si sa uţ dal na takú chujovinu,

tak si dobre zrátaj, koľko je dva a dva, a výsledok si dvakrát podčiarkni,

lebo to spravím za teba a skončíš dolu pod balkónmi.“

Jarko drgol do matky a odviedol ju do spálne.

„Neboj sa, budem tu vedľa, pokojne si ľahni.“

„Preboha, len si dávaj pozor, je opitý na mol a mohol by ti naozaj

ublíţiť.“

„Dám si pozor, zašijem sa k sebe a vieš, ţe ku mne do izby nechodí.

Má v chladničke aj pivo, aj borovičku, dorazí sa a odpadne, ako vţdy.“

Pobozkal ju na choré čelo, upravil jej perinu a nechal ju báť sa. On sám

odišiel báť sa do svojej izby.

Sedeli so Zorou na pracovnom obede. Zora organizovala spoločenskú

akciu s prezentáciou pár posledných modelov a všetci si ţiadali Kristínu.

Zora sa k nej uţ mohla prihlásiť, súťaţ sa uţ skončila, komisia objektívne

rozhodla, Kristína regulárne vyhrala a jej tvár začala zarábať peniaze.

Nádherný reťazec logických postupností. Zora síce matematiku

nevyštudovala, popravde výrazy ako algebra, deskriptíva, sínus, tangens,

derivácia alebo integrál povaţovala za hatlaninu stromových ľudí z

domorodého kmeňa Korowaji ţijúcich na ostrove Papua-Nová Guinea, ale

ak sa číslovky spájali s koncovkou koruna, akosi sa v nej prebúdzal pud

sebazáchovy a sčítanie a odčítanie jej odrazu išlo jedna báseň. Aj percentá,

tie ovládala z celej matematiky najlepšie.

„Prídeš v stredu o siedmej ku mne do salónu a vyzdobíme si ťa. Akcia

bude trvať do polnoci, takţe domov sa nedostaneš skôr ako o jednej-

druhej...“

„V stredu...?“ zatiahla Kristína váhavo.

„No toto ani neskúšaj, Kristína!“

„Dobre,“ súhlasila rýchlo, ale vôbec nie ochotne.

Kristína sa mordovala s hovädzím stejkom a sotva preţúvala, ľavú časť

sánky nepouţívala vôbec a s pravou iba tak skúšala. Hltala mäso skoro

- 125 -

vcelku a Zora mala váţne obavy, ţe po obede ju bude musieť prinútiť

prehltnúť aj tri kamene okrúhleho tvaru, aby jej v ţalúdku obed rozdrvili.

Niekde čítala, ţe to tak robia sliepky v Afrike, alebo to boli tie veľké

sliepky zvané pštros? Ani netušila, čítala málo, vlastne iba v čakárni u

zubára a občas u gynekológa.

„Uţ zase?“ spýtala sa dosť uštipačne.

„Zorka...“

„Prepáč mi ten tón, ale vieš, ţe neznášam ľudí, čo prijímajú osud ako

statua quido.“

„Status quo.“

„Hlavne, ţe to vieš vysloviť a nevypadne ti pri tom zub. Dokedy,

pýtam sa ťa, dokedy sa ešte dáš mlátiť?“

„Nechaj tak... tak v stredu...“

„Bude ťa mlátiť dovtedy, kým ti naozaj neublíţi alebo ťa nezabije.

Vieš to? Ani nemocnica ti nestačila?“

„Ale čo sa s tým dá robiť...“

„Predbehnúť ho.“

Posledný kúsok mäsa sa zastavil pred Kristíninými ústami a aj tie

ostali otvorené v nemom úţase.

„Ako to myslíš, predbehnúť ho?“

Zora kývla na čašníka a dala si pripraviť účet.

„A... pán hlavný... ak sem ešte niekedy omylom prídem, tak by som

bola rada, keby mi z dokonale prepečeného stejku, aký som si objednala,

netiekla krv, toto môţete podávať kanibalom, ak vôbec viete, čo to je!“

„Prepáčte, vynasnaţíme sa, ospravedlňujem sa, prinesiem ten účet...“

„Zorka, ako si to myslela, ţe predbehnúť ho?“

„Nechaj to tak, to mi iba tak vyprsklo... kde je ten hlavný!? Som tu

naposledy, s tým počítajte, váţení!!“

Kristína plakala. Opisovala Zore vyhrotenú situáciu v kuchyni, ako sa

jej syn zastal a ako sa mu vlastný otec vyhráţal, ţe ho zabije, ak to spraví

ešte raz. Nechcela jej to povedať, ale Zora ju po akcii vzala k sebe a znova

si vypili. Kristína zmäkla a vyţalovala sa.

„Stále sa mi iba ţaluješ, a nič z toho. Na moje rady nedáš, sama si

pomôcť nevieš, iných kamarátov nemáš, na políciu ísť nechceš... seriem na

teba! A nalej!“

„Vyhráţal sa mu, ţe ho zabije.“

- 126 -

„Preto to zašlo tak ďaleko, lebo sa nebránite, teľce, jeden ako druhý.

Mať doma matematika je moţno príma vec, ale tipujem, ţe brušákov urobí

tak osem, zhyby tri a naraz bez oddychu ubehne tak tristo metrov, však?“

„No... ale vie plávať...“

„A takí ľudia si s hajzlami sami nevedia pomôcť, to je fakt. Musia to

riešiť cez iných, aj to je fakt. No nič, rozprávali sme sa o tom veľakrát a uţ

sa mi nechce. Vieš, ako to dopadne, varujem ťa, zabije ťa, ak ho

nepredbehneš...“

Kristína dopila a chcela ešte, ale fľaša sa jej vyšmykla a obliala sa.

„Zavolám ti taxík.“

„Zorka, ako to myslíš s tým predbreh... predbehnúť ho, čo je to

predbehnúť...“

„Sklapni, na to nemáš ţalúdok.“

Ramon vošiel a zagestikuloval na Zoru.

„Vypadni, máme poradu, nevidíš?!“

„Ale je tu Kristína a je jej zle...“

„Zle?“ Zora vstala, no Kristína uţ vpadla dnu. Všetci zhíkli.

„Von! Vypadnite, stretneme sa zajtra o desiatej a nech ste lepšie

pripravení! A ty poď sem,“ vzala Kristínu za lakeť a usadila ju na diván.

Kristíne bolo naozaj zle, bolo to na nej vidieť. Zora kvôli nej okamţite

zrušila najdôleţitejšiu poradu v mesiaci a vyhodila dvanásť ľudí. Slovo

vypadnite počuli tak často, ţe jeho význam veľmi dobre chápali a

nepotrebovali ho bliţšie vysvetľovať. Ostal po nich iba rozvírený prach.

„Kristína,“ Zora sa k nej nahla a skúmala jej tvár a krk. Nič, ţiadne

stopy. „Kristína, čo je?“

Nemohla sa nadýchnuť.

„Vstaň,“ pomohla jej z divána, usadila ju na tvrdú stoličku a ruky jej

poloţila na stôl, „tu nemôţeš sedieť, si skrčená a tlačíš si na bránicu. Musíš

sa vystrieť, zakloň hlavu a začni pomaly dýchať cez nos. Pomaly, ukáţ,“

rozopla jej sako aj blúzku.

Ramon nazrel a spýtal sa.

„Lekára?“

„Nie, ale buď tu za dverami, keby bolo treba.“

Zora jej naliala minerálku a sledovala, ako opatrne pije. Kristína sa

nadýchla a potom znova. Siahla si na krk a vtedy Zora zbadala krv.

- 127 -

19

Petra chcela Borisovi povedať, ţe sa rozprávala s Burgerom, a chcela

mu povedať aj to, ţe by si to ešte mali zváţiť, ale nechcela ho vystrašiť.

Zároveň nechcela, aby si myslel, ţe potrebuje radu v takej závaţnej

ţivotnej situácii, ktorú by kaţdá ţena mala vedieť vyriešiť sama.

Boris bol fajn chalan, ale bol presne taký, ako jej ho opísal Burger. Bol

iný. Bol civil vo všetkom, čo toto slovo môţe znamenať. Ani na vojne

nebol, rodina to zariadila. Rodina, v ktorej vyrastali architekti uţ piatu

generáciu. Prastrýko odišiel do Ameriky, pojem Hulmann poznal kaţdý

staviteľ mrakodrapov v New Yorku, dedo postavil polovicu Viedne a jeho

brat sa aj s liptáckymi murármi preslávil v Budapešti. Borisova vetva

ostala tu, prišli o všetky vily a pozemky jeden dokonca skončil pre politiku

v base, ale po revolúcii začali znova rásť a mocnieť.

Posledného z rodu si hýčkali a napriek neutešenej politickej situácii

vyuţili svoj vplyv a chlapca zachránili pred vojenskou prezenčnou

sluţbou. Oficiálne dostal modrú kniţku vzhľadom na chronické bolesti

hlavy a závraty, ale pritom dokázal nakresliť a vymyslieť tie najkrajšie

interiéry, aké kedy Petra videla. Behal, plával, bicykloval, boxoval, beţiaci

pás mal aj v kancelárii. Fyzičku mal tak na zaradenie medzi zelené barety

alebo SAS anglickej armády, ale zbraniam sa nerozumel, násilie nechápal,

principiálne ho odmietal a po sedmičke koňaku by iba spieval, bozkával sa

a objímal, nikdy sa s nikým nechcel biť a ani sa nebil.

Tak čo mu mala povedať? Ţe ju Burger varoval? Nepovedala mu nič.

Sedeli v najdrahšej reštaurácii, v akej kedy bola, a napriek tomu, ţe by

sa za rifle a rozhalenku mala hanbiť, vôbec sa nehanbila, akurát ju tlačila

hlaveň pištole na Venušinom pahorku, lebo si ju úplne blbo zastrčila

vpredu za pás. Samozrejme, ţe ju prekryla rozhalenkou, aby čašníci

nečumeli. V koţenej bunde jej nechceli dovoliť stolovať, musela sa ísť na

záchod odstrojiť a bundu a prázdne puzdro zveriť ţene do šatne.

„Uţ som ti tisíckrát hovorila, aby si ma neťahal do reštaurácii, kde

nemôţem mať bundu! Kam mám dať ţelezá?“

- 128 -

„Ţelezá! Ó, aké to zvukomalebné slovo z tvojich úst, drahá.“

Nahla sa nad stôl a jednu mu facla. Aj on sa nahol nad stôl a jednu jej

facol... ale perami priamo na pery.

„Milujem ťa,“ zašepkal.

Staršie páry pri ostatných stoloch pohoršene zazerali a tvárili sa, ţe

nezazerajú.

„Pán architekt, môţeme?“

Hlavný mal asi šesťdesiat a biele rukavice. Inak bol čierny. V tvári nie.

„Iste, môţeme.“

Petra sa napila vína a uvedomila si, ţe kaţdým hltom zničila bankovku

v hodnote aspoň dvesto korún. Keď pôjde na záchod, niekto by mal

podloţiť sitko, vypadne zlatý mok v hodnote tak tritisíc. Mok môţe

odtiecť, zlato by sa zišlo. A keď zje to, čo objednal, a potlačí... ani sa jej to

nechcelo domyslieť dokonca.

„Prečo musíme chodiť na beţné večere cez týţdeň práve sem? Chalani

od nás sa do takéhoto podniku nedostanú za celý ţivot.“

„Keby tak dobre priráţali a na konci tak dobre vrešťali ako ty, brával

by som ich sem častejšie.“

„Ty si...“ hodila za ním bobuľku hrozna, „prasa,“ ale uhol sa a bobuľka

preletela k druhému stolu.

Nikto nič nevidel, no všetci boli pohoršení.

Potom sa to začalo. Biela husacia pečienka ako predjedlo a... potom sa

Boris s hlavným začali rozprávať po francúzsky, ale aj tak to hlavné jedlo

bolo obstojné. Negrgla si, vraj sa to nesluší.

„Prečo mi na to strúhali syr?“

„To bola hľuzovka.“

„Načo?“

„Pre chuť.“

„Smrdelo to ako splesnivené šampiňóny.“

„Tak zajtra môţeme skočiť na stanicu na klobásu.“ Ani v zuboch sa

nemohla pošpárať. Išli jej na nervy, všetci, a to sa ešte nevybrala na

záchod. Ani netušila, čo bude robiť, keď jej cestou vypadne pištoľ. Asi iba

tak zvýskne: Jéj, aha, čo som našla u vás na koberci!

Dojedli a architekt poţiadal, aby ich odprevadili do separé. Hlavný sa

ukláňal a velil čašníkom. Boris sa rozvalil v koţenom kresle a zapálil si

obrovskú cigaru. Petru neprekvapil, lebo uţ dávno vedela, ţe ich miluje.

Pili hnedú tekutinu páchnucu po dubovej kôre a túlili sa k sebe.

- 129 -

„Čo je toto za podnik?“

„Prvý súkromný klub u nás. Chodí sem iba stopäťdesiat najbohatších

rodín, väčšinou sa všetci poznáme ešte z prvej republiky, teda naši dedovia

a otcovia sa poznali. Je to vlastne obnovený staronový klub. Architekti,

lekári, profesori, politici... všetko staré rody. Štyridsať rokov je síce dosť

dlhý čas, no v porovnaní s rodovou tradíciou trvajúcou dvesto rokov je to

nič, nezlomili nás.“

„Moderná aristokracia?“

„Ty sa smeješ, ale našim na tom dosť záleţí. Sme, kto sme, a otec aj

mama sú radi, ţe sa opäť môţeme hlásiť k starým tradíciám.“

„Preto si ma tvoj otec tak prezeral? Lebo bol rád, ţe mu pasujem k

starým tradíciám?“

„To nie, ale zapáčila si sa mu na prvý pohľad. Vraj si celkom milé

stvorenie a oţivenie nášho skostnateného génofondu.“

„Ako to môţe vedieť, veď sa mi ani nepozrel na zuby.“

„To sa v našej rodine nerobí... nie na prvej návšteve.“

Treskla ho do hrude a on sa akoţe bránil, ale aj tak skončili v objatí a

Boris odtiahol ruku, aby ju nepopálil.

„Si hrozný, máš taký istý nemoţný humor ako Krauz alebo Chosé.“

„Sú to fajn chalani...“

„Ale aj tak nevidím rada, keď s nimi chodíš na pivo. Načo ťa brali k

Jumbovi? Ty tam nepatríš.“

„Na fakulte som vymetal iba knajpy štvrtej cenovej skupiny, v

porovnaní s Riviérou alebo Hasičom je Jumbo super lokál.“

„To bolo, teraz si zbohatlík.“

„Ale normálny. A normálny zbohatlík ti chce niečo povedať,“ odloţil

cigaru a privinul si ju.

„Počúvam.“

„Celá naša rodina je tebou nadšená. Teraz bez srandy. Váţia si ťa za

to, čo robíš, a aká si. A ja osobne... počúvaj... milujem ťa. Chcem si ťa

vziať za ţenu. Myslím to váţne. Mám srdce plné lásky, nehy a citu.“ Boris

ju stisol a pobozkal.

„Ja plná krvi,“ zašepkala.

„To je fakt záţitok vyznávať lásku babe z oddelenia vráţd!“

Dala sa odviezť k nemu domov a vykefovať. Začali o jedenástej a do

jednej to zvládol trikrát, potom odpadol a zaspal.

- 130 -

Petra stála iba v košeli, naboso, v jednej ruke mala vodový pohár plný

ruskej vodky a v druhej cigaretu. Stála v dolnej obývačke a cez obrovské

sklo a roztiahnuté ţalúzie sledovala záhradu za domom. Začiatkom mája to

bol pohľad pre bohov, všetko kvitlo a rástlo čerstvou zeleňou, fontánke uţ

nehrozilo zamrznutie, striekala a zurčala ako v rozprávke. Odrazu sa

ozvalo prasknutie, akoby skrytý honelník plesol bičom, a celý obraz

zahalila jemne rozprašovaná voda z trávnika. Opar sa vznášal v ovzduší a

podsvietený skrytým svetlom vytváral fantastické obrazy. Voda striekala,

tichučko syčala. Bolo pol druhej a striekať bude do tretej, tak bol

nastavený automatický časovač.

„Petra, ty krava,“ povzdychla si a na jeden hlt vypila polovicu pohára.

Je toto presne to, čo chceš? Je toto presne to, po čom snívaš? Tu chceš

vychovávať svoje deti? Chceš celý ţivot ţiť iba s ním? Dá sa to? Si si istá?

Nevedela, nebola si istá. Väčšina báb v jej veku a postavení by

vrieskala od šťastia, ale ona nevedela, lebo sa porozprávala s Burgerom a

starý Burger sa mýlil iba zriedka. Keď išlo o odhad ľudí, nikdy.

Boris bol fantastický chalan, jeho rodina bola fantastická, fantasticky

bohatá, fantasticky milá, fantasticky ho všetci milovali, všetko okolo neho

bolo fantastické, ale čo fantastické je na fantastickom ţivote

konfrontovanom s realitou beţných dní, so ţivotom bez oparu na záhrade a

bez fontán? Veď to všetko sa raz rozplynie a ostanú iba holí ľudia, a o tých

ktovieakú mienku nemala.

A moţno sa jeho otec predsa len odhodlá a na najbliţšej návšteve jej

odtiahne spodnú peru a pozrie sa jej na zuby.

- 131 -

20

Zora odtiahla Kristíne ruku od krku a privoňala. Bola to krv. Bola

vsiaknutá do rukáva, zle umytá na zápästí a teraz si všimla, ţe je

zakrvácaná aj na sukni.

„Kristína, odkiaľ ti tečie krv?“

„Nie mne,“ vykoktala Kristína.

Zora zašla k baru a priniesla poháre a fľašu.

„Na!“

Nanútila jej pohár, plný koňaku, a keď Kristína chcela odtiahnuť pery,

podrţala jej ruku aj hlavu - ak sa nechcela zadusiť alebo utopiť, musela

vypiť.

„Dýchaš?“

„Áno.“

„Ty si utekala celou cestou?“

Kristína sa rozhliadla a akoby si aţ teraz uvedomila, kam dobehla.

„No,“ prikývla, „asi.“

„Čo sa stalo?“

„Skoro ho zabil.“

Zora z toho nebola veľmi múdra. Prisadla si a tieţ si naliala. Zavolala

na Ramona. Iba mu povedala, aby uţ vypadol a nechal ich osamote, a nech

zavrie búdu a všetkých uţ vyţenie.

„Tak spusti, čo to bude tentoraz?“

„Pobili sa.“

„Jaro a Jaro?“

„Áno. On ho porezal.“

„No počkaj, to mi budeš musieť porozprávať od začiatku, lebo mám z

toho guláš. Kto koho?“

„Zase prišiel večer opitý, v poslednom čase iba pije. Chcel ma biť a

Jarko sa ma zastal - odsotil ho. Oţran vzal nôţ, začal ním šibrinkovať a

reval, ţe nás všetkých podreţe a pozabíja. Jarko nás bránil a otec ho pri

tom porezal na zápästí. Utiekli sme von, omotala som mu ranu vreckovkou

- 132 -

a išli sme na pohotovosť. Zašili mu to a odprevadila som ho na internát.

Musela som mu sľúbiť, ţe domov nepôjdem, ţe prespím u kamarátky.

Potom som sa uţ iba túlala po mesta a skončila som tu.“

„Pekne,“ vzdychla si Zora. „Najprv fackovačky, potom box a

nemocnica, teraz prešiel na noţe, na čo ešte budeš čakať? Kým si

nezoţenie pištoľ alebo rovno granáty?“

Kristína sledovala bublinky v pohári so sódou a iba prikyvovala.

„Môţem u teba prespať?“

„Čo je to za otázka! Samozrejme.“

„A... ešte niečo. Neodídem, kým mi nepovieš, ako si to myslela s tým

predbiehaním. Ako ho mám predbehnúť? Musíš mi to povedať.“

Zora sa skúmavo zahľadela na kamarátku. Váhala. Odhadovala ju, či

uţ je zrelá, či je pripravená na niečo také váţne, čo sa jej chystala povedať

uţ dávno. Napokon sa rozhodla. Kristína mlela z posledného a vyzerala

zrelá.

„Dobre, počúvaj. Je to jednoduché: situáciu u vás sme si uţ rozobrali a

vieme, ţe to neprestane, lebo nemá prečo. Jaro sa uţ nikdy nezmení a

agresivitu bude iba stupňovať úmerne k tomu, ako bude rásť tvoja

popularita. Svedčia o tom udalosti posledných dní. Predtým mu stačilo pár

faciek, nedávno si skončila v nemocnici, potom zaútočil na syna, vyhráţa

sa vám zabitím - dnes uţ vytiahol nôţ a porezal ho. Neskončil, iba naberá

odvahu a pôjde ďalej. V momente, keď sa dozvie o tebe a o Stanovi, uţ

nebude mať ţiadne zábrany. Nešťastnou náhodou ťa zrazí nejaké auto a

vodič z miesta nehody utečie, alebo niečo podobné.“

Kristína nič nehovorila a z výrazu jej unavenej, strhanej tváre sa

nedalo nič vyčítať. Zora to brala ako povzbudenie a pokračovala: „Ak

chceš preţiť, musíš ho predbehnúť. On musí padnúť prvý. Jednoducho

zmizne a bude pokoj.“

Kristína len sedela, nedochádzalo jej, o čom je reč. Potom ju trklo.

„Mám zabiť vlastného muţa?“

„Nie, to som nepovedala, ani by som ti niečo také nenavrhovala, viem,

ţe by si to nikdy nespravila. Na takú prácu sú profesionáli.“

„Ako - profesionáli? Nejakí zabijaci s pištoľami?“

„Nie sme vo filme, toto je ţivot, moja drahá. V skutočnosti sa to robí

oveľa jednoduchšie a múdrejšie.“

„Ale na konci je aj tak niekto mŕtvy, nie?“

- 133 -

„Veď o to ide, a hlavne o to, aby si tou mŕtvolou nebola ty, nechápeš?

Ale ruky budeš mať čisté.“

„Aj pred zákonom? Aj pred svedomím?“

„Nie, pred hrobárom, a budeš mu ich môcť aj ukázať, lebo budeš ţiť.“

„Ale aj tak je to vraţda.“

„Nie celkom, ty... vlastne my tomu iba trochu pomôţeme, čo sa bude

diať potom, to nás uţ zaujímať nemusí.“

„Ale...“

„Nemusí, ak sa rozhodneš a nebudeš uţ kaţdú vetu začínať slovkom

ale.“

„Ale...“

„Takţe ešte nie si rozhodnutá. Nevadí, ani som nečakala, ţe s tým

budeš súhlasiť hneď na prvýkrát. Počkám. Ešte pár zaúch, pár stehov,

moţno pár pichancov do brucha a ty sa rozhýbeš. Teraz poďme hore,

uloţím ťa. Ráno ťa Ramon odvezie do práce... A hento hrozné, čo máš na

sebe, ani nedávaj prať, rovno to vyhoď, ráno si niečo vyberieš z môjho

šatníka. Tak poďme!“

Ráno prišla riaditeľka gymnázia do práce v niečom, nad čím ochkali

všetky kolegyne, a to napriek tomu, ţe so Zorou vyberali to

najobyčajnejšie a najmenej nápadné, čo v šatníku našli.

- 134 -

21

Krauz sedel doma. Nieţeby sa bál šéfových vyhráţok, ale Sylvia mala

v piatok v práci akciu. Kolega oslavoval päťdesiatku a po pracovnom čase

to na pracovisku chceli rozbaliť. Samozrejme, so súhlasom vedúceho.

Samozrejme, za jeho účasti, lebo pozvaniu sa vôbec nebránil.

Sylvia a vlastne všetky baby uţ týţdeň dopredu signalizovali svojim

polovičkám, aby si v piatok nerobili program, a Krauz sľub dodrţal a

ponáhľal sa domov k deťom. Všetci sa mu smiali, ţe je polepený zo šéfa a

verziu o Sylviinej pracovnej akcii brali iba ako zbabelú výhovorku. Ale

nedal sa vykoľajiť a išiel domov. Deťom spravil olovrant, prihrial im

večeru, pustil si telku a vyvalený v kresle driemal.

Sylvia prišla primerane upravená a rovno v chodbe sa mu zavesila na

krk.

„Jééj, miláčik!“ zašvitorila.

„No poď, nech si ťa opatrím...“

Uloţil ju do postele, a keď jej sťahoval sukňu a nohavičky, neušlo mu,

ţe ešte stále je krásna a schovala by do vrecka hociktorú dvacinku.

„Budem grckať...“ oznámila mu a radšej priniesol z kúpeľne lavór a

pripravil jej ho k posteli.

„Deti...?“

„Sú v poriadku, spia.“

V tom momente zaspala aj ona. Chvíľu nad ňou stál a usmieval sa. V

takomto stave prišla tak raz za rok, ale nikdy sa nehádali, vţdy sa na tom

iba smiali, no aţ tak o tri dni, kým nebola úplne triezva a bola schopná

smiechu.

Stál, usmieval sa a krútil hlavou. Keď sa oţerú chlapi, majú iba jedinú

starosť, kde vykefovať nejakú poriadnu blondínku, alebo radšej

neporiadnu. Keď sa to podarí ţene, má starosť o deti. A moţno...

Krauz pokrčil plecami a prestal sa usmievať. Nie, Sylvia nie je taká.

Alebo... Ktovie, čo stvárajú vydaté baby, keď sa oţerú a sú bez dozoru.

- 135 -

Radšej to nerozoberal, pripravil jej k hlave pohár minerálky a do

chladničky vloţil o dve pivá viac, na ráno. Aţ potom si ľahol k nej.

Práve odchádzal do hladiny alfa, keď zazvonil domáci telefón. Sviţne

prebehol chodbou, zavrel dvere a zdrapol slúchadlo.

„Prosím.“

„Čau, Sýkora, operačné stredisko...“

„Ahoj, Sýkorka! Máš iba dve moţnosti, buď máš pre mňa dobrú

správu a preţiješ do jesene, alebo zlú a si synom smrti. Vlastne vtákom

smrti.“

„Vtipné, ale on ťa ten humor veľmi rýchlo prejde. Máš dnes výjazd.“

„Mám.“

„Máš vraţdu.“

„Povedal kto?“

„Tisícpäťsto ľudí, čo to videlo.“

„To je málo.“

„Aj lekár z erzetpéčky.“

„Aj takých sme uţ prešťali. Videl to súdny lekár?“

„Ešte nie.“

„Tak vidíš, tak to nemôţe byť vraţda.“

„Ja osobne ti drţím palce, ale chcú ťa na mieste činu.“

„V poriadku, tak syp, Sýkorka, o čo ide.“

„V Koko pube dnes otvárali letnú sezónu. Chlapci sa pobili a jedného

zastrelili. Guľka rovno do hlavy.“

„Príma, čo nesedia tí ľudia doma, jaká fasa kriminálka bola o ôsmej.“

„Kto bol vrah?“

„Neviem, spal som uţ o štvrť na deväť.“

„Fakt fasa krimi. Tak sa vyfešákuj, príde tam aj krajský riaditeľ. A

usmievaj sa na mieste činu, nech to nevyzerá, ţe ťa robota nebaví. Čakaj

dolu pod barakom, uţ som ti poslal péemjéčko.“

„Ďakujem, si milý. Dodrbal si mi celú sobotu, to vieš?“

„Ja? Načo sa píšeš na výjazd z piatka na sobotu, ani po toľkých rokoch

nevieš, ţe je to najhorší deň na vraţdy?“

„Ja som sa nepísal, vzal som to za chorého kolegu.“

„Tak potom si nielen dobrosrdečný, ale aj sprostý. Môţem pre teba

ešte niečo urobiť?“

„Zoţeň mi Lengyela.“

„Uţ je na ceste.“

- 136 -

„Tak potom si trhni nohou. A prestaňte uţ slopať v sluţbe, smrdí to aţ

sem! Na budúci týţdeň vám do tej oázy pokoja a mieru pošlem inšpekciu,

nech vám vyhádţe chladničku a pár vedúcich!“

„Psí štekot do neba nejde, drahý môj, ale inak som ťa mal celkom rád,

aţ dodnes,“ a celkom nespoločensky mu poloţil.

Krauz sa vrátil do spálne a zastal si nad manţelkou. Dýchala a práve

začínala chrápať. Išlo jej to jedna báseň.

„Susedia si zas budú myslieť, ţe som prišiel domov oţratý. Robíš mi

len hanbu v baraku,“ šomral si, keď jej naprával perinu.

Obliekol sa, ešte raz skontroloval všetky tri baby pod perinou,

skontroloval, či nenechal niekde tiecť vodu alebo svietiť v záchode, a

pätnásť minút po polnoci odišiel do práce.

- 137 -

22

Miesto činu bolo obkolesené zeleno-bielou igelitovou páskou s

nápisom Polícia. Dvaja kolegovia v uniforme ju nadvihli a auto

pohotovostnej motorizovanej jednotky priviezlo Krauza tesne pred terasu

nočného baru. Tam sa ani nemusel nikomu legitimovať, lebo všetky

sluţobné autá vyţadujúce si vstup za pásku zváţali iba zainteresované

osoby. Vystúpil a kývol davu pod drevenou strieškou letnej terasy.

Niektorých poznal, niektorých nie.

„Príjemný preteplený májový večer vám všetkým, ľudkovia,“

pozdravil a z auta si vybral igelitku s raňajkami.

„Vtipný, ako všetci z toho ich super oddelenia...“ skonštatoval niekto v

civile.

„Samozrejme, ţe sme super oddelenie, veď preto nás voláte ku kaţdej

zlomenej nohe a odretému kolenu, s ktorým si neviete vy amatéri z okresu

rady.“

Krauz si vzal igelitku, poďakoval sa kolegom za odvoz a podišiel k

rýpalovi v civile.

„Dlho som ťa nevidel.“

„Lebo si bol predvčerom u Jumba ako doga. Sedel som dva metre

vpravo od teba.“

„Jedna nula pre teba.“

„Dva nula, Riško, lebo tú kočku zo sekretariátu, čo si do nej nalieval

celý večer koňaky, som nakoniec spravil ja.“

„Dva nula, uznávam, ale iba preto, lebo sa mi nechcelo, inak keby sa

mi chcelo...“

Všetci na terase sa smiali. Všetci z okresu mali radosť, keď konečne

prišiel Krauz alebo Chosé a bolo o čom debatovať.

Krauz si s civilom podal ruku, potom sa objali.

„Poručík Zlocha, ty ostaneš hovädo aţ do penzie.“

So Zlochom slúţili spolu na vojne, spal na spodnej posteli vpravo pri

okne, potom absolvovali základnú policajnú školu a vyšlo to tak, ţe boli

- 138 -

spolu aj v dôstojníckej škole v Holešove. Poznali sa ako bratia, iba takí si

môţu dovoliť ţartovať aj pred podriadenými a aj o veciach, ktoré hraničia

s uráţkou na cti.

Ich česť bola v pohode, iba ţartovali.

„Nemôţem byť hovädo, uţ tri mesiace robím šéfa násilnej kriminálky

na okrese.“

„Nerob si ilúzie, to sa navzájom nevylučuje.“

„Chcel som iba zachrániť situáciu, toto naokolo sú všetko moji

podriadení, niektorí mladí a ešte nevedia, ţe sa poznáme. A nepoznajú

tvoju plechovú hubu.“

„V tom prípade vyhlasujem, ţe poručík...“

„Kapitán.“

„...ţe kapitán Zlocha nie je hovädo, ale iba osoba blízka tomuto stavu.

Je to kaţdému jasné?“

„Jasné, ale nie lepšie, no nechaj to tak. Keď vy z vráţd niečo doseriete,

uţ to po vás nedá nikto dohromady. Radšej sa pozri na toho pod stolom, či

má zlomenú nohu alebo odreté koleno, nech môţeme ísť domov. Ja ráno

cestujem k našim na vidiek, zabíjame.“

„V máji?“

„Zlomila si nohu, sviňa jedna.“

„Za kilo krvavničiek som ochotný prevziať miesto činu prakticky

okamţite a môţeš vypadnúť aj hneď.“

„Zastav sa v pondelok u mňa v kancelárii, niečo ti necháme.“

Krauz spokojne prikývol, lebo kus tlačenky, trochu ţobráckej kaše a

biele jaterničky uţ od Zlochu neraz dostal a celá rodina sa oblizovala.

„Mali by sme sa porozprávať, kým sem prídu všetci funkcionári z

kraja.“

„Prídu aj z ministerstva. Keď ti poviem, o čo tu ide, zredne aj tebe.“

„Nestraš. Poďme bokom.“

Kapitán Zlocha ukázal rukou do rohu terasy, kde bol prázdny stôl.

Cestou sa Krauz zohol a pozrel si chlapíka vyvaleného pod stolom. Leţal

na bruchu, ruky a nohy naširoko. Hlavu mal v obrovskej kaluţi krvi, v líci

mal červenu bodku, ale z nosa a úst mu trčali chuchvalce tuhnúcej krvi.

„Poď, potom si ho pozrieš,“ súril ho Zlocha, ale Krauz sa ešte vrátil a

čupol si.

Niečo sa mu nezdalo. Ranka na líci by mohla byť vstrel, ale ak sa bili a

strieľali na seba zblízka, mal by mať na temene aj výstrel, kadiaľ guľka

- 139 -

opustila hlavu. Krauz vedel zo skúsenosti, ţe kosti lebky sa pod vnútorným

tlakom prenikajúcej strely deformujú smerom von a guľka po sebe

zanecháva hrozné rany v podobe krátera, lenţe tu nič nevidel.

„Baterku,“ poţiadal najbliţšie stojaceho kolegu v uniforme.

Krauz zasvietil pod stôl a kuţeľ svetla nasmeroval na temeno. Vlasy

boli strihané nakrátko, ale lebka bola v poriadku.

„Doriti...“ poďakoval uniforme a vrátil baterku. „Tak poďme

debatovať.“

Sadli si k opustenému stolu. Traja.

„Toto je podporučík Toman, Vlado Toman, pozná to tu. Mladý, ale uţ

pozná.“

Tým bolo povedané všetko. Ak nejaký detektív niekde niečo poznal,

bolo nekorektné pýtať sa, odkiaľ to pozná a ako k tomu prišiel, bola to

jednoducho jeho šikovnosť. Inšpekcia si slovo pozná automaticky

zamieňala za slovo vynáša a spolupracuje s podsvetím, ale Krauz nebol z

inšpekcie, bol z oddelenia vráţd a v Našom Meste toho poznal aţ-aţ. Nič

viac sa nepýtal, iba pozdravil Tomana kývnutím hlavy.

Začal Zlocha.

„Patrí to tu Viktorovi Vrablicovi.“

„Nepoznám.“

„Prednedávnom to kúpil od Čika.“

„Čika poznám.“

„Uţ je mimo, teraz to má Viktor. Dnes otvorili letnú sezónu, je teplo a

potrebuje nahnať nejaké korunky, tak to rozbalili.“

„Naplno, ako sledujem.“

„Naplno. Tu vzadu na terase na tamtej lavici sedeli bratia Knutovci...

poznáš?“

„Paľa poznám, tvrdý chlapík, vraj niečo odslúţil u výsadkárov.“

„Vraj aj v cudzineckej légii, ale nemám to potvrdené, asi to budú iba

drísty. Ten mladší, Peťo...“

„Debilko?“

„... iba sa hrá na debilka, inak je v pohode, alebo nie je, a hrá to

dokonale, neviem, lekárske vysvedčenie som mu neštudoval.“

„Dobre, pokračuj.“

„Peťo sem chodí robiť garazdu. Vypije si a otravuje hostí, uţ tu párkrát

vytiahol aj nôţ a jedného alebo dvoch študentov porezal, nikdy nič váţne a

nikdy nevolali políciu, ale vieme o tom.“

- 140 -

Toman veľavravne pokýval hlavou, zatiaľ do rozhovoru starších

kolegov nezasahoval.

„Dnes mal Peťo tieţ problémy, vyhodili ho, potom otravoval hostí na

terase, hostí na parkovisku... vieš, ako to tu funguje?“

„Nie.“

„Parkovisko a štadión patrí telovýchovnej jednote a nič nie je oplotené,

všetko je prejazdné, takţe to tu funguje ako veľké trtkovisko. Mládeţ

šlohne fotrovi auto, zbalia baby, dajú si vnútri dve pivá, v aute majú fľašu

lacného vína, zatiahnu dozadu do tmy a spravia si to. Ráno je za štadiónom

po kolená prezervatívov a vloţiek, servítok a vreckoviek, a nájdeš aj

podprsenky a nohavičky, čo sa mi zdá neuveriteľné.“

„Mne tieţ, keby som ja večer prišiel domov bez podprdy, stará ma

zabije.“

„Asi tak nejako to funguje aj u mňa doma. Ale baby sú jebnuté a tie

mladé úplne. Máme tu dva také páriky, čo boli priamo pri tom, preto ti to

hovorím, aby ste boli na to pripravení, asi ich budete chcieť vypočuť.“

„Moţno, ak súvisia. Pokračuj.“

„Peťo robil problémy, zase vytiahol nôţ. Vyhodili ho, potom vystrájal

vonku na parkovisku, tlačil sa do auta dvom výrastkom a chcel im

pretiahnuť baby. Dostal bitku. S najväčšou pravdepodobnosťou zavolal

bratovi a ten sem prišiel aj s dvomi, moţno tromi chalanmi riešiť problém.

Presne to nevieme, lebo všetko sa rozutekalo.“

„Presne s tým som rátal Na diskotéke tisícpäťsto ľudí, ale svedok ani

jeden, nikto nič nevidel.“

„Presne, veď to poznáš. Čo malo zdravé nohy a hlavne rozum, zdrhlo

domov.“

„A ja ich mám potom pol roka zháňať dokopy a prokurátor mi do spisu

dá pokyn vypočuť všetkých účastníkov diskotéky.“

„Poznám to, aj my máme na okrese prokurátorov, ktorí sa hrajú na

slušákov, čo v ţivote neboli na diskotéke, a dávajú nám podobné pokyny.

Ale k veci. Odrazu sa to skomplikovalo. Jeden z tej štvorice deciek si v

bare zabudol doklady a chcel sa vrátiť. Peťo Knut ho na terase spoznal a

poštval naňho brata. Paľo ho zdrapil tu niekde v uličke medzi lavicami a

vtom prišli autá. A teraz ti to dopovie mladý,“ a Zlocha dal slovo

mladšiemu kolegovi.

Toman sa nadýchol - očividne rád dával najavo svoje skryté vlohy.

Tváril sa veľmi tajomne, aj stíšil hlas.

- 141 -

„Poznáš Ferina... teda, prepáč, neviem, či môţem tykať.“

„Pokojne, my na oddelení vráţd sme na tykanie zvyknutí.“

„Tak fajn. Poznáš Ferina?“

„Ktorého?“

„Veslo.“

„Poznám.“

„Tak Feri robil ešte pred rokom pre Mira, pre Bossa. Poznal si Bossa?“

„No... tak z počutia...“ zaváhal Krauz.

„Pred rokom ho odkrágľovali pred hotelom Holiday Inn, mal by si o

tom vedieť, keď robíš na vraţdách.“

„Niečo som počul...“

Zlocha si vzdychol a vzhliadol k nebu, akoţe maj strpenie s mladými

kolegami. Krauz to postrehol, pochopil a mal strpenie. Iba sa nebadane

usmial.

„Tak Feri pre neho robil,“ pokračoval Toman so zápalom a nahol sa

nad stôl, aby k nim bol bliţšie, „ale po jeho smrti sa osamostatnil a teraz

vyberá podniky na vlastné triko. Poskytuje im akoţe ochranu a za to mu

vedúci platia nehorázne sumy. Ochrana funguje tak, ţe ak má vedúci v

podniku problém, zavolá na kontaktné číslo, prídu chlapíci na autách v

plnej zbroji a celý podnik rozhádţu. Za to sa platí ako za ochranu. Okrem

toho si vedúci platí vlastných biletárov a vyhadzovačov, takţe títo na

autách prídu, iba keď je naozaj zle. Tak to bolo aj dnes. Viktor, teda terajší

majiteľ diskotéky, sa s Bossom poznal osobne a aj po jeho smrti z toho

ťaţil a neplatil nikomu. Lenţe Boss zomrel a časy sa zmenili. Asi pred

dvoma mesiacmi sa situácia vyhrotila - poţiadal Ferina o ochranu a začal

mu platiť. Neviem o tom, ţe by tu jeho ľudia uţ boli, moţno si to iba

skočili omrknúť a toto bol asi jeden z prvých ostrých výjazdov. Viktorovi

biletári zahlásili, ţe Peťo ešte stále sedí na terase a ţe si zavolal na pomoc

aj bracha, a Viktor sa rozhodol zavolať Ferina. Do toho sa zaplietli tí

mladíci a v momente, keď Paľo chytil pod krky toho zasrana, sem prišli a

začali riešiť. Strhla sa bitka a Paľo jedného z nich zloţil.“

Krauz počúval, neskákal mu do reči a čakal, kedy skončí. Asi uţ

skončil, lebo stíchol a čakal metál.

„To ti povedal ten mladý?“

„Áno.“

„On videl, ako Paľo zloţil jedného z Ferinovej lietačky?“

„No... nepovedal, ţe to videl.“

- 142 -

„A čo videl?“

„No... Paľo ho začal mlátiť, potom sa strhla bitka, on skončil pod

stolom, baby vrešťali, chalani utekali a zaznel výstrel. Jeden padol k nemu

pod stôl a ostatní sa rozutekali.“

„Takţe nevidel nič.“

„No... bol pri tom.“

„To je jedna vec, ale druhá vec je, čo videl na vlastné oči. Z toho, čo si

mi zatiaľ povedal, nevidel nič, áno?“

„Tak neviem, ja som s ním debatoval iba chvíľu.“

„Kde je teraz?“

„Všetkých štyroch sme previezli k nám na okres.“

„Štyroch?“

„Dvaja chalani a dve baby... decká.“

„Výborne. Ako sa volá ten, čo bol pri bitke?“

Toman siahol do vnútorného vrecka na bunde, vybral zápisník a

zalistoval.

„Rastislav Rajt.“

„Fajn, potom si ho zoberieme. Ak je u vás na okrese, je v dobrých

rukách. Kde je Paľo Knut?“

„Mal rozbitú hlavu, prišla sanitka a odviezla ho.“

„Kristepane!“ zdúpnel Krauz.

„Prečo? Mali sme ho nechať vykrvácať?“

„Samozrejme! Srať na jeho hlavu, pre mňa sú dôleţité jeho ruky!“

Krauz sa prestal baviť s Tomanom a preniesol pozornosť na Zlochu.

„Máš tu technika a vozidlo?“

„Koľko len chceš.“

„Zavolaj ho, ale rýchlo!“

Zlocha sa nahol a kývol na kolegov stojacich v úctivej vzdialenosti.

„Technik sem, aj dvaja s autom.“

Prišli okamţite.

„Ty si technik?“ spýtal sa Krauz a ani nečakal na odpoveď. „Toto tu si

prevezme krajský výjazd, ani nemusíš rozbaľovať vercajch, ale od teba by

sme potrebovali helfnúť v inej veci. Skočíš za Paľom Knutom do

nemocnice - ak ho ešte lekári neumyli, tak mu zoberieš povýstrelové

splodiny z rúk. Máš lepky alebo terčíky?“

„Mám aj lepky, aj terčíky.“

- 143 -

„Tak pouţiješ aj to, aj to, a z oboch rúk, nielen zo zápästia, ale aj z

predlaktia a zospodu aj zvrchu, jednoducho oblepíš mu obe ruky aţ po

lakte, jasné?“

„Jasné.“

„Ak má na sebe bundu alebo košeľu s dlhými rukávmi, tú treba zaistiť

do samostatného igelitového vrecka.“

„Rozumiem.“

„Kam ho odviezli?“

„Na Kramáre.“

„Tak švihajte na Kramáre a nedáš sa od lekárov vyhodiť, jednoducho

je to potrebný úkon, lekár nech mu zašíva hlavu a ty sa mu postaráš o ruky,

aj keby ste mali operovať naraz na jednom stole. Nesmie sa dostať k

umývadlu, kým ho nespravíš, rozumel si ma?“

„Rozumel.“

„Tak beţte!“

Krauz ich vyprevadil pohľadom aţ k autu a všimol si, ţe drevená

dláţka na terase je zahádzaná ohorkami z cigariet. Všetci naokolo fajčili.

Nemalo zmysel im to zakazovať, v tom mnoţstve ohorkov by ten

páchateľov aj tak nikdy nenašli, a ak bol páchateľom Paľo, jeho

prítomnosť na mieste činu im dosvedčia svedkovia, takţe sa ani

nerozčuľoval a nechal všetkých fajčiť, pľuť a hádzať ohorky pod nohy.

Vrátil sa pohľadom za stôl.

„Tak pokračuj,“ vyzval Tomana.

„To je asi všetko.“

„Kde je Peter Knut?“

„Zdrhol, kým sme prišli.“

„Kde sú ostatní z ich partie?“

„Zdrhli.“

„Kde sú chalani od Ferina?“

„Zdrhli.“

„Máme vraţednú zbraň?“

„Nie, nič sme nenašli.“

„Máme nábojnicu?“

„Nie, nenašli sme ju.“

„Máme očitého svedka streľby?“

„Nie, nikto sa zatiaľ neprihlásil.“

Krauz si ponaprával krk a prvýkrát si na mieste činu zapálil cigaretu.

- 144 -

„Ja to vidím tak, ţe sme v prdeli. Ţiadny jednoduchý a vopred jasný

prípad sa nekoná, váţení. Napriek tomu, ţe sa to stalo pred očami

všetkých, všetci svedčiť nepôjdu a hlavní aktéri nám zdrhli. Musíme začať

pekne od začiatku a podrobne spraviť celé miesto činu, ale s tým vás

zaťaţovať nebudem, to si spravím sám s krajským výjazdom. Ozaj, prišiel

uţ krajský vyšetrovateľ alebo niekto z výjazdu od nás?“

„Nie. Si prvý.“

„Prečo, doboha, musím byť vţdy víťazom práve ja?“

Prišlo prvé auto, čo si naozaj zaslúţilo pozornosť. Veľký čierny passat

postál obďaleč a akoţe nenápadne z neho vystúpil krajský riaditeľ polície.

Vystúpil a premeral si miesto činu odborným okom. Okresný riaditeľ sa k

nemu poponáhľal, nezasalutoval, lebo neboli v uniformách, ale aspoň sa

vystrel a podal mu hlásenie. Krajský riaditeľ počúval a po očku sledoval

činnosť podriadených na mieste činu. Nikto nič nerobil, všetci iba

postávali.

„A je tu niekto z kraja? Nejaký vraţdár. Alebo som tu zase prvý?“

„Je tu Krauz, pán krajský riaditeľ.“

Krajský riaditeľ spokojne pokýval hlavou a vybral sa za ním.

„Ide sem, Rišo,“ upozornil Krauza Zlocha, lebo Krauz sedel krajskému

chrbtom a nevidel, čo robí.

„Nech si ide, je krajský, má na to právo.“

„Tak by sme mali vstať, nie?“

„Načo, je po polnoci a na výloţky uţ nevidieť. Nech si prisadne a

uvidíme.“

„Ty si kus chuja...“ zastonal Zlocha a predsa len vstal. Mladý Toman

sa vystrel ako pravítko.

Krauza ani nehlo.

„Dobrý večer, šéfe, sadnite si,“ a ţoviálne ukázal na voľné miesto

vedľa seba, „ale upozorňujem, ţe obsluha viazne. Ja tu sedím uţ polhodinu

a okrem jednej starej mŕtvoly tu uţ poriadne dlho neservírovali nič

čerstvé.“

„Srandičky...“ zastonal krajský riaditeľ a naozaj si prisadol.

Krauz spozornel. Krajský riaditeľ bol smutný a mal výraz trpiteľa.

Niečo sa dialo a Krauz tušil, ţe sa to o chvíľu dozvie a tieţ mu nebude do

smiechu, tak prestal s tajtrlíkovaním.

„Prečo fajčíš, Richard?“

- 145 -

„Lebo sú tu všade tony ohorkov. Podľa nich nič nestotoţníme, ako

stopa sú bezcenné. Keby sme vyzbierali tisíc ohorkov, bude to tisíc

samostatných stôp a tisíc rozborov DNA, a tie nám nikto nespraví, také

labáky nemajú ani v FBI.“

Krajský sa pozrel pod nohy, potom do uličky medzi lavice a vybral si

cigaretu.

„Uţ niečo vieme?“

„Všetko, ale ak Knutovi nevyjdú povýstrelovky tak sme v dôkaznej

núdzi. Chcel by som vidieť toho frajera, čo by išiel proti nemu svedčiť, ţe

ho tu videl. Uţ viete, ako s týmto tu súvisí Paľo Knut?“

Krajský riaditeľ prikývol a pokynul kolegom z okresu, aby si prisadli.

Prišiel aj okresný riaditeľ.

„Môţem?“

Krajský riaditeľ ukázal bradou, kam si má sadnúť.

„Toto je...?“ Tým istým spôsobom ukázal na Tomana.

„Detektív Toman z môjho oddelenia,“ odpovedal Zlocha.

„Pán kolega, poprosím vás, aby ste nás na chvíľu nechali.“

Toman vstal a odišiel. Krauzovi bolo okamţite jasné, ţe informácie od

krajského riaditeľa asi nebudú pre hocijaké uši.

„Pán Zlocha, boli ste tu od začiatku?“

„Nie, pán riaditeľ. Mám dnes vonku nočnú motohliadku. Toman,

Veverka. Oni tu boli okamţite, ako im vec zahlásil operačný dôstojník do

vysielačky. Aj tak uţ iba sledovali hromadný útek všetkého a všetkých.

Nemali moţnosť zastaviť odchádzajúce autá, zapísali si asi osem, moţno

desať poznávacích značiek, to je všetko. Na mieste zaistili štvoricu

mladistvých, ktorí sa priamo do bitky zainteresovali, presnejšie, jeden zo

štvorice, ostatní ho čakali. Tí sú u nás na oddelení, potom robili...“

„Dobre, dobre... to ostatné sa dočítam zajtra v hlásení. Kto prezeral

mŕtvolu?“

„Lekár z rýchlej zdravotnej pomoci. Konštatoval smrť a vyplnil

tlačivá.“

„Kde sú doklady totoţnosti mŕtveho?“

„Tam,“ ukázal za ich chrbty.

Všetci sa obzreli.

„Lekár ich nechal na stole aj s tlačivami, vraj si ich prevezme súdny

lekár aj s telom.“

Krajský riaditeľ si potiahol z cigarety.

- 146 -

„Tak potom totoţnosť uţ vyšla von. To sme nechceli.“

Nikto mu nerozumel. Krajský riaditeľ vysvetlil.

„Ten zastrelený je policajt.“

Krauz si vzdychol tak hlboko a úprimne, ţe odfúkol popol z krajského

cigarety.

„Ja sa na to môţem vyjebať! Uţ nikdy nezoberiem za nikoho výjazd z

piatka na sobotu, aj keby mal rakovinu, seriem na to! Čo som komu urobil?

Vraţda policajta... to mi tu chýba uţ iba antrax a štyri podrezané

prostitútky.“

„Richard, aj tak by ťa to neminulo. Aj keby si bol na dovolenke na

Malorke, aj tak by som ťa dal stiahnuť, toto je mimoriadna udalosť ako

Brno.“

„Krajský, ja na dovolenky na Malorku nechodím.“

„Keby si si to do zajtra rozmyslel a letel v nedeľu, tak s tým počítaj! V

pondelok ťa stiahnem do roboty.“

„Nechystám sa, nemám na to. Keď sme pri tom, chcel by som pridať.“

„Pokojne pridaj, objasni vraţdu do pondelka a máš odmenu.“

Krauz si iba vzdychol, sám mu nahral na smeč.

Vodič krajského riaditeľa sa odlepil od auta a s mobilom pri uchu sa

rozbehol aţ k nim. Keď dobehol, podal mobil cez drevenú ohradu a ešte

vyštekol: „Uţ som pri ňom... odovzdávam...“

„Počúvam,“ povedal krajský riaditeľ a počúval. „Rozumel som,

ďakujem, môţete ísť domov, ale celý spis mi doručíte okamţite na stôl.“

Mobil vrátil vodičovi a gestom ho poslal späť k autu.

„Prinesie mi niekto jeho doklady?“

Vstal sám okresný riaditeľ, lebo sedel na kraji. Priniesol nielen

doklady, ale aj lekársku správu, vlastne všetko, čo ostalo na stole.

Krajský riaditeľ si pozrel vodičský preukaz a nič viac, lebo to bolo

všetko, čo mal mŕtvy pri sebe. Prečítal si meno, pozrel si fotografiu a

smutno pokýval hlavou.

„Tak je to on.“

Vodičský preukaz a lekársku správu posunul pred Krauza.

„Uţ nie je policajt. Dal som stiahnuť do práce aj pracovníkov

personálneho oddelenia, práve mi volal ich vedúci. Martin Faktor od nás

odišiel pred polrokom. V hodnosti poručíka sa vykašlal na kariéru policajta

a prešiel na druhú stranu. Ak to vysnoria médiá, prd nám pomôţe, ţe uţ nie

je u nás, aj tak sa do nás pustia. Zase budeme musieť odpovedať na hlúpe

- 147 -

otázky, ako stabilizujeme káder a prečo nás opúšťajú najkvalitnejší

pracovníci, prečo ponúkajú svoje sluţby podsvetiu a...“

„Lebo sú nezaplatení a velia im čím ďalej tým väčší drúci.“

„... a na tvoj názor som sa nepýtal!“

„Nepýtal, ale mám ho. Ak jeho meno zaznelo vo vysielačke, rátajte s

tým, ţe o chvíľu...“ Krauz ani nedopovedal, iba ukázal za ich chrbát.

Všetci sa obzreli a zbadali bielu, krikľavo pomaľovanú dodávku prvej

súkromnej televízie, ako sa pokúsila preraziť pásku a zabiť dvoch

uniformovaných policajtov, čo sa ju snaţili ubrániť vlastnými telami.

„... nie o chvíľu,“ pokračoval Krauz, „ale uţ sú tu. Prúseru sa uţ

neubránime. Kde robil? Poznám ho?“

„U kukláčov,“ odpovedal krajský riaditeľ.

„Príma, to sa bude dosť ťaţko vysvetľovať. Ešte pred polrokom hájil

zákon so samopalom v ruke a teraz ho zastrelili pri vydieraní a bitke.

Drţím vám palce, pán riaditeľ.“

„Aj ja tebe, budeš s tým musieť niečo urobiť, je to tvoj prípad.“

„Krajský! To nemyslíte váţne! Mám na stole prípad Bossa, uţ rok sa s

tým spolu s Chosém pipleme a kaţdý piatok vám podávame písomnú

správu, sám dobre viete, aký máme záber a čo všetko ešte musíme urobiť!

Dajte to niekomu, kto má viac času!“

„Toto je robota pre vás, prepáč.“

„Neprepáčim! Mám doma rodinu. Uţ som vám hovoril o tom, ako mi

deti vykajú a hovoria ujo a manţelka si kúpila robertka?“

„Moja prvá to riešila susedom a skončil som na rozvodovom súde.

Deti mi síce tykajú dodnes, ale aj tak si myslím, ţe si na tom lepšie,

Riško.“

„Ja nechcem byť na tom lepšie. Mne by stačilo zle, ale doma. Občas.“

„Richard, neblbni, sám vidíš, ţe to súvisí s podsvetím. Koho na to

mám nasadiť? Kto ich pozná lepšie ako ty a Chosé?“

„Poviem vám mená všetkých mojich nepriateľov na oddelení.“

„Mne sa tu nechce sedieť do rána. Uţ som rozhodol, vyhral si konkurz.

Drţ sa. Som na mobile, keby si niečo potreboval...“

„Šunkovú pizzu, blond sekretárku, dvoch zapisovateľov, trochu

vodky...“

„A v nedeľu ráno chcem mať na stole prvú správu,“ prehodil cez plece

odchádzajúci krajský riaditeľ.

- 148 -

„A keď budem veľký, chcem byť krajský riaditeľ,“ povedal Krauz

dosť nahlas, aby to počuli všetci odchádzajúci.

Krauz si zapálil ďalšiu a uprene sledoval, ako mu krivo horí.

„Vás teda bude do rána,“ smutne sa prihovoril cigarete. „Prišiel uţ

niekto z krajského výjazdu? Nikto? Je tu ten Viktor, majiteľ?“

Od dverí sa odlepila postava a prišla bliţšie.

„Ja tomu tu šéfujem...“ predstavil sa Krauz.

„Pochopil som.“

„...a začínam vyšetrovanie. Čo tu čapujete?“

„Plzeň.“

„Jednu veľkú.“

„Vy nie ste v sluţbe?“

„Mám ti jednu jebnúť?“

Krauz si dal veľkú plzeň s expresnou obsluhou.

- 149 -

23

„Načo mi je taký šéf, čo chodí neskoro a nevie sa zastať svojich ľudí?“

„Drţ hubu a hovor.“

„Šani, a čo ti mám povedať, ţe ma zase namotali do prúseru? Mal si tu

byť pred polhodinou, to tu ešte sedel a rozdeľoval robotu. Mohol si sa ma

zastať, dať to niekomu z vedľajšej kancelárie a...“

„Si na hlavičku? Aj tak by ti to prischlo, skôr či neskôr, ale prischlo.

Ak sa raz krajský rozhodol, tak by si sa tomu nevyhol.“

„Ale mohol si si ho vychutnať aj ty.“

„Ďakujem, neprosím. Tak o čo tu ide? Ako to rozbehneme?“

Prešlo iba pár minút a miesto krajského riaditeľa zaujal šéf vraţdárov.

Ani sa nepokúšal ospravedlniť, prišiel neskoro a kocky uţ boli hodené. Iba

fľochol na veľké pivo pred Krauzom a vzdychol si. Volať inšpekciu a dať

niekomu fúkať do dregeru mu ani nenapadlo. Krauz mu v krátkosti

vysvetlil situáciu.

„Dám stiahnuť všetkých?“

„Šani, všetkých. Kto ti zodvihne telefón a bude len trochu triezvy,

nech okamţite príde do roboty, budeme tu celý víkend a budeme

vypočúvať tony svedkov, písať zápisnice, doţiadania a hlásenia do

zblbnutia.“

„Budú mať radosť.“

„Asi ako ja. Najradšej by som sa na to...“

Prišlo nové auto. Vystúpil krajský technik Robo, toho Krauz poznal, a

potom vystúpila slečna... dievčatko ako pierko.

„Dobrý večer, podporučíčka Svetlana Savická, vyšetrovateľka... je tu

nejaký pán operatívec z kriminálky, čo by mi urobil servis? Operačný

dôstojník ma sem poslal, mám tu urobiť obhliadku miesta činu.“

„Kristepane,“ zavzdychal Krauz. „Šaňo, som rád, ţe si tu, aspoň uvidíš

na vlastné oči, ako to teraz v polícii funguje.“ Krauz poklepal šéfa po pleci

a predbehol ho, aby sa prihlásil šéfke výjazdovej skupiny.

„Ja som z operatívy, detektív Krauz, mám dnes sluţbu za detektívov.“

- 150 -

„Výborne, pán Krauz, chcela by som to tu celé uzavrieť, to auto

televízie vytlačiť von na ulicu a týchto ľudí, čo tu očumujú, poslať preč. Je

tu plno stôp, začala by som fotografovaním a zbieraním ohorkov, to môţu

byť dôleţité stopy, a viete uţ niečo o čase smrti? Mohlo by to byť

dôleţité.“

Krauz sa uklonil a usmial sa.

„Sluţobníček. Máte ešte nejaké poţiadavky, pani vyšetrovateľka?“

„Nie, časom, moţno, neviem... ja si prelistujem metodické pokyny

ministerstva vnútra o činnosti výjazdovej skupiny na mieste činu vraţdy a

poviem vám.“

Krauz naprázdno prehltol. Čakal všeličo, ale toto bola silná káva aj

naňho.

„Môţem mať aj ja jednu-dve otázočky, slečna... pani?“

„Slečna. Iste, pýtajte sa.“

„Svetlanka, vy ste odkiaľ?“

„Pred rokom som skončila akadémiu, odvtedy pracujem na

hospodárine. Zaoberám sa hospodárskymi trestnými činmi - rozkrádačky,

sprenevery peňazí, faktúry a podobne. Veľmi zaujímavé...“

„A mali ste uţ niekedy sluţbu vo výjazde?“

„Mala, ale toto je po prvýkrát naostro, čo som vonku a mám ozajstný

prípad.“

„Svetlanka, ale tu niekoho zabili. Nespreneverili ho ani ho nerozkradli.

On je mŕtvy.“

„Nás v akadémii učili, ţe miesto činu je dôleţitým zdrojom informácií

a je jedno, o aký druh trestnej činnosti ide.“

Krauz pozrel na Mayora.

„A toto je výsledok moderných reforiem policajného zboru. Kaţdý, kto

má titul, môţe robiť vyšetrovateľa a rozkazovať. Ak ťa môţem pekne

poprosiť, šéfko, pohovor si s ňou, ja si počkám na chalanov od nás a

spravím celú obhliadku za ňu.“

Mayor zobral vyšetrovateľku bokom a snaţil sa jej vysvetliť, ţe medzi

faktúrou a mŕtvolou je nenápadný rozdiel, aj keď na to policajná akadémia

nedbá a nešpecifikuje ho.

Krauz si zatiaľ sadol za stôl k mŕtvole a kývol na Viktora.

Inteligentný Viktor sa k nemu neponáhľal hneď, ale zmizol v útrobách

podniku a objavil sa s novým pollitríkom, aby nemusel chodiť dvakrát.

„Nech vám padne na úţitok, pán major.“

- 151 -

„Nadporučík. Sadni si, Viktor. Máš prúser, vieš o tom?“

„No...“ zatiahol neisto majiteľ podniku.

Viktor to vedel. Hneď ako sa z terasy ozval výstrel a počul jačať baby

a videl utekať chlapov, vedel, ţe má prúser. Hneď ako zavolal, tušil, ţe

budú problémy. Nikdy volať nemusel, jeho biletári vedeli zvládnuť

akýkoľvek problém, ale teraz uţ mal Knutovcov plné zuby a chcel im

ukázať, ţe tu skončili a ţe má silnejšieho kamoša. Zavolal a čakal za

oknom. Videl ich prichádzať, videl ich vystupovať z áut, a keď sa

predviedli v celej svojej kráse, zvlhol mu chrbát a vyschlo mu v krku.

Veľmi dobre vedel, ţe má prúser a ţe bude mať čo na polícii vysvetľovať,

preto bol ako baránok a preto musel strpieť, ţe mu taký niktoš od polície

tyká a posiela ho po pivo, a bol ochotný strpieť ešte viac, len aby ich

nenaštval a nezačali rýpať aj do vedenia podniku, do hygienických noriem,

do povolení z miestneho úradu, do...

Nechcel, aby rýpali do čohokoľvek, lebo všetko u neho smrdelo a on to

vedel najlepšie.

Uţ to vedel aj Krauz. Vyskúšal ho. Drzo mu zatýkal a poslal ho po

pivo a namiesto toho, aby sa ohradil, iba sklopil uši a utekal mu načapovať.

Krauzovi bolo jasné, ţe chlapec je v defenzíve a je posraný aţ za ušami. A

okrem sračiek tam má toho určite aj viac. Krauz uţ vedel, ţe s týmto

chlapíkom si ešte neraz podebatujú a nebude mu to príjemné.

Viktor poslúchal a nestaval sa na zadné - keby ten debil od polície

chcel, zatancoval by mu aj havajský brušný tanec hula-hula, len aby dal

pokoj.

Krauz nemienil dať pokoj.

„Ak nie, tak ti to práve oznamujem. Máš v podniku mŕtvolu s

prestrelenou hlavou, takţe...“

Ale vyhráţky nedokončil, lebo prišlo ďalšie auto a priviezlo súdneho

lekára. Konečne niekto s vysokoškolským diplomom a rozumom zároveň.

Krauz prepustil Viktora, no pohrozil mu prstom a upozornil ho, ţe ešte

spolu neskončili. Viktor s tým počítal. Brušný tanec ani nenavrhol, na

takéto typy nezaberal, to vedel veľmi dobre. Odhadnúť ľudí vedel naozaj

veľmi dobre.

Lengyel vystúpil z auta, vzal si neodmysliteľnú lekársku brašňu a

vstúpil na scénu.

„Čo pijeme?“

„Sú tu ľudia, doktor,“ zahriakol ho Krauz.

- 152 -

„S tým počítam, ja si málokedy štrngám s mŕtvolami.“

„Najprv práca, potom pláca.“

„To tvrdia všetci idioti, čo dúfajú v tretí pilier.“

„Aj tak som rád, ţe ťa vidím.“

„Potešenie na tvojej strane.“

„Viktor, jednu decovú vodku pre doktora.“

„Tak sa mi to páči... a môţeme sa zahĺbiť do problému. Ten problém

má byť to pod stolom?“

Doktor Lengyel si natiahol rukavice.

„Počkaj... kde je náš technik? Robo, máš pripravené foto?“

„Mám.“

„Tak poď sem a fotografuj, ako ho bude otáčať a ako teraz leţí.“

Technik urobil pár záberov na mŕtvolu a odstúpil.

„Čísla?“ spýtal sa Krauza.

„Doktor nám ho vráti späť a potom ho očíslujeme, ţiadne stopy tým

neporušíme.“

Do vyšetrovania vraţdy zasiahla aj vyšetrovateľka z ekonomiky.

„Ale nás v akadémii učili, ţe s mŕtvolou sa nesmie hýbať, kým...“

„A ten, kto vám to prednášal, zavrel koľko vrahov?“ spýtal sa Krauz

ponad plece.

„Na prednáškach nám tvrdil, ţe všetkých...“

„Tak potom to bol major Červík a nemusíte byť smutná, ak niektorú z

jeho rád porušíte. Doktor, pozri mi ho...“

Lengyel sa zohol pod stôl a pohýbal s hlavou. Obzrel si líce, temeno,

zátylok, potom krk a zatlačil mu na chrbát. Pohýbal mu s nosom a vytiahol

mu z neho zhluk sopla a krvi.

Otvoril mu ústa a tieţ im odľahčil od krvi. Uţ netiekla, bola ako

huspenina a dala sa vybrať iba tak prstami. Doktor ju vybral iba tak

prstami, skontroloval farbu a konzistenciu a odfrčkol ju do hustého koláča

pod neboţtíkovou hlavou.

„Je mŕtvy,“ povedal doktor.

„Doriti, tak máme vraţdu...“ vzdychol si Krauz.

„Ak iné okolnosti a svedkovia vylučujú samovraţdu zastrelením, tak je

tam strelný defekt v oblasti líca, ktorý svedčí o cudzom zavinení. Projektil

je ešte v hlave. So ţenou som pohádaný uţ tretí deň, takţe domov ma to

neťahá, a odpitval by som to ešte teraz v noci. Ak nebudete namietať, tak

je to vraţda strelnou zbraňou, jedine, ţe by ste vedeli viac ako ja.“

- 153 -

Lengyel vyliezol spod stola a s pleskotom si začal zrolovávať rukavice.

„My vieme vţdy viac ako ty, ale nebudeme ťa zhadzovať priamo na

mieste činu, necháme si to napotom,“ poďakoval mu Krauz. „Povedz niečo

vyšetrovateľke.“

„To je tamtá?“ A aby Lengyel nepokazil srandu, ukázal na čašníčku.

„Nie, tá nemá vysokú školu, nevidíš ten prirodzene inteligentný lesk v

očiach? Vyšetrovateľka je tam vzadu.“

Lengyel sa jej uklonil a podal jej hlásenie s plnou váţnosťou.

„Konštatujem smrť zavinenú cudzou osobou, odporúčam vykonať

súdnolekársku pitvu za účelom zistenia presnej príčiny smrti a všetkých

okolností úmrtia.“

Vyšetrovateľka si ho s plnou váţnosťou vypočula, a pretoţe nevedela,

čo mu má povedať a v metodickej príručke sa nič nedočítala, tak mu

povedala: „Pohov!“

Lengyel iba vyvalil oči.

„Poď si sadnúť, Riško.“

Sadli si opäť do rohu, kde neboli svedkovia.

„To bude dokedy trvať?“

„Čo myslíš, doktore?“

„Ţe budete na miesto činu posielať takéto deti z akadémie.“

„Je to plnohodnotná vyšetrovateľka, má vysokú školu.“

„A zdravý rozum? Kedy ho vaši nadriadení dostanú? Čo to dievčatko

dokáţe na mieste činu vraţdy?“

„To nikoho nezaujíma. Máme systém výjazdov zdedený od Márie

Terézie a ten je platný a musí sa dodrţiavať. Ona má dnes výjazd a šéfuje

tu, tak je to na písme.“

„Bol som pred mesiacom v Mníchove na sympóziu. Vieš o tom, ţe uţ

aj oni pouţívajú systém profesionálnych výjazdových skupín, kde kaţdý

presne vie, čo má robiť? A sú to všetko odborníci na biológiu a podobné

nezmysly, čo by vám na mieste činu iba pomohli.“

„Viem, aj moji nadriadení to vedia.“

„A...?“

„Čo a...? Ty nečítaš noviny? V polícii prebehli závaţné a zásadné

zmeny, a to stačí. Verejnosť je informovaná, tlačový hovorca všetko

zdôvodnil a vysvetlil, transparentnosť je zaručená. Dopravné oddelenie sa

presťahovalo z druhého poschodia na tretie, vyšetrovačka musela opustiť

tretie poschodie a presťahovala sa na druhé. Kriminálka klesla z prvého

- 154 -

poschodia do suterénu, kuchárky teraz zasadajú na prvom poschodí a my v

suteréne. Reformy sú racionálne, vysoko sofistikované, premyslené,

dlhodobo naplánované odborníkmi z ministerstva a prinesú do rezortu

úsporu minimálne sto miliónov korún. Do čieho vrecka, to sa v správe

neuvádza.“

„Vám jebe?“

„Ak si mi začal vykať, tak si ma hlboko urazil. Ak tým myslíš naše

vedenie, tak si ma svojím postrehom hlboko potešil.“

„Richard, ale to takto ďalej nejde!“

„Mne to budeš vysvetľovať? Ja sám túţobne očakávam, kedy uţ

konečne príde minister, ktorý nebude jalový politik zaoberajúci sa iba

parlamentnými schôdzami a zasadaním vlády, ale začne sa aj trochu

zaoberať rezortom a na funkciu policajného prezidenta dosadí človeka,

ktorému to aspoň trochu myslí a bude mať záujem niečo pre políciu urobiť.

Ani si nevieš predstaviť, ako teraz trpíme. Vypĺňame nezmyselné

hodnotenia a tabuľky o výkonností, kreslíme grafy úspešnosti a klameme,

az sa hory zelenajú, či je niekto uspokojivý alebo neuspokojivý, a to len

preto, aby tam hore mali radosť, ako dobre vedia riadiť.“

„A bude ešte horšie.“

„Nebude, doktor, horšie byť nemôţe.“

„Sa budeš čudovať.“

„Kašlime na to a riešme veci, ktoré dokáţeme vyriešiť. Čo si videl? Čo

navrhuješ?“

„Richard, trochu som mu očistil líce. Ţiadne čiastočky pušného

prachu, ţiadne očadenie, ţiadna spálená koţa. Hlaveň v momente výstrelu

bola meter a viac od líca. Lenţe chlapci v aute hovorili, ţe tu bola bitka -

ak sa bili, nemohli byť od seba ďaleko, takţe mi tu nehrá tá guľka v hlave.

Ak nebola odrazená, mala by preletieť cez celú kotrbu, a odrazená asi

nebola, lebo vstrel je pekný hladký a kruhový“

Krauz si vybral zápisník a poznačil si doktorov postreh: Prečo ostala

guľka v hlave? Začal písať na novú stranu, lebo podobných otázok bude

dnes z obhliadky miesta činu a z pitvy asi viacej.

„Na tvári nemá ţiadne zranenia, tie ostatné zistíme, keď ho u nás

osprchujeme. Zoberiem si hlásenie od prvej pomoci a idem sa hore

pripraviť. Kedy mi ho privezú?“

„Ešte som ani nezačal, počítam tak dve, moţno tri hodinky.“

„Prídeš aj ty, mám na teba čakať?“

- 155 -

„Skúsim prísť. Keby som sa tu zdrţal, pošlem Chosého.“

„Dohodnutí, čakám vás.“

Doktor Lengyel sa rozlúčil a dal sa odviezť do ústavu súdneho

lekárstva.

Krauz chcel pokračovať vo výsluchu Viktora, ale prišlo prvé auto z ich

oddelenia a vystúpili Chosé, Kuky Váňa a Burger. Uţ nebol dôvod strácať

čas, všetkých vyhnali z terasy a začali s obhliadkou.

- 156 -

24

Posledné týţdne stupňujúcej sa agresivity znášala Kristína veľmi zle.

Schudla, nespala a trpela stresom. Povedali jej to aj v práci. Iba ich odbila a

hodila rukou, ţe všetko je v poriadku.

Nič nebolo v poriadku - Kristína to vedela. Potom prišiel útok noţom a

Jarkovi sa ruka nehojila, nôţ bol infikovaný - dostal otravu krvi a znova ho

musela odviezť do nemocnice, ale tentoraz si ho tam nechali.

Stretli sa u Zory v byte nad kanceláriou, lebo problém, ktorý plánovali

prebrať, nebol pre uši ţiadneho zvedavého čašníka ani zbytočne úsluţného

kuchára, o okolosediacich hosťoch nehovoriac.

Kristína ju informovala o všetkom, uţ nemala pred Zorou ţiadne

tajnosti. Uţ to nebola iba jej kamarátka z detstva, bola to jej poradkyňa,

spovedníčka, tútorka, ochrankyňa, manaţérka... Uţ jej bola všetkým a

posledným na svete.

„Najal si súkromného detektíva, poslal mi list a fotografie so Stanom.

Chcel ma dať zabiť,“ plakala Kristína, Zora jej hladkala vlasy a plecia a

nalievala jej.

„Hovädo... kde máš ten list?“

„Všetko som spálila,“ vzlykala Kristína.

„Si normálna?! Veď to je dôkaz!“

„Varoval ma a poradil mi, aby som všetko spálila, tak som všetko

spálila.“

Zora ju automaticky hladkala po vlasoch a pritískala si ju. Zamyslene

hľadela na koberec strihaný na výšku desať centimetrov a podvedome

kopla do zhluku strapcov stojacich v protismere.

„Vlastne... dobre aj tak. Čo je to za detektíva? Prečo sledovanej obeti

pošle fotografie?“

„Pomohla som jeho synovi. Povaţoval to za splatenie starého dlhu.“

„Takţe poznáš meno? Mohli by sme za ním skočiť?“

„Nie, nepoznám, iba mi pripomenul situáciu okolo maturít, ale počet

takých galganov, čo som im dopomohla k maturite, je obrovský. Ani som

- 157 -

sa ho neunúvala hľadať, načo. Problémom nie je detektív, problém mám

doma. Uţ to takto nemôţe ísť ďalej, Zorka. On ma chce zabiť, chce sa ma

zbaviť. Ja sa uţ bojím.“

„Takţe súhlasíš s mojím riešením?“

Kristína prehltla sliny a sopeľ, nespoločensky si zvyšok utrela do

rukáva a prikývla.

„Uţ áno. Rob, čo uznáš za vhodné, ale pomôţ mi, prosím ťa. Ty si

moja jediná kamarátka, jediná záchrana...“

„Tak počúvaj,“ skočila jej Zora do reči. „Dlho som nad tebou

premýšľala, dlho som hľadala kontakty, dlho som sa radila, napokon som

riešenie našla a bude to oveľa jednoduchšie, neţ si myslíš. Spravíme to

takto...“ Na chvíľu sa odmlčala a počkala, kým jej Kristína pozrela do očí.

„Sleduješ ma?“

„Áno.“

„Jaro jazdí na Ukrajinu.“

„No a?“

„Zistíš, kedy pôjde najbliţšie. Ja mám človeka, ktorý pozná

ukrajinských chlapcov - za pár korún zariadia, aby zmizol celý kamión aj s

tovarom aj s... aj s...“

„Ako zmizol?“

„Kristína, nebuď malá! Ty nečítaš noviny? Na Ukrajinu nechce jazdiť

nikto, tie jazdy berú iba zúfalci. Beţne sa tam stáva, ţe sa stratí celý

kamión aj s tovarom, aj s vodičom, aj so smradom a prachom, čo za sebou

zanechal. Jednoducho je to tak. Ukrajina je obrovská pustá zem, denne sa

tam strácajú kamióny, tak prečo nie ten jeho? Občas vodiča niekde vyloţia,

občas ho nasmerujú späť na hranice, občas nie. Tak v tomto prípade ho

nenasmerujú. Stratí sa v šírych ukrajinských stepiach.“

„Oni ho... oni ho...“ Kristína to nedokázala ani len vysloviť.

„Prestaň s tým! Čo ti to napadá, také veci? Nikdy to ani nevyslov! My

nevieme, netušíme, čo sa s ním stane. Čo s tým máme my? Ako to my dve

môţeme ovplyvniť? Ako máme vedieť, čo s ním bude? Prestaň na niečo

také vôbec myslieť!“ kričala Zora a Kristína sa zľakla. „Počúvaj ma a

poslúchaj! Všetko som uţ dohodla, všetko som vybavila. O týţdeň, moţno

o dva pôjdeš do jedného bistra, kde si k tebe prisadne muţ. Povie ti heslo,

povedzme konvalinka, a ty mu odpovieš... neviem čo, na tom sa ešte

dohodneme. Dáš mu obálku s peniazmi a povieš mu, ţe to je za ten

kamión. Nič viac mu nemusíš hovoriť, všetko uţ bude vedieť. Moţno sa

- 158 -

spýta na nejaké detaily o Jarovi, to mu povieš. Samozrejme, moje meno,

alebo kto ťa posiela, kto to zorganizoval, alebo iné podrobnosti mu

nepovieš. Potom sa rozídete a Jaro vycestuje. Od tej chvíle si slobodná

ţena a uţ ťa nikto nikdy nebude mlátiť, poniţovať, nadávať ti do kuriev a

inteligentov, týrať ťa a... od tej chvíle sa to jednoducho skončí. Nezdá sa ti

to senzačné? Senzačne jednoduché?“

„Ja neviem... ja, Zorka... A čo s ním bude?“ habkala Kristína.

„Čo sa stane s tvojím muţom, to nás nemusí zaujímať, je to ich vec,

my máme ruky čisté. Nič neuvidíme, nič nezačujeme, nič nezaţijeme, na

nič sa uţ nebudeme nikoho pýtať, nič si nebudeme pamätať. Ide o teba, ty

budeš slobodná, tebe sa uľaví, tvoj syn bude môcť bývať doma a môţe si

priviesť aj nevestu, budete zase ako rodina a všetko bude fungovať ako v

rozprávke, chápeš uţ? Ide o teba!“

„Chápem...“

„Asi po mesiaci ťa predvolajú na políciu - povieš, ţe muţ išiel na

normálnu jazdu, pred jazdou bol normálny, správal sa normálne, nič ti

nehovoril, nič nenaznačoval, nepriateľov nemal, výhraţné listy mu

nechodili, ţiadne výhraţné telefonáty si nepostrehla... proste všetko bolo

normálne. To si ešte nacvičíme, s tým sa netráp, podstatné je, aby si si

pamätala, čo máš hovoriť na tej schôdzke, ale aj to si ešte nacvičíme.“

Kristína z nej nespúšťala oči.

„Čo čumíš? Kto iný ako ja by pre teba toľko riskoval? Je to vymyslené

a vybavené s najväčšou precíznosťou, s najväčším citom a jemnosťou, akej

som len schopná! Chápeš to vôbec?“

„On...sa uţ nevráti...“

„Nie! A o to nám predsa ide!“

„Ja neviem...“

„Tak moment! Toto ani neskúšaj! Uţ si sa rozhodla, Kristína!“ Zora

chytala nervy a musela sa upokojiť poriadnou dávkou z pohára.

„Dobre, tak ešte raz... počúvaj ma, Kristína. Vysvetlím ti to trochu

inak. Volal mi Stano...“

„Prečo?“ Kristínu aţ myklo.

„Ţe mu neberieš mobil.“

„No...“

„Čo no, mám ti jednu drbnúť, aby si sa spamätala? Čo to stváraš?

Myslíš aspoň trochu hlavou? Myslíš aspoň trochu na seba a na svoju

budúcnosť? A na budúcnosť svojho syna? Vieš, kto je to Stano? Aké má

- 159 -

styky, kam sa vypracoval, aké má konto, čo všetko dokáţe, aký je úţasný...

A je tvoj! Kristína, je tvoj! Zaľúbil sa do teba a môţeš si s ním robiť, čo

chceš. Ak vám nič nebude stáť v ceste, môţeš s ním začať nový ţivot. Ak

budeš chcieť riaditeľovať, budeš riaditeľovať, ak nebudeš chcieť, pôjdeš do

Karibiku a zostaneš tam pol roka... rok... dva, ja neviem, ako sa rozhodneš.

Ak budeš chcieť vlastné gymnázium, kúpi ti ho, ak nie, kúpi ti pláţ na

Mesiaci a môţeš si tam zaletieť na rakete. Aj tú ti kúpi, aj opaľovací

krém.“

„Na Mesiaci je zima...“

„Kurva, neser ma! Uţ toho mám plné zuby! Čo si dosiaľ zaţila s

Jarom? S traktoristom Jarom z druţstva? Len bitku, poniţovanie a

výsmech. Nikdy sa nezmení, nikdy si nespraví ani len tú posratú maturitu,

nikdy ti nebude rozumieť... Jednoducho to bol omyl! Vrana k vrane sadá,

rovný rovného si hľadá... Vy dvaja uţ dávno nesedíte vedľa seba! Kde si ty

a kde je on? A kde je Stano? Je to inţinier, inteligent, podnikateľ, úspešný

muţ... je to tvoja liga, na toho máš a on má na teba. Chápeš? A je vdovec a

tým je povedané všetko!“

„Uhm,“ prikývla Kristína a naozaj začínala chápať.

„A to všetko sa dá dosiahnuť, jedine ak ten zavadzajúci odíde z cesty.

A on môţe odísť. Môţe odísť na Ukrajinu, stačí ho iba nechať, nech si ide.

Rozumieš, čo ti chcem povedať? My ho iba necháme ísť, nech si ide, to

ostatné... ako to spieval Matuška... to všechno vodnes čas...“

Zora sa hodila do operadla, rezignovane mávla rukou s pohárom,

trochu jej vyšplechlo na blúzu. „Ja uţ nevládzem, uţ som na dne,“ priznala

a nechala priebeh vecí na Kristínu.

„A...“ začala Kristína opatrne, „koľko by to stálo?“

„No konečne normálna reč,“ zajasala Zora a vrátila sa k rokovaciemu

stolu. „Stotisíc korún.“

„Kristepane!“

„Teba ani korunu, neboj sa. Dám ti ich.“

„To nejde.“

„Dobre, tak poţičiam. Poţičiam ti ich a vrátiš, keď na to budeš mať.

So Stanom medzi nohami na to budeš mať hneď ráno.“

„Zorka!“

„Prepáč, ja uţ iná nebudem, ja vidím kaţdý problém cez bankovky. Je

to pohodlné a praktické, lebo kaţdý problém sa cez bankovky stratí a

vyrieši v rekordne krátkom čase. Nefilozofujme a konajme. Tie peniaze ti

- 160 -

dám v obálke do dvoch dní. Uloţíš si ich do banky a necháš ich tam

tvrdnúť. Keď ti poviem, odnesieš ich do toho bistra, odovzdáš ich a je to.“

„Pôjdeš so mnou? Prosím...“

„Si normálna? Takí ľudia nikdy nechodia na schôdzku s dvoma. Nikdy

nedopustia, aby bol pri odovzdávke svedok! Ty nepozeráš kriminálky?“

„Pozerám.“

„Tak rozmýšľaj! Pôjdeš sama, všetko ťa naučím, všetko ti vysvetlím.“

„A nemohla by si ty... keď ich poznáš...“

„To nejde, Kristína! Môţe sa niečo spýtať, nejaký detail o Jarovi, o

jeho postave, váhe, kondícii, chorobách alebo o jeho povahe, o jeho

návykoch, o tom, ako rýchlo jazdí, čo máva v kabíne... viem ja, aké detaily

ho môţu zaujímať? Ako mu ja budem odpovedať?“

„Tak dobre...“ vzdychla Kristína.

„No počkaj, to je čo za tón... ţe tak dobre! Tváriš sa ako umučená. Ja

sa ti snaţím pomôcť, a ty takto... ţe tak dobre? Ja som čakala pusu, objatie,

boţtek, úsmev, iskričku v oku...

Tak vstala, objala ju, dala jej pusu na líce, usmiala sa... iba v tom oku...

nebola iskrička. Bol tam strach. Čistokrvný, nefalšovaný strach.

„Kristína, neboj sa, ak toto dotiahneme do konca, zmení sa ti ţivot od

základu!“

Zora mala pravdu, ako vţdy.

- 161 -

25

Na pitve sa s ním veľmi nepárali.

Doktor Lengyel ho rozrezal, ale iba preto, aby mohli odváţiť orgány a

vyplniť štatistické hlásenie. Brucho a hrudník neboli z kriminalistického

hľadiska zaujímavé, nič nemal zlomené, nič udreté, ţiadna podliatina,

ţiadne odreniny, pichance ani priestrel. Ţiadne vyuţiteľné stopy. Asi to bol

dobrý bitkár, na tele nijaké stopy zápasu, iba hánky mal červené. Moţno by

boli aj krvavé, ale mal ich kryté rukavicami bez prstov.

Bývalý policajt Martin Faktor bol dobrý bitkár. Bol. Veľa dobrých

bitkárov si vie rady s kadečím, s olovom máloktorý.

Sústredili sa na hlavu. Tam toho bolo veľa.

V leteckej hantírke pouţívajú výraz „ťaţký na hlavu“. Vtedy, ak je

lietadlo zle vyváţené, celá váha je v prednej časti a lietadlo padá dopredu,

teda je ťaţké na hlavu.

Martin bol ťaţký na hlavu, mal tam o pár gramov olova viac, neţ by

bolo zdravé.

Asistent Lacibáči si vzal menší ostrý otvárací nôţ a urobil rez od ucha

k uchu kríţom cez temeno hlavy. Rezalo sa mu dobre, pacient mal vlasy

ostrihané na jeţka. Nôţ odloţil, vzal si kovový nástroj zvaný téčko a

roztiahol ranu. Téčko aj prsty šikovne podsunul pod koţu. Zatlačil a ozvalo

sa suché mľaskanie - oddeľovala sa koţa od lebky. Zatlačil ešte viac, koţu

z prednej časti temena a z čela stiahol a preklopil cez tvár.

To isté spravil s koţou na zadnej časti temena - stiahol ju dozadu aţ po

krk. Kto to vie, spraví taký úkon za jednu minútu, kto nie, stojí obďaleč a

iba ţasne.

Krauz to nikdy nerobil, a preto stál obďaleč a iba sledoval prácu

odborníka. Neţasol, lebo to videl uţ aspoň stokrát.

Boli štyri hodiny ráno a bol hladný. Nechal Lacibáčiho, nech robí,

vyšiel na chodbu a postavil sa do dverí v izbe sanitárov. Odhryzol si z

jablka. Výborné sladké jonatánky, mal ich rád, mali veľa cukru a pomáhali

zahnať hlad, ale iba na chvíľu, potom vytrávili a dostavil sa ešte väčší pocit

- 162 -

hladu. Celé raňajky si vybaľovať nechcel, Lengyel by mu ich zoţral a

Chosé tieţ vyzeral na potenciálneho poţierača domácich lepenákov, tak sa

uspokojil iba s jablkom.

Keď v tichu tmavej chodby zarachotilo prvé odhryznutie, Chosé vyšiel

von, spozornel a zameral páchateľa. Krauz sa pokúsil schovať v izbe

sanitárov, ale bolo neskoro. Chosé podišiel k parťákovi a milo sa mu

prihovoril.

„Nebuď kurva...“

Tak mu dal odhryznúť. Spolu zvládli jablko na pár hryzov.

Krauz sa vrátil a po očku sledoval novodobého otvárača lebiek.

Egypťan Sinuhet by sa čudoval, ako sme sa za tých pár rokov zdokonalili.

Lacibáčimu ostala pod rukami iba holá ţltobiela lebka s fliačikmi

jasnočervenej krvi. Na prvý pohľad nedobytná lebka schovávajúca

magické tajomstvá. Lacibáčiho niečo tak banálne samozrejmé nemohlo

zaskočiť a s nedobytnosťou si vedel rady. Vzal vibračnú pílku a tesne nad

pravým ušným otvorom začal píliť. Celý kruhový rez koldokola hlavy mu

trval pár minút.

Krauz si umyl ruky a Lacibáči odloţil pílku. Zaprel sa téčkom do kosti

a ľahučko odlúpol lebečnú klenbu, ako keď dieťa roztvorí kinder vajíčko.

Lacibáči odstúpil od stola. Jeho rola v tomto dejstve sa skončila. Príde

na scénu pri hádzaní odpitvaných a odváţených orgánov späť do tela a pri

zašívaní mŕtvoly. Zatiaľ si mohol dať vale.

Nastúpil doktor Lengyel.

„Mám vás prosiť?“

Krauz neochotne vstal zo stoličky, Chosé si prestal prezerať časopis

pohodený na parapete.

„To ktoré prasa sem vláči také obrázky?“ zamrmlal Chosé smerom k

doktorovi.

„Policajti to sem nosia.“

„Mohli by ste sa uţ konečne venovať aj práci?“ zazíval Krauz a snaţil

sa sústrediť na otvorenú hlavu.

„Poďte bliţšie, všimnite si mohutné zakrvácame v zadnej lebečnej

jame a v oblasti oboch záhlavových lalokov, to nie je normálne. Niečo sa

tam dialo. Budeme to skúmať. Tu to podoberiem,“ doktor Lengyel najprv

odpreparoval tvrdú blanu mozgu, potom vsunul prsty vpredu v oblasti

čelových lalokov pod mozog a postupne ho odťahoval od spodiny lebečnej.

„A teraz mozog v oblasti veľkého záhlavového otvoru foramen magnum

- 163 -

odreţem. Tu sa na mozog napája krčná miecha a táto časť sa volá medula

oblongata, teda predĺţená miecha, a medzi nimi to oddelím...“ Ako

hovoril, tak aj rezal. Odrezal mozog a poloţil ho na pripravenú plastovú

tácku.

V zadnej a spodnej časti bola na mozgu prilepená hustá krvavá

huspenina a Krauz a Chosé vedeli, ţe takto to nemá byť. Videli uţ veľa

mozgov, a ak bol niektorý takýto krvavý, znamenalo to zranenie.

„A tu je, kurva jedna!“ zajasal Lengyel. „Pozrite!“

Ustúpil a ukázal zakrvaveným prstom do otvorenej lebky.

„Doriti aj s tým, toto som ešte nevidel.“

„Ani ja.“

Detektívi iba čumeli.

V zátylku z vnútornej strany trčala guľka. Hrotom bola opretá o kosť a

tvárila sa, ţe ju chce preraziť.

„Táto časť záhlavovej kosti sa volá protuberancia occipitalis interna a

je to najhrubšia časť záhlavovej kosti. Je hrubá asi dva centimetre - to by

vysvetľovalo, prečo guľka nevyšla von, ale iba čiastočne. Guľka v beţnom

náboji by kosť prerazila a letela ďalej, jedine...“

„No,“ posúril ho Krauz.

„Jedine, ţe by nemala dosť sily.“

„To jest?“

„To jest, ţe sa musíte opýtať vašich balistikov, prečo nemala dosť

sily.“

Krauz si písal. Dopísal.

„Vyberme ju.“

Lengyel si vzal pinzetu.

„Doktor! Si sa zbláznil na staré kolená!?“

„Prepáč, premýšľam a zabudol som myslieť.“

Lengyel odloţil pinzetu a vybral guľku prstami. Kovovou pinzetou by

mohol narobiť falošné stopy, teda škrabance a vrypy a to naozaj

nepotrebovali. Lengyel sa ospravedlnil a vybral ju prstami, poťaţkal ju a

poloţil na Petriho misku. Pekne cinkla.

„Devina,“ skonštatoval Chosé a podal ju ďalej.

„Celoplášť,“ skonštatoval Krauz a podal ju technikovi.

„Tridsaťosmička špeciál,“ skonštatoval technik.

„Aký si len múdry!“ zahriakol ho Krauz.

„Uvidíte, keď vám príde expertíza z balistiky, amatéri.“

- 164 -

Kriminalistický technik viac nemal o čom s amatérmi debatovať,

odfotografoval projektil a schoval si ho do vrecka. Do igelitového vrecka

so suchým zipsom a s číslom fotografie.

„Tak sa pozrieme na trajektóriu,“ navrhol Lengyel.

Doktor si vzal dlhý drôt pripomínajúci ihlicu starých mám na pletenie,

koţu a skalp z prednej časti hlavy odsunul dozadu a obnaţil mu líce. Do

rany po vstrele zasunul ihlicu a potlačil. Sonda prešla lícom, hrot sa objavil

na spodine odokrytej lebky. Doktor zatlačil znovu a sonda pokračovala po

spodine lebečnej, aţ sa oprela presne na miesto, odkiaľ pred chvíľou

vybrali guľku.

„A máme to! Píšeš si?“

„Píšem.“

„Príčinou smrti je mozgová smrť po strelnom poranení hlavy - zástrele.

V dôsledku toho došlo k zlyhaniu ţivotne dôleţitých centier mozgu

riadiacich činnosť srdca a dýchanie. Zranenia spôsobené strelnou zbraňou

boli nezlučiteľné so ţivotom. A teraz poďte sem...“

Doktor Lengyel si vzal tácku s mozgom a dlhým noţom narezal mozog

na centimetrové plátky. Ani jeden rez nedotlačil aţ na dno tácky, takţe v

mozgu sa dalo listovať ako v knihe. Iba strany boli o niečo hrubšie.

„Tu si to potvrdíme... pozrite sem... čelový lalok je bez poškodenia...

ideme ďalej... tu v strede sa začína kanálovité poškodenie... a tu v

záhlavovej časti je strelný kanál uţ jasne badateľný, dokonca aj merateľný

a má...“ doktor si vzal meradlo, „šírku dva centimetre. Decká, tieto deviny

sú veľké svinstvo, narobia v hlave hroznú šarapatu. Tlak prenikajúcej

guľky mu úplne zdevastoval tkanivo mozgu v priebehu projektilu, pri

takomto poranení nemal šancu preţiť.“

Krauz si zase písal a doktor počkal, kým dopíše. Potom počkali, kým

technik skončí s fotografovaním.

„Posledná skúška...“ doktor zodvihol tácku s mozgom a privoňal.

„Nič.“

Podal tácku Krauzovi. Aj ten privoňal a podal ju Chosému.

„Nič,“ skonštatovali obaja.

„Nebol opitý, cítili by sme to,“ uzavrel doktor. „Pochopiteľne, zo

všetkých orgánov zoberieme vzorky a pošleme ich na rozbor,

odpreparujem aj koţu v oblasti vstrelu na líci, či predsa len niečo

nenájdeme, výsledky dostanete tak... o šesť mesiacov. Máme toho teraz

veľa,“ dodal doktor a čakal reakciu.

- 165 -

Prišla. Krauz sa vystrel a ponaprával si krčnú chrbticu.

„Je tu prievan, nič nepočuť. Ani blbé fóriky o termínoch dodania. Z

pokynu krajského riaditeľa ti dávam za úlohu ukončiť výskum orgánov do

nedele rána!“

„Krajský riaditeľ ťa nemá rád, nemôţeš sa odvolávať na jeho pokyny.“

„Má ma rád, len sa to hanbí dať najavo.“

„Tak ja ťa nemám rád.“

„S tým počítam. Preto s tebou ukončujem komunikáciu. Posledná

odborná otázka...“

„Počúvam.“

„Čo máš v chladničke?“

„Moskovskú vodku.“

Krauz si s Chosém vymenili veľavravný pohľad, ako na povel mykli

plecami a prikývli.

„Ale upozorňujem vás, ţe ak ju otvoríte bezo mňa, oboch vás budem

pitvať ja osobne a zgustnem si jak málokedy!“

Krauz hodil pohľad na odpitvanú mŕtvolu na stole a smutne zagánil na

doktora.

„Tak ťa teda počkáme, pes jeden krvavý...“

- 166 -

26

V sobotu ráno o deviatej bolo na chodbe oddelenia vráţd ľudí ako na

stanici. Takmer všetci spali, presne ako na stanici. Takmer všetci boli po

opici, presne ako na stanici.

Krauz a Chosé prechádzali okolo nich a snaţili sa nestúpiť ani na jednu

natiahnutú nohu. Tí, čo driemali iba na jedno oko alebo vôbec nespali, ich

sledovali zúfalými pohľadmi - v niektorých sa zračila aj nádej, ţe moţno

títo dvaja, moţno práve oni ukončia ich utrpenie a pošlú ich domov.

Tým dvom to ani len nenapadlo.

„Dobrý deň, priatelia slzavého údolia,“ pozdravil Krauz, keď vošiel do

kancelárie.

„Čaute,“ zdravil Chosé v tesnom závese.

Nikto nič.

Kancelária bola plná, ale zdraviť sa nechcelo nikomu. Krauz sa im ani

nečudoval, mohli ešte spinkať v sobotňajších perinkách. Ale to sa nemali

zamestnať na oddelení vráţd...

V strede kancelárie na drevenej stoličke sedel chlapec. Štyria detektívi

naňho civeli. Chlapec ani nedýchal.

Váňa nejedol. Krauz z toho usúdil, ţe ide do tuhého, a viac sa neozval,

iba ticho zasadol za stôl, začal si robiť poriadok v poznámkach a

pripravovať sa na prepis obhliadky a pitvy do strojovej podoby. Tušil, ţe

najbliţších šesť hodín strávi tou najmilšou policajnou činnosťou, aká len

môţe byť, mlátením do klávesnice.

Chosé sa iba vyvalil na stoličke a snaţil sa pochopiť, o čo ide.

„Rasťo, ich si nevšímaj, to sú kolegovia,“ povedal Burger v predklone,

„oni si budú robiť svoju robotu a my svoju, nevšímaj si ich, akoby tu ani

neboli. Sústreď sa na to, o čom sme sa spolu rozprávali. Pochopil si, v

akom lietaš prúseri?“

Rasťo neochotne prikývol.

- 167 -

„Asi nie, zopakujem ti to. Vykefovali ste dve malé dievčatká zo

základnej školy. To, ţe uţ majú kozy a inde aj chlpy, nič neznamená, jedna

má trinásť...“

„Štrnásť...“ zastonal Rasťo.

„Bude mať o dva týţdne! Druhá má štrnásť a pol. Moţno inde vo svete

je to uţ vek na vydávanie, ale u nás je pohlavný styk s takým deckom

trestný čin.“

„Ale... my sme ich nenútili, chceli to a úplne dobrovoľne.“

„To si nám uţ hovoril a ja som ti vysvetlil, ţe na dobrovoľnosti

nezáleţí. Keby to nebolo dobrovoľne, bol by to iný trestný čin, bolo by to

znásilnenie, ale aj keď je to dobrovoľne, aj tak je to trestný čin pohlavného

zneuţívania.“

„Doriti...“

„Aj inde, to je jedno, stále je to pohlavné zneuţívanie.“

„Ale my sa poznáme z ulice, spolu sme vyrastali, sme kamoši...

Trtkáme takto normálne... uţ dlho... a nielen my... všetci v partii ich...“

jachtal Rasťo a radšej ani nedokončil.

„Nič z toho, čo si mi povedal, nie je poľahčujúca okolnosť, skôr

naopak. Ak ti môţem poradiť, uţ to ţiadnemu policajtovi nehovor a ich

rodičom uţ vôbec nie.“

„Ale ja som mal prezervatív.“

„Rasťo, v trestnom zákone sa o prezervatíve nič nehovorí, hovorí sa

tam o ôsmich rokoch nepodmienečne.“

„Doriti...“

Rasťo klial a premýšľal.

„Pán... pán...“

„Burger.“

„Pán Burger, ale ono sa to naozaj zbehlo tak, ako som vám povedal.

Mako zohnal od brata auto a v Koko pube dnes...“ pozrel na hodinky,

„vlastne včera otvárali sezónu, tak sme chceli pred babami zamachrovať a

zobrali sme ich tam. Všetko bolo v pohode, pustili nás dnu, zatancovali

sme si, potom sme niečo vypili... ale iba máličko... a potom... v aute, ale

naozaj dobrovoľne. Všetko by bolo v poriadku, keby do nás neskočil ten

debil a keby ma nespoznal na terase, keď som sa vracal po doklady a

kľúče. Všetko bolo tak, ako som vám povedal, neklamem, ani by som si

netrúfol, som z toho vystrašený, fakt vystrašený.“

„To vidím.“

- 168 -

„Naozaj neklamem. Pán Burger, nemohli by ste mi... teda nám s

Makom, nejako pomôcť? Prosím vás.“

Burger čakal, kým Rasťo zodvihol hlavu a kým sa im stretli pohľady.

„Pozri, celá vec sa má tak: keby ste tie dievčatá do niečoho nútili,

nekompromisne vás pošlem do chládku, ale bol som vedľa, kde

vypočúvajú tú tvoju Vierku. Máš kurevské šťastie, ţe neklameš. Aj ona, aj

tá druhá pripúšťajú, ţe išli dobrovoľne.“

„Naozaj išli. Aj sa im to páčilo.“

„Mako s tou Janou chodí uţ skoro rok.“

„Tak nejako.“

„A dá sa dosť ťaţko predstaviť, ţe by celý rok chodili iba do cukrárne

a bozkávali sa pod bránou.“

„No... láduje ju úplne normálne. Teda kefuje, či ako sa tomu u vás

hovorí. Vyhovuje im to, sadli si, ako sa hovorí.“

„Sadli si, hovoríš. Ja som sa rozprával aj s Vierkou, tieţ to nebolo prvý

raz.“

„Tretí,“ pripustil Rasťo.

„Tretí, správne. Nemusí sa to objaviť v zápisnici, ja ti ţivot kaziť

nebudem, ale môţe sa stať jedno: Vierka príde domov, otec na ňu nakričí,

kde bola celú noc, a aby sa vyhla výprasku, povie, ţe uţ dávno chcela ísť

domov, ale si ju zatiahol do auta a... Otec na ňu nakričí ešte viac a Vierka

mu povie, ţe si ju prinútil, ţe ona nechcela, ţe ona je slušné dievča, ţe to

ty... a uţ bude problém. Otec skočí na políciu - a uţ v tom lietate.“

Rasťo počúval a prikyvoval. Jeden chalan od nich zo školy uţ podobné

problémy mal a ťahalo sa to celý rok. Veril dospelému muţovi, čo s ním

zaobchádzal ako s vlastným synom.

„A čo by ste robili vy na mojom mieste?“

„Našťastie ja som začal aţ v treťom ročníku na strednej, Rasťo, a

prvých desať rokov ma bavili iba staršie, takţe som na tvojom mieste

nikdy nebol, no poradiť ti môţem. Keď odtiaľto odídete, vezmeš Vierku

pekne za ruku, odprevadíš ju domov a tatkovi vysvetlíš, ţe ste sa chceli iba

trochu zabaviť a ţe ste skončili na polícii. Porozprávaš mu celý dnešný

príbeh. Dostaneš trochu hubovej polievky, Vierka týţdeň zaracha, ale

neskončíš v base.“

Rasťo prikyvoval čím ďalej tým hlbšie, aţ mu brada padala dolu na

prsia.

„Myslíte, ţe aţ takto? Ţe mám ísť za jej fotrom?“

- 169 -

„Myslím.“

„To bude asi najrozumnejšie,“ pripustil Rasťo. „Dám si poradiť.

Ďakujem vám.“

„No moment, to nie je všetko. Niečo za niečo. Ešte pôjdeš k

vyšetrovateľovi a do zápisnice mu povieš, ako vás Peter Knut napadol, ako

ste ho zbili, ako ťa spoznal na terase a ako sa strhla bitka. A zopakuješ mu

presne to, čo si povedal aj nám, teda, ţe autá boli...“

„Dve,“ prikývol Rasťo.

„Vystúpilo...“

„Osem muţov vo vojenskom oblečení,“ pokračoval Rasťo ochotne.

„Prišli...“

„Prišli aţ ku mne a k tomu chalanovi, čo ma drţal.“

„Podľa fotoalbumu, čo sme ti ukázali, si spoznal, ţe ten chalan, čo ťa

drţal, je...“

„Fotka číslo štyri, volá sa Pavol Knut.“

„Potom...“

„Potom jeden zreval, ţe Paľo, pusti ho, alebo pusti toho chlapca, a ten

chlapík ma pustil a ja som spadol pod stôl.“

„Ale kým si padol, si si všimol čo?“

„Ţe útočník drţí v ruke pištoľ.“

„A potom sa to...“

„A potom sa to všetko začalo mlátiť a ozval sa výstrel.“

„A...“

„Niekto spadol ku mne pod stôl a z hlavy mu strašne tiekla krv - a z úst

mu išli bublinky.“

„Ale nejaké mená...“

„Mená som nepočul, všetci revali a do tváre som im nevidel, lebo išli

odzadu, a potom sa všetci pomiešali.“

„A nakoniec...“

„A nakoniec po výstrele sa všetci rozutekali.“

„Ale ty nie, lebo...“

„Lebo som fér chlapík a chcem svedčiť?“

„Nie, túto časť výsluchu uţ máme za sebou, Rasťo, teraz uţ môţeš

hovoriť pravdu.“

„Aha, tak ja nie, lebo som vbehol dnu hľadať svoje zasraté doklady a

kľúče, zamotal som sa a našiel som ich, aţ keď prišli fíz... prišla polícia a

celé parkovisko uzavrela a uţ ma nepustili von.“

- 170 -

„Za čo sa ti Mako čo?“

„Pekne poďakoval a nakopal ma do riti.“

„Ale do zápisnice to čo?“

„Do zápisnice to nebudeme diktovať, lebo to je iba medzi mnou a

Makom.“

„Výborne! Takţe asi v tomto zmysle budeš vypovedať do zápisnice u

vyšetrovateľa a potom vezmeš Vierku za ruku a pôjdeš ţehliť prúser.“

„Pôjdem, pán Burger, ale otec ma aj tak zabije,“ vzdychol si Rasťo.

Krauz si všimol, ţe je nevyspatý a unavený. Oni boli zvyknutí, ale na

chlapcovi bolo prebdenú noc vidieť. Popolavela mu tvár a oči nestíhali

sledovať okolie. Bol zrelý do postele.

„Poď sem,“ povedal mu Burger a ukázal na kreslá v rohu kancelárie.

„Sem si sadni. Kým sa nájde nejaký vyšetrovateľ, trochu sa uvoľni a

natiahni si nohy.“

Spravil všetko, čo mu povedal dospelý muţ, a spravil by aj všetko

navyše, len aby ho uţ pustili domov.

„Chceš ešte trochu čaju?“

Chlapec prikývol.

Chosému to nedalo.

„Počúvaj, Rasťo, ako môţete kefovať také mladé dievčatká? Nebojíte

sa, ţe vám ich fotrovia zlámu kosti?“

„Normálne, pán policajt, odzadu aj odpredu. Doba sa zmenila, viete,

ako im to chutí? Idú jedna radosť! A fotrovci? Sú stále v robote, na

lámanie nemajú čas, ani netušia, čo ich dcérenky stvárajú po večeroch,“

vysvetlil mu Rasťo.

Chosé chápavo pokýval hlavou. Doba sa asi naozaj zmenila.

- 171 -

27

V sobotu to išlo rýchlo, aj keď bola sobota. Chalani z okresu pomohli a

vypočuli väčšiu časť návštevníkov diskotéky. Na oddelenie vráţd sa uţ

dostala iba smotánka.

„Tento Rasťo Rajt by mohol pomôcť,“ začal Burger, keď si chlapca

prevzal vyšetrovateľ na zápisničné vypočutie. „Bol na mieste činu, potvrdil

útok chlapíkov vo vojenských vestách, vo fotoalbume spoznal tvár Paľa

Knuta, muţa, čo ho drţal tesne pred útokom, a potvrdil nám aj pištoľ v

rukách útočníka, čo nás automaticky vedie k dedukcii, ţe Paľo sa bránil

podobným spôsobom a ubránil sa. Je to veľmi dôleţitý svedok a jeho

výpoveď nám môţe pomôcť. Zatiaľ ideme dobrou cestou.“

Krauz prestal písať a tieţ sa zapojil do debaty.

„My uţ vieme, ţe Viktor volal na pomoc Ferina...“

„Ktorého?“ spýtal sa Burger.

„Veslo.“

„Jasné!“

„Fero mu poslal lietačku na riešenie problému, lebo Viktor mu uţ dva

mesiace platí za ochranu. Medzi lietačkou a Paľom došlo k bitke a ku

streľbe. Martin Faktor to odsral. Ľudí máme v podstate ustálených,

okolnosti streľby sú nám známe, ostáva uţ iba nájsť konkrétneho strelca,

jeho pištoľ a sme za vodou.“

Všetci prikývli, Krauzova dedukcia bola logická.

„Konkrétnym strelcom by mohol byť Paľo Knut, tak mi to vychádza z

rekonštrukcie udalostí na mieste činu, takţe v podstate hľadáme jeho

pištoľ. Ak ju nájdeme, tak je vybavený. Mohol by to byť celkom

jednoduchý a korektne, rýchlo vyriešený prípad,“ uzavrel Burger a všetci

opäť prikývli, lebo aj oni to tak cítili.

„Môţe ďalší?“ spýtal sa Kuky.

Krauz začal znovu písať, ostatní neprotestovali.

Kuky otvoril dvere a do kancelárie vošiel majiteľ podniku. Krauz

prestal písať. Toto si nemohol dať ujsť.

- 172 -

„Dobrý deň.“

Viktor Vrablic neurobil nič zlé, iba sa slušne pozdravil, napriek tomu

veľa ovácií nezoţal. Ani nečakal na pozvanie, sám sa uloţil na stoličku

uprostred kancelárie.

„Ale ja nič neviem,“ začal Viktor.

Začal zle.

„Viktor,“ Krauz neodolal a napriek tomu, ţe mal svojej roboty dosť,

musel sa mu prihovoriť. „Si normálny? V tvojom podniku došlo k vraţde,

zastrelili chlapíka od nás, alebo skoro od nás, bývalého policajta, a ty si

myslíš, ţe to všetko uzavrieš jednou vetou?“

„No...“

„No nie! Viktor, takto nie! Uţ sme si to nacvičili u teba doma a teraz

do dokončíme u mňa doma. Tu nie si na terase, tu si na oddelení vráţd!

Vitaj.“

„Ďakujem.“

„Nemáš za čo. Povedal som ti, ţe máš prúser. Mŕtvola na terase je

vţdy prúser.“

Viktor sa usmial a drzo sa zahľadel na Krauza. Detektív postrehol v

jeho pohľade a správaní malú zmenu. Uţ to nebol vystrašený majiteľ

nočného baru obskakujúci nepozvaného hosťa na terase, uţ tam bolo

niečo... niečo ako vzdor. Vzdor, sebaistota a náznak výsmechu. A,

samozrejme, hneď sa aj prejavil.

„Medzitým som volal svojmu advokátovi. Je na lyţovačke na ľadovci

v Rakúsku, ale zajtra ráno príde. Podebatuje s vami. Okrem iného mi

povedal, aby som s vami vôbec nehovoril. Ja som pištoľ nedrţal, mám na

to sto svedkov. Dôkazy proti mne nemáte a pomáhať vám nebudem.

Okrem toho, pán Krauz, advokát mi povedal, ţe mi vôbec nemáte čo tykať,

vraj to nemusím znášať a berie sa to ako psychický nátlak, takţe by som

vás poprosil... volám sa Vrablic. Pán Vrablic.“

Krauz sa vystrel za stolom a prekvapene pozrel na Burgera.

Burger sa rozosmial: „Čo čumíš, tak ich vychovala ulica! Dnes sa ti

hocijaký vagabund vyserie na hlavu, lebo mu to poradil advokát. Nech ţijú

advokáti!“

Krauz sa iba usmial a cmukol medzi zubami.

„Je váš, páni, mám tu dôleţitejšiu robotu,“ a pustil sa do písania.

Viktor Vrablic sa vystrel na stoličke a tieţ sa usmial, lebo si myslel, ţe

konečne nad policajtmi vyhral.

- 173 -

Burger sa pokúsil Viktorovi vysvetliť, ţe advokát sem, advokát tam,

ale niečo k celej udalosti povedať musí, veď je majiteľ podniku, kde

zastrelili človeka, a Viktor mu povedal, ţe to málo, čo vie, povie iba

vyšetrovateľovi do zápisnice, aj to iba v prítomnosti advokáta. Normálne

by nastúpil Kuky a Viktora by presvedčil, ţe pracovníci oddelenia vráţd si

akú-takú úctu zaslúţia, lenţe do dverí nazrel Filip z vedľajšej kancelárie a

zavolal Burgera von.

Burger išiel von za Filipom, potom sa vrátil a poklepal Viktora po

pleci.

„Vaše blahorodie pán Vrablic, poďte von, sadnite si na túto mäkučko

čalúnenú stoličku na chodbe a počkajte na vyšetrovateľa. Keď sa uvoľní,

môţete mu do zápisnice nadiktovať vaše nezmysly o nevine. My sme

zatiaľ skončili.“

Viktor neveril vlastným ušiam, vstal a odišiel na chodbu. Advokát ho

do telefónu varoval, ţe svine z oddelenia vráţd ho budú asi mučiť, aby

vypovedal. Varoval ho, aby vydrţal a počkal, kým sa z ľadovca vráti. Ţe to

mučenie bude také krátke a také bezbolestné, to mu neprezradil.

Viktor si sadol pred dvere na mäkkú stoličku, lenţe kým sa stihol

zahniezdiť, vyšiel z kancelárie Filip a odviedol ho na opačný koniec

chodby za roh a tam si sadol na takú istú nepohodlnú stoličku, akú mali aj

v kancelárii. Uvelebil sa a nenápadne pohladil mobilný telefón v náprsnom

vrecku. Niet nad modernú techniku, dokáţe všetko, aj zničiť silu fízlov,

silu, ktorej sa dovtedy báli všetci podnikatelia v jeho brandţi. Doba sa asi

mení, naozaj sa mení, presne, ako mu hovoril Boss, jeho najlepší kamarát,

kým ešte ţil.

Viktor sedel na chodbe a usmieval sa. Bol spokojný - priebeh

vyšetrovania sa mu zatiaľ nadmieru páčil.

Burger si podebatoval s Filipom a vrátil sa do kancelárie.

„Chalani, Filip tam má v kancelárii dievča, čo nechce vypovedať, vraj

chce hovoriť iba... s Chosém alebo s Krauzom,“ oznámil prítomným.

Krauz prestal písať a opäť odloţil poznámky. Chosé, vyvalený v

kresle, sa ani nepohol.

„To bude Rišova sesternica, s tým ja nemám nič spoločné,“ zazíval.

Burger vyšiel von a priviedol dievča z vedľajšej kancelárie.

„Čau, Chosé,“ povedalo dievča, sotva vošlo, a vrhlo sa na

pololeţiaceho, polosediaceho detektíva.

- 174 -

„Kurv... krist...“ bránil sa detektív, ale nedokázal sa ubrániť a

dopovedať, lebo zakaţdým dostal pusu priamo na ústa a posledné hlásky

zanikli v hlbokej jazýčkovej jaskyni.

„Jana! Ti šibe!“ dostal sa konečne k slovu a odsotil ju.

„Chosé, vţdy mi pri tom hovoríš drahá Nikol, tak prečo to teraz kazíš?

Ahoj, Riško,“ preniesla pohľad na Krauza.

Nevybozkávala ho, iba mu kývla a ako doma si sadla na stoličku

uprostred kancelárie.

Čakala.

Premerala si aj ostatných, či ešte niekoho nepozná.

„Dobrý deň aj vám, pán Burger, mám vás pozdravovať od maminky,

keď vás uvidím. Tak vás pozdravujem.“

„Ţe pekne ďakujem, Janka.“

Nikol si prehodila nohu cez nohu a bola to veľmi pekná noha cez nohu

v sieťovaných čiernych pančuchách. Teplý máj sem, teplý máj tam,

pracovníčky v nočnej sluţbe musia myslieť aj na ľadviny a ţenské veci - a

tie najskôr prechladnú odspodu. Nikol myslela, na nohách mala vysoké

lesklé čiţmy aţ po kolená a na sebe kriklavočervenú blúzu a čierne chlpaté

bolerko cez plecia. Mimoriadne vkusne s tým ladili dlhé blond vlasy. Kto

by si myslel, ţe umelé, by sa divil.

Chlapi iba zízali a nič nehovorili, tak spustila sama od seba.

„Chosé, zatkli ma o polnoci, je desať... nato sa poznáme, aby som tu

tvrdla jak drbnutá desať hodín?“ Začalo dievča samovýsluch.

Chalani na ňu iba čumeli ako na zjavenie. Veľmi pekné dievča.

Príjemné spestrenie pracovnej soboty. Chosé bol rád, ţe mu jednu

nevyťala. Začala dosť zostra.

Chosé konečne vstal, ponaprával si košeľu, potom rifle, potom sa

ponaprával celý a zakašľal.

„Ehm... chalani...“

„To nech ti ani nenapadne!“ odpovedal mu Váňa. „Aj my chceme

počuť.“

Kuky a Hanzel rýchlo prikývli.

„Svine,“ poďakoval sa im Chosé.

„V dobrom aj v zlom, vţdy spolu,“ pripomenul mu Váňa a tešil sa, čo

z toho bude.

„Janka...“ začal Chosé.

„Nikol!“

- 175 -

„Nikol... a čo tu, doboha, robíš?!“

„Sa pýtaš ty mňa? Trčím tu uţ od polnoci!“

„Prečo si sa neohlásila?“

„Som tomu debilovi v uniforme na okrese asi iba päťkrát hovorila, ţe

chcem s tebou hovoriť! Sa na to vysral? Potom ma previezli sem a zase

nič? Ţe jebnutá polícia? Alebo chceš počuť niečo iné? Ţe som aţ doteraz

čakala, aţ som sa pred chvíľou dostala k tomu mladému do kancelárie...

ako sa volá?“

„Nech ťa to vôbec nezaujíma.“

„Filip, či ako?“

„Kašli naňho!“

„Prečo, je fešák.“

„Kašli naňho! Prečo si tu, Jana?“

„Dobre, to bol fór. Váţne. Som tu, lebo som bola na hajzli.“

„Kde?“

„V Koko pube.“

Krauz vstal, vzal si stoličku a preniesol si ju k vypočúvanej osobe.

Chosé si stoličku nevzal, stačilo mu, ţe si pričupol.

„Jana, to nemyslíš váţne,“ zaúpel Krauz, sotva si k nej prisadol. „Na

hajzli?“

Jana si bez problémov vyhrnula rukávy na červenej blúzke. Najprv

jeden - a ukázala im lakťovú jamku, potom druhý - a ukázala im aj tú. Jana

vedela, o čo im ide, a vedela aj prečo.

„Tie pančuchy,“ prikázal Chosé.

Bez ostychu vstala a zrolovala si sieťované pančuchové nohavice.

Chosé jej skontroloval kolená.

„Tú sukňu,“ navrhol Váňa nesmelo a ani nedúfal, ţe by ho poslúchla.

Poslúchla. Smelo vyhovela aj tlstému policajnému úchylovi, vyhrnula

si ju aţ hore. Nemala s tým problém. Chosé jej ju rýchlo zroloval. Obliekla

sa a pokojne si sadla na svoje miesto.

„Spokojní? Ja si to svinstvo nepichám, dohoda je dohoda, chalani...“

Chosému sa uľavilo a Krauz sa tieţ cítil lepšie.

„Chosé, nemám čo fajčiť,“ Jana obstála v teste spoľahlivosti, okamţite

bola na koni a skúšala byť drzá.

„Na...“ Chosé jej dal cigaretu.

„Sľúbila si, ţe ty s tým nikdy nezačneš,“ začal Krauz.

- 176 -

„Sľub som dodrţala. Som čistá. Na Kríţnej nešliapem, som stále u

Aladina. Môţete si to preveriť. Vlastne načo, Chosé bol u nás naposledy...“

„Môţem ťa poprosiť, aby si si zavrela ústočká?“ spýtal sa jej Chosé.

„Dobre, dobre, to teraz nebudeme preberať. Asi si fakt čistá,“ Krauz

pozrel na Chosého. Chosé prikývol, aj on bol spokojný. „Tak prečo si bola

na hajzli?“ pokračoval Krauz.

„Mala som kunčafta z Rakúska. Viedenská značka, biely mercedes.

Chvíľu sme tancovali, potom sme popíjali a potom sme išli na záchod, lebo

dostal chuť. Narýchlo. Tak sme boli zamknutí na pánskom hajzli v

kabínke. Nestihla som ho ani vyfajčiť do konca a vonku sa strhla bitka.

Kým sme to nejako uzavreli a vybehli, prišli poliši a zaradili ma medzi

stádo takzvaných svedkov. Nič som nevidela a nič som nepočula, mala

som zavreté oči a za uši ma drţal Rakúšan.“

„Takţe nič nevieš.“

„Nie, iba toľko, ţe niekoho na terase zastrelili, lebo sa pobili. Ani som

ho nevidela, vraj ani nebol vnútri, iba vonku na terase.“

„Tak to nám naozaj nepomôţeš.“

„Nie, jedine, ţe by ste chceli pomôcť vy mne.“

„V čom?“

„Dať príučku Viktorovi, to je terajší majiteľ podniku. Za predošlého

majiteľa všetko fungovalo ako medzi slušnými ľuďmi, my sme mu

odovzdávali desať percent - a za to nás púšťal dnu a nemuseli sme mrznúť

za štadiónom. Kúpil to Viktor a chce dvadsať percent. Viola odmietla, dal

ju vyhodiť a zbiť, nejaká jeho gorila jej vyrazila dva zuby.“

„A čo my s tým?“ spýtal sa Krauz akoby nič, ale všetci uţ tušili, ţe

Viktor bude v najbliţšom čase veľmi prekvapený.

„Ja viem, kedy mu príde nová zásielka. Dvadsaťpäť deka firnajsu.“

„Firnajs... to je...“

„Koksáčik, čistý a bielunký ako padlý snieţik.“

Krauz si odkašlal. Chalani pozerali na stoly a hrali sa s kadečím, aby to

vyzeralo, ţe ich to vôbec nezaujíma.

„Ale, Janka, to nie je naša starosť, my nerobíme na protidrogovom.“

„Škoda, mohol dostať riadne cez hubu. Teda nechajte tak, poviem to

niekomu inému.“

„Nie, počkaj! My nerobíme na protidrogovom, ale občas si nejakú tu

fušku môţeme dovoliť. Vzhľadom na naše dlhoročné nadštandardné

vzťahy...“

- 177 -

„Teraz sa fajke zadarmo hovorí takto pekne?“

„...ti teda pomôţeme.“ Krauz sa vrátil za stôl a vzal si ceruzku. „Tak

hovor, kedy mu to dovezú, a hlavne nezabudni na detaily. A... tak mi

napadlo... odkiaľ o tom vieš, keď si čistá, ako nám tvrdíš?“

„Práve preto, ţe som čistá a všetci to o mne vedia, neboja sa predo

mnou niečo pustiť. Večer, keď sa zhasnú svetlá, sa človek podozvedá

kadečo, nemyslíte?“

Krauz si zapísal všetky informácie a nebolo toho málo. Za odmenu jej

skrátili utrpenie a ani ju nešikanovali k vyšetrovateľovi. Chosé sa ponúkol,

ţe ju vyvedie bočným východom cez dvor.

„To je všetko? Tak čaute,“ usmiala sa na chalanov v kancelárii.

Všetci sa s ňou rozlúčili milým úsmevom.

„Richard,“ uţ bola skoro vonku, ale ešte sa vrátila a nahla sa ku

Krauzovi, „tie nohavičky si v aute našiel - alebo nie? Vráť mi ich, boli z

Talianska.“

Krauzovi vyletelo obočie, nevládal sa ani rozkričať.

„Tak vieš čo, preberieme to potom... čaute!“ Rýchlo vypadla, lebo

tušila, ţe prestrelila.

Krauz sa konečne nadýchol a zakašľal.

„Videli ste, nie, bol to iba fór. Ona to tak nemyslela.“

Všetci sa uchechtávali a razantne prikyvovali, akoţe všetko pochopili,

bol to, samozrejme, iba fór!

Chosé sa vrátil, postavil sa doprostred kancelárie a naširoko roztiahol

ruky.

„No chápete to, váţení? Môj parťák mi kefuje moju vlastnú kurvu! To

som akoţe paroháč, alebo ako sa tomu hovorí?“

„Lakomec,“ odpovedal mu parťák, ale nebolo ho počuť, lebo všetci sa

váľali od smiechu.

- 178 -

28

Ani Rasťo, ani Viktor a ani Jana, umeleckým menom Nikol, neboli v

ten deň dôleţití. Chalani si iba krátili chvíľu a snaţili sa pomôcť, aby sa

uvoľnila chodba a noční návštevníci diskotéky mohli ísť domov.

Najdôleţitejšiu osobu toho dňa im priviezli s ofačovanou hlavou.

Paľo Knut si sadol doprostred kancelárie a dvaja chalani v čiernych

maskáčoch s kuklami na hlavách sa postavili zaňho. Dvaja s pripravenými

brokovnicami sa postavili k dverám. Bolo to opatrenie riaditeľa

kriminálky. Keď sa dozvedel, s kým majú do činenia, poslal kukláčov do

nemocnice.

Prítomnosť kukláčov pri výsluchu vraţdárov nikdy nenadchla, nemohli

naplno prejaviť svoje schopnosti, ale dnes neprotestoval nikto. Paľa

poznali a vedeli o ňom, ţe má vojenský výcvik, a nie hocijaký, takţe

kukláčov privítali so súhlasným prikývnutím.

Výsluch nechali na Krauza, poznal sa s Paľom najlepšie.

„Zdravím vás,“ pozdravil Knut.

„Ahoj,“ odzdravil Krauz za všetkých. Ostatní iba kývli.

Krauz vstal a ukázal na Paľove ruky. Zodvihol ich. Krauz skontroloval

putá a ohmatal mu končeky prstov, či nechladnú a nemodrejú.

„V pohode,“ súhlasil Knut s putami, „bolo aj horšie.“

„Môţe byť horšie.“

„Nestraš, Richard.“

„Nestraším. Máš prúser.“

„Nemám, všetko sa dá vysvetliť.“

„No tak to skús.“

„Je to jednoduché... trochu vody...“

Chosé vstal z kresla a nalial mu z chladničky minerálku.

„Išiel som za bratom do Koko pubu, normálne sme sedeli, dali sme si

pivko, teda on si dal, ja nepijem, normálne sme debatovali, všetko v

pohode, né, a odrazu prišli nejakí smradi a pustili sa do nás. Peťo nie je

ţiadna korba, tak som sa postavil pred neho, aby som ho bránil, a začala sa

- 179 -

bitka. Jeden vytiahol revolver - dostal som paţbou do čela a išiel som k

zemi. Keď som sa prebral, bola terasa skoro prázdna a oblievali ma vodou.

Prišla sanitka a odviezli ma na chirurgiu. Štyri štichy, nič váţne.“

Paľo skončil a poobzeral sa. Nikto nič.

„To je všetko. Keby si stihol písať, Richard, mohli sme to uţ mať za

sebou a mohli sme ísť domov,“ navrhol vtipný Paľo.

Nikto sa nesmial, ani sa len neusmiali.

„Netreba písať, Páli, takéto somariny si papier ani nezaslúţia. Ty vieš

veľmi dobe, ţe ti túto verziu neţerieme, a dosť sa ti čudujem, ţe si začal

práve takto. Poznáme sa uţ roky, nie? To si o nás naozaj myslíš, ţe sme

úplní chuji?“

„Ani nie, ale aj ty ma poznáš roky, vieš dobre, ţe nemám inú

moţnosť.“

Krauz vedel veľmi dobre, ţe nemá inú moţnosť.

„Ja to viem. Ešte pred rokom si robil pre Bossa a vieš, ţe sme sa s

Mirom poznali.“

„Viem, vyrastali ste spolu, to vie kaţdý.“

„Takţe ti je jasné, ţe mám tak trochu prehľad a viem, čo sa po nociach

deje v meste.“

„Uhm.“

„Miro je uţ rok mŕtvy. Ku komu si sa pridal ty?“

„To nechajme tak. Ja nepatrím k nikomu.“

„To nie je pravda, nemáš na to, aby si v tejto tvrdej konkurencii uhájil

vlastnú partiu. Dobre, nechceš povedať, kam patríš, a ja to rešpektujem, ale

poviem ti aspoň, ku komu nepatríš. Určite nepatríš k Ferovi.“

„Ktorému?“

„Veslo.“

„Prosím ťa, to by uţ len bolo terno!“

„No neviem, ako som počul, je celkom dobrý a stále naberá na sile.“

„Rozprávky na zastrašenie malých detí.“

„Moţno, ale pred pár mesiacmi sa k nemu pridal aj Viktor. Vedel si

to?“

„Vedel.“

„Napriek tomu si včera večer išiel do Koko pubu za bratom a oni na

teba zavolali jeho lietačku.“

„Vidím, ţe si celkom obstojne informovaný,“ Knut sa pohodlne oprel a

nespúšťal z Krauza oči. „Rád si vypočujem tvoju verziu aţ do konca.“

- 180 -

„Tak počúvaj. Peťo tam chodí robiť zlobu uţ dosť dlho, a keď to

preţenie, tak ťa zavolá, aby si prišiel ţehliť. Vieme aj o tom jeho noţi a

porezaných študentoch, napriek tomu, ţe políciu zatiaľ nevolali a nikto sa

oficiálne nesťaţoval. Viktor radšej vyplatí pár bankoviek ako bolestné, len

aby sa mu po podniku neflákali poliši. Ale včera večer nemal chuť sa s

tebou dohadovať, a ak zavolal na teba lietačku, tak si tam asi neprišiel sám.

Prišli dokonca dve autá, takţe vás tam bolo aspoň päť. A teraz dávaj pozor,

teraz to bude zaujímavé. Máme svedka, ktorý videl útočníkov a videl, ako

tesne pred útokom jeden vytiahol revolver. Máme svedka, ktorý ťa

spoznal, označil ťa ako objekt útoku a videl ťa, ako ste sa bili. Potom

zaznel výstrel a útočník padol s prestrelenou hlavou. Ten útočník, čo stál

meter od teba. Čo ty na to?“

„Ţe je to slabé. Povedal si, ţe máte svedka, ktorý videl útočníka s

pištoľou, a máte svedka, ktorý ma spoznal, ale nepovedal si, ţe máte

svedka, ktorý by videl pištoľ u mňa v ruke a ktorý by ma videl strieľať.

Zabudol si mi to povedať alebo...“ Knut sa usmial a rozhliadol sa po

ostatných, „takého svedka nemáte?“

Krauz vedel uţ od začiatku, ţe to nebude jednoduché.

„Máme toho dosť, neboj sa, a čo nám chýba, to ešte nájdeme. Teraz

ma zaujíma niečo iné. Prečo sme u teba nenašli tvoju osobnú zbraň? Ani na

mieste činu nie. Kde je?“

„Nemohli ste ju nájsť, lebo som nebol ozbrojený.“

„To nemyslíš váţne!“ Krauz sa hodil na operadlo, aby dal Knutovi

jasne najavo, ţe mu neverí ani slovo.

„Váţne, nebol som ozbrojený.“

„Páli, tak toto ti neţeriem. Za ten čas, čo ti zašívali čelo, sme si ťa

preverili v evidencii zbraní. Máš legálne prihlásené dve zbrane, jeden

revolver Taurus a jednu pištoľ hákačko. Máš ich iba tak na ozdobu?“

„To nie, ale včera večer som ich nemal.“

„Tak potom kedy ich nosíš, ak nie v práci? Chlapci z vašej brandţe

nosia zbrane od desiatej rána do večera do šiestej? Potom ich zamknú do

skrine a idú von iba tak v tričku a bunde? Tomuto mám uveriť?“

„Ver si, čomu chceš, ale ja som ozbrojený nebol.“

„Dobre, takţe si ani nestrieľal?“

„Nie, nestrieľal som.“

„Ale vieš, čo v nemocnici s tvojimi rukami robil technik. Nestihol si sa

umyť.“

- 181 -

„Viem, vzal mi povýstrelové splodiny.“

„Ak si nestrieľal, tak náš chemik nič nenájde, je tak?“

„Je, ale ak aj niečo nájde, nevadí, chodím pravidelne na strelnicu a...“

„Tak toto uţ naozaj preháňaš!“ Krauz sa plesol po stehnách. „Strelnicu

sem, prosím ťa, neťahaj. Alebo inak - bol si strieľať aj včera?“

„Nie.“

„Aspoň to. Vieš veľmi dobre, ţe si to môţeme preveriť. Takţe včera si

na strelnici nebol. Ak nájdeme na tvojich rukách stopy pušného prachu...“

„Ja som ho nezastrelil, Richard,“ povedal Knut úplne váţne a nenechal

Krauza ani dohovoriť.

„Ak nájdeme na tvojich rukách stopy pušného prachu, budeme si

myslieť, ţe si predsa len strieľal. Potom sa však vynára otázka, kde sú

tvoje pištole. Aspoň ten revolver by ma zaujímal. Kde je? A kde je tvoj

brat Peťo? Kolegovia ho uţ dvakrát hľadali u vás doma, celú noc sa

neukázal. Tak kde je Peťo? A kde je revolver?“

Paľo sa pri vyslovení mena jeho brata zahniezdil na stoličke.

„Richard, Peťa z toho vynechajte, on s tým nič nemá, je to...“

nedokončil.

„Môţeme ho vynechať, samozrejme, ţe môţeme, stačí, ak nám povieš,

kto všetko sedel s tebou za stolom a kto strieľal. Potom si z toho vonku a

Peťo tieţ.“

„Vieš veľmi dobre, ţe to nemôţem urobiť. Ukriţovali by ma vlastní...“

„Ale potom máme problém a nemôţeš nám vyčítať, ak skončíš vo

väzbe. Bol si priamo pri bitke, napadli ťa s pištoľou, útočník ostal leţať s

prestrelenou hlavou, ty máš výcvik ako málokto, tvoj revolver sa záhadne

stratí, tvoj brat sa záhadne stratí, mená komplicov nám povedať nechceš...

Počúvaš ma, ako hlúpo to znie? A čo si myslíš, aké asi máme moţnosti?

Chceš to vedieť?“

„No...“

„Onedlho zavolá náš kolega z labákov a povie nám, ţe ruky a bunda sú

samý pušný prach. Vyšetrovateľ zavolá prokurátorovi, ten zavolá sudcovi,

vypočujú si celý príbeh, ako som ti ho porozprával, a bez mihnutia oka ťa

strčia do väzby. Tam skysneš na pekných pár mesiacov, moţno na rok, rok

a pol, a napokon sa moţno aj preukáţe, ţe si nestrieľal, ale rok a pol ţivota

ti uţ nikto nevráti. Na základe povýstrelových splodín a okolností bitky ťa

do väzby strčí kaţdý, hoci aj druhoradý sudca, s tým počítaj.“

- 182 -

Knut počúval a nebol ani trochu prekvapený. V nemocnici mal dosť

času všetko si zosumarizovať a vyšlo mu presne to isté.

„Richard, ja som ho nezabil.“

Krauz si vzdychol.

„Vieš dobre, ţe to je iba tvrdenie proti faktom.“

„Ţiadne fakty, aj vy varíte iba z vody.“

„Zatiaľ, ale labáky pracujú a voda sa uţ čoskoro zmení na kávu - a

môţe to byť naozaj silná káva.“

„Kecáš, snaţíte sa silou-mocou našiť to na mňa!“

„A čomu sa čuduješ? Vieš, ţe ten zastrelený je bývalý policajt?“

„No fasa, ešte to chýbalo!“ Paľo uţ pochopil, prečo sa okolo neho tak

majú. Bol naozaj kandidát číslo jeden na zavretie a šance na rýchle

prepustenie sa mu ako šibnutím zázračného prútika rozplynuli pred očami.

„No fasa,“ zopakoval, „to teda máte pekných kolegov... pekné svine...“

„Neskáč, povedal som bývalý policajt, a o sviniach vo vlastných

radoch sa tu školiť nemusíme, dobre vieš, ţe občas sa nejaký poliš zahrá na

člena podsvetia a privyrobí si nejakú tu korunku, a občas sa niekto z

podsvetia zahrá na poliša a podá celkom slušnú správičku, takţe sme si

kvit, jasné?“

„Jasné, takţe bývalý policajt, hovoríš... To moje šance dosť podstatne

mení, však?“

„Iste, Páli, musíš pochopiť, ţe zajtra to zavetria novinári, rozmaţú celú

vec na titulných stranách a vedenie polície sa bude chcieť niečím

pochváliť, napríklad vraţdou vyriešenou za dvadsaťštyri hodín.“

„Kurva aj s tým...“ vzdychol si Paľo, ale vôbec nie zúfalo. Mal dobrý

výcvik a niektoré situácie zvládal bez mihnutia oka.

„Ak ti labáky potvrdia povýstrelové stopy, máš naozaj mizivé šance,

ale nádej by tu bola...“

Paľo prekvapene zodvihol hlavu. Prvá časť výsluchu bola takpovediac

oficiálna a mohol ju počuť ktokoľvek z ulice, ale Krauz teraz začal na

tému, ktorá sa medzi policajtom a členom podsvetia preberá väčšinou

uprostred hlbokej noci v hlbokej pivnici pri sporom osvetlení, v ktorom sa

mihajú sporo odeté dámy. Krauz s tým začal teraz pred všetkými a Paľa

dosť prekvapil. Čo mu chce navrhnúť? Akú má ponuku?

„Bol som na pitve a v hlave toho úboţiaka som našiel projektil. Naši

experti ho uţ preskúmali a mám pre teba potešujúcu správu...“ Krauz

urobil dramatickú pauzu, aby si Knuta vychutnal, „guľka má na plášti

- 183 -

stopy od hlavne a dá sa individuálne stotoţniť. Daj mi tvoj revolver, ja ho

odnesiem do labákov a o polhodinu vieme, či si ho zabil ty, alebo nie.“

„Ja som ho nezabil a revolver nemám!“

„Tak mi povedz mená všetkých chalanov za stolom, ja ich obehám,

vypočujem, a ak všetci potvrdia, ţe si nestrieľal, si voľný.“

„To nemôţem!“

„Tak mi daj mená všetkých siedmich polovojakov, čo napochodovali

na terasu, a my si uţ poradíme aj bez teba.“

„To nemôţem, zabijú ma.“

„Tak potom choď do riti! Ako ináč ti mám ešte povedať, ţe sa rútiš do

prúseru?“

Knut iba nebadane mykol plecom.

- 184 -

29

To bolo iba prvé kolo. Druhé sa odohralo u Mayora v kancelárii. Krauz

a Burger prerušili výsluch a išli referovať. Vyšetrovateľ sedel v kresle,

popíjal kávu a pozorne počúval. Krauz im v stručnosti vysvetlil Knutov

postoj.

„On asi fakt nemá na výber,“ skonštatoval Mayor, keď Krauz skončil.

„Štvú ma tie jeho zbrane. Kde sú? Prečo sme na mieste činu nenašli ani

jednu?“

„Šani, to nie je také ťaţké,“ vysvetľoval Krauz. „Ten jeho podarený

brat sa tieţ odvtedy neukázal, nikto nevie, kde je, ani rodičia, pravda, ak

neklamú. Mohol ich vziať on a zdrhnúť. Po streľbe ich mohol zobrať

niektorý z Paľových komplicov alebo ich mohol zobrať niektorý prchajúci

návštevník. Pištoľ, iba tak nájdená na zemi, môţe byť pre niekoho hotový

poklad, je to celkom dobrý obchodný artikel.“

„Dobre, ale prečo tam nechali leţať Knuta?“

„Čítal som uţ skoro všetky výpovede tých, čo aspoň niečo videli, a

celú noc som sa rozprával s ľuďmi z baru - je to jednoduché. Paľo dostal

úder do hlavy, zviezol sa na zem a tesne nato zaznel výstrel. Na zemi ostali

dvaja muţi v kaluţi krvi, nikto v tej skrumáţi nemohol vedieť, kto to

krváca, kto ţije a kto nie. Jednoducho nastala panika a čo malo nohy,

utekalo, tak zdrhli aj Paľovi komplici a nechali ho tam, mysliac si, ţe je

mŕtvy. Načo by sa mordovali s mŕtvolou, čo by s ňou v aute robili? Načo

by riskovali, ţe ich zastaví hliadka? Okrem toho aj Faktorovi komplici

zdrhli a nechali ho tam - to len svedčí o tom, ako slabo sú títo takzvaní

profíci vycvičení. Keď nastane krízová situácia, reagujú ako kaţdý -

útekom.“

„To má logiku. Ešte mi vysvetli, prečo v takom mnoţstve ľudí

nemôţeme nájsť jedného jediného očitého svedka, čo by videl Paľa

strieľať.“

„Lebo ich tam bola plná terasa a bolo uţ tesne pred polnocou. O takom

čase je uţ deväťdesiatpäť percent návštevníkov opitých a ich pozorovacie

- 185 -

schopnosti sú dosť skreslené - to vidieť aj na ich výpovediach. Kaţdý videl

niečo iné, hoci sa pozerali na to isté. A teraz si predstav, ţe do takejto

podnapitej masy tiel nabehne osem borcov a začne sa bitka. Vieš si

predstaviť, čo tí chalani na terase stvárali? Jeden chlapík vypovedal, ţe

dostal iba jednu facku a preletel cez stôl a zábradlie, a zastavil sa aţ na

parkovisku. Jednoducho keď sa začne biť desať alebo dvanásť

vyšportovaných borcov a vypukne chaos, kaţdý sa snaţí zachrániť si holý

ţivot, a nie aby sa staral, kto kde stojí, kto strieľa a podobne. Nikto z nich

nepočítal, ţe budú musieť svedčiť a spomínať si na niečo, pred čím sa

snaţili iba ujsť. Ja sa vôbec nečudujem, ţe nemôţeme nájsť svedkov, a

som si istý, ţe ich ani nenájdeme. Iba ak by nám niekto dal mená

účastníkov bitky, to by boli tí najlepší svedkovia. Ale aj keby sa nám ich

podarilo stotoţniť a predviesť na výsluch, uţ teraz si viem predstaviť tú

debatu. Neviem, nepamätám sa, nevidel som, nepočul som, nebol som

tam... A to bude stále dokola.“

Vyšetrovateľ odloţil šálku a súhlasne pokýval hlavou.

„Šani, Richard má pravdu, napriek tomu, ţe tam bolo dvesto

účastníkov diskotéky, svedkov budeme hľadať veľmi ťaţko. Skôr by som

sa spoľahol na vecné dôkazy. Chalani, robili ste celú noc a vidieť, ţe ste

nezaháľali a máte celkom slušný prehľad. Ja vám, chlapci vraţdárski,

prezradím, čo som zas vybavil ja. Pred chvíľou som si naštudoval všetko,

čo zatiaľ máme v spise, a volal som s prokurátorkou. Šaňo bol celý čas pri

tom a môţe vám potvrdiť, na čom sme sa dohodli. Prokurátorka má ten istý

názor ako my, lepšieho páchateľa, neţ je Paľo, uţ asi ťaţko nájdeme. Ak

nám zavolajú z labákov, ţe má na rukách povýstrelové splodiny, obviním

ho z vraţdy a pôjde do cely. Prokurátorka spracuje návrh na vzatie do

väzby a podebatuje so sudcom. Je presvedčená, ţe Paľovi väzba prejde a je

v tom aţ po uši, nech si hľadá dobrého advokáta. Má však jednu

podmienku...“

„Pištole, som si istý,“ prerušil ho Burger.

„Presne tak! Prokurátorka trvá na tom, ţe tie Knutove zbrane musíme

nájsť a dať ich na expertízu. Ak nám expertíza potvrdí, ţe sa strieľalo z

jednej z nich, je s Paľom amen.“

Krauz si pošúchal bradu.

„A ak nie?“

„Ty pripúšťaš aj takú moţnosť?“ ţasol Mayor.

- 186 -

„Vţdy treba počítať aj s takou moţnosťou. Hoci je to dosť

nepravdepodobné, lebo Paľo nosil pištoľ aj na záchod, ale počítať s tým

treba, aby sme neboli prekvapení.“

„Tak potom to budeme riešiť, teraz je to predčasné,“ rozhodol

vyšetrovateľ.

Burger mal návrh, ako by sa to potom dalo vyriešiť.

Ostali u šéfa v kancelárii, pohodlne sa usadili a dali si naliať. Nie kávu.

K sebe do kancelárie sa neponáhľali, s Paľom v podstate uţ skončili, nič

viac uţ z neho nedostanú, tak ostali tu a špekulovali, ako by sa prípad

mohol vyvíjať.

Špekulácie ukončil telefonát z kriminalistických laboratórií. Volali z

balistiky. Mayor si vzal pero a papier a pripravil sa.

„Môţeš spustiť...“ A začal písať. Občas si niečo zamrmlal popod nos.

Keď skončil, prebehol očami popísaný papier a veľmi pekne, aţ

prehnane srdečne sa poďakoval.

„Tak, dnešné sobotné nadčasy ste si, chlapci moji, naozaj zaslúţili!

Ďakujem pekne za spoluprácu. Kedy môţete poslať predbeţnú správu? O

dve hodiny? Fantastické! A celú správu o výsledku skúmania? Dobre, to

stačí, prípadne sa potom dohodnete s vyšetrovateľom. Ešte raz vďaka a

nazdar!“

Mayor poloţil a všetky oči v kancelárii ho netrpezlivo sledovali.

„Tak sa podrţte, váţení! Balistik zistil, ţe guľka z Faktorovej hlavy je

časť streliva tridsaťosem špeciál. Celoplášťová strela, čo je naše obrovské

šťastie. Na plášti našiel upotrebiteľné stopy. Našiel päť pravotočivých polí

vzdialených dve celé, päťdesiatštyri stotín milimetra. Podľa toho a podľa

ďalších stôp nám vo vzorkovníku zbraní našiel, čo potrebujeme. Strela

bola s najväčšou pravdepodobnosťou vystrelená z revolveru značky Taurus

alebo Smith & Wesson.“

„To je naozaj dobrý výsledok,“ pochvaľoval si Burger. „Paľo Knut má

totiţ na seba registrované dve krátke guľové zbrane, jeden revolver Taurus

a pištoľ Heckler-Koch. Okrem toho sa tým vysvetľuje, prečo sme na

mieste činu nenašli nábojnicu. Revolver nábojnice nevyhadzuje. Prečo

guľka neprerazila lebku, ti nepovedal?“

„Vraj ceny streliva prudko rastú a chlapci, čo chodia často na strelnicu,

pouţívajú repasované strelivo, teda sami si na kolene vyrábajú náboje. Pri

takejto domácej výrobe sa často stáva, ţe dôjde k zlyhaniu alebo náboj

- 187 -

nemá správnu prieraznosť. Podľa balistika v našom prípade išlo o

repasované strelivo so slabou alebo vadnou prachovou zloţkou.“

„Aj to by nám sedelo,“ prikývol Burger, „Paľo nám povedal, ţe dosť

často chodí na strelnicu.“

Vyšetrovateľ si tľapol do dlaní.

„A máme ho! Pištoľ teda nie je dôleţitá, ale jeho revolver musíme

nájsť, je vám to jasné!“

Všetkým to bolo jasné.

- 188 -

30

Revolver sa poväčšinou hľadá tak, ţe sa urobí domová prehliadka u

podozrivého. Občas sa hľadá v aute, občas v jazere, občas v lese, ale

zväčša sa začína u podozrivého doma.

Vybaviť papiere na domovú prehliadku nebol problém, prokurátorka

bola nadrţaná a chcela pomôcť dobrej veci. Horšie to bolo s termínom -

trvala na tom, ţe domovú prehliadku treba urobiť bezodkladne, to

znamenalo okamţite, a to znamenalo stráviť celú sobotu v robote.

„Nedá sa nič robiť, chlapci moji, ja viem, ţe ste zvládli plnú chodbu

stránok a kaţdý z vás vypočul aspoň päť ospalých nervóznych tanečníkov

z diskotéky so zostatkovým alkoholom v krvi, ale pokyny prokurátorky sú

pre nás záväzné. Ideme na to,“ rozhodol šéf oddelenia vráţd.

Bratia Knutovci bývali v rodinnom dome v okrajovej časti mesta. K

domu patrili dve kôlne a dve garáţe. Dom bol podpivničený a mal

poschodie a podkrovie. Horšia domová prehliadka sa robí uţ len v

mrakodrape alebo v stavbárskej ubytovni.

Nakoniec ich bolo desať. Desať policajtov ochotných obetovať celú

sobotu.

Pán Knut ich nevidel rád. Mal uţ niečo odsedené, ale - ako s obľubou

hovorieval v krčme - boli to hriechy mladosti a teraz bol čistý. Aj tak ich

nevidel rád a na policajtov mal svoj názor. Aj ten rád prezentoval v krčme

a dosť nahlas.

Ukázali mu príkaz na vykonanie domovej prehliadky a poţiadali ho,

aby uviazal psa, lebo budú behať aj po dvore.

„Kurvy hnusné,“ šomral, no uviazal ho, lebo papier je papier a proti

vrchnosti bol bezmocný.

Rozdelili sa a začali od pivnice a prízemia. Postupovali smerom hore

do podkrovia. Prehľadávali všetko, ale nie metódou hurikánu, lebo tá sa

robí iba vo filmoch a občas u zvlášť arogantných domácich. Tu nebol

dôvod zanechať po sebe spúšť a všetky veci, čo vytiahli zo skríň, aj

poukladali späť.

- 189 -

„Pán Knut,“ Krauz si vzal domáceho bokom, „kde je Peter?“

„Neviem, od včera obeda som ho nevidel.“

„Kde prespáva, keď nie je doma?“

„Aj keby som to vedel...“

„Ja viem, iba som sa pýtal. Viete uţ, čo sa stalo a kde je Paľo?“

„Viem, chlapci sa tu zastavili a povedali mi.“

„Akí chlapci?“

„Jeho kamoši.“

„Môţete mi povedať mená?“

„Iste: Igor, Vlado a Milan.“

„Vtipné.“

„Mne nie je do smiechu. Aj keby som ich poznal, aj tak vám nič

nepoviem, ale poznám ich iba z videnia.“

„Aha, je mi to jasné. Len aby ste boli v obraze, hľadáme Paľove

pištole. Viete, kde ich máva uloţené?“

„Nie, ja mu do izby nechodím, je uţ dospelý.“

„V poriadku, ako chcete, tak tu budeme snoriť do polnoci.“

V Paľovej izbe, ktorá ešte niesla stopy detskej izby, sa vystriedali piati.

Veľký čierny plagát skupiny Kiss na nich vyplazoval jazyk a hneď vedľa

sa usmievali štyria najznámejší chrobáci na svete z čias, keď ešte chodili

slušne ostrihaní v čiernych sakách a bielych rolákoch. Obidva plagáty

odlepili a skontrolovali, či za nimi nie sú ukryté nejaké dvierka.

„Richard, poď sa pozrieť...“

Krauz vyšiel von a kolega ho odviedol do jednej z garáţí. Bola

prerobená na dielňu. Dlhé pracovné stoly pri stene a veľa políc, to bola

celá garáţ. Všade sa povaľovali rozobraté telefóny a rádiá, odvšadiaľ trčali

kilometre káblikov a drôtov v rôznofarebných buţírkach. Po stoloch bolo

porozhadzované elektrikárske náčinie, spájkovačky, klieštiky, pinzety a

lupy.

„Zavolajte domáceho, nech nám k tomu niečo povie.“

Pán Knut si premeral garáţ, akoby ju videl prvý raz, a nechápavo

zagánil na Krauza.

„A čo má byť? Vy neviete, kde sa Peťo vyučil a čím sa ţivil, kým ho

vyhodili? Je vyučený slaboprúdar, spojár, a pracoval v telekomunikáciách.

Opravoval ústredne. Potom naňho nejaký kolega vytiahol, ţe bol liečený

na psychiatrii, a vyhodili ho. Dovtedy im to nevadilo, dvakrát do roka bral

- 190 -

odmeny a dostal aj diplom, no odrazu bol nespoľahlivý a zbavili sa ho,

svine.“

„A toto všetko tu má načo?“

„Stále niečo opravuje a privyrába si. Susedia mu nosia rádiá a staré

telefóny, všetko moţné, čo im je ľúto vyhodiť, a on im to opraví a dostane

na pivo. Dane z toho neplatí, keby vás to zaujímalo, zavriete ho?“

„Nie, nie sme tu pre dane, uţ som vám povedal, čo hľadáme.“

Krauz si bezmocne vzdychol. V dielni boli kilometre drôtikov a

milióny náhradných súčiastok a presne toľko aj miest na ukrytie zbrane.

Nedalo sa nič robiť, museli ísť škatuľku za škatuľkou, poličku za

poličkou... Trvalo to nekonečne dlho.

Naozaj sa uţ blíţila polnoc, keď končili poslednú miestnosť.

„Pán Knut, poďte ešte kúsok bokom,“ Krauzovi nedalo, aby sa s

domácim ešte raz neporozprával. „Povedzte Peťovi...“

„Ja neviem, kde je.“

„...ţe jeho brat Paľo má problémy. Váţne problémy.“

„Povedzte mu to sám.“

„Keby som vedel, kde je, povedal by som, ale schováva sa, lebo sa

bojí, a pritom ani netuší, ţe sa nemá čoho báť a ţe bratovi iba škodí. Vy s

ním budete určite skôr ako ja, tak mu povedzte, ţe Paľo je podozrivý z

vraţdy a jediné, čo mu môţe pomôcť, je, ţe vyskúšame jeho revolver, či

strieľal na mieste činu alebo nie. Peťo ho vzal a ukryl, ale tým dostal Paľa

do problémov. Najbliţších pätnásť rokov môţe stráviť v base.“

„Čo!?“

„Pätnásť, pán Knut. Povedzte Peťovi moje meno, volám sa Krauz,

detektív Krauz, a som z oddelenia vráţd. Nech príde za mnou a nech

prinesie tie pištole, on uţ bude vedieť aké, inak svojho brata tak skoro

neuvidí. Jemu nič nehrozí, nič sa mu nestane, tak nech neblbne a nech

príde. Pochopili ste ma?“

„Pätnásť...“ zastonal otec a detektíva ani neregistroval.

Krátko pred polnocou sa policajti s domácimi rozlúčili a poďakovali sa

za trpezlivosť. Odišli naprázdno, nenašli ţiadne zbrane ani nič podozrivé.

- 191 -

31

Bola uţ hlboká noc, keď Krauz prišiel domov. V obývačke svietil

televízor a schúlená postava v ţupane spala na gauči.

„Jeţišukriste,“ pozdravil Krauz, keď spoznal návštevníčku.

„Pekné privítanie, len čo je pravda!“

„Svokra moja milená... čo ty tu?“

„No čo!? Ţenu máš ranenú a ty si ideš na celý deň do roboty, kto sa má

postarať o tie dve sirôtky nešťastné?“

Krauz vyvalil oči a zahryzol si do pery. Na Sylviu celkom zabudol.

„Aţ tak? Také váţne?“

„Samozrejme. Celé doobedie preleţala a prestonala, vypila všetky

zásoby minerálky, čo ste mali doma, a na obed mi volala, ţe sú všetky tri

hladné a smädné a nemá sa kto o ne postarať, tak som prišla. Večeru máš

na sporáku, choď sa osprchovať, trochu ti ju prihrejem.“

Krauz ju objal a trochu pohojdal, aby aspoň takto odčinil svoje

hriechy.

„Uţ som ti povedal, ţe si najlepšia svokra na svete?“

„Nie, naposledy, keď som tu bola, si ma počastoval otázkou, aký je

rozdiel medzi svokrou a údeným karé.“

„Odvolávam, údené môţe byť studené, ale ty ostaň teplá.“

„Vďaka za radu. Ihneď zalez pod tú sprchu, smrdíš ako putika!“

Krauz sa osprchoval, najedol sa a svokru poslal do spálne, nech sa

normálne vyspí. Ľahol si v obývačke na gauč, ruky si zaloţil pod hlavu a

dlho iba tak civel na strop. Nemohol zaspať a v hlave preberal celý prípad

od začiatku. Všetko išlo aţ príliš hladko, všetko sa aţ priveľmi priamočiaro

uberalo k jednému jedinému cieľu, a tým bol Paľo Knut.

Kým sa prehrabávali v jeho izbe, prišli výsledky z labákov. Paľo mal

na rukách stopy strelného prachu a v ten deň určite strieľal, ale - ako sám

povedal - na strelnici nebol. Vyšetrovateľ ho obvinil z trestného činu

vraţdy a šupol ho do cely s návrhom na väzbu. Prokurátorka sa vyjadrila

- 192 -

jasne, väzba bude schválená a Paľo poputuje do väzenia, kde si počká na

súd.

Veľmi pekný a jednoduchý prípad.

- 193 -

32

V nedeľu sa nevraţdilo, chlapci z oddelenia vráţd dospávali.

V pondelok ráno hneď po rannom nástupe prišiel Peter Knut.

„Ani som netušil, ţe si taký dobrý psychológ. Musel si toho starého

riadne vystrašiť.“ Burger pochválil Krauza a uznanlivo mu vlepil na

zátylok pochvalu.

„Au... Vôbec som ho nestrašil, iba som mu vysvetlil všetky okolnosti.

Ani som nedúfal, ţe to zaberie.“

Zabralo. Peter poloţil na stôl igelitku a opatrne si sadol. Keď dosadol,

trochu mu šklblo tvárou. Na jedno oko sotva videl a na čele mal škrabance

a odreniny. Niekto v posledných pár dňoch s jeho hlavou zaobchádzal

naozaj nešetrne a podľa toho, ako si sadal, bol modrý aj inde, nielen okolo

oka.

„Pán Krauz, otec mi povedal, aby som vám priniesol pištole, ţe potom

prepustíte Palina... Tak tu sú a pustite ho.“

Hanzel vybalil zbrane, skontroloval, či nie sú nabité, porovnal výrobné

čísla s registračnou kartičkou z evidencie zbraní a zistil, ţe sú to zbrane

registrované na meno Pavol Knut. Privoňal. Obidve smrdeli spáleným

korditom, zjavne sa iba tak nepovaľovali v zamknutej zásuvke Paľovho

stola. Otvoril ich a skontroloval hlavne. Boli čisté, Paľo sa vedel o svoje

pracovné nástroje postarať, veď mal odborný výcvik.

Hanzela nezaujímala ani tak čistota zbraní, ako stav hlavní. V Peťovej

dielni si všimol malý zverák a súpravu pilníkov, od maličkého

hodinárskeho aţ po veľký na hrubé ţelezo. S takou výbavou sa dá na

pištoli narobiť veľa úprav a neţiaducich stôp, ale v týchto dvoch sa nikto

nerýpal. Hlavne boli čisté, neporušené.

„Máš šťastie...“ zamrmlal smerom k nešťastníkovi na stoličke.

„Tak uţ ho môţete pustiť, pán Krauz, ja ho počkám tu, ak môţem.“

Krauz si vzdychol.

„Tak počúvaj, Peter, ono to bude chvíľu trvať...“

„Ale otcovi ste povedali, ţe Palina pustíte!“

- 194 -

„Nepovedal som mu, ţe ho pustím, lebo ja som ho nezavrel. Ja takú

moc nemám. Tvojmu otcovi som povedal, ţe Palino má váţne problémy a

ak nenájdeme jeho zbrane, bude ich mať ešte váţnejšie. My teraz

odnesieme pištole k našim expertom a tí nám o pár dní povedia, či sa z

nich na mieste činu strieľalo, alebo nie, a ak nie, tak by to mohlo tvojmu

bratovi pomôcť. V ţiadnom prípade som nepo...“

„Ale otec mi povedal, ţe ste mu sľúbili, ţe ak prinesiem Palinove

pištole, ţe ho pustíte!“

„Nie, Peťo, takto som to určite nepovedal. Počúvaj ma a neomieľaj

stále dokola to isté ako verklík! Spravil si dobre, ţe si nám ich priniesol.

My s nimi urobíme všetko, čo som ti uţ povedal, a môţe to napokon

tvojmu bratovi pomôcť, ale určite nie dnes.“

„Ale otec mi povedal, ţe ho pustíte.“

„Ak je nevinný, tak ho určite pustíme...“

„Tak ja naňho počkám.“

„... ale nie dnes! Ty ma nepočúvaš - alebo čo?“

„Ja by som chcel, aby ste brata pustili hneď. Prosím vás, pán Krauz.“

Krauz sa nadýchol a vysyčal. Pokoj, povedal si, a trpezlivo sa nahol k

Peťovi.

„Vieš o tom, ţe sa s Paľom poznáme?“

„Nie.“

„Poznáme sa dosť dlho...“

„Vy ste kamoši?“ skočil mu do reči Peter a skákal stále.

„Nie práve kamoši, ale...“

„Poznáte sa.“

„Poznáme sa. Dlho. Môţem ti garantovať...“

„Čo?“

„... sľúbiť, ţe ak je nevinný, tak ho pustíme.“

„Teraz?“

„Nie! Doboha, nie teraz, teraz to nejde!“

„Ale otec mi povedal, ţe...“

„Peter, je úplne jedno, čo ti povedal otec, zabudni na to a sústreď sa na

to, čo ti hovorím ja!“

Burger zakašľal a vymohol si tak Krauzovu pozornosť.

„Pokojne, Riško, nekrič.“

Krauz kývol, ţe si to uvedomuje.

- 195 -

„Prepáč, Peťo, takţe... aby sme si to vyjasnili, ja ťa chcem pochváliť

za to, ţe si nám priniesol bratove zbrane. Určite nám pomôţu nájsť

odpovede na niektoré otázky a dúfam, ţe aj ty nám pomôţeš. Svojou

pravdivou výpoveďou, samozrejme. Všetci tým môţeme pomôcť tvojmu

bratovi, ale bude to chvíľu trvať.“

Peter sa zavrtel na stoličke a prechádzal pohľadom od jedného k

druhému. Neveril im.

„Akou výpoveďou?“

„Chceme vedieť, čo sa dialo na terase a ako došlo k streľbe.“

„A keď vám to poviem, pustíte ho?“

„Peter, keď nám to povieš, pomôţeš nám objasniť niektoré nejasné

miesta v celom prípade, a ak tieto nejasné miesta budú svedčiť v prospech

Paľa, tak urýchliš jeho prepustenie, preto sa ti oplatí povedať pravdu.“

„Takţe ak poviem pravdu a vy osvetlíte tie miesta, môţete ho pustiť?“

Krauz si vzdychol.

„Ešte dnes?“

Krauz si znova vzdychol.

„Peter, čo sa dialo na terase? Načo prišiel Paľo s kamarátmi?“

Peter sa zamyslel. Brat mu povedal, aby policajtom nikdy nehovoril

pravdu, aby sa vţdy zahral na blbčeka a tvrdil, ţe si nič nepamätá. No Paľo

mu nikdy nepovedal, ţe ho zavrú a ţe nebude stáť pri ňom, aby mu radil a

pomáhal, a ţe jeho prepustenie bude závisieť od jeho výpovede. To mu

nikdy nepovedal, takú situáciu spolu nikdy nepreberali. Preberali všelijaké

moţné situácie, ale takúto nie. Tak čo má robiť?

Peter chcel, aby Paľa pustili z basy von. Veľmi to chcel.

„Ja som ho zavolal, nechceli ma pustiť dnu a okrem toho ma na

parkovisku zbili. Takí smradi zasratí.“

„Koľko chalanov prišlo s bratom?“

„Traja.“

„Poznáš ich.“

„Jedného. Miša.“

„Ako sa volá celým menom?“

„Neviem, Mišo.“

„Načo prišli?“

„Pomôcť mi. Pohovoriť si s Viktorom, aby ma pustil za babami.“

„Sedeli ste vonku na terase a čakali ste na Viktora.“

„No.“

- 196 -

„Ale prišli dve autá a vyskákali z nich nejakí chalani.“

„Vojaci. Ale ešte predtým sa vrátil jeden z tých sopliakov, čo ma zbili,

a Paľo ho zdrapol pod krk. Aţ potom prišli vojaci.“

„Čo bolo potom?“

„Neviem, zvalili ma na zem a kopali do mňa.“

„Vyhrň si košeľu.“

Peter si vyhrnul košeľu.

„Doriti,“ povedal Chosé, lebo sedel najbliţšie a mal najlepší výhľad.

Peter mal pravý bok od pupka aţ hore pod pazuchy úplne modrý. Na

niektorých miestach boli hnedé fľaky, inde fialové poloblúky od

okovaných špicov ťaţkých vojenských topánok, ale celé to hralo

hnedomodrofialovo, akoby ho otapetovali.

„Daj si košeľu späť. Čo si videl?“

„Nič, zvalili ma a zbili. Potom niekto vystrelil a všetci utiekli, tak som

utiekol aj ja. Na zemi leţalo veľa ľudí, ale postupne vstávali a utekali. Ani

mi nenapadlo, ţe tam leţí aj Palino a nevládze vstať, inak by som neutiekol

a pomohol mu. Palino pri bitke nikdy neleţal, vţdy stál a mlátil druhých.

Aţ doma... teda... aţ neskôr som sa dozvedel, ţe tam ostal a ţe ste ho

zatkli.“

„Čo si vzal zo zeme?“

„Nič.“

„Na zemi leţali nejaké veci. Čo si vzal zo zeme?“

„Nič.“

„Pri Palinovi leţali nejaké zbrane, koľko si ich pozbieral?“

„Ani jednu.“

„Tak potom čo leţalo pri Palinovi?“

„Nič.“

„Ako vieš, ţe nič, keď si utiekol?“

„Lebo som nič nevzal zo zeme. Tak tam nič neleţalo.“

„Tak potom si niečo vzal Palinovi z ruky, keď leţal na zemi.“

„Nič som mu nevzal z ruky, lebo som ani nevedel, ţe leţí. Myslel som

si, ţe utiekol ako všetci.“

„Takţe na zemi nič neleţalo.“

„Nie.“

„Nič si nezodvihol a neodniesol.“

„Nie.“

„Tak potom odkiaľ máš tie pištole?“

- 197 -

„Boli doma. Palino mi ukázal skrýšu a povedal mi, ţe keď bude

najhoršie, aby som ich vzal a schoval.“

„Chceš mi povedať, ţe tieto dve pištole boli v piatok doma?“

„Boli doma.“

„U vás doma?“

„U nás doma.“

„Ako to?“

„Paľo nemal v Koko pube ţiadnu zbraň. Nepotreboval ju. Vţdy

hovoril, ţe na takého sráča, ako je Viktor, mu stačí jedna ruka a môţe byť

aj zlomená na dvoch miestach. Ja som sa na tom vţdy strašne smial. Ruka

zlomená na dvoch miestach, viete si predstaviť, ako sa hompáľa ruka

zlomená na dvoch miestach - a ako ňou Palino mláti Viktora? Ja som sa

vţdy musel smiať, keď to hovoril. Palino by to dokázal, Palino je super, je

to môj najlepší brácho.“

Krauz sa vzpriamil na stoličke a premeral si kolegov. Všetci čumeli na

Peťa a nebolo im do reči.

„Dobre,“ nevzdával sa Krauz, „ale v piatok v Koko pube mal Palino

pri sebe inú pištoľ, však? Nemal tieto svoje, tie boli doma v skrýši, ale mal

so sebou inú pištoľ, však?“

„Nemal nič, veď mal rozopnutú bundu a vtedy nemával nič. Iba keď

mal zapnutú bundu, vtedy mal pištoľ, ale v piatok sedel oproti mne a

bundu mal rozopnutú. Nemal pri sebe ţiadnu pištoľ a prišiel Viktora iba

vyfackať, nie zastreliť. Presne tak mi to povedal, ţe ho vyfacká, aby sa

spamätal a nerobil somariny, ale nemal pištoľ.“

Krauz stíchol. Poškrabal sa na brade a jazykom si vydul líce.

„Vieš čo? Teraz ťa zoberiem k vyšetrovateľovi a nadiktuješ mu to do

zápisnice.“

„To má byť tá moja pravdivá výpoveď?“

„No.“

„A po nej uţ pustíte Palina von?“

„Vstaň a poď, dohodneš sa s vyšetrovateľom.“

Krauz ho radšej vyviedol z kancelárie - jednak bol otravný a jednak sa

im jeho výpoveď vôbec nepáčila.

- 198 -

33

Celý deň bol pokoj a Krauz s chalanmi rozoberali nové informácie o

vraţde ich bývalého kolegu. Všetci počkali, kým Krauz dopísal správu z

piatka a dokončil potrebnú administratívu, potom sa rozbehla debata a

kaţdý hodnotil nové informácie zo svojho uhla pohľadu.

Pištole zabalili do predpísaného igelitového vrecka a so sprievodným

listom ich zaslali expertom na balistické skúmanie.

Aţ do konca pracovného času sa k ničomu svetobornému

nedopracovali a o pol štvrtej jeden za druhým opúšťali budovu polície.

„Pán Krauz... pán Krauz!“

Peter stál na chodníku pred budovou a pozorne sledoval tváre

vychádzajúcich policajtov.

„Peter! Prečo nie si doma?“

„Doma? Čo by som tam robil? Nikto mi nič nepriniesol na opravu, tak

čo by som robil doma? Chcel som vám povedať, ţe som urobil tú pravdivú

výpoveď u vyšetrovateľa a aj som ju podpísal, a aj som vám ráno priniesol

tie pištole, takţe čakám, kedy vyjde Palino.“

Krauz si vzdychol a odmietol komentovať jeho tvrdohlavosť - dobre

vedel, ţe je buď chorobná, alebo majstrovsky predstieraná.

„Tak kedy ho uţ pustia?“

Krauz kráčal do bočnej uličky k autu a Peter poskakoval za ním ako

otravný capko Jakubko z rozprávky o zelenej záhradke a capkovi

záhradníkovi.

„Tak kedy...“

Krauz prišiel k autu, aktovku hodil na zadné sedadlo, prudko sa otočil

a zdrapol Petra za plecia. Zatriasol ním a tvrdo mu pozrel do očí.

„Buď si jebnutý, alebo to iba hráš, to neviem, lebo nie som lekár, ale

jedno ti povedať môţem: Mňa otravovať nebudeš! Jasne som ti povedal, ţe

tvojho brata dnes nemôţem pustiť, lebo som ho nezavrel a nie je v tejto

budove. Urobím preňho všetko, čo budem môcť, ale teraz zmizni domov a

uţ neotravuj!“

- 199 -

Odsotil ho, nasadol, naštartoval na prvý ťuk, lebo uţ bolo teplo a

baterka poslúchala, a odišiel domov.

Peter ostal stáť na chodníku a pred očami mu ešte poskakovali

iskričky, lebo hlava mu pred chvíľou lietala hore-dolu ako na kolotoči.

Sledoval Krauzovho ţltého ţiguliaka, ako dal prednosť na hlavnej a ako sa

zaradil do šóry áut vezúcich unavených pracujúcich domov.

„Nevadí,“ pokrčil plecami. „Aj zajtra je deň a Palino niečo vydrţí.“

Otočil sa, ruky vopchal do vreciek na rifliach a iba tak z nohy na nohu

sa vliekol do mesta.

- 200 -

34

„Pán Krauz... pán Krauz!“

Peter stál na chodníku pred budovou a pozorne sledoval tváre

vychádzajúcich policajtov. Včera s Krauzom nič nevybavil, tak prišiel aj

dnes. Palino mu raz povedal, ţe v ţivote záleţí na výdrţi a zaťatých

zuboch, a Peťo sa rozhodol, ţe zatne zuby a vydrţí.

„Tuším máš nového kamaráta,“ pochválil Krauza Burger a zamieril na

zastávku električky. „Pridáš sa?“ spýtal sa cez plece.

„Tento týţdeň chodím po dcéru na tréning, tak mám so súhlasom

rodinného financmajstra natankované a vozím sa na Ivanovi.“

„To sú vymoţenosti... tuším si nejakú dcéru ešte spravím aj ja...“

zamával mu Burger a rozbehol sa, lebo spoza zatáčky sa vynorila jeho

električka.

Krauz mu kývol na rozlúčku a s nechuťou začal riešiť otravný problém

na chodníku.

„Peter! Čo je!? Nepreháňaš to trochu?“

„Nie, ja som vám iba prišiel povedať, ţe som sa včera doma rozprával

s otcom a on mi povedal, ţe ste naozaj povedali, ţe keď prinesiem tie

pištole, tak Palina pustíte. A urobil som aj tú pravdivú výpoveď! A dnes tu

čakám od obeda a Palina nikde, tak kde je? Kedy ho uţ pustíte?“

Krauz kráčal k autu a Peter za ním poskakoval a dobiedzal.

„Tak dobre...“ Krauz hodil aktovku na zadné sedadlo a obe ruky

poloţil Petrovi na plecia. Hľadeli si priamo do očí. „Peter, ja neverím

tomu, ţe si blázon, a na mňa to neskúšaj. Pevne verím, ţe chápeš, čo som ti

uţ vysvetlil, a nemienim ti opakovať. Choď domov alebo kam chceš, a daj

mi pokoj. Palina prepustí vyšetrovateľ, prokurátor a sudca a všetci, ktorí ho

zavreli, len ja nie, lebo ja som ho nezavrel. Pustia ho, hneď ako sa

preukáţe jeho nevina.“

Krauz šikovným hmatom otočil Petra čelom vzad a odsotil ho od seba.

„A teraz maţ preč!“

- 201 -

Odsotil ho, nasadol, naštartoval na prvý ťuk, lebo uţ bolo teplo a

baterka poslúchala, a odišiel domov.

„Ale otec mi povedal, ţe ho prepustíte,“ zašomral Peter, otočil sa, ruky

vopchal do vreciek na rifliach a iba tak z nohy na nohu sa vliekol do mesta.

V stredu stál na chodníku opäť.

„Pán Krauz... pán Krauz!“

Krauz vyšiel sám, chalani ostali, lebo mali prípad, ale on mal od šéfa

voľno kvôli dcére. Polovičné voľno, mohol ju odviezť z tréningu, ale mal

sa vrátiť. Rýchlo, čo najrýchlejšie. Ponáhľal sa, lebo mali naozaj váţny

prípad.

„Zmizni, ty smrad,“ odsotil ho Krauz a ponáhľal sa k autu.

„Ale povedali ste, ţe keď spravím, čo chcete, tak ho pustíte! Ja som

spravil, čo ste chceli, tak prečo ho nechcete pustiť? Čo mám robiť vonku

bez Palina, odvšadiaľ ma iba vyhadzujú, nadávajú mi a nemá sa ma kto

zastať! Počkajte! Kam utekáte? Pán Krauz, čo mám robiť?“

Krauz dobehol k autu a snaţil sa nasadnúť. Peter ho chytil za rameno a

podrţal ho v komicky zlomenej póze. Krauz sa naštval. Vystúpil a zdrapol

ho pod krk.

„Ty smrad! Uţ ma to prestáva baviť!“

Krauz ho prefackal a odsotil ho. Peter spadol na chodník.

„Ty si úplný debil! Paľa nikto nepustí a zhnije v base, ak chceš vedieť

pravdu, seriem na teba a prestaň ma uţ otravovať, pochopil si?! Mám aj

inú robotu ako sa starať o tvojho brata! Debil jeden zasraný...“

Krauz nasadol a tá sviňa baterka...

Peter vstal z chodníka, nahrbil sa, priţmúril oči, ruky vopchal do

vreciek na bunde a...

... a tá sviňa baterka konečne zabrala a Krauz vyrazil za dcérou.

Peter stál na chodníku, ruky vo vreckách, oči priţmúrené a z kútika úst

sa mu pustila slina. Nenávistným pohladom sledoval odchádzajúce auto,

ako sa radí do zástupu iných áut.

„Ja nie som debil... pán Krauz... ja nie som debil, Palino povedal, ţe

nie som debil... len trochu iný... Krauz... ja nie som debil, ty sviňa

fízlovská, oklamal si ma! Palino nemôţe zhniť v base, Palino je nevinný...

Palinko je môj brat... ty hajzel... policajt vyjebaný...“

Kúsok od neho bol smetný kôš. Kopol doň a potom znova. Iba sa

pokrivil. Zdrapol ho a vytrhol ho zo stojana.

„Ja nie som debil!“

- 202 -

Treskol kôš o chodník, ale veľa škody nenarobil. Zodvihol ho a vrazil

ho do predného okna na najbliţšom aute. To uţ bolo lepšie, sklo prasklo a

auto začalo húkať.

„Ja nie som debil!“ zareval na celú ulicu a rozbehol sa do parku.

„Šak počkaj, ty fízel vyjebaný!“ reval a utekal.

Reval a po tvári mu tiekli slzy. Slzy bezmocnej zúrivosti.

- 203 -

35

Chosé chcel vyjsť z kancelárie a odskočiť si na záchod, ale tesne

predtým, neţ sa dotkol kľučky, dvere sa rozleteli a dnu vpadla Petra.

„Kam ideš? Nikam nejdeš, tu ostaneš! To čo má byť za nápad?! Kto to

vymyslel?“

Chosé sa vrátil a uvoľnil jej cestu, lebo bola naozaj na koni. Skoro

besná. Radšej si sadol do kresla, aby nezavadzal a aby jednu nekúpil, keby

sa začala rozháňať.

„Ja nič,“ povedal a celú zodpovednosť presunul na kolegov.

„Čo je, čo ti je? Ešte si nikdy nepočula, ţe mladoţenáč sa má rozlúčiť

so slobodou a uţiť si, kým je ešte slobodný? Ty kde ţiješ? Veď je to úplne

normálne všade na svete!“ bránil sa Burger za všetkých.

„Všade moţno, ale u nás doma nie! Kto z vás ho nahovoril na takú

hovadinu?“

Jediný, kto bol schopný a ochotný vzdorovať jej zlosti, bol Burger, a

tak ho nechali, nech si debatu dokončí do konca.

„Kto by ho nahováral? Boris bol vlastne rád. Nikto ho nemusel

nahovárať.“

„A prečo sa všetko musím dozvedieť ako posledná?“

„Lebo si jeho budúca ţena a malo to byť prekvapenie.“

„Edo!“ zaloţila si ruky v bok a chvíľu iba tak stála a dychčala.

„Edko... bohovské prekvapenie! Chalani... ale mohli ste mi aspoň

naznačiť...“ hľadala slová.

„A načo? Veď v tom je ten fór, nechápeš?“

„Nie.“

„Tak necháp, ale na fakte, ţe tvoj budúci manţel sa chce rozlúčiť so

slobodou, nezmeníš nič. A ţe tí vyvolení, čo budú pri ňom verne stáť v

posledných chvíľach slobody, sme práve my, na tom tieţ nič nezmeníš.“

„Kristepane!“ zaskučala Petra a aţ teraz si sadla. „Chalani,

neblbnite...“

Krauz vstal a nalial jej trochu vodky. Vďačne prijala.

- 204 -

„Pred chvíľou mi volal, vraj dnes nejdeme na večeru, lebo... skoro mi

vypadlo slúchadlo... lebo ide s vami na záťah! Dva dni pred svadbou! Ste

normálni?! On nemôţe piť!“

Priloţila si pohár k ústam a poldeci vodky vyzunkla na ex. Burger

vyuţil chvíľu ticha a neţne sa jej prihovoril.

„Petrička, ale kedy sme ho mali vziať na poslednú cestu nočným

mestom? Sleduj ma, ja ti to všetko pekne vysvetlím. Dnes je štvrtok

dvadsiateho ôsmeho mája. Dnes sa oţerieme a rozlúčime so slobodou,

zajtra je piatok dvadsiateho deviateho a pekne sa vyspinkáme a... čo

nasleduje? Sobota tridsiateho. A čo je napísané na vašich svadobných

oznámeniach? Sobota tridsiateho mája. A aký bude Boris v deň sobáša?

Vyspinkaný, navoňaný, rozlúčený, navnadený, pripravený, odhodlaný...“

„Vytrtkaný,“ navrhol Chosé tichučko, ale Burger jeho smerom iba

mávol rukou.

„... usmiaty... a toho blbca v kresle nepočúvaj, vieš, ţe na nič iné

nemyslí celé dni! Teda takto sme to mali naplánované, čo je na tom zlé?“

Petra dopila a pokrútila hlavou.

„Chalani, nebláznite. Nechajte mi ho doma. Viete, ako našu svadbu

preţíva jeho rodina? Prídu bratia, bratanci, strýkovia a tety, a to všetko z

celého sveta. Váţne. Jedna aţ z Austrálie, asi dvadsať z Ameriky.

Návštevu z Nemecka, Rakúska a Izraela nerátam, to je toť kúsok. Viete, čo

sa chystá? Revolúcia v svadobných obradoch. Čokoľvek som navrhla, bolo

zle, a aţ keď to svokra vynásobila desiatimi, bolo dobre. Nebláznite,

prosím vás. Dva dni pred svadbou mi ho chcete oţrať? A ešte k tomu

vaším vraţdárskym spôsobom? Veď ho nevzkriesia ani v strede letnej

sezóny. Kto bude tú celosvetovú aristokratickú háveď rozlezenú kade-tade

po hoteloch dovtedy ţiviť? Neblbnite!“ prosila Petra.

Chalani pokukovali jeden po druhom a nevedeli ako ďalej. Petra sa o

ich plánovanej akcii nemala vôbec dozvedieť.

Načo jej to Boris prezradil? Teraz museli riešiť dilemu: na jednej

strane kamarát dva dni pred ţenbou, na druhej strane kamarátka dva dni

pred výdajom. Nechali to na Burgera.

„Tak vieš čo, Petrička, my ho zoberieme k Jumbovi, dáme pár pív,

necháme ho pri všetkej počestnosti rozlúčiť sa so slobodou a dovezieme ti

ho v rozumnom čase domov. Moţno si večer ešte aj šmyknete.“

„Sľubuješ?“ usmiala sa na Burgera.

Kto by odolal?

- 205 -

„Sľubujem!“ povedal detektív z oddelenia vráţd.

Detektívi z oddelenia vráţd nikdy nesľubujú. Burger sám, napriek

tomu, ţe to učil všetkých mladých, toto pravidlo porušil.

- 206 -

36

Jumbo sa len tak vznášal, napriek tomu, ţe jeho skoro dvojmetráková

hmotnosť by mu to z čisto fyzikálneho hľadiska nemala dovoliť, aj tak sa

vznášal. Lietal v celom podniku.

„Chlapci moji milení... de ste, hovädá, tak dlho, šak já vás tu uţ čekám

jak čvirik...“

Prvého privítal Borisa a objal ho.

„Au, Kriste...“

Hneď nato mu vyrazil dych, lebo ho iba tak priateľsky potľapkal po

chrbte.

Krauz sa uhol a Jumbovi iba podal ruku.

„Poznáme sa, nemusíš ma objímať.“

Chosé sa neuhol.

„Ty hoväd... ooo...“ poďakoval Chosé za objatie a skoro z neho

vystreklo.

Ostatní si rýchlo sadli. Posediačky ich uţ Jumbo objať nemohol, lebo

sa nezohol.

„Alenkááá... jednu tú moju a ostatným, čo chcú! Prvá runda ide na

mňa...“

„Jumbo, Boris sa lúči so slobodou!“

„Tak dve prvé idú na mňa, potom si fízli platia sami! Rýchlo, kým nám

nezdrhnú!“

A začala sa akcia.

Jumbovi povedali, na čom práve robia, Jumbo im povedal, ţe to je

hovno, ţe on v sedemdesiatom deviatom... Tak boli polhodinu ticho a na

konci sa aj tak nezasmiali a potom sa uţ mohla rozbehnúť zábava.

Zábava sa rozbehla a beţala. Aj čas beţal, aj vodka s pivom beţali.

Všetko beţalo, ako má beţať pri takejto oslave. Hodiny nikto nesledoval.

Kuky sa nahol k Borisovi a dosť nezrozumiteľnou hatlaninou sa

pokúšal nadviazať rozhovor.

„Boris, vieš čo je to Údolie smradľavých vajec?“

- 207 -

„Úryvok z prednášky o hygiene intímnych častí muţského tela?“

„Nie, ty chuj, je to mestská štvrť, kde máš postavený ten svoj

zbohatlícky palác. A vieš, prečo sa tej štvrti tak hovorí?“

„Nie.“

„Lebo do tej časti mesta sme chodili vyšetrovať najradšej. Manţelia

stále vo firmách, osamelé zbohatlícke unudené paničky samy doma...

radosť vyšetrovať. Smradľavé záprdky svojich manţelov rady vymenili za

naše...“

„Drţ hubu, krpec!“ tresol ho po hlave Hanzel.

„Tak dobre, drţím hubu a teba sa to, pochopiteľne, netýka, Boris, ty

budeš mať za manţelku najkrajšiu policajtku v strednej Európe, je ti to

jasné? Sám sa musíš postarať, aby sa doma nenudila a aby ti nikto

nezakášal do dvora, je ti to jasné.“

Kuky sa snaţil štrngnúť si, ale oblial si gate a ostatné z pohára skončilo

na stole.

Zábava pokračovala.

„Máš tu whisky?“ spýtal sa Boris o deviatej.

„Boris, sľúbili sme Petre, ţe ťa dovezieme v relatívne rozumnom čase

a stave,“ namietol Burger. „Stačí pivečko.“

„Čas je v pohode a ja budem ráno, neboj sa, Edko. Tak máš tu trochu

whisky, Jumbo?“

Trochu bolo v prvej fľaši a trochu bolo aj v druhej.

„Všimli ste si, chalani, ţe tieto fľaše zo Škótska sú akési divné?

Zvonka sú celkom v pohode, ale znútra sú akési malé. Alenka, máš ešte

jednu?“

O jedenástej Alenka zavrela a vyhodila posledných kunčaftov. Aţ

teraz mohla pustiť hudbu na plné pecky. Chosé zariadil, aby vyhodila iba

chlapov a tri baby zo sekretariátu riaditeľa poriadkovej sluţby aby ostali.

Aspoň bolo s kým tancovať.

Tancovali všetci. Potom uţ netancovali, iba blbli.

Burger sa odporúčal o polnoci.

„Ale doveziete ho domov, sľúbili sme...“

„Iste, dovezieme, Riško tu má svojho Ivana, postaráme sa, neboj...

hik... neboj... odvezieme ho... odvezieme sa všetci...“ ubezpečoval ho

Chosé, keď sa lúčili pred podnikom.

Opreli sa čelami o seba a odstúpili. Chvíľu sa pretláčali, potom sa

rozosmiali a objali sa.

- 208 -

„Tak ťahaj domov, starec, nech si na svadbu vyspatý,“ Chosé poslal

Burgera domov a sám sa oprel o lavičku, aby nespadol.

Burger vykročil do nočného mesta a zamieril rovnou... skoro rovnou

cestou na zastávku nočného autobusu. Burger nikdy nepouţíval taxíky, v

nočnom meste bol ako doma a vyţíval sa v ňom. Chosé vedel, ţe ho môţe

pustiť samého, lebo Burgerovi sa nikdy nič nestalo.

Chosé sa vydýchal a trochu sa prešiel na čerstvom vzduchu.

„Krista jeho aj so Škótmi, dobre to varia,“ vzdychol si a ešte trochu sa

poprechádzal.

Nemal rád, keď mu, pred koncom zábavy dochádzali sily. To nemá rád

nikto. Prešiel sa, prestala sa mu točiť hlava a vrátil sa dnu.

Alenka ich nechala blbnúť ešte hodinu, potom zavelila utrum.

„Decká, jedna hodina, hajde spať, aj zajtra je deň.“

Tak sa pozviechali a začali sa lúčiť. Samo lúčenie po takýchto akciách

trvá hodiny, takţe Alenka dobre vedela, čo robí. Kývla na Chosého.

„Dnes by som mohla...“

„Alenka, prepáč, ale sľúbil som, ţe ho dovezieme domov.“

„A potom? Chceš na taxík?“

„Nie, díky, pôjdem spať, sme pred svadbou, budeme mať behačky,

vybavovanie a...“

„Choď do riti, druhýkrát ti niečo poviem...“

Aj tak jej dal dlhú jazýčkovú, hoci sa bránila.

Alenka ich vykopla pred bar a vrátila sa k Jumbovi, lebo aj jeho bolo

treba odpratať do postele.

Tri baby zo sekretariátu boli vytrvalé. Vydrţali aţ do konca. Jedna si

vzala Chosého bokom.

„Chosé, dnes mám prázdny byt, starý je na školení...“

„Vieš čo, Janka, ja sa dnes...“

„Vierka!“

„Vierka, ja sa dnes musím postarať o kamoša, nehnevaj sa, Ale mám

tvoj telefón, zavoláme si...“

Kuky sa s fľašou šampanského zavesil do jednej, dve ostávajúce sa

zavesili do seba a odrazu pred nočným Jumbom ostali iba Krauz, Chosé a

Boris.

„Konečne pokoj,“ vzdychol si Krauz. „Tá hudba uţ bola ku koncu

trochu besná. Niet nad tiché pokojné nočné mesto. Počujete to ticho? Nie?

- 209 -

Tak ideme, decká, rozveziem vás,“ a zamieril do bočnej uličky, kde mal

auto.

Chosé si sadol vedľa neho a Boris dozadu.

„Prečo mu hovoríš Ivan?“ zaujímal sa Boris o Krauzovo auto.

„Lebo je vyrobený v Rusku. Všetko z Ruska by sa malo volať Ivan,

bolo by to jednoduchšie...“

Logika v tom nebola, ale Borisovi to na vysvetlenie stačilo.

„Príma akcia, chalani, na niečo takéto sa môj otec pred svadbou

nezmohol a nemohol o tom ani snívať. Nemohol, lebo nemal takých

kamarátov. Ja môţem, časy sa zmenili, ja mám kamarátov. Fakt perfektný

záţitok! Vďaka vám! Máte to u mňa, na dnešný deň budem spomínať dlho,

fakt dlho,“ rozplýval sa Boris na zadnom sedadle.

Krauz vyrazil a pomalou obchádzkovou jazdou zamieril do centra

mesta, aby sa dostal na výpadovku do kopcov k Borisovmu palácu.

„Niečo by to ešte chcelo,“ začal nenápadne Boris.

„Neblbni, malo to všetko, čo malo mať. Fakt perfekt akcia,“ oponoval

Krauz z predného sedadla.

„Malo, ale niečo tomu ešte chýba,“ nedal pokoj Boris.

„Čo?“ prejavil záujem Chosé, ale iba tak, aby reč nestála.

„Neviem, niečo tvrdé do rána, niečo... fakt echt.“

„Ideme domov,“ rozhodol Krauz.

„Ideme, jasné, ale niečo by to chcelo... nejakú doráţku. Sme predsa

chlapi z oddelenia vráţd, nie?“

Krauz a Chosé sa museli zasmiať.

„No, my sme, o nás strach nemusíš mať, ale ty musíš byť o chvíľu

doma, aby si sa vyspal na svadbu, nemyslíš?“

„Iste, šak ideme domov... ale niečo by to ešte chcelo... Chosé, aspoň na

chvíľu, niečo...“

Chosé pozrel na Krauza. Krauz postrehol bočný pohľad a vrátil mu ho.

„Mali by sme ísť domov.“ protestoval Krauz.

„Mali by sme, ale keď chce niečo tvrdé na záver...“

„Neblbnite, chalani, len na chvíľu...“ ţobronil Boris.

Chosé pozrel na hodinky.

„Je pol druhej, o trištvrte sme tam, hodinka by mu stačila, viac

nevydrţí, o tretej je doma. Či jej ho privezieme o druhej alebo o tretej, na

tom uţ fakt nezáleţí.“

Krauz váhal.

- 210 -

„Krista vášho... Boris, chceš naozaj?“

„Chcem! Chalani, fakt chcem! Ako rozlúčku so slobodou a so starými

zlatými časmi!“ zajasal Boris.

„Poznáš to u Aladina?“ spýtal sa Chosé cez plece.

„Nie.“

„Tak ťa tam zoberieme. Petre nesmieš nikdy prezradiť, ţe si tam bol,

ona to tam pozná a zabije ťa. Potom nás.“

„Nepoviem, prisahám. Poďme k Aladinovi! Všetko platím!“

„To si píš, ţe to platíš, kde by sme my na to zobrali? Tam totiţ aj

ţmurknutie oka stojí päťsto korún!“

„A vás?“

„My tam nechodíme ţmurkať, ty trtko!“

- 211 -

37

Peter Knut dostal zase facku a vyhodili ho. Nechceli mu naliať ani na

stanici. Bez brata bol niktoš a nikto sa ho uţ nebál.

Do Koko pubu si netrúfol, tam by ho zlynčovali. Iba sa túlal nočným

mestom. O polnoci to skúsil v nočnom bare Ľalia, ale od vedúceho dostal

stovku, lebo sa s Paľom dobre poznali a to má ako bolestné, ale dnu ho

nepustili. Potom to skúsil ešte v dvoch, ale tam nedostal ani stovku. Tak sa

iba flákal. Potom to skúsil v Červenej kocke oproti erotickému salónu

Aladin.

Majiteľ Červenej kocky ho vzal dovnútra. Chcel vedieť, čo Paľo na

polícii vypovedal, koho natrel, potom chcel vedieť, čo vypovedal Peťo a

koho natrel, a či má na chvíľu zastaviť kšeft alebo je to bezpečné.

„Čo má byť bezpečné?“

„Nič, ty drbo! Peťo, na pár bankoviek,“ majiteľ mu dal päť stoviek, „a

vypadni! A keby sa náhodou dostal Paľo von, tak mu nezabudni povedať,

ţe som ti dal prachy, nezabudneš?“

„Nie. Vďaka. Ešte... fľašu vína...“

Tak mu dal aj fľašu vína a vykopol ho von.

Peter stál pred Kockou a zvaţoval, či si pôjde vypiť víno do parku,

alebo sa zašije domov, niečo si k nej dokúpi a dva dni ani nevylezie na

ulicu. Prachov mal odrazu dosť a mohol sa zašiť.

Na parkovisko oproti cez ulicu prišlo nové auto. Peter zbystril

pozornosť. Auto sa mu zdalo povedomé. Ţlté, povedomé.

Parkovisko patrilo k erotickému salónu Aladin a do takých podnikov

nemal vstup ani s Paľovým poţehnaním.

Nielen do podnikov, ani na parkovisku takých nechceli vidieť, sluţba v

bielych rukavičkách stále obchádzala autá a takých ako on odháňala preč.

Erotický salón Aladin bol na úrovni a majiteľ mal pocit, ţe preberá

zodpovednosť nielen za svojich zákazníkov, ale aj za bezpečnosť ich

majetku.

- 212 -

Na parkovisko nemohol, ale zakrádať sa bliţšie pomedzi stromy a

sliediť cez ulicu mu nemohli zakázať.

Peter sa zakrádal a sliedil. Keď traja muţi vystúpili z auta, iba vyvalil

oči.

- 213 -

38

Nebolo to zlé. Občas by si to mal dopriať kaţdý normálny muţ. V

niektorých vyspelých krajinách sa návšteva erotického salónu ani neberie

ako nevera. Je to niečo ako psychohygiena. Škoda, ţe neţijeme vo vyspelej

krajine a všetko normálne treba tajiť.

Krauz a Chosé stáli opretí o barový pult, popíjali a čakali na Borisa.

„Dnes nejako narýchlo...“ nadhodila barmanka.

„Sme tu s kamošom, Viky,“ odpovedal Chosé, „mysleli sme, ţe uţ

bude... nejako sme ho zle odhadli a ponáhľali sme sa.“

„Tak si dajte ešte jednu,“ a bez povolenia im doliala.

Na schodoch sa ozval dupot a zjavil sa Boris v rozgajdanej košeli.

Zišiel k nim a zazubil sa.

„A o toto ste ma chceli pripraviť, svine?“

Kým mu stihli odpovedať, prišiel majiteľ.

„Ako, spokojní? Chosé?“

„V pohode.“

„Riško?“

„Ušla.“

„Pán...“

„Trochu som sa zdrţal, prepáčte, ale ani jedna si nedala povedať, ţe sa

ţením a budem niečo potrebovať aj na svadobnú noc. Vraj v tomto

podniku sa dopíja aţ do dna... ale ţe dvakrát za sebou...“

„Takţe spokojný.“

„Nadmieru. Účet, pán majiteľ, platím aj za týchto dvoch pánov.“

Majiteľ sa usmial.

„Týchto dvoch pánov láskavo prenechajte mne a vzhľadom na to, ţe

ste prišli s nimi a ţe dnešný deň je pre vás rozlúčkou so slobodou, toto

dnes máte odo mňa ako svadobný dar. Sme vyrovnaní. Nabudúce vám to

spočítam aj s úrokmi, nebojte sa.“

„Nabudúce uţ budem ţenatý, ani sem nepáchnem!“

Všetci sa rozosmiali.

- 214 -

Majiteľ ich odprevadil aţ ku vchodu. Podali si ruky a slušne sa

poďakovali.

„Nechcete ísť zadným vchodom?“

„Nie, veď je dnes vonku pokoj a vpredu máme auto, nechaj tak,

pôjdeme spredu.“

Krauz zašmátral po vreckách a vytiahol prázdnu škatuľku cigariet.

„Dáš mi jedny na cestu?“

Majiteľ sa vrátil a priniesol cigarety. Boris nečakal a pomaly sa flákal

k autu. Usmieval sa a v duchu si predstavoval, čo všetko s tými dvoma

potvorami narobí nabudúce.

„Vďaka, maj sa dobre,“ poďakoval Krauz a vykročil.

„Daj mi jednu,“ poţiadal ho Chosé.

Krauz a Chosé sa odrazu zastavili uprostred parkoviska a schúlili sa k

sebe, aby si zapálili cigarety. Boris hojdavým krokom prišiel aţ k autu.

„No kde ste?“ spýtal sa do ticha a oboma rukami sa oprel o strechu,

aby si vydýchol.

Ozval sa výbuch a Krauz si uvedomil, ţe letí. Potom si uţ nič

nepamätal.

- 215 -

39

Riaditeľka gymnázia Kristína Jánska si pripadala ako zločinec.

Zakrádala sa uličkou popri múre a prepotenými rukami zvierala kabelku.

Ťaţila ju a ťahala ju k zemi. Mala pocit, ţe v nej má stotisíc centov štrku, a

nie korún. Ešte bolo svetlo, ešte svietilo slnko, bolo iba trištvrte na šesť, ale

ona mala pocit, ţe sa zakráda ako zločinec nočnými uličkami, všetci ju

pozorujú a iba čakajú na jej chybu a začnú vrieskať, ukazovať na ňu,

naháňať ju a volať políciu.

Cítila sa hrozne, v hrdle jej vyschlo, triasli sa jej ruky, ale Zorka

povedala, aby prestala blbnúť a vzchopila sa. Vraj čas uţ dozrel a všetko je

pripravené, aby išla do banky a vybrala peniaze. V piatok dvadsiateho

deviateho mája o osemnástej hodine sa má všetko rozhodnúť. Všetko v jej

ţivote sa má zmeniť. Presne o šiestej má vojsť do bistra Tulipán a objednať

si kávu. Na stôl má poloţiť posledné číslo motoristického časopisu Auto

moto revue a na časopis škatuľku francúzskych cigariet Gitanes bez filtra.

Potom má čakať. Muţ, čo si k nej prisadne, jej povie, ţe na tretej strane

časopisu je pekná fotografia nového mercedesa. Ona ho opraví, ţe je to

fotografia opla. Tým bude predstavovanie ukončené a obaja budú vedieť,

ţe patria k sebe. Dá mu obálku a odpovie na pár otázok. Tým sa to pre ňu

celé skončí.

Boţe, aké jednoduché! Boţe, aké nepredstaviteľne zloţité!

Prišla k bistru a skontrolovala hodinky. Ešte mala čas a pokračovala po

chodníku ďalej. Cez veľké výkladné sklá si všimla, ţe bistro je skoro plné.

Sedelo tam pár dvojíc a ponad malé stolíky si hrkútali. Pár chlapov po

dvojiciach a trojiciach rozoberali problémy pracovného dňa a popíjali.

Veľmi sa nezdrţiavala nazeraním a pokračovala ďalej, aby si ju nevšimli.

Konečne bolo presne šesť a vošla dnu. Voľný bol iba stolík uprostred

bistra. Dala by prednosť nejakému v rohu alebo aspoň pri stene, ale nemala

na výber. Sadla si, veď sa moţno niečo uvolní.

Prišla čašníčka.

„Dobrý deň. Ţeláte si?“

- 216 -

„Kávu. Turka.“

„Nech sa páči.“

Kristína vyloţila časopis a úhľadne ho zarovnala s hranou stola. Na

časopis poloţila cigarety. Poobzerala sa. Nikto si ju nevšímal, kaţdý mal

dosť svojich starostí.

Pomiešala kávu a pokúsila sa odpiť, ale bola príliš horúca a skoro si

popálila pery. Iba usrkla a nechala kávu kávou. Opäť pozrela na hodinky.

Bolo šesť hodín aj pätnásť minút.

Do bistra vošiel muţ. Mladý, vysoký, vyšportovaný. Čierne vlasy a

čierne fúziky. Na Ukrajinca trochu tmavý, ale Zorka jej povedala, ţe to

bude iba sprostredkovateľ, tak prečo by nemohol byť čiernovlasý?

Muţ sa rozhliadol, skontroloval stolíky, a keď zbadal časopis, prišiel

bliţšie. Ostal stáť nad ňou a prečítal si názov časopisu. Potom skontroloval

značku cigariet. Iba sa usmial a bez slova si prisadol.

„Na tretej strane je celkom vydarená fotografia nového mercedesa.“

„To je opel, nie mercedes.“

„Dobrý deň.“

„Dobrý deň.“

„Máte niečo pre mňa?“

„Mám,“ odpovedala Kristína a ani si neuvedomila, ako nenútene začali

debatu. „Nech sa páči,“ a podala mu obálku.

„Ďakujem. Nechce sa mi to prepočítavať, je to presne?“

„Je.“

„Koľko?“

„Stotisíc.“

„Stotisíc korún, podľa dohody, áno?“

„Presne stotisíc podľa dohody.“

„Podľa dohody by ste mi mali dať aj nejaký lístoček.“

V Kristíne aţ hrklo. Samozrejme. Siahla do kabelky a podala mu

lístoček.

„Nech sa páči. To je poznávacia značka kamióna...“

„Kamiónu vášho manţela, áno?“

„Áno, kamióna môjho manţela.“

„Ako sa volá krstným menom?“

„Jaro. Jaroslav Jánsky... och...“ Kristína si zahryzla do pery.

- 217 -

Zorka ju upozornila, aby nehovorila ţiadne mená, aby iba odpovedala

na doplňujúce otázky, ale aby nehovorila ţiadne mená. Nevadí, uţ to bolo

vonku.

„Jaro... dobre... A je na lístočku aj typ ťahača?“

„Je, je to volvo. Biela kabínka s modrým pozdĺţnym pásom. To je jeho

ťahač.“

„V poriadku. Kedy vyrazí?“

„V nedeľu ide nakladať a v pondelok ráno odchádza...“

„Viete presne kam?“

„Nie, viem iba toľko, ţe na Ukrajinu.“

„Viete, cez ktorý priechod?“

„Nie.“

„Nevadí, postráţime si ho. Bude sám?“

„Určite, vţdy chodí sám.“

„Bude ozbrojený?“

„Nie, nemá zbraň.“

„Koľko má rokov?“

„Štyridsaťpäť.“

„Koľko váţi?“

„Deväťdesiatpäť.“

„Vysoký?“

„Meter osemdesiat.“

„Je športovec?“

„Nie.“

„Ovláda nejaké bojové umenia?“

„Nie, nikdy nič také netrénoval.“

Aţ na fackovačky, tie má natrénované aţ-aţ, pomyslela si Kristína, ale

nahlas nepovedala nič.

„V poriadku. Ešte posledná vec, sústreďte sa, tie peniaze ste mi dali,

aby som zabil vášho manţela, je to tak?“

Kristína sa nahla bliţšie a vyvalila oči. Takto otvorene to naozaj

nečakala. Takto otvorene to ešte ani nepočula.

„Kristepane...“ hlesla.

„Pani, nerobím to prvý raz a mám svoje skúsenosti. Uţ sa mi stalo, ţe

uprostred akcie si to panička odrazu rozmyslela, začala sa vyhráţať

políciou a chcela vrátiť zálohu a robila cirkus. Ja jednoducho musím od vás

počuť, ţe ste odhodlaná a pripravená - a nebudete robiť somariny.“

- 218 -

„Chápem... áno, dala som vám tie peniaze ako zálohu a chcem, aby

ste... aby ste odstránili môjho manţela.“

„Neodstránime ho, my ho musíme zabiť.“

„Viem. Chcem to. Chcem, aby ste zabili... môjho manţela.“

„A chcete, aby sme to spravili počas jeho najbliţšej cesty na

Ukrajinu?“

„Áno, chcem, aby ste to spravili teraz v pondelok, keď pôjde na

Ukrajinu.“

„A ste pevne rozhodnutá? Nebudete robiť somariny?“

„Som pevne rozhodnutá.“

„Neodvoláte to?“

„Nie, neodvolám!“

Detektív z oddelenia vráţd Jozef Fischer sa usmial, vstal, ukázal jej

odznak a povedal: „V tom prípade vás, pani Jánska, v mene zákona

zatýkam za trestný čin prípravy vraţdy svojho manţela Jaroslava Jánskeho.

V mene zákona vás vyzývam, aby ste vstali a dali ruky za chrbát!“

V tom momente bistro oţilo. Od okolitých stolov povstávali muţi a

ţeny a obkolesili ju. Nejaké ruky ju zvrtli, nejaké ruky jej vykrútili ruky

dozadu, nejaké ruky jej nasadili putá a nejaké ruky ju vyviedli von a

vtlačili do auta.

Odrazu sedela na zadnom sedadle a cez bočné okienko sledovala

ubiehajúci ţivot na rušnej ulici. Ľudia chodili po chodníkoch sem a tam,

autá jazdili okolo nej a všetci sa len tak mihali a všetci nakupovali a všetci

sa ponáhľali domov... len ona nie.

S hrôzou si uvedomila, ţe ten svet za oknom uţ nie je pre ňu a ţe

uplynie asi veľmi veľa času, kým sa aj ona medzi nich zaradí a bude sa raz

opäť ponáhľať domov.

- 219 -

40

Ale to všetko sa stalo aţ v piatok večer.

Bláznivý piatok na konci bláznivého mája sa začal trochu inak...

Krauz sa prebral, vydýchol a posadil sa. Sedel v kríkoch a na trávu mu

trčali len nohy. Vedľa neho sedel Chosé a masíroval si sluchy.

„Kurva... bratku... zle je...“ zaskučal.

Krauz sa pokúsil pohýbať nohami, potom rukami, potom krkom a

napokon sa pokúsil vstať. Dunelo mu v hlave, ale inak bol v poriadku.

Nahol sa k Chosému a podal mu ruku.

„Opatrne,“ pomohol mu vstať.

Stáli na trávniku vedľa erotického salóna a nechápavo civeli jeden na

druhého a na horiace auto. Mdloby netrvali dlho, lebo aţ teraz zo salónu

vyšli prví ľudia. Dve dievčatá v ţupanoch, barmanka a majiteľ.

Majiteľ ich zbadal a dobehol k nim.

„Chalani, čo stvárate, čo vám drbe...?“

„Kde je Boris,“ spýtal sa ho Krauz.

„Aký Boris? Ja neviem!“

„Zavolaj hasičov a sanitku.“

Chosé sa zlomil v páse a oprel sa o kolená.

„Chosé, si ok?“

„Hlava, trochu sa mi motá... ale som ok,“ vystrel sa a obzrel sa na

ozdobné kríky za sebou. „Zlatá burina, nebyť jej, tak...“

„Boris!“ zavolal Krauz.

Opatrne sa pohli ku Krauzovmu autu. Uţ horelo celé a plamene

začínali silnieť.

„Boris!“

Chosé si kryl tvár pokrčenou rukou, lebo ako sa pribliţovali, ţiar

začínal byť neznesiteľný.

„Richard, máš tam muníciu?“

„Nie.“

„A benzín?“

- 220 -

„Iba na dne, nestihol som natankovať.“

„Poď preč, lebo ťa opáli, s autom je amen, to sa uţ nedá zachrániť.

Ivan je v riti!“

Ozval sa ďalší výbuch a detektívi sa prikrčili. Nebolo to nič váţne, iba

praskla pneumatika.

„Borííís!“

Prvý ho našiel Krauz. Leţal za ďalším radom áut. Leţal na chrbte.

Nestonal, nevzdychal, iba leţal.

„Doboha... kristepane... kurva, Chosé, poď rýchlo sem!“

Boris leţal na asfalte s naširoko rozhodenými rukami a nohami. Bolo

mu vidieť brucho a spálenú hruď, košeľu a sako vpredu vôbec nemal.

Nohavice mal iba po kolená. Od kolien dolu mu chýbalo mäso, ostali iba

krvavé kosti spájajúce koleno s čiernou spečenou gumou, čo ostala

namiesto topánok. Ľavá časť tváre bola v poriadku, ale pravá chýbala.

Namiesto vlasov, ucha a oka tam bola iba krvavá masa, a keď sa Krauz

zohol, zbadal, ţe v hornej časti lebky chýba aj kosť. Videl mu kúsok sivej

mozgovej kôry.

Boris sa pohol a zaregistroval Krauza. Nič nepovedal, iba sa naňho

zahľadel zdravým okom. Sledoval ho, ako sa pribliţuje a ako si kľaká.

Sledoval ho pri kaţdom pohybe ako slnečnica slnko. Nič nehovoril, iba

sledoval a bolo to nepríjemne desivé.

„Boris...“ zašepkal Krauz. „Vydrţ, Boris, sanitka je uţ na ceste... len

vydrţ, bratku...“

Krauz ho prezrel, ale nikde nekrvácal. Všetky rany boli spečené a

nevytiekla z nich ani kvapka krvi, nebolo čo zastavovať.

„Kurváá! Volal uţ niekto tú sanitku!?“

„Ja, uţ sú na ceste,“ potvrdil majiteľ.

„Volaj Mayora a všetkých, koho nájdeš,“ vyštekol na Chosého.

„Daj mi mobil, môj je na triesky.“

Krauz mu podal svoj a znovu sa sklonil k Borisovi. Pevne ho chytil za

ruku a usmial sa. Pohladil ho po vlasoch, po tých pár, čo mu ešte ostali.

„Len vydrţ a neboj sa, pomoc je uţ na ceste... len vydrţ, Borisko.“

A to bolo asi tak všetko, čo preňho mohol urobiť.

- 221 -

41

Krauz sa bol opláchnuť uţ asi desiatykrát a Chosé sa s ním striedal.

Tváre ich pálili a ruky svrbeli, ale inak boli v poriadku. Povedali to aj

doktori.

Mayor trval na tom, aby ich druhá sanitka odviezla a aby ich prezreli v

nemocnici. Lekári ich prehmatali, poohýnali, urobili snímky hlavy. Nenašli

nič podozrivé.

„Mali ste šťastie, páni, dopadli ste ako do perín. Mali ste naozaj

šťastie... na rozdiel od vášho kolegu. No aj tak si vás tu necháme dva dni

na pozorovanie, predsa len išlo o silný výbuch a boli ste dosť blízko.“

Slušne poţiadali doktora, aby im ukázal, kde majú podpísať reverz,

slušne sa poďakovali za ošetrenie a pobrali sa do roboty.

V kancelárii nevedeli obsedieť, jednak sa stále chodili chladiť pod

vodu, jednak nemali čerstvé informácie, čo ich štvalo. Mayor ich z miesta

činu vylúčil a prikázal im čakať. Najprv boli v kancelárii sami, potom sa na

chodbe zasvietilo a na okolitých kanceláriách začali trieskať dvere.

Policajti prichádzali jeden za druhým do práce a nikoho nezaujímalo,

koľko je hodín, jednoducho, keď sa dozvedeli, ţe Krauza a Chosého sa

niekto pokúsil zabiť, zabudli na spánok a utekali na pomoc.

Konečne prišli Hanzel s Burgerom. Na stôl hodili dva kúsky farebných

drôtikov.

„Toto sme našli na parkovisku.“

Krauz sa ani neunúval dotknúť sa ich. Dobre vedel, kde naposledy také

videl. Boli ich tam tony, celé kilometre, plná garáţ.

„Ten debil krpatý... zasratý... ja ho...“

„Nič ho!“ zahriakol ho Mayor, lebo práve vošiel do kancelárie a veľmi

rýchlo pochopil, o kom je reč. „Krauz, Chosé... prišiel riaditeľ inšpekcie,

prišiel aj riaditeľ kriminálky, aj riaditeľ kraja, chcú sa s vami rozprávať.

Mali ste dosť času na prípravu, takţe im niečo naklamte... alebo povedzte

pravdu, mne je to jedno. Nebude to príjemné, to vám garantujem, keď sme

odchádzali z parkoviska, uţ tam boli dve autá z televízie a všetci svorne

- 222 -

bľabotali o troch mŕtvych a zhorených policajtoch, takţe sa máte na čo

tešiť. Dúfam, ţe ste aspoň zaplatili, nieţe sa k tomu všetkému ešte pridá aj

majiteľ so sťaţnosťou, ţe mu rozkrádate majetok v osobnom vlastníctve.“

Krauz a Chosé sa pobrali na popravu. Hlavy mali hlboko sklonené, ako

sa patrí.

„A vy,“ Mayor si premeral chalanov v kancelárii, „vesty, pištole,

kukláčov a chcem ho tu mať ţivého a relatívne zdravého. Zlomeniny

nepripúšťam, nemáme čas behať s ním po sadrovni a po chirurgii! Pochopil

kaţdý?“

Pochopil kaţdý, veď kto by si dovolil nepochopiť takého nasratého

šéfa.

- 223 -

42

Peter Knut ich čakal pred garáţou. V ruke drţal šulec danubitu, tým sa

chcel brániť. Nemal šancu. Do dvora naskákalo desať kukláčov, otvorili

bránku a vošlo pätnásť policajtov vo vestách. Mierili na Knuta pištoľami,

samopalmi, brokovnicami... mohol si vybrať.

„Peter, poloţ to.“ prikázal mu Burger a v duchu dúfal, ţe neposlúchne.

„Kde je Krauz? Je mŕtvy?“

„Nie, nie je.“

„Tak kde je?“

„V nemocnici.“

„Aspoň to... sľúbil, ţe prepustí Palina, ale oklamal ma a ešte mi aj

nadával do debilov.“

„Vŕtajú mu zub, mal tam kaz.“

„Doriti!“

„Peter, v mene zákona ťa vyzývam, poloţ to a vzdaj sa, inak budeme

strieľať!“

Peter váhal, nevedel, čo má robiť. Keby tu bol Palino, poradil by mu,

ale teraz tu nebol a on nevedel, čo má robiť.

Na dome sa otvorili dvere.

„Kto to tu buntoší tak skoro ráno...“ domáci pán chcel vyjsť von, ale

dvaja kukláči ho zatlačili späť do domu, ani nestihol protestovať.

„Peter, naposledy ťa vyzývam, poloţ to a vzdaj sa! Vidíš, čo robíš?

Chceš, aby si to odskákali aj tvoji rodičia?“

Peter si čupol, výbušninu poloţil pred seba do blata a vstal.

„Ruky daj hore!“

Peter zdvihol ruky.

Dvaja kukláči k nemu priskočili, pritlačili ho o garáţ, potom ho zvalili

na zem a spútali. Trvalo to pár sekúnd a bolo po akcii. Naloţili ho do auta

a previezli k nim do kancelárie.

Nasledovala druhá domová prehliadka. Uţ sa nezdrţiavali, vlastne uţ

tam boli ako doma a išli na istotu. Vedeli presne, čo majú hľadať. Peter sa

- 224 -

ani nesnaţil niečo skryť. V garáţi našli ešte pätnásť šulcov výbušniny aj

iniciačné zariadenie.

„Ten debil mohol vyhodiť do vzduchu polovicu mesta,“ vzdychol si

pyrotechnik.

Našťastie Peter nič nepočul.

Výsluch bol jednoduchý. Viedol ho Burger s Hanzelom. Krauza a

Chosého prenechali inšpekcii a s Petrom ich nezaťaţovali. Ani Petra s nimi

- konfrontácia by nemusela dopadnúť najlepšie. Pre Petra.

Nechali ho, nech im to vysvetlí vlastnými slovami. Peter im

porozprával, ako ho Krauz oklamal a neprepustil Paľa, hoci to sľúbil.

Vyţaloval sa im, ako mu Krauz vynadal do debilov, ešte ho aj odsotil a on

spadol na zem. S kamennou tvárou im rozprával, ako si v garáţi vyrobil

bombu a čakal na vhodnú príleţitosť. Bola to jediná moţnosť, ako

oslobodiť Paľka a odstrániť Krauza. Bombu ho naučil vyrobiť Palino,

pretoţe Peter odhalil jeho tajomstvo. Našiel skrýšu s výbušninami a Paľko

mu vysvetlil, ţe odteraz to bude ich spoločné tajomstvo a nikomu o skrýši

nesmie povedať. Peter prisahal a za odmenu mu brat ukázal, ako sa dá

vyrobiť improvizovaná bomba a ako sa kladie pod auto. To ostatné s

mobilmi vedel sám, veď bol macher, opravoval telefónne ústredne.

Čakal a dočkal sa. Dnes v noci videl Krauza vystupovať z auta na

parkovisku. Od vedúceho baru mal dosť peňazí na taxík, rýchlo sa odviezol

domov, z garáţe si vzal podomácky vyrobenú bombu a priviezol sa späť.

Poloţil ju pod auto, zapol mobil a čakal. Druhý mobil mal vo vrecku. Keď

Krauz vyšiel von, Peter vybral mobil a stlačil zrýchlenú voľbu. Kým medzi

mobilmi prebehlo spojenie, Krauz sa zastavil uprostred parkoviska a

pripaľoval si s Chosém cigaretu. Kým to Peter postrehol a stihol spojenie

prerušiť, kontakt preletel éterom, mobil pripevnený na výbušnine zapípal a

auto vyletelo do vzduchu.

Bohuţiaľ, Boris bol nefajčiar a aj napriek tomu, ţe podľa tvrdenia

lekárskej asociácie by sa nefajčiari mali v dobrom zdraví doţívať podstatne

vyššieho veku neţ fajčiari, v tomto prípade to neplatilo, Boris uţ bol tesne

pri aute. Potom odhodil mobil do kontajnera a utiekol domov. Čakal, či

prídu policajti, a čas si krátil tým, ţe si vyrobil ďalšiu improvizovanú

bombu, na ochranu. Ale Burger mu bol sympatický a rozprával sa s ním

tak milo, tak ju poloţil na zem.

„Má to nejaký význam?“ spýtal sa vyšetrovateľ čakajúci u Mayora v

kancelárii na výsledok výsluchu. „Chcete ho ešte točiť?“

- 225 -

„Nie,“ pripustil Burger, keď sa zastavil u šéfa zahlásiť výsledok.

„Tak mi ho prineste dolu... ozaj, je v poriadku? Netreba volať lekára?“

„Kuky povedal, ţe sa ho bojí udrieť, lebo by neprestal, a my ostatní sa

ho štítime, takţe preţil, smrad jeden, aţ neuveriteľne pohodový výsluch.“

„Tak mi ho hoďte dolu, ja ho obviním a upracem do cely alebo do

blázinca, uvidím ešte, čo mi povedia odborné posudky. Na ulici ho v

kaţdom prípade nenechám. Ozaj, ako dopadol ten Petrin ţeních? A čo

Petra?“

Mayor si oblizol pery a zahľadel sa na Burgera. Burger mu opätoval

tvrdý pohľad.

„Tak nič, keď niečo budete vedieť a bude to aj pre moje uši, zavolajte,

zaujíma ma to. S Petrou sme robili posledné dva prípady, je to mimoriadne

dobrá policajtka... Škoda, taká tragédia...“

Petra Knuta odviedli na oddelenie vyšetrovania, kde mu vyšetrovateľ

vysvetlil, ţe ho bude stíhať za trestné činy pokusu vraţdy, ťaţkého

ublíţenia na zdraví a všeobecného ohrozovania a... Peter prikývol. Bolo

mu to jedno. Iba sa spýtal, kedy uţ prepustia brata.

- 226 -

43

Krauz a Chosé skončili s inšpekciou aţ na obed.

„Ak policajt trtká v bordeli počas osobného voľna, neporušuje tým

sluţobnú prísahu a je to v podstate jeho vec. Hoci ostatné vedľajšie

okolnosti sú zaujímavé, v ţiadnom prípade nie sú priťaţujúce,“ rozhodol

riaditeľ inšpekcie a poslal ich späť do práce.

Krauz a Chosé veľmi nejasali, na to naozaj nemali najmenší dôvod, ale

uľavilo sa im. Dokonca zvaţovali, ţe zmenia názor na fungovanie

inšpekcie a riaditeľovi z vďačnosti dohodia jednu blondínku od Aladina,

volali ju Driny, podľa tej jaskyne...

Potom si to však rozmysleli. Načo dráţdiť štrkáča bosou nohou.

„Čo je s Borisom?“ bola ich prvá otázka v kancelárii.

„Poďme k šéfovi,“ navrhol Burger.

Išli všetci, celá kancelária.

„Operujú ho, ešte stále. Uţ mu odrezali obidve nohy pod kolenami,

vraj nebolo čo zachraňovať, výbuch mu odtrhol obe lýtka. Bomba bola

umiestnená pod autom, presne v strede. Tlaková vlna vyšľahla zospodu a

on stál tesne pri aute, nemal šancu. Kus plechu zo strechy ho oskalpoval,

doráňal mu polovicu tváre a porušil aj lebku. Vraj mu tam na

neurochirurgii dajú nejakú titanovú platničku a prekryjú to koţou zo zadku.

Preţije. Má silné srdce a vyšportované telo, je silný, preţije... ale načo, to

neviem. Oko nezachránili, nohy mu uţ odrezali, z riti mu urobia tvár, a ak

mu na chrbát prišijú hrb, tak čistý Quasimodo,“ informoval ich Mayor o

priebehu operácie.

„Načo by mu prišívali hrb, bude mať toho aj tak dosť čo niesť do

konca ţivota,“ šomral si Kuky.

„Drţ hubu.“ poradil mu Váňa.

„Čo drţ hubu, je to pravda! Taký fajn chalan, a čo z neho ostalo, čistá

kalika!“

„A za všetko môţeme my dvaja, si chcel dodať, nie?“ zahučal Krauz.

- 227 -

„A na kerého boha ste sa ešte jebali do bordelu!? Nestačilo u Jumba!?“

vyštekol Kuky.

„Drţ hubu, ty fas krpatý pojebaný! Ty si fakt myslíš, ţe nás to teší

alebo ţe sme to spravili naschvál, alebo...“ Krauz vstal, zaprel sa rukami o

dosku a nahol sa nad stôl ku Kukymu.

„Neteší, to viem, ale nemuselo sa to stať!“ neostal mu Kuky nič dlţný

a tieţ vstal a nahol sa cez stôl ku Krauzovi.

Medzi nosy by sa im nezmestil ani chlp.

Chlapi naokolo vstali, zdrapli oboch kohútov za plecia a nasilu ich

posadili.

„Vám jebe alebo čo?“ napomenul ich Burger.

Mayor si vypýtal sólo zodvihnutím ruky. Počkal, kým si posadali.

„Toto nech bolo posledný raz. Prúser sa stal, váţny, veľmi váţny, sme

v ňom všetci a všetci v ňom budeme drţať za jeden koniec povrazu. Kuky,

nech ti to uţ nikdy viac nenapadne. Krauz, Chosé, prestaňte reagovať

podráţdene. Teraz nie je čas na vnútorné zvady, teraz to musíme vydrţať

ako partia a pomôcť Petre. Obviňovať sa navzájom nemá zmysel, lebo

nikto z vás nedokáţe vymerať presnú mieru viny pre kaţdého z nás. Aj ja

som vinný, mal som ísť s vami a rozpustiť to včas, aj Edo je vinný, nemal

odísť, aj Oto je vinný, načo odchádzal sám pred polnocou, aj Kuky je

vinný, načo zbalil tú šťandu zo sekretariátu, a Krauz a Chosé... tak išli s

ním do bordelu, boţe! Asi sa aj to malo stať. Asi sa to všetko malo stať, ale

hľadať vinníka nemá zmysel, uvedomte si to. Všetci ste tam boli

dobrovoľne, všetko sa dialo dobrovoľne, nikto nikoho do ničoho nenútil,

miera viny sa teda nedá presne určiť. Chápete ma?“

Nikto nepovedal nič. Krauza celá situácia veľmi štvala.

„Kurva, chlapi, počúvajte... išli sme normálne domov. Išli sme ho

odviezť domov, nech si ho Petra opatrí. Dostal nápad, chcel ešte niečo

zaţiť. Kristaboha! Vám mám vysvetľovať, čo je to atmosféra nočného

mesta? Mal atmošku a chcel si ju vychutnať aţ do tla, tak nás poprosil...

poţiadal, aby sme ho ešte niekam... kurva! Chalani, veď to poznáte! Boli

ste v nočnom meste uţ tisíckrát a poznáte to dobre! Chcel sa rozlúčiť ako

chlap, chcel niečo zaţiť a uprosil nás. Nechceli sme, ale nemohli sme mu

to zakázať ani odoprieť, a tak sme ho odviezli k Aladinovi. Kto mohol

vedieť, ţe tam bude ten debil? Kto to mohol tušiť? Kto mohol predvídať,

ako to celé dopadne? Kurva aj s tým!“ zanadával Krauz a tvár si schoval

do dlaní. Bolo mu do plaču, hoci neplakal uţ tridsať rokov.

- 228 -

Burger chápavo pokýval hlavou.

„Rišo má pravdu, nemohli sme to predvídať. Je to tragédia, ale

nemohli sme to predvídať. Nikto sa tu nebude obviňovať. Stalo sa, čo sa

stalo, a vinu na tom nesieme buď všetci, alebo nikto. Taký je u nás ţivot a

taký je osud, a tak to v noci v meste chodí. Nikto to nezavinil... zhoda

hlúpych náhod. Premýšľajme radšej, ako pomôcť Petre.“

Mayor sa nadýchol a zhlboka vydýchol.

„Edo má pravdu. Je v nemocnici, je tam s ňou Iveta a Filip. Ostanú,

ako bude treba, počítajú s tým. Krauz a Chosé by mali ísť domov, určite ste

otrasení a potrebujete sa vyspať. My tu ostaneme a budeme riešiť jeden

problém za druhým a...“

Mayora prerušilo zaklopanie na dvere. Stíchol. Nič. Na oddelení vráţd

bol dobrý zvyk zaklopať, ale aj vojsť, nikto s tým nemal problémy. Tento

zjavne áno, takţe asi nebol z oddelenia vráţd.

„Ďalej!“ zavolal Mayor.

Vošiel chalan v civile so sluţobnou diplomatkou pod pazuchou.

„Prepáčte, hľadám pána Mayora.“

„Ja som.“

„Nech sa páči,“ chalan mu podal diplomatku.

Mayor skontroloval pečate, rozlepil ich, z diplomatky vybral list a

doručovaciu knihu. Podpísal prevzatie a poďakoval. Aj chalan poďakoval a

odišiel.

„Kuriér z ministerstva...“ prečítal Mayor nahlas a rozlepil obálku.

Čítal.

„Nodoboha...“

To nebolo všetko.

„Ja sa poseriem...“

A ani to nebolo všetko.

„Richard, Chosé, musíte ísť domov? Toto nevyzerá dobre...“

Krauz ani Chosé nešli domov, nech ich hlavy boli akokoľvek otrasené,

aj tak nešli domov. Ich hlavy práve teraz potrebovali.

- 229 -

44

Akciu naplánoval Krauz, pretoţe všetky akcie plánoval Krauz a mal v

tom cvik a všetci mu dôverovali.

„Ako to bolo v tom liste?“ spýtal sa Mayora.

„Počúvajte všetci, prečítam to ešte raz, dávajte pozor: Riaditeľka

gymnázia Kristína Jánska si objednala vraţdu svojho manţela a k

odovzdávaniu stotisíc korún príde dnes o osemnástej hodine v bistre

Tulipán. Kristína bude mať na stole posledné číslo časopisu Auto moto

revue a francúzske cigarety Gitanes bez filtra. Muţ by sa jej mal prihovoriť

a povedať heslo, ţe na tretej strane v jej časopise je fotografia mercedesa

a...“

Mayor si prečítal list uţ aspoň päťkrát, dal ho čítať aj kolegom a teraz

ho znovu čítal pred všetkými, čo boli do akcie zapojení, a bol si istý, ţe ho

bude čítať ešte veľakrát, lebo niečo také ešte nezaţil.

Keď ho ukázal Krauzovi, iba ţasol.

„Šani, toto je komplet návod, ako odstrániť manţela, je tu všetko.

Nechápem len, načo to anonym posielal na kanceláriu ministra vnútra!“

„Jednoduché, buď sa ten anonym nevyzná v štruktúrach polície, alebo

sa v štruktúrach polície vyzná aţ príliš dobre a chcel svojmu listu dodať

váţnosť a zaslal ho hore, lebo dobre vedel, ţe skončí dolu, ale s

primeranou váţnosťou.“

„To má logiku.“

„Fakt nechcete ísť domov? Ste v pohode?“

„Šani, sme v pohode a robíme ďalej,“ odpovedal mu Krauz za oboch.

„Je to problém a treba ho riešiť. Tak začnime. Okamţite treba vyrozumieť

vyšetrovateľa a prokuratúru. Na kontakt pôjde Chosé, treba vyrozumieť

technikov, aby mu pod košeľu nalepili mikrofón. Vyšetrovateľ bude

musieť počúvať, a ak zhodnotí, ţe sa objednávateľka vyjadrila dosť jasne,

ţe chce dať svojho manţela zabiť, zatkneme objednávateľku aj s peniazmi.

Prokurátor musí byť pripravený tieţ, bez neho to nejde. Ide o prípravu

vraţdy, nie o dokonaný trestný čin, a tu budú dôkazy závislé od nás, ako

- 230 -

ich dokáţeme zadokumentovať. Budeme mať iba audionahrávku a tá bude

hlavným dôkazom, takţe prokurátor musí rozhodnúť, či dôkaz bude úplný

a dostačujúci na zatknutie. Chosého vyškolím a poviem mu, aké jej má

klásť otázky, aby svoj úmysel zavraţdiť manţela vyjadrila jasne a presne.“

Všetci prikývli.

„Budeme potrebovať päť dievčat z majetkovej kriminálky a z

mravnostnej kriminálky, vytvoríme dvojice a o piatej vypraceme celý

Tulipán a obsadíme ho. Okrem dvojíc tam budú sedieť aj naši po dvoch a

po troch, akoţe idú z roboty a preberajú problémy beţného dňa. Šani, treba

otvoriť pokladnicu zvláštnych finančných výdavkov a kaţdému dať po

dvesto korún na útratu.“

„Dám,“ súhlasil šéf.

„Musíme zaskočiť do Tulipánu, s vedením bistra prebrať akciu a

vypratanie podniku, potom treba zohnať pôdorys objektu, aby som mohol

naplánovať rozmiestnenie dvojíc, a potrebujem päť kukláčov v civile bez

brokovníc iba s pištoľami, aby nám v podniku kryli chrbát, keby nastali

problémy.“

„Ty myslíš, ţe príde aj ozajstný preberátel objednávky?“ spýtal sa

Mayor.

„Nie, ten anonym natiera skôr riaditeľku gymnázia, nie vykonávateľa

vraţdy. Jasne nám píše, ţe ak prídeme načas, nikto iný uţ nepríde, a ak

neprídeme, zorganizuje to neskôr a naplno, a bez nás, takţe asi nikto iný

dnes nepríde a anonym chce, aby sme zatkli iba riaditeľku. Aj tak radšej

počkáme a dáme jej pätnásť minút pre istotu, aţ potom tam vojde Chosé.“

„Tak načo tí kukláči?“

„Pre istotu, Šani. Nechcem nič podceniť a počítam aj s náhodou. Čo ak

niekto predsa len príde a celé to s tým anonymom je len provokácia?

Potrebujem tam pár profíkov s nabúchanými svalmi, čo nám podrţia

chrbát.“

„Jasné, volám im. Stačí päť?“

„Stačí, veď nás tam bude dvadsať, tak čo by sa mohlo stať. Myslíš si,

ţe sme si prídel prúserov na dnešný deň ešte nevyčerpali?“

„Vyčerpali... dúfam,“ súhlasil Mayor.

„Desať,“ povedal o pätnásť minút do telefónu, keď u krajského

riaditeľa objednával kukláčov.

Ani on uţ nechcel ţiadne náhody.

- 231 -

45

Bláznivý piatok, deň pred Petrinou svadbou, sa ešte neskončil. Mayor

ani Krauz nemali pravdu. Prídel prúserov na dnešný deň si ešte

nevyčerpali.

O štvrtej popoludní zapípal Krauzovi mobil. Bol v plnom nasadení pri

plánovaní akcie na zadrţanie riaditeľky gymnázia, ktorá si objednala

vraţdu manţela. Samozrejme, nikto tomu neveril, taká hlúposť sa v ţivote

nemôţe stať, ktorá riaditeľka gymnázia by si objednávala vraţdu manţela?

Ale list prišiel z ministerstva a museli ho brať váţne.

Krauzovi zapípal mobil. Neznáme číslo.

„Čau poznáš ma po hlase?“

„Poznám.“

„Príď za mnou.“

„Ja... teraz...“

„V Koko pube sa niečo zomlelo... podľa mojich informácií to máš na

stole, mal by si prísť, ak sa chceš niečo dozvedieť.“

„Prídem, ale teraz... môţeme večer o deviatej?“

„Môţeme.“

„Kde?“

„Ešte stále ťa počúvajú?“

„Asi áno, tých chujov trojpísmenkových to stále baví.“

„Aj mňa počúvajú, ale tento nie. Aţ doteraz, mal som ho iba od rána.

Teraz uţ začnú, takţe ho asi dám svokrovi, nech počúvajú, ako zháňa novú

strechu na barak.“

„Tak sa to robí.“

„Pýtaš sa kde? Pamätáš sa, kde si sa naposledy so mnou oblial vodkou

a páčila sa ti tá čierna čašníčka?“

„Pamätám.“

„Ja som ti ju potom dohodil a...“

„Stačí, pamätám.“

„Tak tam.“

- 232 -

„Dnes o deviatej.“

„Sedí. Sleduj si chvost, Richard. Nechcem problémy. Príď sám.“

„Ani ja nechcem problémy, aj ty príď sám, to znamená, ak tam bude

naokolo viac ako dvadsať nenápadných chalanov, tak idem preč.“

„Pätnásť.“

„Tak prídem.“

Krauz musel ísť za Mayorom. Kontakt z podsvetia sa musel hlásiť

nadriadenému, aby nevzniklo podozrenie z dvojitej spolupráce a aby

kolegovia z inšpekcie nemali príliš veľa roboty. Všetci detektívi na toto

nariadenie kašľali zvysoka a na robotu inšpekcie takisto, ale toto bolo

niečo iné. Bola to výzva na stretnutie do konkrétneho prípadu a Krauz uţ

mal problémov dosť a chcel byť krytý.

„Šani, volal mi Ferino.“

„Ktorý?“

„Veslo.“

„A...?“

„Večer sa chce stretnúť.“

„Sám?“

„Pôjdem sám.“

„Bez krytia? Čo Chosé? Alebo Kuky?“

„Ide o Koko pub, bude to iba debata. Asi mi chce iba vysvetliť, načo

tam posielal svojich chlapcov.“

Mayor si pošúchal tvár.

„No... dnes by som neveril ani pánboţkovej kravičke, ţe nadojí

mliečko, nieto ešte jemu. Je to na tebe.“

„Po skončení sa ti ozvem, teraz idem von do Tulipánu a uvidíme, čo to

prinesie.“

Krauz mu kývol a Mayor mu odkýval.

Šéf oddelenia vráţd sa pohodlne oprel a opäť si pošúchal únavou

strhanú tvár. Chvíľu iba sledoval dvere, v ktorých pred chvíľou zmizol

Krauz, potom vstal a nalial si pol deci vodky.

„Ako to tí chalani vydrţia,“ spýtal sa poldecáka, a keď neodpovedal,

zničil ho.

- 233 -

46

Riaditeľku gymnázia Kristínu Jánsku zatkli, lebo sa celkom jasne a

zreteľne vyjadrila, ţe chce dať svojho manţela zabiť, a audiozáznam bol

tak kvalitne spracovaný, ţe prokurátor rozhodol, ţe to na ţalovanie postačí.

Skrytý mikrofón pod Chosého košeľou počul všetko. Ak ešte získajú výpis

z jej bankového konta a bude tam výber v hotovosti zodpovedajúci čiastke

vyplatenej ako záloha na vraţdu, bude tým jej snaha dokonať trestný čin

dostatočne preukázaná, spis preberie a vypracuje obţalobu. Vyšetrovateľ si

pošúchal ruky a začal s výsluchom.

Kristína mu zlomeným hlasom vyrozprávala príbeh husiarky z dediny,

ktorá v sedemnástich otehotnela, presťahovala sa za robotou do veľkého

mesta, vypracovala sa na riaditeľku gymnázia, vyhrala súťaţ o ţenu roka, a

napriek tomu, ţe ju všetci v jej okolí potľapkávali po pleciach, netušili, ţe

jej v skutočnosti niet čo závidieť. Bol to smutný príbeh so smutným

koncom.

„Ešte potrebujem toho jej manţela, Richard, treba poňho skočiť a

oznámiť mu, ţe sme mu práve zachránili ţivot. Privezte mi ho, musím ho

tieţ vypočuť,“ poţiadal vyšetrovateľ.

Do nočného stretnutia mal Krauz ešte dve hodiny čas, a tak sa išli s

Chosém vyvetrať. Prišli na parkovisko pred panelák a skontrolovali adresu.

Panelák s bytom šoféra Jánskeho našli na prvý pokus.

„Čo je to tam?“ spýtal sa Chosé a ukázal na roh paneláka.

Krauz zacúval medzi dve autá a aţ teraz sa mohol rozhliadnuť.

„Kde?“

„Tam.“

Krauz zbadal bielo-zelenú pásku s nápisom Polícia.

„Sú tam naši, niečo sa muselo stať...“

Vystúpili z auta a zamiešali sa do hlúčika zvedavcov.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa Chosé najbliţšej ţeny.

„Vypadol, chudák. Večne chodil oţratý a ten chľast sa mu stal

osudný.“

- 234 -

„Kto vypadol?“

„Jánsky, ten kamionista. Z balkóna. Deviate poschodie, nemal šancu.

Vraj tam policajti našli aj prevrhnutú stoličku, asi išiel niečo montovať a

preváţil sa.“

Obaja detektívi sa vzdialili od davu. Chosé pozrel na hodinky.

„Do skončenia tohto piatka ostáva ešte niečo vyše štyroch hodín. Keď

sa skončí, oslávim to ako dva Silvestre za sebou. Čo myslíš, čo dnes ešte

zaţijeme?“

„Neviem, ale nezdá sa mi to. V pondelok ho majú zabiť, a on si iba tak

vypadne v piatok z balkóna? V deň, keď mu zatknú manţelku za prípravu

jeho vraţdy? To je čo za scenár?“

„Znie to ako z filmu, nie?“

„Z veľmi nepodareného filmu. Poďme si ten balkón obzrieť.“

Vyviezli sa výťahom a pred dverami sa museli legitimovať. Okresného

technika poznali, kývol im na pozdrav, potom im kývli aj dvaja okresní

detektívi.

„Aj vás volali,“ čudovali sa, „vraţdárov? Preberiete si to?“ spýtali sa v

nádeji.

„Nie, iba ideme okolo a videli sme pásku. Môţeme sa rozhliadnuť?“

„Môţete, my sme uţ vlastne skončili. Na balkóne je prevrhnutá

stolička, asi na ňu vyliezol, chcel niečo namontovať a vypadol. Na stole v

kuchyni je fľaša borovičky a jeden pohárik. Lekár ho uţ prezrel, nemá na

sebe stopy po zápase, asi je to fakt iba nešťastná náhoda.“

Detektívi z oddelenia vráţd chodili za okresnými kolegami a dali si

ukázať všetko, o čom hovorili.

Krauz skontroloval kuchynské umývadlo. Bolo prázdne. Otvoril linku

a skontroloval malé poháre na tvrdý alkohol. Všetky boli rovnako

zaprášené.

„Vlado...“

„No?“ zareagoval technik.

„Aj si niečo poprášil?“

„No.“

„Všade boli odtlačky prstov?“

„Všade, aj na telefóne, aj na rukoväti chladničky, aj na kľučkách, aj na

vypínačoch.“

„Nič nie je utreté?“

„Nie, nikto nič neutieral.“

- 235 -

Krauz pokýval hlavou, popodávali si ruky a odišli.

„Dozrieme na pitvu, zavolám Lengyelovi, aby nás zavolal, pre istotu,“

povedal parťákovi v aute.

„Súhlasím.“

„Vrátime sa a podáme hlásenie.“

„Pôjdeš večer za Ferom?“

„No.“

„Fakt nechceš, aby som...“

„Nie, Chosé, choď domov a vyspi sa, to zvládnem. Podľa mňa o nič

nejde.“

Krauz naštartoval a vyrazili na oddelenie. Mýlil sa, išlo o všetko, ale

on to nemohol vedieť.

- 236 -

47

Chosé ostal u vyšetrovateľa pri výsluchu riaditeľky gymnázia a Krauz

musel odísť.

„Volal mi Ferino,“ oznámil chalanom v kancelárii.

„Ktorý?“

„Veslo.“

„Ideš sám?“ spýtal sa Burger.

„Chce, aby som prišiel sám.“

„Môţeme byť nablízku,“ navrhol Kuky.

„Ide o Koko pub, chcú vyjednávať, nič mi nehrozí. Viete, kde som. Po

skončení zavolám Šaňovi. Ak nie, začnite ma hľadať v kolibe u Maťa na

juţnej výpadovke.“

Krauz si vzal zbraň a dva zásobníky Ešte sa napil vody. Uţ bol pri

dverách, ale zastavil ho Kuky.

„Počkaj...“

Kuky vstal a prišiel aţ k nemu.

„Richard, ja som to tak u Mayora nemyslel... ja... iba mi prišlo Borisa

ľúto. Vy viete, kurva, ţe som to tak nemyslel...“

Krauz ho objal, poplieskal ho po chrbte a odsotil ho.

„Ty krpec zasraný, keby som ťa tak nemal rád, ako mám, tak ťa...“

Krauz sa predsa len vrátil a opláchol si tvár. Strašne ho pálila. Potom

uţ vyrazil do nočného mesta, lebo mal robotu.

Na parkovisku pred kolibou stálo pár veľmi veľkých čiernych áut.

Hlupák by si mohol myslieť, ţe funebráci z celej strednej Európy dnes

majú zraz, ale Krauz nebol hlupák a tie veľké čierne autá s čiernymi sklami

poznal. Iba ho to utvrdilo v podozrení, ţe Ferino nedodrţí dohodu a

obkolesí ho aspoň rota nadrţaných ţoldnierov.

Krauz sa priviezol na ošarpanom sluţobnom renaulte, a keď

zaparkoval medzi čiernymi ozrutami, pripadal si splásnutý.

„Pán Krauz...“

- 237 -

Spoza jedného auta vyšiel chlapík a slušne sa usmial. Ruky mal

neprirodzene od seba, asi mal pod pazuchami príliš veľa ţeleza.

„No.“

„Iba vám postráţim auto, aby vám neukradli stierače. Čaká vás vnútri.

Idete neskoro...“

„Nikdy nechodím neskoro, chlapče. A som si istý, ţe rád počká. Ako

sa voláš? Máš pri sebe zbrojný preukaz?“

„Nejdete neskoro, som rád, ţe vás vidím,“ usmial sa, otočil sa na

opätku a obchádzkovým krokom zamieril na opačný koniec parkoviska.

Krauz vošiel a poobzeral sa. Mohol to čakať, všade, kam sa pozrel,

sedeli chalani v koţených bundách a popíjali dţús. Ani jeden nemal pod

sto kíl a ani jeden nevyzeral na buzeranta, napriek tomu sedeli po

dvojiciach a hrkútali si.

Ferino ho zbadal, vstal a teatrálne mu pokynul, aby prišiel bliţšie k

jeho stolu. Neobjímali sa, stačilo normálne podanie rúk.

„Ahoj.“

„Čau.

„Dámy, prosím vás...“

Ferino sa usmial a dve dievčatá, čo s ním večerali, si zobrali taniere a

odišli vedľa.

„Dáš si? Dve deci pomarančového dţúsu?“

„Vtipný, Feri, naozaj vtipný. Znesiem aj niečo výţivnejšie. Moţno to

aj potrebujem... konečne.“

„Počul som.“

„Uţ sa o tom vie?“

„Uţ to vie celé mesto. Krauza a Chosého z oddelenia vráţd skoro

odkrágľoval malý debilko Peťo Knut. Uţ som dostal ponuku na

spolufinancovanie pomníka na počesť Peťa, vám nikto pomník postaviť

nechce, môţeš mi to vysvetliť?“

„Môţem, ja vás jedného za druhým dávam do kobky, pomník je proti

tomu šuviks. Nemáte nás radi a ja sa pre to celé noci trápim.“

„Celkom logické, kobka je naozaj viac ako pomník. Len aby bolo

jasné... to spolufinancovanie som odmietol, nechcem ísť proti vám.“

„Múdro...“

„Peťa ste zavreli, asi viete za čo. Chce sa s tebou rozprávať Paľo.“

„Myslel som, ţe ste proti sebe.“

- 238 -

„Nikdy sme neboli proti sebe. Paľo sa iba snaţí osamostatniť, no nejde

mu to. Má príliš silnú konkurenciu, ale inak sme zadobre. Poslal som mu aj

balíček. Banánmi zahádţe celú väznicu. Vieš, koľko banánov sa vmestí na

dvojtonové auto? Toľko som mu poslal. Nech je sranda.“

„Bude.“

„Pôjdeš za ním?“

„Ak bude treba, tak pôjdem. Takţe uţ to vie aj on?“

„Mal by si, chce ťa vidieť a dohodnúť sa. Vie všetko, takéto správy idú

rýchlo aj za múry.“

Prišla čašníčka. Blondínka.

„Páni...“

„Vodku, veľkú...“ objednal si Krauz.

„Nie, prines mi burbon, fľašu.“

„Nech sa páči, páni.“

Počkali, kým odišla.

„Kde je tá...“ spýtal a Krauz.

„Čiernovláska? Našiel som jej lepšie miesto. Zarába ako kráľovná.“

„Mal by si mať trochu súcit, má iba osemnásť.“

„Slabých osemnásť.“

„Ten podtón v tvojom hlase, dúfam, nemal znamenať náznak

vydierania.“

„Nie, to určite nie.“

„Veď preto.“

„Neboj sa, výčitky svedomia nie sú na mieste. Nebol si prvý policajt,

čo ju spravil. Diskrétnosť je moja sestra aj môj brat, nemusíš sa báť.“

„Tak sa vráťme k predmetu veci.“

„Vy hovoríte k meritu.“

„Nepočítal som s tým, ţe si sa na staré kolená začal vzdelávať.“

„Tlak spoločnosti, Riško. A vonkajších okolností. Stúpam. Stúpam na

rebríčku a robí mi to dobre. Stretávam sa s dôleţitými persónami, kaţdý

nás potrebuje. Uţ som bol aj u primátora. Nie v úrade, ale stretol sa, aj on

chce podiel, nie je hlúpy. Musel som zmeniť slovník, taká je doba. Mirec

to uţ má za sebou a mesto ostalo pre nás otvorené, tak sa snaţíme, kaţdý

ako vie.“

„Počul som, sledujem.“

„Keď sme pri tom... prevzal som po Mirovi pár zaujímavých zákaziek,

súvisia s vami a s tými trojpísmenkovými. Potreboval by som pomoc,

- 239 -

niečo treba upratať po tom nešťastnom únose. Viem, ţe ťa skoro zabili, a

krívaš ešte aj dnes, ale čo bolo, to bolo, a teraz sú tu peniaze. Ponúkam

tridsaťtisíc mesačne, auto, mobil a dvakrát do roka dovolenku zadarmo.

Kdekoľvek na svete.“

„A máš niekoho, komu by si to ponúkol?“

„Dokedy sa chceš hrať na hrdinu?“

„Napadlo ti niekedy, ţe sa nehrám? Ţe taký som?“

„Nie, to mi nenapadlo, lebo inak by ti muselo jebať. Ja ti ponúkam

prachy a postavenie.“

„Nechcem, ostanem policajt.“

„Koľko zarobíš mesačne? Pätnásťtisíc? Dám ti štyridsať.“

„Feri...“

„Päťdesiat - a pomôţeš mi iba s tou jednou akciou.“

Prišla čašníčka a priniesla fľašu. Krauz si dal naliať a schuti sa napil.

„Ti jebe, Rišo? Ty máš hlavu, nie ako tí chuji v uniformách. Vyuţi to.

Dám ti, koľko chceš, mohli by sme začať podnikať spolu, pol na pol, ty

máš styky, ja mám prachy a chalanov. Začína sa deliť nočné mesto, kto

zmešká, je chudák. Začnime spolu a o dva roky sme za vodou.“

Krauz si nalial ešte raz.

„Výborný burbon. Prejdime ku Knutovcom.“

Feri si tieţ nalial a nechápavo pokrútil hlavou.

„Máš dve dcéry...“

Krauz si rozopol bundu a ukázal mu paţbu trčiacu pod pazuchou.

„Feri, a tým by som to aj ukončil. Kaţdý z vás vie, ţe tu v Našom

Meste môţete ţiť iba dovtedy, kým nezaútočíte na policajta alebo jeho deti

a rodinu. Prestaň, ak chceš, aby sme spolu schuti dopili túto fľaštičku a

zaspomínali si na staré časy. Prestaň! Deti nie!“

„Prepáč...“ uvedomil si hostiteľ svoj prešľap a zahamoval.

„Poďme k veci,“ vyzval ho Krauz.

„Poďme. Zabili Martina Faktora.“

„No.“

„Bol to môj človek.“

„Viem.“

„Robil u vás u kukláčov, ale kúpil som si ho.“

„No.“

„Nebola to vraţda. Paľo je nevinný.“

„Ako to mám preukázať?“

- 240 -

„Nijako, nepreukáţeš.“

„Čo mi chceš dať?“

„Dohodu. Ja ti poviem, ako to bolo, a ty sa mi zaručíš, ţe strelec

nebude stíhaný za vraţdu, ale iba za ublíţenie a ostane na slobode.“

„To neviem. To je robota pre prokurátora.“

„Skúsim zatlačiť aj tam, ale začal by som u teba.“

„Tak začni.“

„Viktor ma navštívil asi pred dvoma mesiacmi, Mirec ho ochraňoval,

kým mohol, ale po smrti uţ nemohol. Viktor sa rozhýbal a zveril sa mi do

ochrany. V piatok mi volal, ţe má problém s mladým Knutom a ţe tam

prišiel aj Palo s chalanmi. Poslal som tam dve autá, aby to vyčistili. Sú to

tvrdí chlapci a chcú si udrieť. Zobrali to trochu zhusta. Jeden sa zahnal

revolverom a udrel Knuta po hlave. Palo ľahol. Vyšla rana. Zloţila

Martina. Paľo musel mať povýstrelové splodiny na rukách, lebo sa bránil

úderu a drţal môjho človeka za zápästia, aby stlmil úder, ale sa neubránil a

jednu dostal - a vyšiel výstrel. Nešťastnou náhodou zasiahol Martina do

hlavy. Môj vlastný človek zabil svojho kolegu. Veľmi ho to mrzí. Je to

tvrdý chlap, ale videl som ho plakať. Prvý raz v ţivote som ho videl

plakať. Ten výstrel bol náhodný, Martina nikto nechcel zabiť.“

„Kurva...“

„Richard, je mi to ľúto. Hlúpa náhoda, zhoda okolností. Martin bol

mladý chalan, poznal som ho osobne, mal na to, aby u mňa postúpil, o pár

rokov mohol robiť kapitána a viesť si vlastnú skupinu... je mi to ľúto.

Nešťastná náhoda, ani si nevieš predstaviť, ako ma to mrzí.“

„Viem, Feri, ani si nevieš predstaviť, ako ťa chápem, zvlášť dnes...“

„Tak som si myslel, ţe ťa zavolám a dohodneme sa.“

„Ako sa chceš dohodnúť?“

„Ja zaplatím pohreb a všetky náklady a potom vyplatím jeho rodine

dvestotisíc odškodné. Potom vám dám môjho človeka aj so zbraňou a ku

všetkému sa prizná. On to tak chce a so všetkým súhlasí. Vy ho budete

stíhať nie za vraţdu, ale za neúmyselné ublíţenie na zdraví, budete ho

stíhať na slobode a dostane podmienku. Tým bude prípad vyriešený,

Martinova rodina ošetrená a my všetci spokojní a budeme môcť ďalej

podnikať.“

„Pod krídlami polície.“

- 241 -

„Seriem na vaše krídla, mne stačí, keď si ma nebudete všímať. Vieš

dobre, ţe naše vzťahy boli vţdy... ako sa to... nadštandardné. To mi stačí,

ţiadne ochranné krídla nepotrebujem, ochránim sa sám.“

„Pripúšťam, ţe by som, mal nad tým uvaţovať. Znie to celkom

dôveryhodne.“

„Rozumné, lebo tak sa to naozaj aj stalo. Ale niet svedka, ktorý by to

potvrdil, lebo všetci sa bili a potom sa rozutekali. Keby sa aj našiel nejaký

odváţny svedok...“

„Rozumiem,“ prikývol Krauz.

„Všetko je to postavené iba na našej dohode. Na korektnej

dţentlmenskej dohode. Buď mi veríš, alebo nie.“

„Tá zbraň, čo bude mať tvoj človek v čase priznania u seba, bude

presne tá, čo strieľala na mieste činu a zabila Martina, áno?“

„Si na hlavičku? Viem, čo je balistika. Samozrejme, ţe to bude tá

zbraň.“

„Dobre. To bude dôkaz. Výsledok ti teraz zaručiť nemôţem, lebo do

celého procesu uţ vstúpil aj vyšetrovateľ, aj prokuratúra, budem

potrebovať ich súhlas.“

„To je presne to, o čo som ťa chcel poţiadať. Jalové sľuby ma

nezaujímajú, musím mať istotu, ţe s tým súhlasí prokurátor, inak nehrám.“

„Prokurátorka... tento prípad má prokurátorka, ale poznám ju, skočím

za ňou a podebatujeme.“

„Výborne! A máš o jeden nevyriešený prípad menej.“

„Bodaj by si mal pravdu.“

„A teraz...“ Ferino kývol a dvaja chalani od vedľajšieho stola vstali a

odišli za bar. „Teraz mám pre teba prekvapenie.“

Chalani sa vrátili a priviedli čiernovlasé dievčatko, čo tu kedysi robilo

čašníčku.

„Vtedy sa ti veľmi páčila, dnes je to ostrieľaná slečna Jasmína... je

tvoja. Všetko máš grátis, si môj hosť.“

Dievča sa usmialo. Krauz sa zamračil.

„Tak toto fakt nemusím, Feri. Dnes určite nie.“

„Chválil si si ju.“

„Dnes naozaj nie,“ Krauz vstal a odchádzal.

Odrazu sa vrátil. Nahol sa nad stôl a vzal si fľašu whisky.

„V mene zákona ju zabavujem. Jednak mám chuť a jednak ti to môţe

byť u riti. Čau. Budem ti volať.“

- 242 -

Krauz odišiel.

Feri potľapkal dievčatko po zadku a posadil si ju na kolená.

„A dá sa s takýmito debilmi? No povedz, dá sa? Človek by mu dal aj

posledné - a vidíš, ako sa ti odvďačí. Kľakni si a zalez pod stôl, nech ťa

neplatím nadarmo...“

Krauz sa radšej ani neobzrel, dobre vedel, ako to dopadne.

- 243 -

48

Krauz prišiel domov tesne pred polnocou. Pre mnohých uţ minimálne

osem hodín frčal víkend a uţívali si ho, pre neho sa práve začal oddych, aj

to moţno iba na pár hodín, lebo nemohol vedieť, kedy sa ten cirkus začne

znova.

Sylvia pozerala televízor.

„Vitajte, pane... ak okamţite neopustíte tento byt, zavolám políciu...“

„Sylvia, dnes nie...“

„Áá... políciu netreba volať, uţ prišla, veď toto je môj manţel! Počkaj,

zobudím deti, nech si ťa prídu obzrieť.“

„Fajn. Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa...“

„Ani nadpriemerný intelekt ti nepomôţe.“

„Mám fľašu whisky.“

„Konečne rozumná reč. Prisadni, cizinče!“

Krauz sa k nej nahol a dali si dlhú roztúţenú pusu.

„Čo dávajú?“

„Choď sa najesť, máš to pripravené a potom príď! Dávajú ten

perfektný katastrofický film o výbuchu sopky v Yellowstonskom parku.

Uţ sme to videli a tie efekty a výbuchy sa ti veľmi páčili.“

Krauz vstal a zamieril do kuchyne.

„Pozri si to sama, dnes akosi na výbuchy nemám chuť.“

„Prečo? Čo ti je? Vyzeráš nejaký bledý, nejaký rozhodený.“

„Skoro...“

„Zajtra ideme presťahovať mojej mame ten diván, pamätáš sa? Dám ti

dve stovky na benzín, dúfam, ţe sa na záhradku hore na aute zmestí.“

Krauz sa vrátil a s plnými ústami zagánil na manţelku.

„Mám pre teba potešujúcu správu, ušetrím ti dvesto korún. Niekto mi v

noci ukradol auto a podpálil ho.“

Sylvia si ho chvíľu premeriavala, či sa nerozosmeje, ale nerozosmial

sa.

- 244 -

„Pomsta, čo mám robiť? Ale uţ to zobrali do rúk naši autičkári, moţno

dostanem nejaké peniaze späť.“

„Od koho, veď nebolo poistené.“

„Niekto rád zaplatí, aby bol pokoj v uliciach, neboj sa.“

Sylvia len pokrútila hlavou a sledovala vybuchujúcu sopku. Myslela si

svoje.

- 245 -

49

Krauz si ľahol a bol naozaj rád, ţe bláznivý piatok sa skončil. Zaspal

okamţite.

Cez víkend nebol pokoj. Volal mu Chosé. Bola sobota krátko po

obede.

„Volala mi Petra...“

„No?“ Krauz do telefónu skoro zareval, taký bol zvedavý.

„Boris operáciu preţil. Čakajú ho vraj ešte aspoň tri, ale preţije. Tie

následky...“ Chosé stíchol.

„Viem si predstaviť.“

„Petra plakala. Zasadla ich rodinná rada. Jeho otec jej oznámil, ţe si

má okamţite prísť po veci a opustiť Borisov dom.“

„Svine.“

„Petra nás prosí, či by sme...“

„Máš auto?“

„A ty?“

„Fakt, čierny humor je to posledné, na čo mám teraz náladu.“

„Mám, idem po teba.“

Krauz zahlásil manţelke, ţe musí ísť von.

„Na tú svadbu? Kedy to malo byť, nie dnes?“

„Zo svadby zišlo, ich rodina sa postavila proti.“

„Chúďa Petra,“ poľutovala ju Sylvia.

Elektricky ovládaná bránka sa otvorila a vyšla Petra. V kaţdej ruke

mala veľkú cestovnú tašku a cez plece tieţ jednu. Bránička sa automaticky

zavrela a Petra ostala stáť na chodníku ako zablúdená turistka.

Krauz a Chosé vystúpili z auta a pomohli jej s batoţinou. Petra si sadla

dozadu a obzrela sa cez zadné okno. Nikto sa s ňou neprišiel rozlúčiť, nikto

o ňu nemal najmenší záujem, iba elektrická bránka. Tá jediná ju vykopla a

nechala tak.

Chosé šoféroval, Krauz sedel vedľa neho a fajčil. Podal aj Petre,

vďačne prijala. Toto bolo ich prvé stretnutie po výbuchu, Petra strávila v

- 246 -

nemocnici celý piatok a celú noc. Vyzerala biela, scvrknutá. Uţ neplakala,

nemala čo.

„Petrička...“ skúsil Krauz.

„Teraz nie, Riško,“ zaprosila.

„Prepáč. Asi aţ neskôr...“

„Nie neskôr, nikdy. Necháme to tak. Sme uţ veľkí, vieme, čo sa stalo,

a vieme sa s tým vyrovnať. Neospravedlňuj sa, ja vás neobviňujem. Ja nie.

Jeho rodina má o vinníkovi veľmi presnú a konkrétnu predstavu, ja nie.

Všetko je to akési... smutne zmätené...“ vzdychla si a iba sledovala ţivot

ubiehajúci za oknami auta.

Pozrela na hodinky. Bolo pätnásť minút po tretej.

„Práve som mu mala povedať áno... Sobáš v sobotu o tretej... Čo môţe

byť v ţivote krajšie?“

A predsa len vyronila jednu slzu. Poslednú.

- 247 -

50

V pondelok ráno išiel Krauz za prokurátorkou sám. Presnejšie,

priviezol ho Chosé, ale ostal dolu v aute.

„Také váţne?“

„Chce sa vydávať, ja nie,“ ţaloval sa Chosé.

„To je v pohode, máloktorý chlap sa chce vydávať.“

„Prestaň ma nasierať aj ty!“

„Nechceš ju ani vidieť? Moţno by ste sa pomerili.“

„Ja nechcem.“

„Tak fajn, idem sám.“

Prokurátorka ho prijala dosť chladno.

„Kde je tá sviňa?“

„Demiţóny a kačice vám uţ nestačia? Rovno pôlt bravčového? Kam

aţ poţeniete tie úplatky na prokuratúre?“

„Bojí sa prísť hore, však?“

„Poznáš ho.“

„Odkáţ mu, nech mi uţ v ţivote nechodí na oči! Najprv sladké rečičky

a potom sa odsťahuje bez jediného slova rozlúčky. Skoro rok u mňa býval

zadarmo, ešte som mu aj navarila...“

„Dvakrát...“

„... ale predsa! A potom zbabelo bez slova zdrhne!“

„Nemala si naňho tlačiť.“

„Ja? Ak niekto do niekoho niečo tlačil, tak on do mňa.“

„To bolo akosi v poriadku, tak sa občas tlačí, ale...“

„Prestaň ho obhajovať, ste jeden ako druhý! Radšej mi povedz, čo

chceš, do telefónu som ti nerozumela ani slovo. Mám dnes pojednávanie.“

Krauz jej nepovedal, s kým sa v piatok stretol a za akých okolností sa

dostal k informáciám o prípade, ale povedal jej všetko o predmete

navrhovanej dohody.

Prokurátorka pozorne počúvala. Prehodila si nohu cez nohu a Krauz

mal veľmi pekný výhľad. Bola to veľmi šarmantná prokurátorka a Krauz

- 248 -

bol na Chosého naštvaný. Za starých čias, keď ju prišli navštíviť, sa vţdy

pekne vrúcne vybozkávali, dnes sa k jej telu nesmel priblíţiť ani na dva

metre a to bola škoda, bolo to naozaj pekné telo.

„To je všetko?“

„Všetko.“

„Tak im povedz, ţe ja takto nehrám. Ja som štátna zástupkyňa a s

vagabundmi sa nedohadujem.“

„Neblázni! Dávajú nám páchateľa aj so zbraňou rovno na tácke! Takú

príleţitosť vyriešiť závaţný prípad uţ mať nebudeme. Stačí iba zmeniť

právnu kvalifikáciu, prijať dohodu a sme za vodou.“

„Ja nič meniť nebudem!“

„Ale to nebola vraţda! Tam nie je ţiadny páchateľ! Kamarát

nešťastnou náhodou zastrelil kamaráta. Všetko sa dá vysvetliť,

zaprotokolovať a postupovať v zmysle zákona, ja ťa nenahováram na

nejakú levotu, všetko bude legálne, aj logické a správne.“

„Ja takto nehrám!“

„Ale ako bude pokračovať vyšetrovanie? Paľo Knut je nevinný, vo

väzbe ho dlho neudrţíme, a keď ho prepustia, prípad ostane nevyriešený.“

„To ma nezaujíma. Ak sa viete dostať k takýmto informáciám po

nociach, viete sa dostať aj k páchateľovi. Vypátrajte ho a zatknite ho, a

potom budeme debatovať ďalej.“

„Ale ty ma nepočúvaš? To nebola vraţda, tam nie je ţiadny páchateľ,

my nikoho nevypátrame. Ak nám oni sami nedajú strelca, my ho nikdy

nenájdeme!“

„To je váš problém.“

„Neblázni! Len preto, ţe ťa Chosé nasral, nám teraz podrazíš nohy?“

„Chosého do toho neťahaj, aj keby...“

„Keby tu bol a boli by ste zadobre, tak by si súhlasila.“

„Nie!“

„Áno, a ty to dobre vieš!“

Prokurátorka vstala.

„Ak je to všetko, tak môţeš ísť... mám prácu.“

Krauz odišiel. Dvakrát ho vyhadzovať nikto nemusel.

- 249 -

51

Paľa Knuta prepustili. Balistická expertíza preukázala, ţe ani z jednej z

jeho zbraní sa na mieste činu vraţdy Martina Faktora nestrieľalo. Ani jeden

zo svedkov nepotvrdil, ţe by Paľo strieľal z inej zbrane. Ani jeden zo

svedkov nepotvrdil, ţe by vôbec nejakú zbraň mal. Povýstrelové splodiny

na jeho rukách naozaj mohli pochádzať zo strelnice alebo z toho, ţe ich

mal aţ príliš blízko pri zbrani v čase streľby. Prečo, to im jasne vysvetlil

Ferino, lebo sa bránil úderu.

Paľo Knut bol nevinný. Pár dní po prepustení si počkal na Krauza a

zašli na pivo.

„Na...“ podal Krauzovi obálku.

Krauz ju prezrel.

„Prachy na nové auto. Za Peťa sa ti ospravedlňovať nebudem, vieš,

aký bol.“

„Viem, vraj skončil v ústave.“

„Lepšie ako basa. Aspoň návštev tam bude mať viac. Ozaj... pridal

som sa k Ferinovi.“

„Čo tak odrazu?“

„Silná konkurencia, uţ sa mi nechce riskovať. V tej obálke je viac ako

na ţiguliaka, máš si vraj kúpiť niečo poriadne. Polovicu tam doloţil on a

mám sa ťa spýtať, či si si to ešte nerozmyslel. Vraj ty uţ budeš vedieť čo, a

vraj takých obálok môţeš mať, koľko len chceš.“

„Aj ty vieš čo, nie?“

„Tuším.“

„Tak mu povedz, ţe nie a ţe budem premýšľať ešte najbliţších

dvadsať rokov.“

Paľo ho pri odchode z krčmy poklepal po pleci.

„Ty len ostaň taký, aký si, Richard, ser na nás, toto by ťa zabilo.“

Uţ chcel odísť, ale Krauz ho nepustil.

„Paľo... vieš, prečo si skončil vo väzbe.“

„Viem.“

- 250 -

„Sám si si na vine. Dobre si vedel, ako to tam na terase bolo, a nič si

nepovedal. Museli sme ťa zavrieť.“

„Richard, v pohode, teba som nikdy nevinil. Ale ja som nemohol inak,

keby som spieval, zabili by ma.“

„Viem, preto som na teba netlačil. Chcel som ti odniesť aj banány...“

„Choď do riti! Nechcem banány ani vidieť! Vieš, čo ten debil

vyviedol? Poslal mi tam dve tony! Vieš, ako vyzerajú dve tony banánov?

Naţrala sa celá väznica a ešte ostalo aj pre riaditeľa. Celú debničku

odniesol domov deťom.“

„Viem o tom, poznáš Ferina, vţdy bol recesista.“

Dvaja muţi na chodníku pred krčmou sa objali a rozlúčili. Kaţdý sa

pobral do nočného mesta svojou cestou. Boli priatelia, ale kaţdý stál na

opačnej strane barikády. Napriek tomu ostali kamaráti, lebo sa delili o to

isté mesto a miesta v ňom bolo dosť pre všetkých.

Prípad bývalého policajta Martina Faktora nikdy ţiadny prokurátor

neprekvalifikoval, napriek tomu, ţe to nebola vraţda, iba smutná udalosť.

V policajných štatistikách ostal navţdy nevyriešený.

- 251 -

52

O štvrtej ráno, krátko pred záverečnou, vpadlo do Koko pubu

protidrogové komando. Krauz a Chosé tam neboli, dali si to iba

porozprávať.

Drogami sa nezaoberali, iba spísali správu a poslali ju na protidrogové.

Informácie od prostitútky boli veľmi presné, v trezore za Viktorovým

kreslom našli skoro pol kilogramu kokaínu, tri nelegálne pištole a

štyristotisíc peňazí zviazaných do malých balíčkov.

Viktor bol najprv prekvapený, potom drzý a arogantný, vzápätí smutný

a napokon úsluţný. Keď mu obhajca vysvetlil, ako hlboko je namočený,

začal spolupracovať a hrdinstvo ho opustilo.

Koko pub zavreli a prvé dve noci sa obyvatelia okolitých bytov vôbec

nevyspali.

Kto má spať v takom tichu?

- 252 -

53

Petra nazrela do kancelárie a skontrolovala osadenstvo. Konečne bol

Burger sám, chalani mali robotu vonku.

„Môţem?“

„Len poď ďalej, srdiečko. Kávičku?“

„No.“

Burger ju usadil do kresla a postavil na kávu.

„Ako?“

„Ide to.“

„Môţem ti nejako pomôcť?“

„Potrebujem sa s niekým poradiť.“

„Počúvam,“ nahol sa k nej a zovrel jej ruku.

Vďačne sa na neho usmiala.

„Edko... ja si ho chcem aj tak vziať za muţa...“

Burger vstal a zalial kávu. Robil to veľmi pomaly, naťahoval čas.

Potreboval si premyslieť, čo jej na to povie.

„Tak ma teda počúvaj... Chcela si si ho vziať predtým a ja som ťa

odhováral, chceš si ho vziať aj teraz, a ja ťa nebudem odhovárať, ja ti to

musím zakázať. Predtým ťa motivovala láska, teraz je to iba súcit, ale ty

ten rozdiel nevidíš. Ani jedna motivácia nie je dobrá na zaloţenie trvalého

manţelstva, oba city po čase vyprchajú, ostane iba holá realita a tá kaţdý

nepripravený vzťah pochová. Nemáš právo takto postupovať. Nemáš právo

sama voči sebe. Boris uţ nie je takým Borisom, akým býval. Uţ nikdy

nebude chodiť, uţ nikdy nebude mať tvár ako predtým, uţ nikdy nebude

kresliť a rysovať, uţ nikdy nebude architekt. Poškodenia hlavy sú váţne

moţno do smrti nevstane z vozíčka, z úst mu budú tiecť sliny a kaţdých

päť minút sa rozosmeje. Uţ nikdy nebude sexuálne aktívny a ak, tak mu to

ubehne uprostred noci v spánku a ráno bude mať iba naškrobené nohavice

od pyţamy, ale ty z toho nebudeš mať nič, iba plnú práčku bielizne. Tvoje

telo si bude ţiť svoj ţivot, po pár rokoch zatúţi po muţovi a budeš mu ho

musieť dopriať, lebo telo je telo a rozkazovať si nedá. Nájdeš si niekoho

- 253 -

primeraného a Boris vám začne zavádzať. Sama dobre vieš, ţe to tak bude,

lebo to tak musí byť a beţne sa to stáva. Kým by sa váš vzťah mal skončiť

druhou tragédiou, musím ti to prekaziť a vysvetliť, ţe lepšie bude ostať iba

pri jednej.“

„Ja...“

„Nebuď naivná. Boris ti uţ nemá čo dať. Je to kruté, ale toto obdobie

tvojho ţivota sa skončilo. Aj pre teba, aj pre neho. On o tom ešte nevie a

moţno sa to ani nikdy nedozvie, a to by bolo najlepšie, ale ty to uţ tušíš,

iba zase hľadáš niekoho, kto by ti to takto otvorene povedal a na koho by si

to mohla hodiť. Ak tým mám zachrániť tvoju budúcnosť, tak tento kríţ na

seba beriem dobrovoľne a skoro rád. Urobím pre teba všetko, ale vziať si

ho nemôţeš. Uţ nie.“

Petra dopila a vstala.

„Budem o tom uvaţovať.“

„Aj to ti zakazujem!“

„Nemám ťa rada.“

Petra odišla a treskla dvermi. Nevyšmykla sa jej kľučka, naozaj

treskla.

Burger odloţil šálku a zapálil si. Zahľadel sa na cigaretu a po chvíli sa

jej milo prihovoril.

„Máš... hovorí z teba strašný smútok a beznádej, ale tie sa časom

stratia a zase prídeš a objímeš ma a vybozkávaš, lebo sme ozajstní

kamaráti.“

Do kancelárie vošiel Filip.

„Ty, Edo, počúvaj, Petra toho má určite dosť, nemyslíš, ţe by

potrebovala nejaké rozptýlenie? Chcel som ju pozvať do kina... myslíš, ţe

je to dobrý nápad?“

Burger odklepol popol a usmial sa na mladého kolegu.

„Filipko, teraz nie. Moţno neskôr, prosím, ale teraz určite nie. Petra

potrebuje čas, aby si vyriešila svoje veci. Mali by sme ju nechať na pokoji

a dať jej ten čas.“

Filip odišiel, ale s myšlienkou pomôcť Petre práve kinom sa nevedel

rozlúčiť.

- 254 -

54

Bláznivý máj sa skončil v nedeľu, deň po Petrinej plánovanej, ale

neuskutočnenej svadbe. Prišiel jún a všade bolo plno slnka.

Krauz a Chosé sedeli na terase pivárne a vyhrievali sa.

„Nemal si na ňu tak vyskočiť,“ prehodil Chosé a odpil si z pollitríka.

„Nehovor! Len preto, ţe má postavu ako sviňa a tváričku bohyne?“

„Nie, nielen preto, jednoducho na ňu nič nemáme.“

„Obhajca?“

„Ja? Tých má dosť svojich.“

„Tak potom?“

„Čo potom, nemal si a hotovo.“

„Chosé, pozri, od začiatku sme tušili, ţe Kristína Jánska to nemohla

vymyslieť a zaplatiť sama. Tých stotisíc sa jej odrazu objavilo na účte,

odrazu ich vybrala a práve v deň odovzdávania zálohy, takţe niekto jej tie

peniaze dal. Na Zoru Kowalskú nás upozornili všetky jej kolegyne,

navštevovala ju v práci a stali sa z nich priateľky. Okrem toho ona ju

nainštalovala do tej súťaţe a dal by som ruku do ohňa, ţe jej aj pomohla

vyhrať. Okrem toho sme zistili, ţe pochádzajú z tej istej dediny, chodili

spolu do školy a poznajú sa od detstva. Kto iný ako taká zbohatlícká mrcha

by mala stotisíc na takú akciu?“

„A motív? Prečo by to robila?“

„Neviem.“

„Tak si na ňu nemal tak vyskočiť.“

„Boţe! Jeden nevydarený výsluch. Myslel som si, ţe keď na ňu

zatlačím, tak sa pokaká a zmäkne.“

„Nezmäkla a nič nám nepovedala.“

„Bol to iba pokus.“

„Ale moţno si tým pokusom všetko dodrbal. Načo si jej šplechol do

tváre, ţe ju podozrievaš, ţe za všetkým stojí ona?“

„Bola to taktika.“

- 255 -

„Nahovno taktika, uţ k nám viackrát nepríde a pošle tých dvoch

advokátov. Okrem toho sú to najlepší a najdrahší advokáti v meste. Uţ nás

k nej nepustia. Ak je vinná, nikdy jej to nedokáţeme.“

Krauz sa tieţ napil.

„Moţno máš pravdu... moţno som to prepískol. Škoda. Aj tak si

myslím, ţe vie viac, ako nám povedala.“

Chvíľu iba sedeli a okukovali baby v minisukniach.

„Alebo...“ zatiahol Krauz záhadne.

Chosé ho nechal, nech sa prejaví.

„No,“ posúril ho, keď sa dlhšie nemal k činu.

„Chosé, máme teraz niečo váţne na stole?“

„Nie.“

„A čo by si povedal takému dlhodobému rozpracovaniu jednej

šarmantnej paničky s nehorázne dlhými nohami?“

„Ty myslíš...“

„Zajtra je v hoteli Carlton módna prehliadka.“

„Ako vieš?“

„Sylvia tam ide s kolegyňami z práce. Keď mi povedala, čia je to

módna prehliadka, aţ ma nadvihlo.“

„Zora Kowalská.“

„Presne, Chosé.“

„Tebe tá baba nedá spať.“

„Nedá, ja za to nemôţem. Tá mrcha niečo skrýva.“

„No dobre, a ako si to predstavuješ?“

Krauz sa k nemu nahol, aby ich nikto nepočul.

- 256 -

55

Módna prehliadka bola úchvatná. Aj také nezainteresované teľa, ako je

detektív z kriminálky, muselo uznať, ţe kus handry sa dá ušiť aj tak, ţe je

naozaj na čo pozerať.

Chosého zvlášť zaujímali tie modely, kde handry bolo naozaj pomenej.

Práve tie modely boli úţasné a modelky...

Chosé sa vyţíval. Sviňa v kukurici.

Na konci sa Zora Kowalská poďakovala na móle a stratila sa v

zákulisí. Aplauz ju vytiahol späť ešte trikrát a akcia sa skončila.

Do priestorov recepcie mali vstup iba pozvaní prominentní hostia... a

jeden sedliak s odznakom.

„Ja radšej zavolám usporiadateľku,“ navrhol chlapík pri vchode do

baru, keď mu Chosé ukázal odznak.

„A skončil si s touto robotou. Vieš zvárať?“

„Nie, prečo?“

„Lebo sa postarám, aby si skončil na stavbe plynovodu, ty drbo! Nič si

nevidel a nikto s odznakom tadiaľto neprešiel, jasné!?“

„Tak dobre...“

Chosé si sadol k barovému pultu a čakal. Nie dlho.

„Áále... pokračujeme vo výsluchu? Páni, poprosím vás, keby ste ma na

chvíľu ospravedlnili,“ povedala Zora svojim dvom opaľovačom a s

úsmevom ich prepustila.

Prechádzala popri bare a nemohla si ho nevšimnúť. Také nemoţné

sako tu mohol mať iba jeden jediný druh samca, samec sluţobný.

„Pán Fischer, mám si dať ruky za chrbát?“

„Nie, nie som v sluţobne. Prišiel som za vami súkromne.“

„Aj to sa smie? Vie o tom váš nadriadený?“

„Nie.“

„Budem potrebovať právnikov?“

„Nie.“

„A kde máte toho... toho...“

- 257 -

„Ako som povedal, som tu sám a nie som v sluţbe. Viete...“ ukázal na

voľnú barovú stoličku. „Ak smiem prosiť, tak na chvíľočku...“

Sadla si a barmanovi iba ukázala prstom. Nalial jej šampanské. Nie

bublinky v sladkej vode, ozajstné šampanské.

„Môj kolega Krauz to pri našom poslednom stretnutí trochu prepískol.

Uznávam, a on to v konečnom dôsledku uznal sám, ale to nie je podstatné.

Dozvedel som sa o dnešnej akcii, a tak som prišiel. Ospravedlniť sa...“

„To predsa polícia nerobí.“

„Ja som tu za seba. Ja to robievam.“

„Často?“

„Občas.“

„Hriešnik?“

„Občas často.“

„To rada počujem. My hriešnici to nemáme na svete ľahké a mali by

sme drţať spolu.“

„Moja reč. Preto som prišiel. Rád drţím spolu...“

„Čo ak sa to dozvie váš kolega?“

„Na tom nezáleţí. Sme kolegovia iba v práci, večer som sám sebou a

môţem si robiť, čo chcem. Rád si robím, čo chcem. Nikto ma nemôţe

komandovať a prikazovať mi.“

„Poznám ten pocit.“

„Aký?“

„Pocit nevoľníctva a pocit slobody. Zaţila som ich.“

„Aj ja. Ten druhý sa mi páči viac.“

„Aj mne.“

„Aj vy mne.“

„Ále...“ Zora si ho premerala od špičiek zaprášených topánok aţ po

strapaté čierne vlasy. „To sako...“ ţasla.

„Uznávam.“

„Chcelo by to prezliecť, zahodiť a obliecť niečo na úrovni. Bez

uráţky.“

„Bez uráţky. Uznávam. Ale kto by ma chcel prezliecť, musel by ma

najprv vyzliecť a s tým by mohli byť trochu problémy.“

„Prečo? Gej?“

„Nie, hanblivosť.“

„Prosím vás!“ ţasla Zora.

„Váţne! Som strašne hanblivý.“

- 258 -

„To nemyslíte váţne!“

„Myslím! Schválne, viete, čo sa mi stalo minule? Tak počúvajte...“

- 259 -

56

V ten večer skončili iba pri bare. Stádo dotieravých nagélovaných

samcov v prvotriednych kvádrach zabíjalo Chosého pohľadmi a snaţili sa

upútať Zorinu pozornosť, ale s úsmevom ich odbíjala.

Čo im vadilo najviac, bolo, ţe sa smiala. Z času na čas vybuchla

nefalšovaným srdečným smiechom a ku koncu dovolila tomu nímandovi v

obnosenom saku, aby ju drţal za ruku a bozkával ju.

V ten týţdeň boli na večeri, potom ešte raz a potom ho zavolala k sebe

do bytu nad kanceláriou. Urobila veľmi dobre, ţe si dala vákuované okná a

zvukotesné dvere, inak by susedia zavolali hasičov.

Vyšla z kúpeľne a iba tak sa šuchla k nemu. Chosé fajčil v posteli a

zbieral sily.

„Niečo by som ti chcela povedať...“

„Počúvam.“

„Ja sa nepomýlim.“

„Ako to myslíš?“

„Ani po litri vodky, ani po treťom orgazme a ani na mučidlách. Ak ste

stavili na toto, tak ste sa pomýlili vy.“

„Zorka, ja...“

„Nie som včerajšia. Ale môţeš ostať. Neviem, či vás to učia v

policajnej akadémii alebo máš individuálny výcvik, no priznávam, ţe trtkáš

najlepšie zo všetkých. Ale to je asi tak všetko, k čomu sa ti priznám.“

„Tak vieš čo, vykašlime sa na sluţobné povinnosti a ukáţem ti...“

„Počkaj, mám chuť na kaviár. Chceš čierny alebo červený? Prinesiem

aj taký, aj taký a potom mi môţeš ukázať, čo chceš.“

Chosé počkal, kam by chodil. Sledoval ju, ako sa vznáša priestorom.

Priniesla tácku s kaviárom a šuchla sa k nemu pod paplón.

Iba si vzdychol. Niektoré vyšetrovacie metódy si vyţadovali

mimoriadne vysoký stupeň trpezlivosti a fyzickej odolnosti.

- 260 -

57

Kristína dostala návštevu.

„Dobrý deň, pán Krauz.“

„Dobrý deň.“

Sedeli v návštevnej miestnosti, Krauz ju nechcel ťahať do vypočúvacej

kancelárie vo väznici, tam bola ešte menšia pravdepodobnosť, ţe sa niečo

dozvie, neţ tu.

„Bol za vami váš syn?“

„Bol.“

„Takţe uţ viete...“

„Viem.“

„Hrozí vám trinásť rokov natvrdo. Ak sa sudca naštve, dá vám aj

pätnásť. Na svadbu synovi určite nepôjdete. Svojho vnuka neuvidíte

vyrastať, a ak sa dostanete von aspoň ako-tak fyzicky a psychicky zdravá,

uvidíte ho uţ ako polodospelého muţa, čo pôjde zo základnej školy na

gymnázium. Moţno aj na to vaše. Aspoň vzhľadom na svoju rodinu by ste

mali začať rozprávať a povedať mi, ako to bolo naozaj. Sľubujem vám, ţe

vypátram všetko, čo by vám mohlo poslúţiť ako poľahčujúca okolnosť.

Neberte celú vinu iba na seba, obaja dobre vieme, ţe vy ste to nevymysleli.

Rozprával som sa so Zorou Kowalskou, vašou kamarátkou z detstva...

Viem uţ, odkiaľ vietor fúka, ale bez vašej pomoci, bez vašej výpovede

nemôţem nič robiť. Pani riaditeľka...“

„Uţ mi tak nehovorte, prosím, netýrajte ma uţ.“

„Prepáčte. Pani Jánska, chcem vám pomôcť. Ja som zvyknutý zatvárať

tých najhorších zločincov na svete a po kaţdom zabuchnutí mreţí mám

radosť. Keď buchli mreţe za vami, bolo mi do plaču. Nemám radosť. Vy

sem nepatríte, vás sem dohnali facky vášho muţa a zlé rady niekoho, koho

meno sa bojíte vysloviť. Povedzte mi to meno a ja začnem vyšetrovanie

nanovo a vyslobodím vás.“

Kristína si po celý čas ţmolila ruky pod stolom.

„Pán Krauz, vy ste veľmi dobrý človek. Môţem vás o niečo poprosiť?“

- 261 -

„Nech sa páči.“

„Mohla by som uţ ísť do svojej cely?“

Krauz sa za ňou pozeral, ako odchádza v modrých väzenských

teplákoch a tvrdých väzenských drevákoch. Nemali podpätky, napriek

tomu dunivo klopkali po väzenskej dlaţbe.

Klopi-klop, klopi-klop... a niesli ju v ústrety osudu.

- 262 -

58

Kristína dostala aj inú návštevu.

„Zorka, preboha, prečo si tak dlho nechodila? Prečo si ma tu nechala?

Čo tu so mnou bude? Vieš, ţe mi chcú dať trinásť rokov basy? Čo si ja

počnem? Zorka, pomôţ mi!“

Sedeli za laminátovým stolom na laminátových stoličkách v

návštevnej miestnosti. Dozorkyňa pri dverách čítala časopis a občas

zdvihla hlavu, či je všetko v poriadku.

„Kristína, ty nič nechápeš? Ešte stále ti to nedošlo? Ja viem, ţe

policajti sa ti snaţia pomôcť, tí dvaja dokonca zašli tak ďaleko, ţe jeden mi

skončil v posteli, ale ani to ti nepomôţe. Aj keď to robí ako ţiadny iný

samec na svete, aj tak ho zvládam. A zvládnem, neboj sa, zvládnem aţ do

konca. Moţno sa za neho vydám, je to zvláštne dráţdivý a riskantný vzťah,

mimoriadne bizarný. Ešte uvidím, čo s ním spravím, ale prepáč, zbytočne ti

robím chúťky. Apropo... pozdravuje ťa Stano. Máš kopačky.“

„Zorka, prečo si taká? Veď ja som tvoja najlepšia kamarátka, sama si

to povedala a ja som tvoje meno nikde nespomenula, presne ako si mi

poradila.“

„Je mi to úplne jedno, uţ môţeš rozprávať, čo len chceš. Nemajú proti

mne ţiadne dôkazy a mám tých najlepších advokátov v meste. Ani tvoja

výpoveď proti mne nič nezaváţi, bude to tvrdenie proti tvrdeniu.

Nezanechala som po sebe ţiadne stopy, všetko som detailne premyslela a

jediný človek, jediný svedok, ktorý pozná moje tajomstvo, vypadol z

balkóna, predstav si tú náhodu! Taká smola! Si v tom aţ po uši a ja som

voľná. Konečne úplne voľná!“

„Ale... ja tomu naozaj nerozumiem. Ako voľná? Čo je to voľná? A čo

bude so mnou?“

„Nič. Zhniješ tu a splatíš svoj dlh. Presne ako Jaro.“

„Jaro? Ty...“

- 263 -

„Samozrejme. Hádam si nemyslíš, ţe vypadol z balkóna iba tak. Moje

peniaze dokáţu zázraky. Všetci sa im klaňajú, stačí, aby som iba zašušťala

bankovkami a všetci poslúchajú na slovo.“

„Jaro a... tajomstvo? Aké tajomstvo? Ja ničomu nerozu...“ Kristíne

bolo do plaču a koniec slova iba prehltla.

„Počúvaj ma a neskuč! Chceš poznať moje tajomstvo? Poviem ti ho,

neboj sa, veď preto som vlastne prišla. Nikomu ho neprezraď. Nie si

jediná, Kristína, koho Jaro v sedemnástke oplodnil, akurát sa nerozhodol

správne. Nie pre mňa. Môj otec mal na naše vyčíňanie v sene vlastný

názor, aj na hanbu v rodine, aj na hanbu pred celou dedinou. Vyriešil

všetko za mňa. Jeden muţ o mne rozhodol, ţe mi dieťa spraví, a druhý za

mňa rozhodol, ţe mi ho vezme. Odvtedy uţ nemôţem mať ţiadne iné.

Nenávidím ich, svine v ľudskej koţi s nadrţanými vtákmi a koţkou

stiahnutou cez tú ich dôleţitú hlavu pripravenú strčiť ju do všetkého, na čo

dostanú chuť! Nenávidím ich, a preto som sa sama za seba rozhodla, ţe do

mňa to uţ ţiaden z nich nestrčí, iba ten, ktorému to prikáţem. Nenávidím

ich a teba spolu s nimi. Ty a Jaro ste ma pripravili o všetko. Dnes sme sa

vyrovnali. Splatili ste mi dlh. Dlho som čakala, a dočkala som sa. Musela

som ťa vyzdvihnúť tak vysoko, ako sa len dalo, aby si padla tak hlboko,

ako sa len padnúť dá. Teraz si na dne a ja som konečne spokojná. Zbohom

- a uţívaj si.“

Zora vstala a zamávala na sluţbu.

„Odchádzam!“

Dozorkyňa jej otvorila zamreţované dvere a čakala, kým vyjde von.

Kristína sedela za stolom a so slzami v očiach sledovala, ako jej

najlepšia kamarátka z detstva odchádza. Niesla sa v perfektnom

kostýmčeku na lodičkách s vysokými podpätkami ako vlajková loď

admirála Nelsona.

Jej podpätky klopkali po väzenskej dlaţbe... klopi-klop, klopi-klop... a

niesli ju v ústrety osudu.

- 264 -

Dominik Dán

NA PODPÄTKOCH

Vydalo Vydvateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava

Zodpovedná redaktorka Vladimíra Šimová

Editorka Zuzana Šeršeňová

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0348-3

www.slovart.sk

- 265 -