Text © Dominik Dán 2011

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o..

Bratislava 2011

ISBN 978-80-556-0236-3

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú

vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými

udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu

niekomu zdať akési povedomé...

Diliges proximum tamquam se ipsum.

Miluj blížneho svojho ako seba samého.

(Nový zákon, Evanjelium podľa Marka 12, 31)

Venujem Zuzane a Petrovi Gúckym.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem. MUDr. Ivete Čiernej, Mgr. Martine Móricovej, MUDr. Denisovi Valentovi, MUDr. Jaromírovi Chorváthovi a MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc.

1

FEBRUÁR 1999

Krauz zaparkoval tak, aby videl na vchod. Väzňov prepúšťali o ôsmej, kým odovzdali veci a prezliekli sa... o deviatej vychádzali von. Vedel to zo skúsenosti, ale pre istotu zavolal Velickému, aby podaromnici nestrácal čas. Potvrdil mu to. A poďakoval. Načo, veď to nebol jeho brat.

Pozrel na hodinky. Osem päťdesiatšesť. Zapálil si cigaretu a pootvoril okienko. Vypol rádio. Nechcel byť rušený.

Na chodníku pred bránou chodil hore-dolu mladý muž, Veľmi pekne oblečený. Akoby nakupoval vo Viedni. Fajčil. Občas pozrel na hodinky, občas si potiahol. Odhodil ohorok, zašliapol ho a zapálil si.

Dvere zarachotili a otvorili sa. Vyšiel muž v dlhom kabáte, trochu zhrbený, skoro päťdesiatnik. V ruke mal cestovnú tašku. Urobil krok.

Ten oproti odhodil ohorok a zabudol ho zašliapnuť. Stáli a mlčky na seba pozerali.

Dvere sa s rachotom zavreli. Muž sa strhol a opatrne sa obzrel.

Niekto ich natrel na šedo. Farieb je veľa, iba dúha ich pozná sedem a vraj sa dajú aj miešať. Tieto stačilo na šedo. Hnusná šedá... olejová, lesklá a odporne lepkavá. Natreté boli už dávno, ale stále vyzerali ako lepkavé.

Muž pre istotu urobil ešte jeden krok a prehol sa v páse, aby ho neumazali. Potom pustil tašku na zem.

Najprv iba nesmelé podanie rúk. Niečo si hovorili, ale Krauz bol príliš ďaleko a nepočul. Vlastne... počul všetko.

„Otec... odpusť... ja...“

„Kamilko... odpusť... ja...“

Potom sa objali a stáli tam dlho. Plecia sa im triasli.

Krauz odfrčkol ohorok a zavrel okno. Naštartoval a pohol sa dolu ulicou. Na jej konci sa ešte pozrel do spätného zrkadielka.

Kamilovia sa objali okolo pliec a bok po boku odkráčali smerom... iba tak, niekam do života.

Krauz dal prednosť sprava, prešiel cez križovatku a prekľučkoval úzkymi uličkami ku Dvom levom. Služobné auto nechal na dvore policajného riaditeľstva a výťahom sa vyviezol na tretie poschodie. Tu bol doma, niekedy častejšie ako doma, ale taká už bola služba na oddelení vrážd.

„Ukojený?“ spýtal sa Chosé, sotva parťák vošiel do kancelárie. Rozvalený v kresle sa posunul vyššie, lebo už takmer ležal a v nepohodlnej polohe ho rozbolel chrbát a krk.

Krauz za sebou zabuchol dvere a sadol si za stôl. Na parťákovu uštipačnú otázku nemienil reagovať. Posunul dva spisy z ľavej strany na pravú, smrkol - vonku bolo zima a v prekúrenej kancelárii sa mu pustil sopeľ. Spisy vrátil späť, lebo tam mali svoje miesto a inde mu aj tak zavadzali. Narovnal šnúru od telefónu a prehodil ju za aparát.

„Štve ťa to moc?“ Váňa mu podal cez stôl obložený chlebíček.

Krauz si ho nevšímal.

Tlstý Váňa mykol rukou - akože keď nechceš, nedám ti nič, ale Krauz bol rýchlejší a chlebíček si predsa len vzal.

„Díky,“ zavrčal a zahryzol.

Burger zložil noviny, poskladal ich do štvorca, zadusil cigaretu a zapálil si novú.

„Dajte mu pokoj,“ zastal sa Krauza a spoza dymovej clony ho skúmal dlhým, vytrvalým pohľadom.

„Čo čumíš aj ty?“ osopil sa naňho Krauz.

Ale Burger neodpovedal, iba pokrčil plecami. Rozumel mu.

Oto Hanzel si čistil devinu a iba tak na pol huby precedil, že súhlasí s Burgerom, aby dnes dali Krauzovi pokoj.

„Dajte mu pokoj, telce!“

Richard Krauz dojedol chlebíček, vyplul kúsok cibule, spomedzi zubov si vyšparchal semienko z paradajky, vypľul aj to, cmukol perami a kývol na Burgera, aby mu jednu hodil.

Burger mu hodil cigaretu aj zápalky.

„Poslednú som vyfajčil dolu na dvore a nechcelo sa mi ísť do stánku, prepáč,“ ospravedlnil sa, ale nemusel, lebo cigaretu by dostal tak či tak, aj bez zbytočného vysvetľovania. Ale povedal to a ospravedlnil sa, lebo nejako začať musel. Angličania hovoria, že najlepší spôsob, ako začať, je začať, a Krauz toto anglické príslovie poznal. A preto začal - bez okolkov, priamo. Potiahol si, znova si nechtom prešpáral medzierku medzi zubmi a znova odpľul, hoci už nemal čo.

„Samozrejme, že som ukojený, vážený pán Fischer, a úplne normálne ma to serie, vážený pán tlstý odporný Mikovič!“ Krauz odpovedal dvom kolegom naraz. „Vás nie? Kurva! Ten chlap strávil v cele číslo sedemnásť úplne zbytočne vyše päť rokov. Päť rokov zo života v prdeli! A v akom prostredí! Viete si predstaviť, čo ten chlap vnútri zažil? Viete si predstaviť, čo sa tam deje, keď sa dovnútra dostane profesor matematiky? Vy ste z mramoru, alebo iba hlavy máte také? O čo vám ide? Chcete ma nasrať hneď zrána?“

„Nie,“ utrúsil Chosé a zosunul sa v kresle o niečo nižšie. Zapálil si zo svojich, labužnícky vyfúkol dym a nahodil neutrálny ksicht, aby neprovokoval, lebo logicky predpokladal, že Krauz ešte neskončil a prednáška bude pokračovať a môže trvať dosť dlho. Nemýlil sa.

„Dvaja detektívi od nás to dohnusili hneď na mieste činu a vyslovene oddrbali robotu. A ani potom nikomu z policajtov nenapadlo poriadne preveriť jeho alibi. Doktor Kamil Puskailer kvôli nám odsedel úplne zbytočne pekných pár rokov v base, prišiel o manželku, o prácu, o postavenie, o úctu, syn sa naňho zvysoka viete čo, a vám sa zdá divné, že som si bol vychutnať jeho prepustenie a prvé stretnutie so synom po toľkých rokoch? Mne nie. Ani mi to neprišlo zaťažko. Ja som tam jednoducho išiel a celkom v pohode som si to vychutnal.“

„Mám ti pripomenúť, že časť viny zobral na seba sám a dobrovoľne? A ako geniálne to zahral jeho švagor Bohuš Bognár, to tiež vieš. Ty vieš o tom prípade najviac, nie? Tak čo vyskakuješ?“ Burger ho uzemnil zatiaľ iba mierne, ale keby bolo treba, tiež bol pripravený na dlhší prejav.

„Dobre, Edo, ale fakt je, že naši vypečení kolegovia sa chopili najpohodlnejšieho riešenia, aké sa im naskytlo, zbalili prvého páchateľa, čo sa im priplietol do cesty, šupli ho priamo tam a ešte zato dostali aj odmenu. Ani neuvažovali o tom, že je nevinný. Je bohovsky pohodlné zavrieť prvého z rodiny, čo je len trochu podozrivý. Nie, s takým riešením sa jednoducho nedokážem zmieriť!“

„Ani my nie, iba o tom nevedieme siahodlhé traktáty.“

„Traktáty...“ vzdychol si Krauz. „Váňa, tvoj kolega tu používa cudzie slová, ktorým nikto nerozumie. Čo sú to traktáty? Môžeš mi to, doboha, vysvetliť, lebo ma z vášho ležérneho postoja k celej veci asi trtne!“

Tlstý Váňa nedokončil pohyb rukou a lyžica plná vlašského šalátu neskončila v jeho ústach, ale odvisla na polceste v priestore. Váňa stuhol, zamyslel sa.

„Traktát...“ zadumal sa detektív s hmotnosťou hrocha, povytiahol obočie a pokrútil hlavou. „Riško, čo je klystír, to by som vedel, to mi už robili, keď mi išli operovať slepé črevo, ale traktát...“ bezmocne pokrútil hlavou a lyžica skončila tam, kde mala pôvodne namierené.

Krauz súhlasne a trochu aj súcitne prikývol.

„Máš pravdu, klystír sa robí v zažívacom trakte, preto sa ti to zdá podobné, no inak to vôbec nesúvisí. Klystír a traktát, zvláštna kombinácia, Vaňa, ale nelám si s tým hlavu, ja sa z tých bujarých Edových rečí už nejako vysomárim aj sám. Ale ďakujem ti za snahu.“

„Fakt nemáš za čo, Riško.“

„Tiež pravda.“

Tým považovali debatu za ukončenú a Edo Burger si otvoril iné noviny, Chosé sa pohodlnejšie vyvalil v kresle, Oto Hanzel začal rozoberať záložný zásobník a Váňa si nabral trochu z tresky.

Krauz si otvoril spis a bez toho, aby vedel, čo číta, sa začítal.

„A kde je zase ten krpec krpatý?“ spýtal sa a ani nezodvihol zrak od tlačiva s výpoveďou korunného svedka.

Nikto mu neodpovedal, každý sa venoval svojej práci, okrem toho nikoho konkrétne neoslovil.

„Chosé?“ zdôraznil Krauz a parťák lenivo zareagoval.

„Kuky sa ráno ospravedlnil šéfovi, prepúšťajú mu mamku z nemocnice, išiel zariadiť prevoz domov... a tak.“

„Takže sa už má lepšie?“

Burger opäť zložil noviny. „Ani nie, Riško... ozaj, chalani, chcel som vám povedať...“ zaváhal a odložil noviny na stôl. Počkal, kým mu všetci nevenovali pozornosť. „Kukyho mamku neprepúšťajú z nemocnice preto, že by sa mala lepšie, skôr naopak. Vyzerá to tak, že ju prepúšťajú domov zomrieť. Niečo ako posledné želanie.“

Všetci stuhli a hypnotizovali Burgera.

„No,“ vysvetľoval, „predvčerom som sa stretol s Peťom, Kukyho bráchom, a povedal mi, že mamka je v poslednom štádiu. Ani operácia, ani ožarovanie už nemajú zmysel. Kuky o tom nechce pred nami hovoriť, ale mali by sme byť k nemu ohľaduplní a o smrti sa vyjadrovať trochu s úctou, aspoň kým to nebude mať za sebou. Poznáte Kukyho, je to šľacha, nedá na sebe nič vidieť, ale určite to v ňom vrie a bol by som nerád, keby aj vykypelo. Ja viem, že u nás na oddelení nie je ľahké nehovoriť o smrti, ale aspoň si odpusťme tie zbytočné priblblé fóriky. Ste za?“

„Jasnačka,“ súhlasil Váňa a ostatní prikyvovali.

„Ty chodíš na psychiatriu, Edo? Už to potrebuješ?“ spýtal sa po chvíli Chosé.

„Nie, ty blbec, ale stretli sme sa s Peťom na trhovisku, dali sme si dvakrát dva bieleho a vyliezlo to z neho.“

„Po treťom litri.“

„No, chvíľu sme sa zdržali, pripúšťam,“ zatváril sa previnilo Burger a mávol rukou smerom k Chosému, aby už dal pokoj a nerýpal.

„To, že Peťo...“ začal Váňa, ale Chosé ho prerušil.

„Ešte stále hovoríme o Kukyho bratovi?“

„No, jasné,“ pokračoval Váňa, „tak to, že je psychiater, nevadí, je to fakt fajn chalan. Aj ja som sa s ním minule stretol na vínku na Miletičke a povedal mi, že to, že stále žeriem, je v podstate normálne a nie som duševne vadný. Vraj je to iba zo stresu a môžem pokračovať ďalej.“

„Peťo by mal vrátiť diplom. Je to nahovno psychiater, keď rozdáva také rady,“ zamrmlal Chosé, ale ostalo ticho. Jeho nahrávku na smeč nikto neprijal, lebo parťák bol naštvaný, Kuky chýbal a ostatným sa nechcelo kontrovať. A Váňa zase nič nepochopil.

2

„Andy, je o sedem minút desať, nestíham,“ povedal chlapík v červenom mundúre vodičovi. Ten iba ohol pravú ruku a skontroloval pravdivosť spolujazdcovej informácie na hodinkách na zápästí.

Aj vodič bol v červenom. Keby sa neopierali o operadlá, na ich chrbtoch by sa dal prečítať veľký modrý nápis RZP, ale opierali sa. Sanitár mal dokonca nohu pohodlne vyloženú na palubnej doske, takže sa nedalo prečítať naozaj vôbec nič.

„Máš pravdu,“ súhlasil Andy, jednou rukou pustil volant a nahol sa k stredovému panelu. Stlačil červený gombík a páčku vedľa neho potiahol nahor.

Sanitka Rýchlej zdravotnej pomoci zajačala, zablikala, ulicou sa rozľahli kvílivé tóny priťahujúce pozornosť všetkých chodcov na chodníku a vodičov v autách pred nimi. Taxikár sa prilepil k pravému obrubníku, a keď zistil, že sanitka ani tak neprejde, podradil, pridal a vybehol dvoma kolesami na trávu. Autá pred ním to mali ľahšie, tie vpravo sa uhli viac vpravo, tie vľavo sa uhli viac vľavo a sanitka sa uličkou bez problémov dostala až k semafórom.

Andy skontroloval situáciu v križovatke, dal prednosť blbcovi s vidieckou poznávacou značkou, čo si húkanie prichádzajúce odvšadiaľ vysvetlil ako akčnú naháňačku z béčkového filmu, a pre istotu pridal, nechal ho, nech v panike zmizne z križovatky, a vyrazil za posledným autom, čo stihlo prejsť na zelenú. O chvíľu ho dohonil a vyžíval sa, ako mu všetci uhýnajú z cesty, a bez toho, aby zložil nohu z plynu, letel mestom stodesať.

„Jupíí!“ lebedil si sanitár, lebo čas už prestal byť dôležitý a vidina sladkej odmeny dostávala reálne kontúry.

„Miško, takto nejako si si to predstavoval?“

„Presne, Andy, presne, len vydržať a nepoľavovať,“ užíval si sanitár a ešte raz skontroloval zelenkavo svietiaci displej na palubnej doske. „Sme v pohode, čas máme dobrý bude prekvapená!“

Križovatka pred nimi bola užšia, autá nemali kam uhnúť. Andy to videl už z diaľky, pribrzdil a hľadal si miesto. Nenašiel ho a musel pribrzdiť ešte viac. Posledné dve autá sa snažili pritlačiť na krajnicu, aj tie pred nimi, Andy sa medzi ne vteperil, ale potom definitívne zastal. Spredu ich blokovala tatra s horou štrku na korbe a vedľa nej...

Naskočila zelená a prvé autá sa pohli. Tatra vypustila oblak naftového dymu a s rachotom sa tiež pohla. Sanitka vedľa nej vyrazila oveľa pružnejšie, predbehla nákladiak a v ostrom uhle zahla do bočnej uličky.

„Andy, húkame, nestoj!“

Andy zvieral volant a civel za miznúcou sanitkou. Stále stál.

„Andy!“

Andy konečne zaradil rýchlosť a vyrazil.

„Mišo... Michal, videl si tú pred nami?“

„No. Čo si taký vyoraný? Kto to bol, Vlado? Mám mu zavolať vysielačkou, nech druhý raz nezavadzia?“

„Videl si ju?“

„Ty si na nervy alebo čo? Však som ti povedal, že videl.“

„Bola to naša sanitka.“

„Bola.“

„Nemyslím tak, že z našej nemocnice, myslím to tak, že to bola naša sanitka... no naša!“

„Chudáčik Andy...“ zastonal sanitár a súcitne hodil očkom po vodičovi.

„Michal, a ešpézetku si videl?“

„Čo ešpézetku?“

„Si videl?“

„Nie.“

„Bola taká istá, ako máme my.“

Andy pridal - húkali a vodiči poslušne uskakovali bokom. Pridal ešte viac, ale stále civel, akoby neveril vlastným očiam.

„Ja som ti už minule hovoril, Andy, aby si pred službou neslopal, potom máš halucinácie - skončíš v kazajke. A čo ma najviac štve, že ti ju budem musieť nasadiť ja, ako bývalý kamarát,“ frfotal Michal.

„Fakt! Tá sanitka pred nami mala takú istú...“

Nedokončil, lebo na priechode sa flákala mamička s kočíkom a uprostred ulice sa rozhodla ponaprávať perinku, takže spomalila a Andy mal čo robiť, aby sa jej vyhol.

„Krava... krista jej...“ Andy zanadával, strhol volant doprava, potom doľava, rozhojdal celú sanitku, ale minul ju, „... kurva! O fúz!“ uľavil si a vyrovnal sanitku.

Pridal. Ďalší priechod na najbližšom ostrom stúpaní k nemocnici nehrozil, a tak mohol pridať naplno.

„Michal, mne sa zdalo, ja si myslím... fakt mala takú istú poznávaciu značku ako my, Michal, ja nekecám!“ dobiedzal Andy.

Sanitárovi spadla noha z palubnej dosky, znova si ju vyložil a súcitne poznamenal: „Môžem ti sľúbiť, že doktorovi nič nepoviem... ak pridáš a stihnem ju. Potom ti poviem, aké to bolo.“

„A nepijem už druhý mesiac, však vieš...“

„Po takom čase to nič neznamená.“

„Takže... som mal zase halucinácie?“

„Nie, iba si videl našu sanitku desať metrov pred nami.“

Andy sa prestal venovať riadeniu a spýtavo sa zahľadel na sanitára. „Michal, ty...“

„Drž hubu a šoféruj! Ja to fakt nikomu nepoviem!“

Vreštiaca sanitka preletela polovicu mesta a vybehla na kopec k centrálnemu príjmu Prvej mestskej nemocnice. Andy vypol húkačku až tesne pri rampe a na parkovisko prišiel vychádzkovou rýchlosťou. Michal vyskočil z auta ako z mraveniska, vbehol do chodby, a keď videl guču uchádzačov o lenivý, večne zaneprázdnený výťah, zbehol o poschodie nižšie po schodoch. Prebehol chodbou, otvoril dvere s nápisom Cudzím vstup zakázaný a posledné kroky urobil iba tak, akože sa fláka a času má habadej.

„Vieročka... čas?“

Vieročka v bielom plášti sa usmiala, pozrela na nástenné hodiny a hlavičku, vzadu ozdobenú prekrásnymi vlnitými blond vláskami a vpredu rozkošným ksichtíkom s noštekom ako gombička, sklonila na plece a milo zaševelila: „O dvadsať sedem sekúnd desať. Ty kurva hnusná, aby si sa nažral a zatrtkal si, priletíš aj na rakete, čo?“

Michal sa k nej odzadu privinul a pokúsil sa zašmátrať pod bielym plášťom, ale zvrtla sa a ukázala mu obrovský tranšírovací nôž.

„Viďáz, seretlem!"

Michal uskočil, lebo špička noža mu iba o vlások minula bradu.

„Neblbni! No táák! Aká bola stávka? Ak prídem do desiatej, tak mám, čo chcem.“

„Povedala som, že ak tu budeš presne o desiatej, dostaneš, po čom najviac túžiš, ale ja na tebe jasne vidím, že najviac túžiš po chlebíčku, tak nechytať a hltať, kým som povolná!“

„Vieročka...“ drankal Michal.

Hrotom noža ukázala na stoličku, a tak si poslušne sadol.

Boli v zadnej miestnosti nemocničného bufetu. Obrovského nemocničného bufetu, jediného v celom objekte. Okrem prednej miestnosti s pultom a desiatimi stolmi tu bola aj zadná miestnosť, kde sa pripravovali jedlá, aj samostatný sklad. Vierka bola v zadnej miestnosti sama, krájala sendviče a ozdobovala ich. Na konci jej snaženia bol z toho utešený obložený chlebíček, oveľa krajší a oveľa chutnejší než tie od dodávateľskej firmy. Urobila ich za deň neúrekom, ale musela sa obracať, teraz naozaj nemala na Michala čas. Chuť áno, ale nie čas. Dva dala na tanierik a potiskla ho pred Michala.

„Jedz a nezdržuj. Vieš, čo tá puča dnes vymyslela? Objednala iba päťdesiat chlebíčkov!“

„No a?“

„Ale my denne predáme najmenej dvesto. Dnes možno aj tristo. Hádaj, kto má dorobiť tie ostatné?“

„Náklady minimálne, zisk obrovský... tá vaša vedúca nie je sprostá,“ pochopil Michal.

„Nech ju...“ Vierka sekla tranžirákom ako mačetou, až to zasyčalo, a Michalovi bolo jasné, že tam niekde, kadiaľ vzduchom preletel nôž, si predstavovala vedúcej krk.

„Ale, Vieročka, z tých falošných chlebíčkov, tresky vylepšenej sódou a riedených džúsov máš aj ty... nie?“

Vierka iba mykla plecom.

„Však ešte to, aby mi na konci mesiaca nedala môj podiel! Sa jej na to môžem...“ znova sekla nožom, utrela si spakruky pot z čela a pustila sa do krájania ďalšieho sendviča.

Pri každom razantnom pohybe nožom sa jej pod plášťom zavlnili boky a Michal nevydržal a vstal. „Vieročka...“ objal ju odzadu a ruky mu akosi nedopatrením spočinuli na jej prsiach.

Odsotila ho, ale nie silno. „Neblbni, Zdena je v sklade, každú chvíľu príde.“

„Ale bol som tu do desiatej, ako sme sa stavili!“

„Zatiaľ ti musí stačiť to na tanieri a to ostatné...“

„Dnes večer môžem, žena má večer upratovanie,“ Michal zavetril šancu a kul železo, kým bolo žeravé. „Dalo by sa...“

„Tak o siedmej u mňa.“

„O siedmej na ubytovni.“

„Kde inde, v tej tvojej rachotine na kolesách? Zase zlomíme sedadlo.“

„Nie, nie, to by som už starej nevysvetlil. U teba, jedine u teba.“

Michal sa vrátil na miesto, a kým znova zahryzol do utešeného falošného chlebíčka, usmial sa na celú hubu. Zase vyhral. Andy to stihol a on vyhral. Perfektné! Niet nad sanitku a majáky, pri súčasnom stave ciest a počte automobilov je to suverénne najrýchlejší spôsob dopravy, pomyslel si a špekuloval ďalej. Keby sanitky predávali len tak, jednu by si určite kúpil a bolo by po špičke aj po zápchach.

Vieročka položila na tanier ďalšie dva hotové chlebíčky a posunula ich do rohu stola k Michalovi - tam jedávali špeciálne návštevy.

„Andy nepríde?“

„Príde, parkuje, ja som švihal, aby som stihol termín,“ odpovedal s plnými ústami Michal a dva chlebíčky pre Andyho odsunul nabok.

„Všivák!“

„Tiež som mu povedal, že sa s tým parkovaním zbytočne ondie.“

„Ty! Nie on.“

„Prečo?“

„Lebo ste všetci rovnakí - za kus žvanca a za kus onej... ste ochotní pozrážať pol mesta.“

„To je normálne, všetci chalani zo sanitiek tak robia, keď sú hladní.“

„Tak kde je ten Andy?“ spýtala sa a rýchlo sa otočila, lebo buchli dvere, ale to sa iba Zdena zo skladu mordovala s plným vozíkom uhoriek, feferónov a vedierok so šalátmi. Michal si znova odhryzol, otvoril si pohodené noviny a tváril sa, že vozík nie je až taký ťažký.

Andy zašiel do podzemných garáží a zaklopal na okienko garážmajstra.

„No...?“

Starší pán obidvoma nohami a jednou rukou nad hrobom unudene zdvihol zrak od rozčítaných novín.

„Andy, ak si nabúral, môžeš to rovno odstaviť a pol roka si nezajazdíš. Prešvihli sme financie, nie je na opravy a dlho nebude.“

„Nenabúral, pán Michálek, všetko je v poriadku, už tak nejazdím.“

„Nie? Pred chvíľou som počul húkačku.“

„Asi niečo urgentné...“

„... by mi hlásili.“

„Vy ale máte uši! Nič vám neujde.“

„Húkačka? Na to netreba uši, stačí stolička. Ešte teraz sa mi trasie celá riť aj s kukaňou!“

„Nabudúce vypnem skôr, sľubujem. Onéé... iba som sa chcel spýtať... vy ste tu už dosť dlho, čo?“

„Nie, iba štyridsaťtri rokov.“

„Tak málo? A viete, kto prideľuje poznávacie značky na naše autá?“

„Ty si na hlavičku, Andy? Mám známeho doktora, nechceš?“

„Nie, ja ich poznám sto.“

„A nepomáha?“

„Nie, väčšina z nich tiež potrebuje doktora. Tak kto?“

„Dopraváci, ako na všetky ostatné autá.“

„To viem, že fízli, ja som mal na mysli, či neprideľuje značky aj niekto z vedenia nemocnice, nejaké vybrané čísla alebo tak.“

Michálek si zložil okuliare a poskladal noviny. Dlaňami treskol po stole.

„O čo ti ide, Andy? Čo sa stalo? Na rovinu! Máš prúser?“

„Nííč! Nič, naozaj sa nič nestalo, iba som chcel vedieť...“

„Iba policajti! Nikto z vedenia nemocnice žiadne ešpézetky na autá neprideľuje.“

„Iba policajti,“ zamumlal Andy a pošúchal si bradu. „Ďakujem, pán Michálek. Iba to som chcel vedieť. A... čo robia rybičky?“

„Čo by robili, žerú a rastú. Odkedy ťa zaujímajú moje rybičky?“

„Tak nič, iba som chcel byť zdvorilý. Majte sa.“

Andy sa zvrtol a odišiel, ale neuveriteľný zážitok z križovatky mu stále vŕtal v hlave.

Michálek síce neodišiel, ale tiež mu kadečo vŕtalo v hlave. Vstal, do dlhého akvária v rohu kancelárie nasypal trochu suchého krmiva, skontroloval rybky, či žerú, a potom sa cez presklenú stenu kancelárie vedúceho garáží zahľadel za odchádzajúcim vodičom.

Niečo nebolo v poriadku. Niečo sa s tým chlapcom dialo. Asi znova začal piť - alebo aj niečo horšie.

3

Obaja muži fajčili. Okná na aute sa stiahnuť nedali, vonku bola ešte zima, dym unikal iba cez tenkú škáročku. Dofajčili, vajgle vyhodili von a zrušili aj tenkú škáročku. Okná zavreli úplne. Pošúchali si dlane. Čakali už dlho, boli skrehnutí.

„Si si istý, že tam bol?“ spýtal sa vodič.

„Sto péro,“ ubezpečil ho muž na sedadle spolujazdca.

Vodič pozrel na zápästie a skontroloval čas. Už asi stýkrát za poslednú polhodinu.

„Je už dávno po záverečnej.“

„Asi sa ešte zakecali. Už musí prísť. Jasne som ho tam videl, pil pivo a debatoval s kamošmi, nemal nám kam ujsť. Má to sem dve zastávky a autobus už dlho neprišiel, tak nemal ako prísť ani on. Len vydrž.“

Prišiel autobus. Bol preplnený, spoj pred ním asi vynechal. Ludia zo zastávky sa chvatne rozišli, autobus odišiel, ostala tma.

„Tam!“ ukázal spolujazdec cez predné sklo.

Jeden z pasažierov sa na zastávke zdržal. Zapálil si cigaretu, počkal, kým ho všetci predbehnú, a mierne hojdavým krokom zamieril ku kríkom. Poobzeral sa, zašmátral v rozkroku, prehol sa v páse a začal močiť.

„Tak choď,“ povedal vodič a spolujazdec vystúpil. Zapol si bundu až pod krk, aby mu pri pohybe nekládla odpor. Zodvihol ruky nad hlavu, aby si rukávy našli správnu polohu. Pootáčal trupom a znova připažil. Nepohol sa za mužom pri kríkoch, lebo vedel, kadiaľ pôjde, ale zamieril k bráne do paneláka. Čakal schovaný za rohom.

Pasažier z meškajúceho autobusu sa vymočil, keď sa pozapínal, dofajčil, lebo mokré prsty mu rozlepili cigaretu a rozpadla sa. Povypľúval roztrúsený tabak, utrel si bradu, hlasno zanadával a poslal všetky nepodarené cigarety sveta do riti. Ruky si zaboril do bundy a bradu sklonil na prsia, aby mu nefúkalo na krk.

Vykročil.

Bol kúsok od rohu paneláka, keď sa z kríkov vynorila postava.

„Vlasto?“

„No?“ pasažier z autobusu sa obzrel.

Prvý úder dostal dosť vysoko, útočník mu trafil spánkovú kosť a časť nadočnicového oblúka. Navyše sa pri údere pošmykol na ľade a bralo ho do záklonu, takže nemohol využiť svoju hmotnosť na zdôraznenie útoku. Prvý úder bol zbabraný, ale obeť aj tak ľahla ako podťatá a zadunelo to ako pri páde pivovarského komína, lebo ruky mal stále vo vreckách a nestihol pád tlmiť. Padol na chrbát a v tom momente sa situácia zmenila. Ruky si vyslobodil z vreciek a svižne sa prevalil na bok. Už to nebol bezmocný pivovarský komín, už to bol brániaci sa čipera.

„Kurva...“ zastonal a snažil sa zorientovať a zamerať útočníka.

Zbadal ho pri nohách, kopol, ale útočník s tým počítal, uhol sa, rozkopol mu nohy a sklonil sa nad ním.

„Na... pozdrav od...“ znova udrel.

Schytal to golier bundy a bočná strana krku. Zase zlý úder. Muž na zemi kopol a kolenom ho trafil do rozkroku. Útočník uskočil, stratil rovnováhu a zaskučal. To mužovi na zemi stačilo, aby zalovil za pásom pod bundou. Keď sa útočník vrátil do bojovej pozície, obeť ešte stále ležala na chrbte, ale už naňho mierila hlaveň pištole. Ozvalo sa suché kovové cvaknutie.

„Koko...“ nedopovedal útočník, prudko sa prikrčil, uhol bokom, zvrtol sa a utiekol do tmy.

„Stoj! V mene zák... zákona, stoj...“ bľabotal muž na zemi.

Z nepochopiteľných dôvodov ho utekajúci muž neposlúchol. Bol nahluchlý - alebo čo?

4

„Dámy a páni...“

Petra Pergnerová bola rada, že šéf oddelenia vrážd Alexander Mayor sa už konečne naučil zahŕňať do úvodného oslovenia aj ju a dve kolegyne; spokojne pokývala hlavou a pri jeho úvodných slovách nič nenamietala, iba si upravila zápisník na stole a čakala, čo nové sa dozvie a čo si zo šéfových múdrostí zapíše.

„... prajem príjemný dobrý deň všetkým prítomným a hneď zostra vám môžem oznámiť, že na piatkovej porade u riaditeľa nás pochválili za vyriešenie vraždy Kosorína a za perfektnú spoluprácu s trnavským oddelením násilnej kriminálky pri riešení prípadu Matula a spol. Náš pán riaditeľ je s nami vrcholne spokojný a krajský riaditeľ polície tiež.“

Major Alexander Mayor sa hodil na operadlo a palce si zavesil do podpažných oblúkov dôkladne pozapínanej vestičky.

„Ja osobne sa vám chcem tiež poďakovať, decká, robíme v poslednom čase všetko nad rámec možností a objasnenosť na úseku vrážd je viac ako výborná. Minulý rok sme skončili s dvoma neobjasnenými vraždami, ale tie sa administratívne dotiahnu, keď prídu vyšetrovateľovi všetky posudky a expertízy zo súdneho lekárstva. Tento rok sme začali tiež mimoriadne kvalitne, takže vrchnosť je spokojná, a teda som spokojný aj ja, a teda ste spokojní aj vy...“

„Ja nie som, Váňa si zase zasral a ja to tu musím fetovať a...“

„...a kolegu Chosého poprosím, aby mi tu nezanášal do ranného rozdelenia prvky anarchie a deštrukcie a vybavil si kolegove vetry za dverami kancelárie číslo stoštyridsaťjeden. Tam patríte, jeden ako druhý, do vetrami ošľahanej kancelárie. Vás ostatných prosím, aby ste sa prestali rehotať, myslím to vážne.“

Petra zodvihla ruku.

„Slovo má slečna Pergnerová,“ vyzval ju šéf.

„Šéfe, ale Váňa naozaj zasral. Cítim to až sem!“

„Tak v tom prípade poprosím kolegu Váňu, aby sa krotil a...“

„Šéfe, ale prečo stále ja? Veď to pokojne mohol byť aj Krauz.“

„Tak prosím kolegu Krauza...“

„Šéfe, ale ja som ešte neraňajkoval, na rozdiel od Váňu a...“

„Tak vás všetkých prosím, aby ste láskavo držali huby a rite a nekazili mi idylku krásneho pohodového ranného rozdelenia do práce. Takýchto ranných rozdelení si vo vašom kolektíve môžem užiť fakt iba pramálo. Väčšinou je to jeden prúser za druhým, takže by som bol rád, keby ste ma nechali snívať môj sen o perfektnom oddelení bez problémov. Pochopil každý?“

Prikývli ako jedna partia.

„Začneme s robotou,“ Mayor nalistoval v pracovnom zošite aktuálnu stránku, dátumovníkom opečiatkoval do pravého horného rohu dátum a vzal si pero. „Diktujte po dvojiciach. Váňa, Kuky, čo budete robiť?“

„Kuky má voľno,“ ozval sa Váňa.

„Aha,“ spomenul si Mayor a odložil pero, „decká, chcel som vám povedať, že už mám oficiálne potvrdené, že Kukyho mamku dnes prepustia z nemocnice a je v poslednom štádiu. Kuky o tom nechce hovoriť, poznáte ho, ale my mu jednoducho musíme pomôcť. Dal som mu dva dni dovolenku, aby si zariadil prevoz, chcel som aj viac, ale odmietol, vraj to s bratom zvládnu. Keď sa vráti do roboty, bol by som rád, keby ste si odpustili tie svoje priblblé fóriky a mali s ním súcit. Pochopil každý?“

Prikývli ako jedna partia.

„Ak si bude chcieť vymeniť nejaké služby naplánované na tento mesiac, rátajte s tým, že sa o ne musíme spoločne podeliť, je to jasné?“

Prikývli ako jedna partia.

„Inak... za seba vám môžem povedať, že mne zomierala na rakovinu babka, otcova mama, žila s nami v spoločnej domácnosti, a nie je to žiadna sranda. Užijú si všetci, ani netušia koľko, takže vás fakt prosím o kolegiálnosť. Ten chlapec to v najbližšom čase nebude mať ľahké, verte mi. Takže sme dohodnutí?“

Prikývli ako jedna partia.

„Váňa, čo budeš robiť?“

Váňa sa zatváril, že úporné premýšľa.

„Šéfe, upracem administratívu, čo sa týka tých dožiadaní z Košíc. Žiadali nás o lustrácie k nejakej babke. Vražda tej onej, babky... ako sa volá... Mokošová... Mokroš...“

„Píšem osem hodín v bufete, buď aspoň tam, keby sme ťa potrebovali. Ďalší... Krauz, Chosé.“

„My nemáme nič. Puskailera už prepustili a novú vraždu tento rok nemáme, takže...“

„Richard, do zošita sa slovo nič nemôže napísať, občas si ho číta aj riaditeľ. Píšem: intenzívne pátranie v teréne za účelom odhaľovania latentnej trestnej činnosti a súčinnosť s vyšetrovačkou na aktuálnych prípadoch.“

Krauz a Chosé súhlasne prikývli. Boli so šéfom nadmieru spokojní.

Burger zdvihol ruku.

„Aj nám s Hanzelom tak pekne napíš, šéfe, tiež by sme dnes chceli intenzívne...“

„Píšem, Edko, píšem. Vidíte, vy dzobáci,“ Mayor fľochol do rohu, kde sedeli mladší kolegovia, „berte si príklad zo starších, ako si vedia nájsť robotu aj v čase, keď nie je robota! To sa mi páči, Edo, že idete s Hanzelom príkladom!“

Šéf oddelenia vrážd major Alexander Mayor mal dnes ráno dobrú náladu. V piatok ho na celokrajskej porade šéf pochválil a jeho oddeleniu udelil najvyššie vyznamenanie, aké môže šéf samostatného oddelenia zažiť. Zo svojej kvóty odmien im pridelil najvyššiu sumu na rozdelenie pre mužstvo, takže chalani a baby z oddelenia vrážd si za minuloročnú robotu aspoň trochu prilepšia. Manželky si kúpia novú sukňu, decká dostanú nové tenisky a chalani spláchnu pár pekných stoviek v bare U Jumba.

Nech žijú spokojní krajskí riaditelia polície!

Škoda, že im to vždy vydrží iba pár dní.

Mayor vedel, že dnes môže. Mohol zo seba robiť tajtrlíka a trpieť im výstrelky s prdavým Váňom a s nedostatkom disciplíny na rannom rozdelení a so všetkým, čo si banda vraždárska pod pojmom príma ranný nástup predstavovala. Vedel, že dnes môže, a že keď príde prvá tohtoročná vražda a bude treba byť v robote štyridsať, päťdesiat hodín v kuse, budú tu, nebudú reptať, nebudú sa sťažovať, nebudú sa dožadovať zákonníka práce a vyhrážať sa výpoveďami a podobnými nezmyslami. Mayor a chalani z oddelenia vrážd dobre vedeli, že zákonník práce je len pre zbabelcov, oni robili vraždu dovtedy, kým tú sviňu nechytili, a vždy bez časového obmedzenia. Tak boli zvyknutí.

„Na záver ešte jedno, decká, vážim si vašu robotu, ďakujem vám za ňu, ďakujem vám za to, ako nás hodnotí krajský riaditeľ, a buďme radi, že je tento rok pokoj, a nech to tak aj ostane aspoň do jari.“

Prikývli ako jedna partia.

Potom už iba počkali, či budú nasledovať chlebíčky a pivo čapované do voskových pohárov, ale Mayor sa k ničomu nemal, tak vstali. Keď pokoj, tak nech je pokoj na celom oddelení a pre všetkých, takže je viac ako vhodné rýchlo vypadnúť do terénu a neukazovať sa šéfom na oči.

„A aby som nezabudol, niekto by mi mal skočiť dolu do bufetu po tresku a kávu...“ ozval sa Mayor, keď prestali hrkotať so stoličkami a tlačili sa vo dverách.

Prikývli ako jedna partia.

Nešiel ani jeden, svine vraždárske, a tak musel zbehnúť sám. Ešteže Váňa už bol tretí na rade, takže nemusel čakať a mal si s kým pokecať.

5

„Dá si niekto poldeci?“

Posadali si a pokrútili hlavami. Zošity s poznámkami z ranného nástupu pohádzali kade-tade po stoloch a rozvalili sa každý na svoje miesto. Chosého ponuka závisia iba tak v priestore, čo v ich kancelárii nebolo vo zvyku, a ku chladničke teda nikto nešiel a ostala zavretá.

„Čo je vám?“ dobiedzal ďalej.

„Serie ma ten Kuky, nebude to slasť.“

S Váňovým zhodnotením parťákovej situácie súhlasil každý. Každý po svojom. Každý mal so smrťou svoje skúsenosti. So smrťou všeobecne, so smrťou v práci aj so smrťou doma. Každý sa s ňou už stretol a všetci tušili, že ani Kuky nebude od tejto skúsenosti ušetrený. A že to nebude príjemné, to vedeli už teraz. Chceli pomôcť, ale niekedy ani odborník na smrť pomôcť nedokáže. Tak boli smutní a iba tak si posadali a iba tak sa porozvaľovali kade-tade po kancelárii a iba tak čakali, čo bude.

„Na!“ Burger sa nahol cez stôl ku Krauzovi a podal mu lístoček.

„Čo je to?“

„Volal ten tvoj kamoš z basy. Poručík Velický. Včera na fajront. Už si tu nebol, tak som si zapísal čas a číslo, máš sa mu ozvať.“

„Zase ďakovné telegramy. Kašlem aj na celého Puskailera, už sme si toho užili dosť, čo stále otravuje?“

„Zavoláš mu a on ti povie.“

Krauz hodil lístoček na stôl a prievan ho odniesol do rohu ku kalendáru. Krauz po ňom chňapol skôr, kým spadol, a pritiahol si ho.

„Chosé...“

„No?“

„Čo budeme robit? Máš tam v skrini niečo?“

„Staré šeplety... vydierajú Idniána, keby sme chceli...“

„Kašľať na neho!“

„A vyhrážajú sa mu zabitím.“

„Chosé, každému podnikateľovi, čo odrbáva o milióny, sa vyhrážajú zabitím. Indián nie je výnimka.“

„Tak potom nemám nič zaujímavé.“

Krauz rozhodil rukami a tým považoval problémy Indiána za vybavené. Ak fakt nebude do čoho pichnúť, tak si ho zavolajú, ale zatiaľ ho mali na háku.

„Čo keby sme urobili zbierku?“ navrhol Chosé.

„Načo?“ spýtal sa okamžite Krauz.

„Na Kukyho matku, nie? Na veniec.“

„Ti šibe, však ešte žije.“

„Pre istotu, Riško. Ak to bude trvať dlho, môžeme ju prepiť a zložiť sa znova, keď to príde. Taká zbierka nie je na zahodenie.“

Burger čítal noviny a hlúpy návrh so zbierkou na žijúcu potenciálnu nebožkú nemienil komentovať. Hanzel rozoberal revolver a ticho súhlasil s Burgerom.

Jediný Vaňa bol ochotný diskutovať.

„Chosé, Šaňo povedal, že žiadne hlúpe fóriky na túto tému, ale že prekonáš rekord v blbosti, to som nečakal.“

Na dvere sa niekto pokúsil dvakrát za sebou zaklopať, no bolo z toho iba dvojnásobné hlasné nakopnutie a dvere sa otvorili.

„Čaute, môžem?“

Vošla Petra z vedľajšej kancelárie - v jednej ruke si niesla kávu, v druhej tanierik s koláčikmi. Ruky mala plné a všetko ostatné sa snažila spraviť lakťom a nohami. Tými sa jej podarilo za sebou aj zavrieť a stena sa otriasla.

„Sorry. Tým vedľa u nás už úplne drbe. Kiss chce urobiť zbierku na Kukyho matku, vraj pre istotu. Keby sem prišiel, prosím vás, nakopte ho aj vy, ja už nevládzem. Taká somarina! Zbierka na žijúcu! A vy ako, čo máte nové?“

Petra sa zvalila do kresla vedľa Chosého, kávičku a koláčiky položila na stolík medzi kreslami a milo sa usmiala. „Dá si niekto?“ ponúkla ich a Váňa sa nahol, a kým stihla zareagovať, vzal jej spred nosa celý tanierik.

„Kávu ti nechám,“ upokojil ju, keď videl jej vydesený pohľad.

„To malo byť pre všetkých!“

„Petrička, oni sladké nepijú.“

Ale Burger zložil noviny, vstal a jeden koláčik si vzal. Ochutnal a uznanlivo s plnými ústami zahmkal.

„Mestské pekárne? Alebo vlastná výroba?“

„Edkóó...“

„Tak v tom prípade si ťa okamžite beriem za ženu. Pochopiteľne, dva dni po rozvode.“

„A kedy sa rozvádzaš?“

„Petrička, dajme tomu čas,“ a Burger sa načiahol a vzal si z tanierika ešte jeden.

Hanzel nelenil a urobil to isté. Aj Krauz sa nahol cez stôl a napriek Váňovmu nevraživému pohľadu si vzal tiež jeden koláčik. Ochutnal a súhlasne zamlaskal.

„Súhlasím s Edom. Ak je toto tvoja výroba, tak aj ja si ťa beriem. Lenže vás budem musieť živiť dve, Sylvia sa rozvádzať nechce, vraj sa ľúbime.“

„Na to ti zvysoka, Riško...“ smutno si vzdychla Petra. „Ja sa o chlapa deliť nemienim.“

Chosé sa nahol cez stolík a pripálil jej cigaretu. Usmial sa ako lasička pred odchýlenými dverami do kurína, nadýchol sa, ale predbehla ho.

„A teba nechcem, aj keď si slobodný.“

Vydýchol.

Petra si potiahla a lahodne vyfúkla, usrkla si z kávy a znova si potiahla.

„Decká, zajtra idem na rande... podnikateľ, trojkový bavorák, dom jak dva paneláky dovedna, bazén vonku aj vnútri...“

Znova si potiahla. Chosé to využil. „Len si ho zober. Aj on bude chvíľu vonku, chvíľu vnútri. A ja budem za tebou chodiť a...“

„A nič! Je to slušný človek! Zatvárať ho nebudeš!“

Krauz dojedol a oblizoval si sladké prsty. „Chosé, v spodnej zásuvke mám teplomer, daj jej ho. Evidentne blúzni, vraj podnikateľ s bavorákom a slušný človek...“ poradil parťákovi a ďalej si oblizoval prsty.

„Kam?“ Chosé prijal nahrávku a smečoval ďalej.

„Ja som dával dcéram teplomer do ritky. Tam je to vraj najpresnejšie.“

Chosé ožil. Skúmavo sa zahľadel na Petru. Táto predstava sa mu naozaj zapáčila a znova sa zasnene usmial.

„Nič, ani teplomer mi tam...“ ohradila sa Petra, namierila naňho prst a stlačila spúšť.

„Ja som synovi meral teplotu v ústach,“ navrhol Váňa iba tak medzi rečou, lebo sa vážne sústredil a rozhodoval sa, či ochutná vanilkový, alebo kokosový zákusok.

Chosé povytiahol obočie, znova sa skúmavo zahľadel na Petru vo vedľajšom kresle. Postrehla to a pokrútila hlavou.

„Nebudeš mi ho pchať ani tam, ani tam,“ rozhodla.

„Chalani, povedzte jej niečo. Jej konanie hraničí s týraním zverenej osoby,“ zadrankal Chosé.

Petra si prekrížila nohy, minisukňa sa jej posunula ešte vyššie, pohodila hlavou a čierne havranie vlasy jej preleteli z hrude na chrbát. Chosé zaskučal, ostatní si aspoň vzdychli, ale Petra bola Petra, a po Chosém sa rozrehotali všetci v kancelárii. Všetci vrátane starého Burgera, lebo aj keď sa snažil čítať noviny, Petrine prekrížené nohy a Chosého umučený výraz nemohli ujsť jeho pozornosti.

Krauz dooblizoval, ale zistil, že prsty má aj tak lepkavé, vstal a opláchol si ich v umývadle. Chosé ešte dobiedzal do Petry, Váňa sa už rozhodol a jedol koláčiky jeden za druhým, Burger čítal a Hanzel rozoberal pištoľ. Bežná unudená činnosť v kancelárii číslo stoštyridsaťjeden.

Krauz ich nechal, vrátil sa za stôl a rozhodol sa vybaviť jedinú nevybavenú vec, čo na stole našiel. Pritiahol si lístoček s menom poručíka Velického z väznice a zodvihol slúchadlo.

„Väznica, ústredňa...“

„Poručíka Velického.“

„Spojím...“

Počkal a počítal pípnutia v telekomunikačnej sieti.

„Velický...“

„Krauz...“

„Nazdáár! Som rád, že si sa ozval! Fakt. Počúvaj, neviem, ako by som sa ti poďa...“

„Vieš čo, veď si mi už ďakoval aspoň osemstokrát, a pritom Puskailer ani nebol z vašej rodiny, tak čo blbneš?“

„Ale všetci moji kolegovia vďaka tebe vedia, že vyšetrovanie sa rozbehlo na základe môjho podnetu, a mal by si vidieť, ako som stúpol v očiach niektorých neprajníkov. Nikdy mi neodpustia, že som ten Puskailerov denník našiel ja, a nie oni. Už ma tu pasovali za malého detektíva a počítajú s tým, že poskočím vyššie... Ozaj, keď si to už spomenul, tak mi napadlo, nemáte tam jeden voľný flek? Bral by som aj šéfa vraždárov...“

„Práve nám odišla do dôchodku upratovačka, tak neviem...“

„No, každý začiatok je ťažký. Budem o tom uvažovať. Ale kým sa rozhodnem, chcel som ti povedať, že...“

„Už si sa mi poďakoval. Osemstoprvýkrát fakt netreba.“

„... nie preto som ti včera volal. Už som nechcel ďakovať, chcel som... ako by som to...“

„Ty tam nie si sám?“

„Som.“

„Tak čo dramatizuješ?“

„No...“

„Tak sa už vykoktaj!“

„Mám niečo iné.“

„Čo iné?“

„Niečo čudné.“

„Nový prípad?“

„Ja neviem, či je to prípad.“

„Tak o čo ide?“

„Mám ťa otravovať? Je mi to také...“

„Už ma aj tak otravuješ. Vysielaj!“

„Stratila sa nám kolegyňa.“

„Ako sa môže stratiť kolegyňa? Čo je malá?“

„Nie je.“

„Koľko má rokov?“

„Tridsaťdva.“

„Ako dlho je preč?“

„Tri dni.“

„Tak sa nestratila, iba si odskočila na štrich.“

„Nie, to nie je tak! Ja viem, na čo myslíš, ale...“

„Ty si horší ako moja žena, aj tá vie aj za mňa, na čo myslím. Ty vieš hovno, na čo myslím! Ja som vôbec nemyslel na to, na čo myslíš ty!“

„No dobre, ale aj keď nemyslíme obaja na to isté, aj tak ti môžem zodpovedne vyhlásiť, že to nie je tak. Ona nie je taká, ona...“

„Vydatá?“

„Vydatá, jedno dieťa... malé.“

„Rodinný život v poriadku?“

Velický pol sekundy zaváhal.

„V poriadku...“

„Zaváhal si.“

„Nezav...“

„Zaváhal si! Ja to poznám. Netelefonuješ s blbečkom...“

„To by som si nikdy nedovolil poved...“

„... čo ti zožerie všetko aj s navijakom. Ja to poznám podľa hlasu.“

„Viem.“

„O čo ide? Máš prúser?“

„Nie.“

„Kecáš, inak by si ma nezháňal.“

„Krista ti... to sa nedá iba tak do telefónu, to je dosť... ako by som to...“

„Háklivé?“

„Presne! To je ten správny výraz!“

„No, a konečne sme sa dostali k jadru veci. Ja zvysoka kašlem na háklivé prípady, na to tu máme iných. Pýtam sa: nahlásil už manžel nezvestnosť?“

„Nie.“

„Tak nech sa páči na oddelenie pátrania. Radi ho tam prijmú a vypočujú. Spíšu aj zápistnicu. Ak máš informácie o jej súčasnom pobyte, nech sa páči aj ty, aj teba tam radi vypočujú. Oddelenie vrážd sa vám týmto porúča, páni z väznice!“

„Inými slovami, vy ste odborníci na vraždy, takými šepletami, ako je stratená matka od malého decka a žena zo slušnej rodiny, sa nezaoberáte.“

„Presne! Máme na to špecializované pracovisko a u nás panuje striktná hierarchia, inými slovami, navzájom si do kapusty nelezieme.“

„Ani rukou písané denníky streleného profesora matematiky nie sú v náplni vašej práce, však? Právoplatne odsúdeného za vraždu manželky...“

„...a ležali u teba na stole iba dva mesiace, kým som ťa uprosil. A keď si si ich prečítal, pozri, čo z toho bolo! Aký krásny prípad!?“

„Takže to mám brať tak, že sa staneš oficiálnym dohadzovačom oddelenia vrážd a nezbavíme sa ťa už do smrti. A odteraz budeme robiť iba na tvojich prípadoch, čo?“

„Nie, ale trochu pozornosti a seriózneho záujmu by som si vzhľadom na naše nadstandardné kontakty možno zaslúžil, nie?“

„Kontakty, hovoríš. Tak počúvaj, ty kontakt, my tu máme roboty, že nevieme, kam skôr skočiť. Valí sa na nás jedna vražda za druhou, točíme sa tu na tri zmeny a domov už takmer ani nechodíme a... ty si na mňa vymyslíš takú blbosť s kolegyňou a ešte ma aj citovo vydieraš, ty nadštandardný kontakt! Dám ti jednu dobrú radu: skoč na vnútorné oddelenie, zisti si z dovolenkových lístkov, ktorý kolega okolo tridsiatky si v poslednom čase vypísal dovolenku asi tak na tri dni, možno na týždeň, a skoč na jeho adresu a... čo zistíš? Kde je tá vaša slávna kolegyňa, matka malého dieťaťa z usporiadanej rodiny? U koho? Ak chceš nastúpiť na oddelenie vrážd, musíš uhádnuť na tretí pokus.“

Na druhom konci drôtu zavládlo rozpačité ticho.

„No!“ popohnal ho Krauz. „Čo ti zabehlo?“

„Nie, ale ja som to už urobil.“

„Čo? To na tom vnútornom? A...? Čo si zistil?“

„Že môj dovolenkový lístok tam nie je.“

Teraz zavládlo ticho na opačnom konci.

„Pán poručík... mám tomu rozumieť tak, že...“ Krauz hľadal vhodné slová, ale napokon stíchol, lebo si uvedomil, že hovoria do telefónu.

„Mal by si tomu rozumieť, pán detektív. Aj tomu, že život je niekedy kurva komplikovaný. Prečo by som ti inak volal?“

Krauz si zapálil cigaretu. Čas využil na premýšľanie.

„Ale v takom prípade to fakt nie je na telefón.“

„Nie je.“

„Krista tvojho bacharského!“

Krauz ešte váhal. Potiahol si, zbežným pohľadom skontroloval idylku v kancelárii a s veľkým sebazaprením sa napokon rozhodol.

„Tak... vieš čo, príď. Počkám ťa tu.“

„Ty si dobrý, ja mám službu! U nás to nie je ako v holubníku! Chcel som povedať - ako u vás na kriminálke...“

„Príma, boduješ! Už teraz si si ma skoro získal na svoju stranu, a ešte povedz, že sa tu od rána do večera iba flákame, a máš ma celého!“

„Neblbni, veď ja iba žar...“

„No, ja na tvojom mieste by som nemal chuť na žarty.“

„Ty myslíš, že je to až také vážne?“

„Si na hlavičku, bachar jeden nemožný? Čo ja môžem vedieť, aké je to vážne, veď si mi o tom ešte nič nepovedal! Už ma začínaš srať!“

„Tak sa ospravedlňujem. To je tá moja večne optimistická povaha. Prepáč.“

Krauz fajčil a naťahoval čas. Postrehol, že Burger už nečíta, iba sa tvári a sleduje odsledovateľnú polovicu rozhovoru a Hanzel, hoci čistil revolver, už pár minút leštil tú istú súčiastku a napínal uši.

„Tak počúvaj, ty otrava, včera prepustili z nemocnice môjho najlepšieho kamoša a idem ho poobede navštíviť. Poznáš krčmu U Jumba?“

„To myslíš vážne? Veď som tam pečený-varený!“

„Tak prečo som ťa tam ešte nevidel?“

„Lebo pečených-varených púšťajú maximálne po kuchyňu, aj to iba zadným vchodom. Na vás vyvolených sa môžeme my obyčajní ľudia pozrieť iba škáročkou v plente.“

„Zase vtipný. Tak dnes večer o šiestej.“

„Do šiestej robím, mám dvanástku. Môžem tak o pol siedmej.“

„Tak o pol, ale presne. Za každú zmeškanú minútu platíš pivo.“

„Dohodnuté.“

„Všetkým pri stole.“

„Dohodnuté.“

„Už teraz ťa ľutujem...“ A položil.

Chosé a Petra si v kreslách nerušene švitořili, Váňa sa mordoval s údeným kolienkom s chrenom a listoval v motoristickom časopise, ale Burger zložil noviny a okuliare a spýtavo sa zahľadel na Krauza. Hanzel prestal čistiť bubienok a tiež čakal.

„Nič, v pohode. Vraj sa im stratila nejaká kolegyňa, ale napokon z neho vyliezlo, že ju kefuje a asi iba žiarli, že mu nezahlásila dovolenku a užíva si niekde bez neho. Hovorím, v pohode. Bude ho to stáť dvadsať pív a chlapec sa spamätá, nechajte to na mňa a zbavíme sa ho raz a navždy. Odnechce sa mu otravovať pracujúcich policajtov, vtipálek...“

Otvorili sa dvere a Filipova hlava sa spýtala, kto má dnes výjazd. Vynadali mu ako vždy a odporúčali ho do inej kancelárie.

„Ja nič, ja len, že vo Vrakuni máme streľbu a niekto by tam mal skočiť.“

„Koľko mŕtvych?“ spýtal sa Burger.

„Zatiaľ nehlásili žiadne mŕtvoly, ale Mayor ma aj tak poslal...“

„Žiadne mŕtvoly, žiadna činnosť,“ uzavrel incident Váňa. Ruka zvierajúca vidličku s kusom napichnutého ružového mäska dokončila pohyb a ukojila žeravé chuťové poháriky.

„Ozaj, a nechcel niekto údené?“ spýtal sa s plnými ústami a obrovský mastný papier s hrubou kosťou zbalil do obrovského pomačkaného balíčka s hrubou kosťou a nacvičeným pohybom ho hodil do rohu do koša, kde už bol včerajší balíček s hrubou kosťou, lebo upratovačka odišla do dôchodku.

6

„Dobrý deň, prepáčte, že vás otravujem...“

Dievča sa strhlo a vyvalené civelo na otravovateľa.

„... tak to som naozaj nechcel, nechcel som vás vyľakať, ešte raz prepáčte.“

Prebrala sa z myšlienok a pokúsila sa o nenútený úsmev. Bol to iba pokus a bol z toho len silený úškľabok s nemou výčitkou.

„Ešte raz sa ospravedlňujem, že otravujem...“

„Nie, neotravujete, bola som zamyslená. Prosím, ako vám môžem pomôcť?“ nechápala celú situáciu a v očiach sa jej zjavila neistota a náznak strachu.

„Nijako, ja vlastne ani nepotrebujem pomoc, iba...“ zaváhal, preniesol pohľad z jej zlatých vlasov na hladinu rieky a pokračoval. „Všimli ste si, ako krásne a monotónne tečie už celé veky a vôbec ju netrápi, čo si my, obyčajní ľudia na brehu, myslíme? Aké máme bolesti, túžby, sny, želania... nič. Nič ju nezaujíma. Iba si tečie a kašle na nás, a pritom by sme sa jej občas tak radi vyžalovali a vyobjímali sa s ňou, poprosili o pomoc, ale ona si iba tečie a nevšíma si nás.“

Zohol sa, kufrík položil na zem takmer až pod lavičku a znova sa vystrel. Pohľad neodtrhol od hladiny.

Chvíľu pozorovala jeho zamyslenú tvár, potom sledovala jeho pohľad. Iba tak civeli na tečúcu vodu, ani jednému nebolo do reči.

Dievča sedelo na lavičke na brehu rieky a oddychovalo, lebo vyše hodiny chodilo po Sade Janka Kráľa a už ju boleli nohy. Sadla si na operadlo a nohy si vyložila na namrznuté dosky. Sadla by si normálne, ale nemala igelitku ani nič na podloženie pod zadok. Preto si sadla na operadlo, aby bola vyššie, no aj tak jej bolo zima. Schúlila sa, ruky zastokla do páperovej bundy a po chvíli ľutovala, že si nedala rifle, ale sukňu. Sukňa bola pod kolená a mala aj hrubé pančuchy a zimné vysoké topánky, no aj tak jej bolo zima. Domov ešte nechcela ísť, a tak si sadla a premýšľala, čo jej to dnes doobeda doktor povedal.

„My... sa poznáme?“

„Nie, a z vášho ustráchaného hlasu, slečna, cítim, že som vás vyľakal a asi som vás nemal vôbec osloviť. Prepáčte, ja radšej pôjdem...“

Bol zaujímavý. Mladý. Dvadsaťpäť? Tridsať? Pri tomto type mužov sa to nedá odhadnúť. Bol celý čierny: čierne husté krátke vlasy, čierny kabát, čierne rifle, čierne zimné topánky. Chlopne na kabáte mal vyhrnuté hore a bolo to sexi. Možno Talian alebo chalan z Balkánu, možno má korene niekde v Sýrii alebo v Iraku. Určite južanský typ, ale odkiaľ...? Všetci južania južnejšie od Banskej Bystrice vyzerajú rovnako. Tvár mal súmernú, klasický profil, urastený, to ako odborníčka na postavy vedela posúdiť. Určite športovec. Asi zahraničný študent z intráku.

Zohol sa po kufrík a chcel odísť.

„Nie, ja sa iba pýtam, či sa poznáme, prečo ste ma oslovili a čo chce... teda, ako vám môžem pomôcť?“

„Aha,“ pustil kufrík a usmial sa. Bol to krásny úsmev. Sálalo z neho teplo.

Bolo jej zima. Potrebovala aspoň trochu tepla, ale bola priveľmi hrdá na to, aby si to pripustila.

„Už som vám povedal, že nepotrebujem pomoc. Ja... asi by som mal začať takto: volám sa Atnan. Atnan Semiri. Otec bol z Kosova - preto také meno, mama pracuje na veľvyslanectve, ale je Slovenka. Tu som sa narodil aj vyrástol, dole ma to nikdy neťahalo. Otec zomrel, zastrelili ho, keď bol na kontrole vládneho odzbrojovacieho programu. Pracoval ako poradca v OSN. Mierový poradca. Paradox tých čias. Zastrelili ho dva kilometre od rodnej dediny v deväťdesiatom piatom. Vyštudoval som herectvo na FAMU, som čerstvý absolvent a idem sem do divadla,“ pohodil hlavou za seba k veľkému parkovisku a k budove divadla. „Idem na konkurz, ale prišiel som o hodinu skôr, tak som sa išiel prejsť na nábrežie a zbadal som vás. Sedíte tu a, prepáčte, zdali ste sa mi taká... taká...“

„Taká na oslovenie?“

„Taká na oslovenie,“ pritakal, no okamžite si uvedomil, že jeho slová by mohla pochopiť aj inak, a rýchlo sa opravil, „ale v dobrom! Taká...“ zaváhal a usmial sa. V jeho úsmeve bolo veľa nehy a povzbudenia. Určite ho potreboval aj on. Dnes bol jeho veľký deň. Dnes mal všetkým dokázať, že na to má, že si zaslúži dôveru a že nesklame. Znova sa usmial a pokračoval: „Taká smutná. Pozerali ste do tej vody, akoby to bolo jediné východisko. Zľakol som sa. Bál som sa. O vás. Prepáčte, že sa opovažujem, ale...“

Pokrčila plecami, striasla sa od zimy a pohodila hlavou. Žlté vlasy sa jej rozprestreli na zimnej bunde, statická elektrina tichučko zapraskala. Podupkala nohami, z dosiek odpadlo pár cencúľov a roztrieštili sa na betóne.

„Takže herec. Umelec. Preto tie poetické slová o rieke, už chápem. Pekne ste to vystihli. A neospravedlňujte sa. Veď máte pravdu. Čumím a premýšľam. Neskáčem, ale nie som ďaleko. Všetko sa mi... posralo...“

Znova zadupotala nohami, no cencúle už neodpadli. Ani nevedela kedy, ale všetky pozrážala už predtým.

„Je vám zima,“ skonštatoval a zohol sa po kufrík. Pokrčil koleno ako bocian, kufrík si položil, otvoril ho, vybral termosku, znova ho zavrel a vrátil pod lavičku.

„Ja kávu nemôžem, som alergická na...“

„Ja viem... ehm... chcel som povedať - chápem to. Aj moja matka je alergická, preto doma pijeme iba čaj. Lipový, horúci. S medom.“

Nalial do vrchnáka a podal jej.

Zaváhala, stuhla v prekvapení a chvíľu sa jej zdalo, že tu nakrúcajú film o dobrom Aladinovi a duchovi z lampy a o všetkých možných kúzlach, ktoré je schopný a ochotný urobiť ich iba pre ňu.

Vzala si, ovoňala vrchnák - horúca para sa jej zdala neskutočne domáca, príjemná, útulná, dojímavo intímna. Ochutnala. Usrkla, a keď zistila, že nie je až taký horúci, napila sa. Chvíľu moržovala vrchnák v dlaniach a sýtila sa jeho teplom. Zahľadela sa mu do očí. Neuhol. Skúmal ju. Uhla ona.

„Príjemné. Ďakujem,“ zamrmlala.

„To som rád. Rád pomáham. Teší ma to. Viete, my tam dolu sme pred pár rokmi tiež potrebovali pomoc a všetci sa na nás vykašlali. Zomrel mi otec a prišiel som skoro o celú rodinu. Veľa je nás takých, ale pomoc neprišla. Teraz vykopávajú jeden masový hrob za druhým a tvária sa prekvapene, celá poondená Európska únia, ako je!“

„Strašné, videla som to v televízii.“

„Ja som tam bol osobne. Ak to vidíte na vlastné oči, slovo strašné je prislabé.“

„Verím.“

„Ale nemali by sme si kaziť taký príjemný večer,“ odrazu akoby sa prebral a chcel prevrátiť list, „nechcel som vás deprimovať viac než...“ zaváhal.

„Než som?“

Pokrútil hlavou.

„Máte pravdu, som. Nemám to ľahké ani ja...“

„Verím vám.“

„Volám sa Lívia.“

„Krásne meno. Nie naše, ale krásne.“

Vzal jej plastový vrchnák a dolial.

„Pi, Lívia, kým je aspoň trochu teplý.“

Zatykal jej a neohradila sa. Vzala si vrchnák z termosky, napila sa a každým dúškom z nej padalo napätie z posledných dní, ako keď sa rúca zle postavené lešenie pri starom ošarpanom kostolnom múre. Poschodie za poschodím, dielec za dielcom, rúrka za rúrkou. Ako nepodarená stavba z karát. Ani sa nepamätala, kedy sa cítila tak príjemne.

Asi to už potrebovala.

„Ja ešte študujem. Fakulta telesnej výchovy a športu. Posledný ročník. Pred tromi mesiacmi ma rozbolelo koleno. Odvtedy iba chodím po lekároch, z jedného vyšetrenia na druhé, od jedného experta k druhému. Tréner mi vybavil...“

Na chvíľu prestala dýchať. Skúmavým pohľadom skontrolovala, ako sa vrchnák vrtí v jej dlaniach.

„Hrám volejbal, budúcu sezónu ma chceli do reprezentácie. Chcem byť trénerkou...“ pozrela sa mu do očí. „Doktor povedal, že sa pokúsia aspoň časť kosti zachrániť. Vraj o nohu neprídem, možno...“

Z roztrasených rúk jej vzal vrchnák, zašrauboval ho, termosku vrátil do kufríka. Už kufrík nepoložil na zem. Iba stál.

„Chcela som byť trénerkou,“ zastonala, ale neplakala. Od desiatich rokov nikdy neplakala, tak prečo práve dnes. Veď nie je dôvod, o nič väčší ako doteraz.

„Lívia...“

Ruky si zaborila do páperovej bundy, bradu sklonila na prsia, pohodila hlavou, upravila si zlatú hrivu na chrbte a podupkala nohami.

„...ja som hral basketbal za fakultu, viem ťa pochopiť...“

„Prečo ti to hovorím, Atnan, veď sa ani nepoznáme,“ skočila mu do reči, lebo ho vôbec nepočúvala. „Prepáč. Teba čaká konkurz, môžeš rozhodnúť o celom svojom živote, a ja ťa tu otra...“

„Nie! To nie! Tak nehovor, neotravuješ ma. Práve naopak! Ja som si myslel, že dnešný deň je dôležitý iba pre mňa, že ide iba o mňa, iba o môj život, že nič nie je dôležitejšie než ja, ale teraz vidím, že takýto obyčajný deň, ako je dnes, môže byť dôležitý aj pre iných, aj pre teba, dokonca oveľa dôležitejší než pre mňa. Pomohla si mi precitnúť, Lívia. Ďakujem ti za všetko, čo si dnes pre mňa spravila.“

„Prestaň, herec...“

„Nie, to nie je replika, toto nie je rola, ja to myslím vážne, naozaj vážne. Dnes nás tam ide dvanásť a ja som si dával šancu tak jedna k tisíc, ale... teraz chcem zabojovať a vyhrať to. Musím to dokázať a ty... ty mi v tom pomôžeš, cítim to.“

„Prestaň!“

„Lívia, prosím ťa, poď tam so mnou.“

Našuchorila si plecia, urobila si viac tepla pod bundou a zahľadela sa na rieku. Mlčala. Odkašlala si.

„Blbneš?“

„Nie, myslím to vážne!“

„Atnan, ja...“ jeho návrh sa jej zdal strelený.

„Lívia, poď tam so mnou. Prosím ťa. Cítim, že tvoja prítomnosť bude pre mňa vzpruhou. Odrazový mostík. Ja to tak cítim.“

„Nie, to je hlúp...“

„...a ver mi, ak ja niečo cítim, tak je to naozaj. Možno si to neuvedomuješ, ale je to pre mňa veľmi dôležité. Prosím ťa. Dnešné náhodné stretnutie je pre mňa veľmi dôležité.“

„Nie, to je...“

„Poď tam so mnou, a ak to spravím a zoberú ma, pozývam ťa na večeru a budeme sa až do rána rozprávať o živote a našich plánoch, a tvoje plány nebudú tie druhoradé, sľubujem, pretože, ver mi, aj bez kolena sa dá žiť, snívať a robiť si plány. Môj otec žil skoro celý život bez ruky a vážili si ho a mali ho radi a rodina ho milovala. Dá sa to, ver mi. Budeme sa spolu rozprávať o spoločných plánoch. Teda, nemyslel som to tak...“

Usmiala sa.

„Ja viem. Spoločné plány, to je niečo iné. My dvaja sa vlastne ani nepoznáme, tak aké tam spoločné plány, ale rozumiem ti.“ Zaváhala. „A čo ak to nespravíš?“

„Aj tak ťa pozývam na večeru, a ešte k tomu sa ožerieme ako dvaja nešťastníci, na ktorých sa svet úplne vyprdol!“

Zoskočila z lavičky. Až teraz si uvedomil, aká je vysoká a krásne urastená. Volejbalistka oproti basketbalistovi. Iba trochu zdvihla hlavu a skoro si pozerali do očí.

„Tak vieš čo, ty beduín bez ťavy, idem teda s tebou a budem ti celý čas držať palce. Ale upozorňujem ťa, že som si vybehla iba tak a som švorc.“

Takmer poskočil od radosti.

„Zabudol som ti povedať, že strýko má v Kuvajte takú oceľovú konštrukciu v tvare vežičky, neviem, ako sa to volá, ale stále z toho striekajú doláre. Aspoň tak mi to opisoval. Jednoducho platím, a je to!“

Usmiala sa, a hoci mu neverila ani slovo, aj tak ju pobavil a rozohrial. Chcela vykročiť, ale zapotácala sa. Zatočila sa jej hlava a musela sa oňho oprieť.

„Čo bolo v tom čaji, akosi mi je teplo.“

„Čaj, voda, med. Čo by si chcela viac? Možno čaro osobnosti...“

„No tak to by hádam stačilo, nie? Nenamýšľaj si, herec!“ oponovala, ale akosi jej fakt bolo teplo a príjemne veselo.

Obehli lavičku, objal ju okolo pása a podopieral ju, lebo sa motala. Pomaly kráčali k divadlu a svet sa jej už nezdal taký sivý. Atnan na ňu pôsobil ako životné ópium, ktorého sa jej v poslednom čase nedostávalo, nabíjal ju energiou, ktorú už dávno potrebovala. Objímal ju a stále rozprával - hovoril jemne, monotónne a múdro. Ozaj talentovaný herec. Nech to s ním dnes na konkurze dopadne akokoľvek, na tú večeru s ním pôjde, a nech sa potom deje, čo sa má diať, bolo jej to jedno.

Život je príliš dlhý na to, aby bol pekný stále, a tak sa rozhodla, že si z neho urve aspoň teraz, kým ešte stojí pevne na oboch nohách.

„Počkaj, podržíš mi kufrík? Na chvíľu. Len si z auta vyberiem tenisky a tepláky Svoj výstup hrám totiž v teniskách a teplákoch.“

Podal jej kufrík a otvoril auto. Parkovisko bolo veľké, plné áut. Dve najbližšie lampy nesvietili, ale tie vzadu sa pokúšali rozriediť šero končiaceho sa dňa slabými lúčmi umelého osvetlenia. Nedarilo sa.

„Načo ti je také veľké auto?“ začudovala sa.

„To mám po otcovi, jemu sa páčili dodávky. Nemám to srdce predať ho, tak ním jazdím. Niečo ako rodinný klenot. Pamiatka. Zle sa s tým parkuje, ale inak to má samé výhody,“ hrabal sa za sedadlom spolujazdca. „Okrem toho sa dá v takomto aute prespať, čo ja ako bývalý študent občas privítam. Dá sa v ňom stolovať, skromne, pravda, dá sa v ňom pozerať televízor a mám v ňom aj záchod a sprchu...“ vysvetľoval a stále sa hrabal za sedadlom spolujazdca.

Musela sa oprieť o bok auta a ľadový plech ju príjemne chladil na dlani. Trochu sa jej točila hlava. Z Atnana videla iba nohy a zadok a... ten zadok v čiernych rifliach nebol úplne na zahodenie.

„Kecáš!“

„Čo?“

„S tou sprchou!“

„Nie, Lívia, mám tam aj také veci. Všetko,“ vyliezol z auta a v rukách mal tenisku a modré tepláky.

„Ukáž.“

„Čo?“

„Tú sprchu."

Pozrel sa na hodinky na zápästí.

„Lívia, potom ti ukážem celé auto, ak chceš, ale teraz...“

„Iba ukáž a ideme. Alebo...“ zaváhala a uvedomila si, že je otravná, „nie, prepáč, musíš sa sústrediť, prepáč, aká som sebecká, vôbec si neuvedomujem, čo ťa čaká a ako ti na tom záleží. Prepáč.“

„Nie si sebecká, preboha, čo to hovoríš? A neospravedlňuj sa stále. Si len zvedavá, to je normálne. Tak vieš čo,“ znova pozrel na hodinky a poobzeral sa po okolí, akoby čakal príchod konkurentov na konkurz a chcel ich odplašiť, „tak sa pozri, ale rýchlo.“

Na parkovisku nebola žiadna konkurencia, na konkurz dnes neprišiel nikto a parkovisko bolo ľudoprázdne.

Atnan mykol kľučkou na bočných dverách - tie sa poslušne posunuli po koľajničke o pol metra a potom sa zasekli. Mykol znova, ale ostali stáť.

„Niečo je znútra, zasekli sa, musíš sa vtesnať dnu.“

Podala mu kufrík a nahla sa dovnútra.

„Je tu tm...“

Z tmy sa vynorili ruky, zdrapli ju pod pazuchami a bleskovo ju vtiahli dnu.

„...a,“ dokončila a prudký pohyb v predklone jej vyrazil dych.

Rúk bolo zrazu viac a jedny ju prevrátili na chrbát, druhé jej znehybnili ruky, ďalšie nohy a...

„Pomó...“

Bol to iba pokus. Vôbec nie hlasný a nemohol ho nikto počuť. Na tvár sa jej prisala vlhká handra a utlmila všetko, čo chcela zakričať. Všetko, čo chcela zakričať v poslednom kŕči.

Pri dlhom ó vyprázdnila pľúca a musela sa nadýchnuť, aby mohla zakričať znova. Nadýchla sa a sladkastá vôňa jej zmačkala mozog, presne, ako dokážu barmanové ruky stlačiť limetku. Zakrútila sa jej hlava, pred zavretými očami sa jej roztancovali biele hviezdičky a v panike začala kopať. Kopala do vzduchu. Chcela si strhnúť handru z tváre, no ruky ju neposlúchali, mala na nich niekolkocentové závažie. Pocítila tlak na hrudník a niečo neodolateľne ťažké jej vytlačilo posledné zvyšky vzduchu z pľúc. Zasyčala ako prepichnutá pneumatika. Znova sa musela nadýchnuť a znova cez handru. Tentoraz sa jej hlava nezatočila, už bola v jednom kolotoči, biele hviezdičky zmodreli a potom dostali fialový nádych hlbokého vesmíru. Cítila, ako sa jej telo nahýna nabok, šmýka sa po modrej šmykľavke a padá niekam dolu do perín, ale nedosiahla ich a ani nevedela, kam dopadla, lebo ešte predtým stratila vedomie.

„Dolu, daj to dolu, ale rýchlo,“ zasyčal hlas v temnote dodávky.

Niekto poslúchol a stiahol jej mokrú vreckovku z tváre.

Rozopli jej bundu, potom košeľu a roztrhli tielko. Ucho jej priložili na hrudník a počúvali.

„Máme šťastie, neprehnali sme to. Žije a je ok. Dýcha. Sleduj tie kozy, nie sú nádherné?“

„Skôr mi ide o to, či je v poriadku.“

„Je. Má krásne mladé zdravé telo a zarobí nám tony peňazí, neboj sa.“

„Tak mu povedz, nech sa už pohne.“

Okienko za hlavou vodiča sa odsunulo a hlas zozadu povedal dopredu iba: „V poriadku, Atnan, ideme,“ a znova sa zavrelo.

Herec naštartoval, zapálil si cigaretu, pomaly, opatrne vycúval z parkoviska. Vyšiel na hlavnú cestu a pomalou predpisovou jazdou nedal policajnej hliadke idúcej oproti ani najmenší dôvod na to, aby ho zastavili a skontrolovali.

Ani nebolo prečo. Takých nenápadných bielych dodávok jazdí podvečer po Našom Meste veľa.

7

„Vy hajzli milení!!“

Jumbo sa rozbehol k chalanom, presnejšie, chcel sa rozbehnúť, ale po prvých dvoch krokoch mu pichnutie pod hrudnou kosťou pripomenulo slová kardiológa o tom, že sa má šetriť, a ostal meravo stáť. Radšej sa oprel o barový pult a počkal, kým prišli k nemu.

„Čo je, ty zdechlina! Simulant zasraný! Ty hovado poltonové!“

Padlo ešte pár vrelých slov na uvítanie a vyobjímali sa. Za normálnych okolností by sa Jumbovmu objatiu bránili, lebo keď stosedemdesiatpäťkilový grizly objíma stokilové vychrtnuté trlice z oddelenia vrážd, bolí to všetkých naokolo a aj ich samých, ale dnes sa tomu nedalo zabrániť. Jumba prepustili z nemocnice a po týždňovej rekonvalescencii ich pozval. Ušiel hrobárovi z lopaty iba o vlások, presnejšie, iba o pár kíl, ale aj tak to s jeho srdcom vyzeralo biedne. Doktor povedal, že aspoň päťdesiat dolu, inak je u nich o rok znova a s oveľa horším poškodením srdcového svalu. Cievy obalené a zaškrtené tukom a cholesterolom už neboli schopné zásobovať ten mohutný aparát a Jumbovi hrozilo, že naozaj obanuje.

Ale to bolo, a čo bolo, to bolo, a teraz je teraz - vyobjímal ich a znova ich boleli kosti, a znova rozdával rukami ako lopatami rany do ich chrbtov, znova stál uprostred svojho podniku ako neohrozený rytier uprostred hradnej pevnosti a znova vrešťal na Alenku.

„Alenkáá! Jeden, dva, tri... osem... desať pív a jednu tú moju! Platím ja, nech sa fízli raz za rok zadarmo ožerú!“

Alenka za pultom kývla vraždárom na pozdrav a začala čapovať. Chosé sa od skupinky nových hostí nenápadne oddelil, šuchol sa za pult, odzadu sa pritlačil k Alenke a vášnivo ju pobozkal na krk. Rukami zašiel...

Plecom mu odhodila bradu a zadkom mu dala bodyček.

„Aúú...“

„Dnes nie, daj pokoj...“

Zalapal po vzduchu a ako sadol si normálny hosť. Možno iba ako o niečo viac přikrčenější hosť v miernom predklone.

Medzitým najstarší z osadenstva, detektív Burger, prednášal uvítaciu reč na počesť Jumbovho návratu medzi živých.

„... a všetci ťa máme radi a sme naozaj šťastní, že si sa vrátil...“

Chosé si pošúchal rozkrok a nahol sa ku Krauzovi.

„Kurva, Richard, mohol by si sa na mňa pozrieť?“ pošepkal parťákovi a drgol ho ramenom.

Nikto si ich nevšímal, lebo debata za stolom sa už začala a všetci sa prekrikovali.

„Načo?“

„Do ksichtu, či som fakt taká špata. Petra nie, Alenka nie... ja dnes asi ostanem na ocot.“

„Aspoň si oddýchneš a doplníš bielkoviny.“

„Nechcem si dopĺňať bielkoviny.“

„Môžeš si ho...“

„Čo som v robote?“

„Tak slop a neotravuj! Ak budeš celý večer poslúchať a budeš dobručký, tak sa ti naňho možno na fajront pozriem...“

„Choď do riti aj ty!“

Chosé sa slušne poďakoval parťákovi za unúvanie a ešte raz si pomasíroval rozkrok. Nesedeli medzi ostatnými hosťami, sedeli za vyhradeným stolom oddeleným od ostatných španielskou stenou a užívali si súkromie. Výsada vraždárov v Jumbovom podniku. Jumbo sedel za vrchstolom a vyškŕňal sa ako sopľavé decko nad narodeninovou tortou.

„Hajzli moji, ja vás tak rád vidzím! V kerej onej ste doščulka boli?“

„Veď ty si pauzoval, nie my.“

„Já vím, kurva, šak to já len tak! Sa nesmejte, nebolo mi tam šecko jedno! Ale doktor povedal, že stačí zhodit padesát a sem za vodu. Tak od budúceho týdňa idem na to, ale dneska ešte nemosím, dneska si ešte užijeme! Tak,“ zodvihol pohár becherovky riedenej vodkou, „na zdravie, telce!“

„Na tvoje, dobrý človek...“

Vypili a poutierali si ústa.

„A čo to bolo s tým väzneným profesorom? Volaco som v nemocnici počul, ale nevím šecko.“

„Richard ti to vysvetlí,“ navrhol Burger.

„Prečo ja, čo ja...“

„Tak syp!“ uzemnil ho Jumbo a skôr než by Krauz riskoval ešte jeden úder do chrbta, radšej sypal.

„Že to bol nejaký jadrový fyzik.“

„Nie, Jumbo, iba profesor matematiky.“

„Takže tiež magor. A že si zabil ženu, ale ste ho z toho vysekali.“

„Nie, nezabil, nebolo treba ho sekať, iba si to odsedel.“

„Tak ťa mám prosiť na kolenách, alebo začneš sám?“

Krauz mu porozprával, ako to bolo. Viacerí chalani z oddelenia vrážd dávali pozor, lebo nie každý bol informovaný o podrobnostiach kolegovho prípadu.

„Perfektné,“ uzavrel Jumbo Krauzovo rozprávanie. „Ale to je hovno, chlapci moji, to ja som raz... bolo to v sedemdesiatom ôsmom... né! V sedemdesiatom deviatom! Tak vtedy som mal prípad...“

A už bol problém. Jumbo sa rozbehol a všetci dobre vedeli, že najbližšiu polhodinu strávia v tichosti počúvaním rozprávok starej matere.

„Čo furt čumíš na hodinky?“ spýtal sa Chosé Krauza ukradomky, aby si Jumbo nevšimol, že niekto nepočúva.

„Iba tak. Aj ty máš o päť pol siedmej?“

„No.“

„Díky.“

Krauz vstal a odkradol sa k výčapu.

„Čo ti chýba, Riško?“

„Nič, Alenka, len by som ťa chcel poprosiť, či by si sa mohla nahnúť dozadu a posunúť tie hodinky o päť minút dopredu. Potom ti poviem a vrátiš ich späť.“

„Hodinky?“ nechápala.

„Je to taký fór, nič, čo by stálo za reč.“

Alenka prestala čapovať, poutierala si ruky do zástery, otočila sa a postavila sa na špičky. Otvorila sklenený kryt na nástenných hodinách vzadu za pultom a posunula ich na pol siedmu.

„Takto je to dobre?“

Obrátila sa tak rýchlo, že Krauz nestihol zodvihnúť pohľad, takže ho pristihla, ako obdivuje jej vypasovaný zadok v obtiahnutej minisukni, vylepšený o našponované lýtka.

„Richard!“

„Sorry. Tomu sa nedá odolať.“

„Tak nepi toľko... po záverečnej by sme...“

„Vieš čo, ja radšej...“

Chápavo sa usmiala.

„Tak pi. Už som si zvykla. Tých, čo chcú mňa... doboha, a tých, čo by som zase chcela ja... áále, vysrať na takú spravodlivosť. Tak na zdravie, Riško!“

„Kašli na to, Alenka, raz to vyjde aj tebe, uvidíš,“ podišiel k nej za pult a dal jej ozajstnú pusu. „Nikto z nás nemôže mať všetko odrazu, vždy iba kúsok, a kúsok zase chýba. Je to tak po celý život. Vraj to tak býva až do smrti, jedine potom je to kompletné a nafurt.“

„Tak díky za povzbudivé slová. Počkám si na to kompletné. V tomto podniku to ani nebude tak dlho trvať, pozri, aký je tu dnes nával.“

Krauz sa vrátil k stolu a po očku sledoval vstupné dvere.

„... ten debil ju zakopal vzadu za stodolou...“

Jumbo básnil a banda zaoberajúca sa vraždami sa nudila. Kúsok od nich si k stolu z vonkajšej strany španielskej steny sadli štyri baby. Krauz jednu spoznal - bola to dopraváčka, a tak usúdil, že aj ostatné sú z toho oddelenia.

Aj Chosé tak usudzoval.

„Idem sa vyšťať... pokračuj,“ ospravedlnil sa Jumbovi.

Išiel, ale akosi sa zabudol vrátiť. Pri stole s dopraváčkami mu vypadol odznak a začal ho hľadať, jedna mu ho našla pod stolom, a keď mu ho podávala, všimla si, aký je to odznak, a tak sa dali do reči.

Vstupné dvere do lokálu sa otvorili a vošiel poručík Velický Krauz ho zbadal, ale nechal ho, nech sa zorientuje sám. Velický sa prešiel, minul výčapný pult aj španielsku stenu a už sa vracal späť k dverám. Krauz vstal, počkal, kým sa obzrel, a kývol mu.

Velický zaradil spiatočku a vrátil sa. „Dobrý večer.“

„Dobrý aj tebe, meškáš, a to sa tu netrpí.“

Vlický nechápavo vyvalil oči.

„Ako meškám, veď som letel odušu, je presne pol...“ a pozrel na hodinky na zápästí.

„Pol aj päť!“ opravil ho Krauz.

„Nieje možné!“

„Tak sa pozri na hodiny na stene nad výčapom. To je oficiálny stredoeurópsky čas, platný aj pre leteckú dopravu nad týmto lokálom, kámo! Päť minút meškanie, to máme päť pív na hlavu, pivo pije osem ľudí, to máme päťkrát osem... to máme... štyridsaťpäť pív! Platíš štyridsaťpäť, môžeš začať s prvou objednávkou.“

„Ale... ja mám presne pol,“ koktal nechápavo Velický.

„Oproti Dvom levom je hodinárstvo, môžeš si ich tam ráno odniesť, ale to nič nemení na fakte, že meškáš päť minút a platíš štyridsaťpäť pív. Alebo...“ Krauz mu dal váhavo na výber, „to môžeš vzdať a zdupkať domov hneď teraz. Ako chceš.“

„Nezdupkám, ale...“ Velický nepochopil fór a naletel, „osemkrát päť je predsa štyridsať.“

„Dobre, súhlasíme s tvojou ponukou. Tak štyridsať, začni objednávať!“

„Krista... pani vedúca! Pani...“ počkal, kým ho Alenka zaregistrovala, „osem pív na mňa, poprosím.“

Alenka sa usmiala a súhlasne kývla hlavou. Hodinky na stene za sebou pre istotu zatiaľ ešte nenapravila.

„Veľmi pekná pani vedúca,“ zamrmlal Velický.

„Tak si prisadni,“ Krauz ukázal rukou k stolu za španielskou stenou.

„Ja by som radšej...“ zaváhal Velický a s obavami si premeral hlučnú spoločnosť.

„Ale my sme tu ako jedna rodina,“ ubezpečil ho Krauz a ostal stáť.

„Ja už jednu mám a nerád by som o ňu prišiel.“

Krauza trochu prekvapil.

„To bude až také vážne? Tak poď vedľa, ty studnica nevyčerpateľnej inšpirácie.“

Sadli si do rohu do dvojky. Velickému mimovoľne vyletela ruka a pohladil si oko. Krauz zbadal zle zahojený monokel okamžite, ako Velický vošiel, ale zdalo sa mu netaktné začať debatu práve modrinou.

„Chcem sa ti poďakovať...“ začal Velický.

„Tak to hádam nemyslíš vážne!“ prerušil ho Krauz.

„Nie! Nie za Puskailera. Myslím za to, že si si našiel čas.“

„Aha.“

„Si fajn...“

„Tak počkaj, najprv takto - ja sa volám Richard. Ja ti stále do telefónu hovorím poručík Velický.“

„Som Vlasto,“ a podal mu ruku.

„Tak fajn, takže Vlasto,“ Krauz ruku prijal.

„No.“

„Vlasto, pozri sa na toho obrovského človeka, čo tam sedí za vrchstolom. Pred mesiacom ušiel zubatej spod kosy a dnes oslavuje návrat do života, takže to tu dnes bude naozaj veselé. Rád by som sa na tom zúčastnil, lebo som pozvaný, preto ak ťa môžem poprosiť, skráť to na minimum, a ak chceš, pridaj sa k nám, aspoň uvidíš, ako to na našom oddelení chodí. Inak, som rád, že požívam tvoju neskonalú dôveru, no...“

„Ja viem, už som otravný, ale...“

„Niežeby si bol otravný, to by som netvrdil, no všetkého veľa škodí. Ja si ťa vážim ako kolegu, o tom nemôže byť pochýb, ale z toho, čo si mi dnes do telefónu naznačil, v tomto tvojom novom prípade asi ide o súkromnú záležitosť, a my sa riešením súkromných záležitostí nezaoberáme, zvlášť ak ide o trojuholník, rozumieme sa?“

Velický si odkašlal a počkal, kým ich obslúžili.

„Ehm... rozumieme sa, ale tu nejde iba o trojuholník, vieš, Richard, ono je to dosť zložité. A so súkromnými záležitosťami by som ťa neotravoval, hoci...“ zaváhal. „Neviem, za kým iným by som išiel, aj keby to bola čisto súkromná záležitosť. Pripúšťam, asi by som ťa aj tak otravoval, ale tentoraz naozaj nejde iba o to. Ty si neuvedomuješ, že vy robíte aj také veci, že môžete pomôcť... že...“

Krauz jeho koktanie zastavil kývnutím ruky a zdvihnutím pohára.

„Tak sa upokoj, prestaň dychčať a panikáriť, napi sa a začni vysielať. Vypočujem si ťa, nech to bude akokoľvek dlhé a akokoľvek nudné, sľubujem.“

„Vďaka.“

„Fajčíš?“

„Nie.“

Krauz si zapálil.

„Zomrieš podstatne zdravší než ja, ale to ti už na preventívke asi povedal aj internista, nie? Tak nefajči a spusti.“

„Ono je to dosť také...“ Velický sa napil piva a váhal. „Vieš, ja by som ťa ani neotravoval, ale...“ stále váhal, nevedel sa rozbehnúť.

„Ako sa volá?“ pomohol mu Krauz, lebo zo skúsenosti vedel, že svoj problém dokáže iba málokto súvisle porozprávať tak, aby bol zrozumiteľný na prvý raz, ale ak sa mu pomôže pár úvodnými pomocnými otázkami, rozbehne sa a potom už frčí.

„Anička.“

„Pekné meno. Hovoríš kolegyňa?“

„No.“

„Kde robí?“

„Na vnútornom v administratíve, ale nie je civilka, je naša. Robila dva roky na ženskom oddelení na Mlynoch, potom si dorábala školu a teraz naposledy bola šéfka oddelenia na vnútornom.“

„Prečo bola, hádam je, nie?“

„No vidíš, už mi z toho hrabe! Nevidel som ju tri dni a už o nej rozprávam v minulom čase. Jasné, že je!“

„Fajn. Takže tomu dáme nejakú chronológiu a časovú a faktickú súvislosť. Kedy si ju videl naposledy?“

„V piatok minulý týždeň.“

„Kedy?“

„Po fajronte.“

„To je?“

„O štvrtej.“

„Kde?“

„Na bráne.“

„To je?“

„Vo vestibule v bočnej administratívnej budove, my tomu hovoríme brána.“

„Prečo si ju videl?“

„Ako to myslíš, že prečo?“

„Odprevádzaš až k bráne všetky pracovníčky vnútorného oddelenia, alebo sa ti chodia po fajronte povinne zahlásiť? Alebo...“

„Krista, ja som vedel, že debata s tebou nebude iba tak.“

„Nebude. Som fízel. Navyše detektív. Čo si čakal, že mi tu nakŕmiš uši príbehom z uplakaného filmu, nejakú love story, a ja vylejem posledné pivo do výlevky, skočím na bieleho tátoša, zamávam mečom a začnem ju hľadať v krajine-nekrajine, štyrom drakom zotnem osem hláv, potom ti ju hodím k nohám a vezmem mešec zlata? To si si myslel?“

Poručík Velický si odpil. Krauz dúfal, že odlesk v jeho očiach znamená, že si to konečne rozmyslel, dopije a odíde, ale mýlil sa. Neodišiel.

„Videl som ju o štvrtej, lebo sme mali taký zvyk... takýý...“ nešlo to z neho a naťahoval slová.

„Zvyk, né?“ pomohol mu Krauz a vyfúkol dym.

„... no, že som išiel o štvrtej na obchôdzku po base, zastavil som sa vo vestibule a ona sa tiež náhodou zastavila vo vestibule a...“ pozrel na Krauza a stíchol.

„Ja si to môžem dopovedať aj sám, ak chceš, ale bude ťa to stáť poldeci navyše. Podľa mňa to bolo takto: Vlasto má službu do šiestej, lebo robí dvanástky, a Anička má službu do štvrtej, lebo nerobí na zmeny, preto sa treba o štvrtej stretnúť na neutrálnej pôde, napríklad vo vestibule riaditeľstva, a dohodnúť sa, kedy a kde sa tí dvaja stretnú za účelom vykonania malého rýchleho pohlavného styku, o ktorom by sa nedozvedel ani manžel dotyčnej, ani manželka dotyčného. Ako ďaleko som od pravdy?“

„Dva a pol milimetra.“

„To je skoro čistá desina. V čom som sa pomýlil?“

„Ten vestibul nie je na riaditeľstve, ale v bočnej administratívnej budove.“

„Prepáč, zabudol som, už si mi to hovoril. Nabudúce sa polepším.“

„Ty to berieš ako grotesku...“

„Tak do smiechu mi fakt nie je! Zdržuješ ma, všetci tam oslavujú, iba ja pracujem, navyše to z teba ide ako z chlpatej deky, a ešte mi tu trepeš niečo o groteske. Dnešný večer som si predstavoval úplne ináč.“

„Prepáč. Dosť ťažko sa mi o tom hovorí.“

„Lebo ju máš rád.“

„Som ženatý.“

„To sme všetci.“

„Mám dvojročného syna.“

„A...?“

„Milujem svoju manželku.“

„Stále som nepochopil.“

„A... zabuchol som sa do Aničky!“

„Normálka... a?“

„Čo a? Neviem, čo mám robiť!“

„Ale ty si si evidentne pomýlil naše pracovisko so psychologickou poradňou, kámo. Predmanželské ani pomanželské rady neposkytujeme, každý, kto si frcne bokom, sa s tým musí vyrovnať sám. Doktor Plzák ordinuje vo patro vejš, vole! Ja ti môžem dať iba jednu radu, aj to súkromnú: trtkaj tak, aby ti ostalo niečo aj na doma. Tak to robíme všetci. Ak na to nemáš, nerob to, tento šport je iba pre ozajstných chlapov.“

„Krista, ale toto už nie je iba o bočákoch, nerozumieš? Ona zmizla!“

„Tak potom si v tom nebol sám.“

„Ale to je blbosť! Ona nebola... nie je taká!“

„Iste, to som si aj ja myslel, a neraz. Ale ver mi, už sa to stalo, a viac ráz, nie si prvý ani posledný.“

„Tu nejde o to! Teraz nie!“

„Tak čo sa stalo teraz?“

„Zabil ju!“

Krauz si pomaly odpil a zadusil cigaretu. Vzdychol si tak, aby to videl a počul aj Velický. Bachar bol ticho, tak začal detektív.

„Predstav si! Taký scenár. Čistý horor. Ty si sa jednoducho rozhodol, že mňa a nás všetkých do toho jednoducho namontuješ stoj čo stoj, čo? Také slová, že zabil ju! Kristepane, jeden by sa z toho posral, ale oddelenie vrážd sa asi neposerie, no bude musieť konať, nie? Tak si to predstavuješ, nie? To si už tiež niekde počul, však, že podnet od občana o smrti niekoho iného nesmieme nechať iba tak, ale sa ním musíme zaoberať! Počul si to, však? Tak si prišiel otravovať a ešte aj zneužívaš naše kamarátstvo!“ Krauz trochu zvýšil hlas. Velický sa nedal vykoľajiť a mlel si svoje.

„Počul, ale počul som aj to, že v takýchto prípadoch sa podáva trestné oznámenie, a ja nič také nerobím. Nechcem nikoho do ničoho zaťahovať! Iba som sa ťa chcel opýtať, čo mám robiť, nič viac. Nič viac od teba nechcem!“ Velický na konci tiež zvýšil hlas, aby mu neostal nič dlžný. „Ani teba, ani celé to vaše slávne oddelenie vrážd do toho nemienim zamontovať, a ak si taký jebnutý, že tomu nerozumieš, tak nechaj tak, vybavím si to sám. Seriem na teba!“ Toto už nebolo zvýšenie hlasu, posledné slová už zakričal dosť nahlas.

Naštval sa a vstal.

Krauz ho zdrapol za rukáv a šikovným hmatom za zápästie ho stiahol späť na stoličku.

Od stola obďaleč sa postavili dvaja chalani, podišli bližšie a zatienili celý stôl.

„Richard, problém? Treba pomôcť?“ vyčítavo sa zahľadeli na votrelca.

Krauz iba hodil rukou.

„Nie, nechajte tak, všetko je v poriadku, iba sa bavíme.“

Otočili sa a vrátili sa k svojmu stolu. Velický sa napil. Chvíľu mlčali a čumeli do pohárov.

„Máš cigaretu?“

Krauz mu jednu podal a pripálil mu. Počkal, či sa nepovracia, ale šlukoval celkom obstojne, asi odnaučený fajčiar, alebo jeden z tých, čo si stále myslia, že nefajčia, iba občas jednu vyžobranú pri poháriku. Pre istotu hodil balíček cigariet k popolníku, potom naň položil aj zápalky.

„Kto by ju zabil? Prečo?“ hoci nerád, predsa sa spýtal. Fakt sa mu dnes nechcelo pracovať, ale tento neodbytný chalan vyzeral dosť odhodlane.

„Tak ja ti to teda poviem. Jej manžel. Minulý týždeň nás odkopal.“

Velický sa napil, sklonil hlavu a zahryzol si do pery.

„To oko s tým súvisí?“

„Áno,“ priznal Velický a znova si pomasíroval napoly zahojenú modrinu pod okom.

„Tak neskáč a rozprávaj, ale normálne, súvislé. Ako to bolo.“

„Ten chuj Vratko nikdy nechodil na chatu cez týždeň...“

„Počkaj,“ skočil mu do reči Krauz. „Vratko je čo? Prezývka chujka s parohami, alebo priezvisko?“

„Priezvisko.“

„Ako sa volá tá tvoja kolegyňa?“

„Anička Vrátková.“

„Koľko má rokov, si hovoril?“

„Tridsaťdva. Prečo?“

„A ako sa volá jej manžel?“

„Ivan Vratko.“

„Koľko má rokov?“

„Presne o tri roky starší od nej, tridsaťpäť.“

„A robíí...“ Krauz natiahol poslednú samohlásku, akoby sa namáhavo snažil rozpomenut'. Aj čelo zvraštil.

„V esbéeske u nejakého bývalého policajta. Niečo ako vedúci strážnikov, rozdeľuje ich na stanovištia a kontroluje výkon služby.“

„A robil...“ Krauz zavetril problém. Stíchol a vyzývavo sa zahľadel na sťažovateľa.

„No... u vás, ale to s tým nijako nesúvisí!“ ponáhľal sa dopovedať Velický. „Krista!“ zanadával a čelo si oprel o dlaň. „Presne toto som nechcel! Nechcel som to povedať, aby si si nemyslel, že idem proti vám. Ja proti policajtom nemám nič, to neber tak! To, že je bývalý poliš, s tým nemá nič spoločné... doriti! Teraz to budeš brať ako čistú provokáciu, čo? Ale ja som jeho bývalé zamestnanie nespomenul naschvál, nechcel som. Keby si to vedel, vôbec by si ma nevypočul. Fakt to s tým nesúvisí.“

„Sklapni. Ešte posledná otázka... Býva?“

„Mlynská trinásť, na prízemí.“

„Tak vieš čo, poseď a počkaj.“

„Nie, ty počkaj, nikam nechoď, ja...“ zaskuhral Vlasto.

„Sklapni! Ty trtkávaš ženu nášmu kolegovi a myslíš si, že to necháme iba tak? Seď a čuš!“

Krauz vstal, prešiel cez krčmu a zmizol za španielskou stenou. Vrátili sa dvaja.

„Toto je kolega, detektív Burger, príliš starý a príliš skúsený na to, aby si tu teraz začal vyskakovať, že tvoj problém sa dá rozoberať iba medzi štyrmi očami. On už s Vratkom mal do činenia, preto som ho zavolal. A aj preto, že keď ide o vážnu vec, nikdy nerobíme sólo, ale vo dvojici. Jasné?“

„Takže už ide o vážnu vec?“ Velickému vyletelo obočie.

„Uvidíme. Pre istotu si to vypočuje aj on.“

„A čo ste riešili s Vratkom, ak to nie je tajné?“

„Najprv sa pýtame my.“

„Dobre teda. Tak čo vás zaujíma?“

„Ako to bolo minulý týždeň, keď vás Vratko odkopal? Ale teraz už bez vytáčok!“

Poručík Vlasto Velický sa napil, potiahol si z cigarety ako ozajstný nefajčiar a zhlboka sa nadýchol.

8

Na stole jej zazvonil telefón. Bleskovo ho zodvihla.

„Alica Kordová, televízia Vicomt, prosím,“ prestala si písať prípravu na poobednú reportáž a sústredila sa na telefonát.

„Dobrý deň.“

„Dobrý aj vám, počúvam vás, pani...?“ na konci vety zatiahla hlasom hore a pokúsila sa hneď na prvý výstrel dozvedieť jej meno.

„Ja by som...“ hlas ženy na druhom konci bol tichý, ostýchavý, ustráchaný. Hlavne váhavý. Bola to evidentne staršia žena. Ešte nebola rozhodnutá, že jej to chce povedať. Potrebovala pomoc. Alica ako ozajstná profesionálka váhanie v hlase okamžite postrehla a začala dobiedzať.

„Ešte raz dobrý deň a ďakujem vám, že voláte na linku ener - Neuveriteľné reportáže. Túto linku sme v televízii zriadili iba pre vás, pre občanov, ktorí sa stretli s niečím, čo ich trápi, s čím si nevedia dať rady, s čím im nevedia pomôcť iní. Zároveň nám volajú aj ľudia, ktorí niečo zvláštne zažili, niečo, o čom by sa dali nakrútiť neuveriteľné reportáže - ako to už naznačuje názov našej relácie. Vlastne ide iba o to, aby sa s nami podelili o všetko, čo by zaujímalo aj ostatných divákov. Som naozaj rada, že voláte, pani...“ zase potiahla hlasom hore.

„Meno vám asi nepoviem, viete... ja asi nechcem,“ odhalila jej fintu volajúca.

„Nevadí. Ak nechcete, nemusíte. Prijímame aj anonymné oznámenia. Rada by som vás uistila, že ak mi aj poviete vaše meno, nikdy sa ho nikto nedozvie, pretože my si naše zdroje chránime.“

„Ja nechcem byť zdroj. Čo je to zdroj?“

„Zdroje informácií. To sú občania, ktorí nám volajú a informujú nás. Presne ako vy teraz, voláte, lebo ste sa stretli s niečím, čo vás trápi a s čím si neviete rady, ale my vám môžeme pomôcť. Títo ľudia nám vždy povedia svoje meno, vysvetlia nám svoj problém, dôverujú nám, a preto ich chránime a nikomu ich identitu neprezradíme,“ klamala Alica a čakala, či sa rybka chytí.

„Ja by som nechcela povedať svoje meno,“ trvala na svojom nechytená rybka.

„Nevadí,“ Alica znovu zaklamala a dalo jej dosť práce, aby zakryla sklamanie. „My po menách volajúcich ani nepátrame. Načo? Nám stačí, že zavoláte, z toho máme najväčšiu radosť. Tak mi aspoň povedzte, prečo nám voláte. S čím vám môžeme pomôcť, alebo akú reportáž by sme u vás mohli nakrútiť.“

„Ja vám to poviem rada a bola by som rada, keby ste o tom nakrútili reportáž, lebo čo sa tu deje, to už nemá obdoby. A vašu televíziu tu pozerá každý, takže nech sa o tom všetci dozvedia.“

„Výborne!“ zajásala Alica. „To je aj môj názor. Nech sa o tom všetci dozvedia! Tak vás počúvam, pani, pokračujte.“

„No, u nás v Topoľčanoch chodí po uliciach taká biela dodávka a unáša ženy. A policajti na to kašlú, alebo si s tým nevedia dať rady. Nikto o tom nehovorí, lebo je to zakázané. Náčelník miestnej polície povedal, že to vyšetria aj sami, aby sme do toho nerýpali, ale už je to mesiac, a nič sa nevyšetrilo. Sama mám dve vnučky a už neviem, či ich môžem pustiť von alebo nie, a dcére som povedala, aby ich radšej nepúšťala, ale púšťa ich. Ony idú na diskotéky a chodia domov až v noci, nedajú si povedať, a ja už mám o ne normálne strach a hovorili sme o tom v klube s Vršeckou - ona má muža bývalého prokurátora a aj Malíková sa pridala, jej muž bol bývalý dôstojník armády, viete, a všetky hovorili, že to treba ohlásiť, lebo to už nie je normálne. Mal by to niekto vyšetriť a niekto sa tomu venovať, lebo tie dievčatá dnes fakt nie sú nijako chránené. To som vám chcela povedať.“

Alica si rýchlo zapísala mená, hoci mala zapnuté nahrávanie na magnetofón.

„To sú závažné informácie, pani Vršecká, také niečo ako únosy dievčat, to nie je len tak...“

„Ja nie som Vršecká, ja som Vilma Damianová, Vršecká má muža bývalého prokurátora, viete, to som vám už predsa hovorila, ja mám muža baníka, ale už má polovičku pľúc v ťahu, museli ho operovať a už ledva dýcha...“

„Chápem...“ potvrdila sústrasť Alica a písala si ďalej.

„... ale nejako to zvládame, no nie o tom som chcela, chcela som vám povedať o tých našich vnúčatách, viete, Simonka už má devätnásť a Lucka šestnásť, a ony chodia na diskotéky. Zakázať sa im to nedá a chodia domov až v noci - a čo ak ich zase nejaká dodávka unesie? Kto to vyšetrí? Však tu už uniesli dve dievčatá, a také mladé. A nikto sa o to nestará! Policajti len stoja na kraji Topoľčian a dávajú na výpadovke pokuty, na to ich už je, ale že sa tu strácajú mladé dievčatá, to ich nezaujíma, hajzli sú to, nie?“

„Iste,“ rýchlo súhlasila Alica. „A hovoríte, že ste o tom hovorili v klube...“

„V našom klube dôchodcov, viete, tam sa premelie všetko.“

„Výborne! Takže v klube dôchodcov... A, prosím vás, kedy uniesli tie dve dievčatá?“

„No Klárku pred mesiacom a malú Zdenku - to už bude rok... najmenej.“

„A prečo si myslíte, že to spolu súvisí? Teda prečo si myslíte, že to mohol urobiť ten istý páchateľ?“

„No akože si myslím? Však aj tam pri Klárke a aj vtedy so Zdenkou videli tú bielu dodávku, o ktorej som vám hovorila.“

„Videli aj ešpézetku?“

„Čo to je?“

„Poznávacie číslo. Každé auto má vpredu aj vzadu také číslo na tabuľke...“

„No to ti ja, dievčatko moje, nepoviem! To naozaj neviem, či to niekto videl.“

„A hlásili to na polícii?“

„Veď preto volám! Hlásili - a náčelník povedal, že to vyšetria, a nič nevyšetrili, policajti na to kašlú!“

„A povedali ste mi, že v oboch prípadoch tam videli bielu dodávku...“

„No?“

„...a kto ju videl?“

„Však Zuzka Vršecká, čo má muža bývalého prokurátora, však som vám to už hovorila.“

„Hovorila, iba som si to nezapamätala. Takže ona videla tú dodávku?“

„Na vlastné oči. A aj to, ako ju nakladajú.“

„Koho? Zdenku?“

„Nie! Klárku! Načo vám to hovorím, keď si to nepamätáte? Klárku, pred mesiacom. Zdenku videla zase Bíliková, stále o tom hovorí v klube, ale nikto z policajtov sa o to nezaujíma. Už vyše roka. Viete, Kvetka Bíliková nám predkresľuje...“

„Čo robí?“

„Predkresľuje na plátno.“

„Prečo?“

„Akože prečo? Veď podľa nej robíme výšivky.“

„Aha, takže vy ste všetky združené v miestnom klube dôchodcov a pani Bíliková vám predkresľuje na plátno vzory. A vy ostatné to vyšívate, však?“

„Presne, veď som vám to už povedala.“

„Iste, iste. Veď vidíte, že si to pamätám. A táto pani Bíliková videla pred rokom, ako nakladajú Zdenku do bielej dodávky.“

„Presne tak.“

„A nikto z polície s tým nič nerobil.“

„Nikto, ani za nami neboli, ani sa o to nezaujímajú. Veď preto vám volám, lebo sme sa v klube rozhodli, že niekto to už musí ohlásiť aj do televízie.“

„Už tomu rozumiem. Ak sa môžem opýtať, vy máte koľko rokov?“

„Prečo? To je potrebné do tej reportáže?“

„Nie, ale chcem sa vám poďakovať za podnet a neviem, či vám mám hovoriť slečna, pani alebo babička, alebo... ako?“

„No, mám šesťdesiatdeväť rokov, som dvojnásobná babička, ale to nemusíte nikde spomínať, ja by som chcela ostať akože... ako sa to hovorí... bez mena...“

„V anonymite.“

„Tak nejako. Preto ani nechcem uvádzať svoje meno, viete?“

„Chápem vás.“

„A ani dievčatá z nášho klubu nechcem menovať. Nechcem ich do toho zaťahovať. Viete, my s tým nechceme nič mať, lebo tu po meste sa hovorí, že to robí mafia, že ich unáša a predáva do nevestincov. A nikto z klubu nechce mať opletačky s mafiou, viete?“

„Chápem. Je mi to jasné.“

„Tak sa na to pozrite a nakrúťte o tom reportáž, lebo my vašu televíziu stále pozeráme a držíme vám palce.“

„Ďakujeme vám a pozrieme sa na to. Ešte raz ďakujeme.“

Anonymná Vilma Damianová položila a Alica tiež. Prečítala si poznámky a zistila, že sú dosť podrobné a záznam z pásky si ani nemusí prehrať. Trochu sa vzpriamila na stoličke a pokrútila hlavou ako surikata vetriaca nálet sokola. Nenápadne sa rozhliadla. Všetky kolegyne boli sklonené nad klávesnicami a usilovne pracovali. Žiadny nepriateľ na obzore nebol, a preto sa rozhodla konať okamžite. Vzala slúchadlo a vyťukala číslo. Chvíľu čakala.

„Polícia, okresné riaditeľstvo...“

„To som ja!“

„Áále, koho to k nám čerti nesú...“

„Včera okolo polnoci, keď si sa mi obtieral o pravý vaječník, si mi hovoril srdiečko, a odrazu - že čerti, tak neviem, čomu mám veriť. Čerti so srdiečkom? Alebo srdeční čerti? Alebo ako sa to dá skombinovať?“

„Neviem, neriešim. Po prvé, od vaječníkov som bol hodný kus cesty, až taký dlhý ho nemám, a po druhé, dnes nemôžem. Revíziu ľavého vaječníka musíme odložiť, manželka má dnes narodeniny, sľúbil som jej, že pôjdeme...“

„To si odpusť, vôbec ma nezaujíma, čo si jej zase nasľuboval. Potrebujem niečo iné.“

„Počúvam.“

„Vylustruj mi babu menom Vilma Damianová, vek šesťdesiatdeväť rokov, bytom Topoľčany, má dve vnučky: Simonka má devätnásť rokov a Lucka šestnásť. Potrebujem adresu a telefónne číslo. Potom - Zuzana Vršecká a Kvetka Bíliková, tiež dôchodkyne. Potrebujem ich ustáliť'. Zisti mi o nich všetko, čo sa dá.“

„Koľko?“

„Za liter.“

„Tisícpäťsto.“

„Dobre. Potom potrebujem zistiť meno a hodnosť šéfa polície v Topoľčanoch a kontakt na neho.“

„Za tri litre.“

„Ak spustíš tisícku, môžem ti po oslavách narodenín tvojej manželky ukázať ôsmy div sveta.“

Policajt zaváhal. Videl ten ôsmy div sveta už veľakrát, a keď trochu privrel oči, mal ho pred nosom opäť a ako živý.

„Vieš, prečo ti kolegyne hovoria hyena?“

„Tak to by ma fakt zaujímalo,“ spozornela Alica.

„Neviem, ale môžem ti prezradiť tajomstvo. Klamú. Nie si hyena, Alicka, never im. Pozeral som v telke taký prírodopisný film o hyenách a tam hovorili, že všetky hyeny, aj samci aj samice, majú penis. Ty nie si hyena. To, čo som tam včera v noci našiel, bolo všetko možné: od jaskyne Driny cez Mariánsku hlbočinu až po rozzevu veľkú... ale penis určite nie. Podľa mňa nie si hyena.“

„Choď do riti, a keď skončíš s tou tvojou a s jej narodeninami, tak sa zastav. Zajtra o desiatej večer. A prines mi, o čo som ťa žiadala. Ak odrátam nájom za tú jaskyňu Driny, tak to máme za ďva litre.“

„Moment, bolo povedané tri. Nejde to z tvojho, tak sa nejeb! Tá vaša skurvená prvá súkromná tíví nech zaplatí, jasné?“

„Bolo navrhnuté tri, teraz je odsúhlasené dva. Dva litre v hotovosti. Ber alebo nechaj tak, zoberie iný. Budeš bez prachov a trtkať môžeš oslávenkyňu.“

„Ty...!“ nadýchol sa, ale nedopovedal.

„Len pokojne, ja mám aj iné zdroje. Nie si jediný policajt, miláčik, čo má rád prachy.“

„Nie si hyena, Alicka, ja som to vedel už od prvého stretnutia. Ty si...“

Položili skoro súčasne, akurát policajt viac treskol slúchadlom.

9

„Tak ja vám to radšej poviem celé od začiatku,“ vzdychol si Velický a potiahol si z cigarety ako ozajstný príležitostný nefajčiar. „To ja len pri pive, jednu, občas,“ ospravedlnil sa, keď videl, ako podozrievavo sledujú už druhú cigaretu, horiacu medzi jeho prstami.

Za španielskou stenou sa ozval hurónsky rehot, Jumbo zase niečo vypotil, ale ich ani nehlo. Pozorne ho sledovali. Začínali pracovať.

„Minulý týždeň v pondelok...“

„Dnes je utorok, takže skoro presne pred týždňom, áno?“ spresnil Burger.

„Áno, tak v pondelok sme boli s Aničkou na chate...“

„Kde?“ spýtal sa Krauz.

„Budete mi stále skákať do reči?“

„Budeme, inak by sme sa iba zdržiavali a na konci sa vracali k informáciám, čo môžu v pohode odznieť už na začiatku. Bežné vyšetrovacie metódy. Neber to osobne a radšej sa sústreď, nech to odsýpa,“ vysvetlil stroho Krauz.

„U nich na chate. Pri malom ramene, volá sa to tam Vojky...“

„Dolné alebo Horné?“

„Vy to tam poznáte?“

„Všade to poznáme.“

„Dolné Vojky.“

„Číslo?“

„Neviem. Vlastne viem, sedem - štyri - sedem. Zapamätal som si to podľa Boeingu. Amíci v Seattli urobili také lietadlo...“

„Jumbo.“

„No, aj to viete? Tak podľa toho som si to zapamätal. Lietadlá, autá, motory, to je moje.“

„To číslo vidieť z ulice, alebo ho má maskované?“

„Vidieť ho, normálne ho má pribité na rohu chatky.“

Ostalo ticho.

„Počúvame,“ popohnal ho Krauz.

„Aha, myslel som si, že sa budete pýtať.“

„Nie, to boli iba doplňujúce otázky, aby sme sa vedeli zorientovať. Už môžeš pokračovať sám.“

„Tak... sme tam boli v pondelok. Vratko tam nikdy v pondelok nechodil. Bol tam každý piatok. Ono to má vždy ten istý priebeh. S partiou z mokrej štvrte sa ožerú a zahrajú si mariáš, v sobotu poupratujú a porobia niečo na chate, to treba uznať, má ju v perfektnom stave, na jar vždy natierajú loď, aj tú má v perfektnom stave, a v nedeľu podvečer sa vracia domov. V pondelok máva vždy dlhú zmenu a cez týždeň sa mu to mení podľa potreby, ale v piatok poobede sa vždy sťahuje na chatu. V pondelok tam nikdy nechodil. V pondelok sme tam chodili my s Aničkou. Až minulý týždeň...“ Vlasto zaváhal.

„Stále počúvame,“ ubezpečil ho Krauz.

„Skončil som ráno, mal som nočnú z nedele na pondelok. Som sa vyspal a o štvrtej som si po ňu prišiel pred bránu. Na chatu sme prišli asi o pol piatej. Zdržali sme sa do siedmej...“ čumel do pohára a hovoril mechanicky ako robot na výsluchu. „O siedmej sme nasadli do auta a vtedy sa odzadu prirútilo iné auto. Videl som ho už od zákruty, rútil sa ako blázon, tak som naštartoval a pridal. Anička sa obzrela, zhíkla a schovala sa za operadlo. Auto riadil on, Vratko, a vedľa neho sedel nejaký týpek, taký holohlavý, bezkrký. Blikali na mňa.“

Velický dopil, vzpriamil sa a kývol na Alenku. Ukázal jej na diaľku tri pivá a pokračoval: „Trochu som pridal a zdrhol som im.“

„Ako si im v tých úzkych uličkách medzi chatkami mohol zdrhnúť?“

„Desať rokov som jazdil rely do vrchu. Pezinská Baba a podobne, až kým som si nepolámal nohy, potom som sa už bál, kvôli rodine. Mám poskladanú Audi quatro, keď si zapnem bezpečnostný pás, nechytíte ma ani na tom spomínanom Boeingu. Tak som si zapol pás, poradil som to aj Aničke, a dupol som na plyn. Už pri prvej pravouhlej zatácke som videl v spätnom zrkadielku, že nevie urobiť riadený šmyk. Ja som tie zatáčky vyberal v osemdesiatke, on musel pribrzdiť na tridsať. Trikrát sme sa zvrtli v pravouhlej a stratil som ho. Keď som sa dostal na výpadovku, ešte niekde cúval, a keď som Aničku vykladal pred domom, bol ešte niekde pri Slovnafte.“

Stíchol. Nechal sa obslúžiť, zaplatil za tri pivá a pokračoval: „Ale bol to on - a videl nás. Niekto z roboty nás natrel, lebo Anička hovorila, že už dlhšie má podozrenie a musíme si dávať pozor. Alebo to bola iba náhoda, neviem, no určite už niečo tušil. Občas prišla do práce...“ nedopovedal a zaváhal.

„Len to dopovedz,“ postrčil ho Burger. Teraz to uz začalo zaujímať aj jeho.

„Občas prišla do práce a krívala. Ťažko chodila. V utorok na druhý deň tiež tak prišla.“ Velický sa napil a nevedel, ako pokračovať.

„Nejaké moncle, ako ty? Rozbitá pera?“

Velický pokrútil hlavou a znova sa napil.

„Nikdy nemala moncle, nikdy ju netrafil do tváre...“

„A...?“ Krauz už bol netrpezlivý.

Velický si ich premeral. V očiach mu čítali, že silno pochybuje, že by mu aj naďalej verili.

„Vy mi aj tak nebudete veriť.“

„Len to skús.“

„Vratko vraj robil na oddelení násilnej kriminálky niekde na okrese. Kým ho nevykopli.“

„Nevykopli, dovolili mu odísť na vlastnú žiadosť,“ opravil ho Burger.

„Hovorí sa o ňom, že ho skoro vykopli, takže tak ako ste to formulovali, to asi bude oficiálne, ale v skutočnosti...“

„Tak dobre, niečo o tom vieme, ak bude treba, na záver sa tiež niečo dozvieš, teraz pokračuj.“

„Mňa by naozaj zaujímalo, ako to s tým jeho odchodom bolo naozaj.“

„Až neskôr, teraz pokračuj.“

„Nikdy neprišla do práce s monoklom, lebo ju nikdy nebil po tvári. On ju... ehm... donútil ju obuť si papuče s koženou podrážkou a mlátil ju obuškom po chodidlách. Keď už nevládala ani kričať, prehodil cez ňu hrubý kabát a mlátil ju po stehnách a zadku. Každá výchovná lekcia trvala, až kým neomdlela od bolesti. Na druhý deň v práci vždy krívala a chodila, akoby mala obe nohy v sadre. Samozrejme, všetci si to všimli, ale vyhovárala sa na bedrové klby, na začínajúcu koxatrózu, či ako sa to volá. Všetci sa jej snažili pomôcť - jedna kolegyňa jej vybavila vyšetrenie u známeho ortopéda a vraj by sa dala zariadiť aj prednostná operácia a umelý kĺb, ale Anička nešla, iba sa stále vyhovárala. Keď sme sa asi pred pol rokom zblížili a boli sme po prvý raz na chate, všimol som si, že s bedrovými kĺbmi nemá vôbec nič, práve naopak, fungovali jej jedna báseň, a s nohami dokázala... no, jednoducho v klboch to nebolo. Pritlačil som na ňu a priznala sa mi, ako ju manžel doma mláti. Chcel som ísť za ním... chcel som ísť za vami, chcel som... Napokon ma uprosila, aby som jej to nerobil ešte ťažšie a nechal to tak, vraj sa to časom vyrieši. Nič sa nevyriešilo, bolo to čoraz horšie a čoraz častejšie. Jedinú pauzu si dal, keď bola pred Silvestrom na operácii slepého čreva. Prestal ju mlátiť, lebo logicky predpokladal, že v rifliach ju operovať nebudú, a nechcel riskovať, že by ho lekári odhalili. Tí vedia čítať stopy na ženskom tele. Chvíľu si myslela, že už bude pokoj, ale sotva ju prepustili domov, cirkus sa začal nanovo. Vraj sa jej pokúsil vybrať štichy kancelárskymi nožnicami, ale to vám radšej ani nebudem opisovať, asi by ste mi neverili. Vratko je jednoducho podozrievavá žiarlivá sadistická sviňa a ja som už bol na konci s nervami. Už som bol naozaj pevne rozhodnutý, že si ho počkám a vydebatujeme si to, ale vtom prišiel ten pokazený pondelok a Anička sa strašne bála. Keď som ju vysadil, triasla sa a hrozne plakala. Nešiel som domov, urobil som pár koliečok po sídlisku, zaparkoval som neďaleko a čakal som. O chvíľu prišiel, už bol v aute sám. Dal som mu polhodinu - a vošiel som do ich vchodu. Stál som pri dverách a načúval, ale nič som nepočul. Bolo to dosť blbé, bývajú na prízemí a stále niekto chodil hore-dolu, ale neodišiel som. Túlal som sa pod ich oknami a snažil som sa niečo zachytiť, aspoň výkrik, a bol som odhodlaný zavolať péemjéčko, ale bolo ticho,“ dal si oddych, napil sa, skontroloval ich, či sa neškľabia, vzal si ďalšiu cigaretu a fajčil. „Môžeš pokračovať,“ postrčil ho Krauz.

„Celú noc som oka nezažmúril. Na druhý deň v utorok v práci zase krívala. Bola vystrašená, veľmi vystrašená, taká vystrašená ako nikdy predtým. Krívala, hoci som dával pod ich oknami pozor, ale nepočul som nič. Odpadával som od zvedavosti a od nevyspania, ale musel som čakať až do obedňajšej prestávky, celé dopoludnie sme mali na oddelení fukoty. Na obede mi povedala, že si ju celý večer ani nevšimol, pustil si telku, pozeral a popíjal pivo. Keď sa osprchovala a chcela si ísť ľahnúť, čakal ju v spálni. Vraj sa na ňu milo usmial a spýtal sa jej, či už prišiel na rad aj on, zvalil ju na posteľ a začal ju... začali sa milovať. Milovať! Bože! To slovo znamená niečo úplne iné, než čo s ňou robil on! Keď mi to opisovala, plakala a začala sa zajakávať. Musel som ju vyviesť von z jedálne a upokojila sa až u mňa v kancelárii. To hovädo ju normálne znásilnilo! Robil jej to pomaly a naschvál to predlžoval, aby si užila. Normálne sa vystrieka za pár sekúnd, prevráti sa na bok a drichme, ale teraz to vraj trvalo nekonečne dlho. Stále na ňu civel, uškŕňal sa a dychčal jej do tváre, že hijó, suka, pridaj, hijó, mrcina, a podobne. Ležala ako stuhnutá, od strachu sa neodvážila nič povedať, ani sa len pohnúť, iba žmolila posteľnú plachtu a zatínala päste. Keď sa konečne odbavil, nezliezol z nej, ale pýtal sa jej, aké to bolo, či sa jej to páčilo, či sa spravila alebo má zavolať nejakého kamaráta, aby ju dorobil. Donekonečna sa jej vypytoval, či sa jej to páčilo, a musela mu prisahať, že to bolo super a že jej stačilo, a že sa teší na zajtra a potom na každý deň s ním. Uškŕňal sa a hovoril jej, že určite jej verí, a začal jej rozťahovať nohy. Snažil sa jej vykĺbiť bedrá, vraj je preňho príliš úzka, aby ich poriadne roztiahla. Bolelo ju to. Plakala. Začala sa brániť a kričať, zapchával jej ústa. Nakoniec jej pritlačil ruky do vankúša, napľul jej do tváre a zliezol z nej. Povedal jej, aby si to užívala, kým ešte môže, lebo sa jej ľahko môže stať, že už onedlho nebude môcť, a odišiel do obývačky. Tam aj spal až do rána.“

Krauz s Burgerom si tiež zapálili. Chvíľu Velického mlčky sledovali. Triasol sa. Snažil sa to zamaskovať. Hanky mal biele ako čerstvý sneh, tak zatínal päste, ale keď si chcel potiahnuť, cigareta sotva našla pery, tak poskakovala.

„Toto všetko mi porozprávala a ja som sa rozplakal s ňou. Stáli sme uprostred kancelárie, objímali sme sa a plakali sme. Ja... prepáčte... je mi to trápne...“ zlomil sa a tvár si schoval za dlane.

Počkali.

„To bolo v utorok. Povedal som jej, že končím s takýmto životom, že už sa na to nemôžem pozerať. Otvorene som jej povedal, že zatiaľ neviem, ako vyriešim rodinu a manželku, ale ju vyriešim okamžite. Povedal som jej, že pôjdem na políciu a všetko im poviem, nech ho zavrú. Jednoducho to takto nemôže pokračovať, inak ju umučí na smrť. Prosila ma, strašne ma prosila, aby som ešte počkal, že sa odsťahuje, podá o rozvod, že to skúsi normálnou legálnou cestou, aby som ešte vydržal... uprosila ma. Nešiel som na políciu. Na druhý deň v stredu som bol večer v herni s chalanmi. Trochu som sa zdržal, urobili sme záverečnú a dali sme si ešte nejaké kapurkové... mal som dosť, priznávam. Pred domom ma niekto prepadol. Snažil sa ma zbiť, ale netrafil hneď na prvú ranu a na zemi som sa pozviechal. Kopol som ho do gulí a podarilo sa mi vytiahnuť pištoľ. Nechcel som strieľať, to nie, iba som ho chcel vystrašiť. Potiahol som kladivko dozadu, a keď to počul, zanadával a zdrhol. Fakt som nechcel strieľať, ani som nemal náboj v komore. Kým zdupkal, povedal mi iba, že na, tu máš pozdrav od... ale nedopovedal od koho a ušiel.“

„Poznal si ho?“

„Nie, bola tma a mal som facáka. Keby som bol triezvy, tak ma zahluší, ale mal som kúpené, tak sa mi dokopy nič nestalo, trochu oko a dva dni mi dunelo v hlave.“

„Takže nemôžeš tvrdiť, že to bol Vratko.“

„Nie, on určite nie, tento mal silnejšiu postavu a bol vyšší, ale doteraz sa mi nič podobné nestalo, takže si myslím, že ho na mňa poslal Vratko. Dosť sa podobal na toho holohlavca z auta.“

„Ak budeš slopávať s pištoľou za pásom, tak sa stane, oveľa horšie, ver tomu.“

„Ja viem, že by sa to nemalo, ale... zoberte to aj takto, že keby som ju nemal, tak ma dorazí. A máte čerstvú vraždu.“

„No a?“ mykol Krauz plecom, akoby sa práve dozvedel, že aj zajtra bude deň.

„Vďaka, si fakt milý.“

„Nemusím byť milý, ja som tu doma. Tak pokračuj, čo si ešte minulý týždeň zažil zaujímavé.“

„Pýtal som sa jej, či to...“ evidentne mu bolo nepríjemné rozprávať o takých chúlostivých veciach, „to znásilňovanie pokračuje. Odmietla už o tom hovoriť a povedala mi, že vo štvrtok bola na súde, už má rozvodové tlačivá a v najbližších dňoch, asi cez víkend, mu všetko povie a odsťahuje sa aj so synom k matke. Prisahala mi, že už to rieši, a aby som bol trpezlivý, nič nerobil a nič nepokazil. V piatok vo vestibule sme sa dohodli, že v sobotu radšej nič... pre istotu.“

„Čo malo byť v sobotu?“

„No... okrem pondelkov sme mali taký zvyk, že... oné...“

„Aha.“

„Keď bol na chate a chlapec na tréningu, alebo na zápase, tak som sa po ňu v sobotu doobeda zastavil a odviezli sme sa k rieke. U nich doma sa bála, aby po nás nenašiel nejaké stopy, občas vraj snoril ako najatý. Cez víkend sme to robili v aute pri rieke. V piatok sme sa dohodli, že túto sobotu si radšej odriekneme, že bude mať za sebou prvé kolo debaty - už v piatok večer ho chcela osloviť. Syn totiž mal odísť na sústredenie a bude mať prázdny byt, tak sa do toho pustí. Dohodli sme sa, že ešte v piatok večer mi zavolá, ako to dopadlo. Nevolala. V sobotu nevolala. V nedeľu som jej volal ja, ale mobil bol hluchý, tak som sa odviezol k nim, ale iba som chodil naokolo, bál som sa zazvoniť. Včera neprišla do práce, celý deň nedala o sebe nič vedieť, šéfovi nikto z rodiny nevolal, či je na péenke, alebo čo je s ňou. Tak som sa na fajront rozhodol a volal som k vám, lebo toto už nie je sranda. Nezastihol som ťa, iba som u kolegu nechal odkaz a chcem sa ti ešte raz poďakovať, že si mi dnes volal, Richard, a že ste ma vypočuli. Problém spočíva v tom, že ani dnes neprišla do práce a nikto z jej rodiny nevolal, takže riaditeľ k nim poslal jej vedúceho s ešte jedným kolegom na prieskum. Výsledok viem, lebo som na nich počkal. Vratko bol doma a povedal im, že manželka ho opustila a kurví sa v Chorvátsku. To je asi všetko - a teraz súďte sami.“

Nesúdili, iba unudene civeli. Na súdy tu boli iní.

„Len tak, medzi nami dievčatami, ako si to chcel riešiť s manželkou?“ spýtal sa po chvíli Krauz.

„Neviem...“

„Lebo na začiatku si povedal, že jednu rodinu už máš a nechceš o ňu prísť, tak som si myslel, že v tom máš jasno.“

„Neviem, fakt som to nemal domyslené.“

„Vieš o tom, že bigamia je u nás trestná?“

„Viem.“

„Aha, takže si si chcel nechať jednu na varenie a pranie a druhú na...“

„Nie, to nie!“

„To je dobre, lebo ťa musím upozorniť, že poznám pár kolegov od nás, čo to tiež skúšali, a môžem ťa otvorene varovať, ani v jednom prípade to dlho nefungovalo. Jednej alebo druhej to časom začne ísť na nervy. Neviem, čím to je, ale dve také baby sa nikdy akosi neznesú.“

„Ďakujem za ponaučenie, nejako sa z toho už vysomárim, ale porozprával som vám to pre niečo iné.“

„Isto, tie rozumy o morálke rozdávame iba tak, grátis. Inak ťa chápeme. Más o ňu strach. Vypočuli sme si ťa a môžem ti sľúbiť,“ Krauz fľochol po kolegovi a Burger iba slabo prikývol, „za nás oboch, že sa na to pozrieme. Dáme ti vedieť.“

„Kedy?“

„Keď niečo zistíme.“

„Ja len, že ten Puskailerov denník si mal v zásuvke mesiace.“

„A chlapec je vonku!“ víťazoslávne rozpažil Krauz.

„Ale ona možno potrebuje pomoc. Hneď!“

„Pred chvíľou si hovoril, že ju zabil. Aké tam náhlenie?“

„Možno! Možno ju zabil, ja neviem, čo jej urobil. Možno ju nezabil a niekde ju týra. Možno potrebuje pomoc!“

„Takže to s tým zabitím si použil, iba aby si nás navnadil, však? Ojebával si!“

„No...“

„Nemáš žiadne dôkazy o jej vražde.“

„Nie, iba indície.“

„Tak pozri,“ Burgera to už prestalo baviť a vstúpil im do debaty, „sú iba dve možnosti. Buď je komplet mŕtva a potom sa niet kam ponáhľať, alebo ju niekde upratal a zavrel, a potom sa naozaj niet kam ponáhľať, jasné?“

„Nie.“

„Vysvetlím to. Ak to už má Anička za sebou a je to vražda, jej prípad si vyžiada opatrné, pozorné dokumentovanie každého kroku a každého detailu, lebo máme proti sebe bývalého kriminalistu - pozná naše vyšetrovacie metódy a vie, čo dokážeme a čo je už nad naše sily, takže zrejme poupratoval miesto činu a mŕtvolu schoval tak, že unáhleným konaním všetko iba pokazíme. Ak ju nezabil, ale ju iba niekam odpratal a väzní ju, ťažko predpokladať, že by ju práve dnes v noci chcel odkrágľovať a že by sa všetko rozhodlo v tejto chvíli. Skôr by som povedal, že sa ju bude snažiť prevychovať a prehovoriť ju, takže ešte máme nejaký čas. Jej vypátranie si tiež vyžiada citlivý a pozorný prístup, hlavne osobný kontakt a vypočutie všetkých svedkov naokolo, susedov, rodinných príslušníkov, kolegov v práci, milencov... Skrátka všetkých, čo by mohli niečo vidieť a vedieť. Dnes v noci ich všetkých aj tak nenájdeme a nevypočujeme, takže nech to rozoberám z ktorejkoľvek strany, dnešný večer ešte pokojne môžeme stráviť tu a takto,“ brnkol do nedopitého pohára, „a zajtra ráno sa do toho pustíme. Už ti je to jasné?“

„Nie,“ priznal sa úprimne ustráchaný donchuán.

„Tak načo sa tu namáham?“ vzdychol si Burger.

„Aspoň by ste mi mohli povedať, čo ste s ním mali do činenia v minulosti. Na čo sa mám ešte pripraviť?“

Krauz s Burgerom zaváhali.

„Chlapče... to ti radšej ani nepovieme, asi by si nám neuveril. Ale priprav sa na to najhoršie...“ rozhodol napokon Burger.

10

Do sanitky sa všetci nezmestili a Kuky s tým tak trochu aj rátal, preto išiel vlastným autom. Teraz sa to oplatilo. Peťo si sadol do sanitky k sanitárovi, k lekárke a k mame, a už bola plná. Kuky vzal otca pod pazuchy a opatrne ho vmanévroval do svojho auta na sedadlo spolujazdca. Otvoril zadné dvere a usadil aj doktorku Zimkovú. Poďakovala úsmevom a pritiahla si kabát bližšie k stehnu, aby jej ho Kuky neprivrel do dverí. Kým zabuchol, všimol si, že uhýbajúce stehno je celkom slušné, a doktorka Zimková si všimla, že si to všimol, ale situácia naozaj nebola vhodná na rozohranie nejakej partie, a tak sa to skončilo iba buchnutím dverí.

Kukyho a Peťovu mamu prepúšťali z nemocnice do domáceho ošetrovania. V živote každého pacienta a celej rodiny to býva väčšinou radostná udalosť, ale na onkologickom oddelení sa občas stáva, že je to najsmutnejšie zakončenie dlhodobej úpornej liečby.

Nepomohla ani operácia, nepomohli ani následné liečebné postupy. Chemoterapia a rádioterapia jej predĺžili život možno o rok, možno jej psychicky pomohli a vliali jej do žíl okrem množstva svinských chemikálií aj trochu nádeje, ale teraz sa veci zvrtli a blížilo sa finále.

Koniec chcela prežiť doma. Dožiť doma - aká úľava po rokoch trápenia. Ticho a podľa možnosti dôstojne odísť. Medzi záchvatmi bolesti a polokomatóznymi stavmi vyvolanými silnými sedatívami si ešte občas útržkovito uvedomovala realitu a reagovala na ňu presne, ako by reagovali všetci na jej mieste.

„Domov...“ zašepkala z posledných síl.

Kuky si utrel slzy z líc a prikývol. „Áno, maminka moja...“ zašepkal.

Držal ju za ruku - za kosti ruky - a Peťo, stojac pri okne nemocničnej izby a hľadiac na usmoklené počasie, tiež iba bezmocne prikývol. Počítal s tým a desil sa tohto rozhodnutia. Ani otec, ani brat Kuky nevedeli, čo sa chystá, ale on bol lekár, on vedel a tušil, ale... prikývol. Bola to aj jeho matka, tak prikývol.

Mama je mama. Je iba jedna. A ak odchádza na večnosť, má právo...

Chce to asi každý vážne chorý. A ak je naozaj vážne chorý, tak vážne, že už vážnejšie ani nemôže byť, ani si neuvedomuje, čo svojím rozhodnutím chystá pre svojich najbližších. Tí najbližší zase ani netušia, čo ich po akceptovaní takéhoto rozhodnutia v ďalších dňoch čaká.

Prevážali ju domov. Sanitka bola v profesionálnej a povinnej zostave, doktorka Zimková bola navyše, preto sa k nim netlačila a sadla si do Kukyho auta.

Doktor Peter Kukučka, úspešný psychiater, ju poznal ešte zo štúdií na fakulte; on sa dal na psychiatriu, ona na onkológiu. Obaja sa vypracovali na špecialistov vo svojom odbore. Chvíľu to aj vyzeralo na niečo vážnejšie, ale dva roky po promócii si povedali, že nie, a bolo to úprimné, reálne a hlavne obojstranne akceptované. Nesadli si a Peťo sa odsťahoval. Teraz ju zavolal ako starú kamošku, aby pomohla. Prišla rada, naozaj rada - dobre vedela, že traja chlapi v chalupe budú potrebovať pomoc, a Peťo ju privítal letmým bozkom na líce. Každý, kto by mohol pomôcť, bol vítaný. Aj brat Paľko, hoci po odbornej stránke tomu veľa nedal.

Brat Paľko sa vykašľal na architektúru v druhom ročníku, dal sa na džudo a na všetko možné, čo láme iným ľuďom kosti, a potom prešiel k policajtom. Skončil na oddelení vrážd. Otec bol z toho nešťastný, brat Peťo sa iba uškŕňal.

„Tato, nech si ide svojou cestou...“ postupne presvedčil aj otca, aj mamu a už sa nehnevali.

Brat Paľko v práci prestal byť Paľko - všetci mu hovorili Kuky a dostalo sa to aj domov. Po čase mu už ani vlastný brat nehovoril Paľko, ale Kuky, lebo Kuky je Kuky, a hotovo. A to, že nenarastal na výšku ozajstného chlapa, nevadilo nikomu. Krpatý živel. Aký bol krpatý, taký bol šikovný.

Brat Kuky nenosil biely plášť. Nepatril k nim. Nepatril k doktorom. Oni boli partia sami pre seba a policajti tiež. Často sa doma hádali, ako bratia. A vždy sa udobrili. Ako bratia. Občas sa im služobné cesty skrížili, ak sa dalo, pomohli si, ak sa nedalo, neublížili si, ale že by to brali dramaticky, to sa nedá povedať. Skôr sa zo života smiali, ako by ho mali oplakávať.

Medzi policajtmi a lekármi panovalo tiché prímerie... aj jedni, aj druhí sa hrajú na profíkov, ale aj jedni, aj druhí občas vyprodukujú nejakú mŕtvolu navyše, mimo poradia a mimo pravidiel, a majú čo riešiť. Obe strany sa snažia, aby nebolo čo riešiť a aby sa radšej dohodli, lebo aj jedni, aj druhí pracujú s ľuďmi a každý sa môže pomýliť. Omyl občas znamená smrť. Netreba do toho veľmi rýpať. Je to tak lepšie pre všetkých. A hlavne netreba dávať zbytočné podnety na zádrapčivé reportáže a články pre všadeprítomných novinárov a reportérov. O to ide všetkým.

O to, aby niektoré veci, ktoré sa stali, ostali tak a zapadli milosrdným prachom zabudnutia.

O prevoz Kukyho a Peťovej matky domov nebol mediálny záujem, lebo Kukyho mama nebola mediálna hviezda. Zaujímali sa o ňu iba rodinní príslušníci a doktorka Zimková. Aj tá iba preto, lebo ju Peťo zavolal.

Mamu uložili v spálni, doktorka Zimková ju skontrolovala a kývla sanitárovi, že všetko je v poriadku. Sanitka odišla a doktorka Zimková potichu zavrela dvere na spálni a všetci sa usadili v kuchyni. Otec navaril kávu, nalial koňak a popíjali. Miešali, pokašliavali, nikomu nebolo do reči. Tak začala ona.

„Situácia je asi takáto: ablácia prsníka nepriniesla očakávaný efekt, pretože rakovina bola diagnostikovaná neskoro, už v pokročilom štádiu. Chirurgický zákrok bol vykonaný profesionálne, na našich chirurgov sa môžeš spoľahnúť,“ hovorila viac-menej Petrovi. Kuky s otcom iba počúvali a snažili sa rozumieť aspoň neodborným častiam výkladu. „Horšie to bolo s chemoterapiou a rádioterapiou. Tam sme očakávali aspoň čiastočný úspech, ale márne. V súčasnosti je jej stav...“ zaváhala a s obavami si premerala zmordovaného otca.

„Aj oni sú už dospelí,“ zamrmlal Peťo, „môžeš.“

„Tak dobre, jej súčasný stav je kritický, skrátka, veľmi zlý. Má metastázy v mozgu, v mieche a v stavcoch chrbtice. Hovorím vám to preto, aby ste chápali, čo sa s ňou bude v najbližších dňoch diať, a aby ste na to boli pripravení. Metastázy v mozgu spôsobili zvýšený tlak v hlave, intrakraniálnu hypertenziu, a to spôsobuje pretrvávajúce bolesti hlavy, epileptické záchvaty a poruchy vedomia. Na záchvaty musíte byť pripravení, stačí ju len držať a kontrolovať, aby si neublížila, to je všetko. Lieky na to neexistujú, záchvat pominie aj sám. Asi pred dvoma týždňami prestala rozprávať, to je zlé znamenie, stav sa postupne zhoršuje. Objavili sa poruchy hltania, preto jej zaviedli nazogastrickú sondu, cez ktorú ju možno kŕmiť rozmixovanou potravou. To je tá hadička, čo jej trčí z nosa. Neskôr vám ukážem, ako sa obsluhuje. Horšie je, že už má metastázy aj v mieche. Tie spôsobujú neznesiteľné bolesti, preto má zavedenú uzavretú kanylu do žily na ruke. Cez ňu bude dostávať intravenózne morfium, to by si mal obsluhovať iba ty, Peter, ty si doktor.“

Peter prikývol a viac to nekomentoval.

„Metastázy v mieche spôsobujú inkontinenciu, teda poruchy vyprázdňovania. Už nevie vôľou ovládať močenie ani stolicu, preto má plienky, a tie budete musieť pravidelne vymieňať. Aj to vám neskôr ukážem. Všetko vás naučím. Pripravte sa na to, že to v najbližších dňoch nebudete mať ľahké - budete musieť držať pokope a navzájom si pomáhať. Otec by to sám určite nezvládol.“

„Počítame s tým,“ pritakal Kuky. „Vzal som si dovolenku a v prípade potreby si ju predĺžim. Otec nebude na ňu sám.“

„Samozrejme. Ja prídem každý deň po práci,“ pridal sa Peťo.

Zimková zalovila vo vrecku kabáta a na stôl položila pár škatuliek. „Peťo, tu je diazepam, keby dostala silné kŕče. Toto je morfium.“

Kuky sa načiahol a prezrel si obal. Morphin Biotika 1%. Na štítku vzadu bolo napísané: sol. inj. lOxlml/lOmg. Vrátil škatuľku na stôl, lebo aj tak si s ňou nevedel rady. Doktorka Zimková chápavo pokývala hlavou, laikovi to naozaj nič nehovorilo.

„Ty si s tým vieš dať rady,“ oznámila Peťovi a ten ticho prikývol. „Nepočítajte so zázrakom. Nepočítajte s tým, že ju vyliečite. My ju totiž už neliečime, starostlivosť o ňu je už iba paliatívna...“

„Paliatívna?“ skočil jej do reči otec.

„Áno, pán Kukučka, paliatívna. To je komplexná starostlivosť o chorých, ktorých život sa neodvratne blíži ku koncu. Cieľom takejto starostlivosti nie je predlžovanie života chorého, ale zabezpečenie určitej kvality života pred smrťou. Zahŕňa znižovanie bolesti, zabezpečenie príjmu potravín a tekutín, základnú hygienu, teda umývanie, prebaľovanie, strihanie, holenie a podobne. Skrátka, aby sa vaša manželka dočkala dôstojného záveru života. Počítajte s tým, že záver sa neodvratne blíži, a buďte pripravení. Vy ju neliečite ani nevyliečite, iba ju doopatrujete. V tomto musí byť medzi nami jasno.“

„Je to jasné,“ ubezpečil ju Peťo.

„A teraz poďme k nej, ukážem vám, ako sa narába s bezvládnym telom a ako sa o ňu budete starať,“ doktorka Zimková dopila kávu a poldeci.

Obstali mamku koldokola a doktorka Zimková im ukázala pár ťahov, ako sa presúva a nadvihuje bezvládne telo. Potom jej bez rozpakov vyhrnula nočnú košeľu a rozopla suchý zips na jednorazovej plienke. Medzi dvoma trčiacimi panvovými kosťami sa na ohanbí objavil chumáč chlpov. Kukymu to bolo trápne, sklopil zrak. Otec to už videl veľakrát a brat Peťo tiež, lenže na iných ženách na jeho oddelení, ale Kuky videl chlpy na matke po prvýkrát a pripadalo mu to nemiestne a trápne.

Doktorka Zimková postupovala dosť nekompromisne, ale úplne prirodzene a profesionálne. Spálňu okamžite zamoril príšerný zápach. Plienka bola pošpinená zeleno-žltou riedkou kašou, páchnucou horšie než celá pitevna. Doktorka si natiahla gumené rukavice a mamku očistila, přebalila a stále ich upozorňovala, ako a čo majú spraviť, na čo nesmú zabudnúť. Keď skončila, prikryla ju a mamka slabo zastonala.

„Ešte bude spať, pred prevozom dostala silnú dávku sedatív, ale večer sa preberie...“ nedokončila, lebo bola presvedčená, že už ich aj tak dosť vystrašila.

Keď odchádzala, Peťo sa k nej nahol a pobozkal ju na líce.

„Táňa, veľmi pekne ti ďakujem.“

„Neďakuj, to je najmenej, čo pre ňu ešte môžem urobiť. Ostatné je na vás, chlapci, držím vám palce. Hodí ma niekto do nemocnice?“

Kuky bol rád, že sa môže vyvetrať, a ponúkol sa dobrovoľne.

11

Trochu to u Jumba prehnali. Jeho uvítanie do radov znovu živých vzali mimoriadne zodpovedne. Keby každý vypitý pohárik naozaj padol Jumbovi na zdravie, dožil by sa tristo rokov.

Po kancelárii kolovala minerálka a desina pivo. Striedavo sa zo všetkých kútov ozývalo hlasné grganie a žalostné vzdychy.

Vošla Petra a opatrne si niesla kávu.

„Ježišukriste...“ pozdravila, keď si sadla a lepšie sa im prizrela.

„Je to až také hrozné?“ skúsil Chosé.

„Vyzeráte ako traja mušketieri po šesťdesiatich rokoch!“

„Tak ti ďakujeme pekne. A pritom je nás päť.“

„Chosé, alkohol je škodlivý aj v pätici, tvrdia to všetci lekári,“ namietla Petra.

„To je zvláštne, Petrička, všetci lekári tvrdia, že alkohol je škodlivý, a pritom všetky epidémie v histórii ľudstva spôsobila voda.“

„Prestaň drístať o vode, robí sa mi z teba zle. Radšej sa jej priznaj, ako si dopadol s tými dopraváčkami!“ podrazil mu nohy Váňa.

Petra tvrdo zagánila.

„S jednou, vážení, s jednou... tá druhá to po siedmom fernete vzdala a... tá prvá, Petrička, tá prvá...“ Chosé koktal, a aj keď neboli manželia, nevedel, ako jej to vysvetliť. „Petrička, to bolo tak, ja som ani nechcel, ale to ona! Stále len - daj mi pusu, chyť ma tuto, chyť ma tamto a... ona ma vlastne znásilnila!“ vynašiel sa Chosé. „Petra, vážne, ja som ani nechcel, a keď som nechcel, tak to je znásilnenie, nie? Poraď mi, kam my chalani chodíme hlásiť znásilnenie? Baby chodia na políciu, to viem, a my chalani? Ja by som chcel nahlásiť znásilnenie! Vážne, čo sa škeríte ako debili!?“

Petra cmukla perami a odpila si z kávy.

„Chosé, počúvaj,“ začala rozvážne, „v každej slušnej nemocnici majú také oddelenie... volá sa to psychiatria. Tam môžeš pokojne zahlásiť znásilnenie, radi si ťa vypočujú, a ak ti náhodou uveria, aj si ťa tam radi nechajú. Sú to veľmi milí ľudia a na svojich obľúbencov sa stále iba usmievajú. Skús to tam, ty znásilnený...“

Krauza to už prestalo baviť.

„Chosé, prestaň snívať o včerajších zážitkoch a vylosujte jedného, čo sa obetuje a pôjde na ranné rozdelenie za celú kanceláriu, inak nás Šaňo zachlomaždí,“ skúšal zachrániť katastrofálnu situáciu, ale neveril, že niekto zaberie.

„Ja by som aj išiel, Riško, len mi dajte nohy na zem...“ zaprosil Hanzel.

„Mne aj ruky a idem s ním,“ ponúkol sa Váňa.

„Bože, to zas bude ráno...“ zastonal Burger. Bolo mu jasné, že dobrovoľník sa nenájde a budú musieť ísť všetci.

Išli všetci. Ranný nástup do zamestnania sa zaobišiel bez zbytočných rečí, lebo Mayoroví stačil jeden jediný pohľad a bolo mu všetko jasné. Keď sa mužstvo rozišlo, v kancelárii šéfa oddelenia vrážd ostali sedieť iba Burger s Krauzom.

„Vy dvaja čo? Nevládzete ani vstať?“

„Né...“

„Jumbo?“

„No...“

„Aj mňa volal, dobre, že som nešiel.“

„Múdro, šéfe...“

„Pivo nemám, vypadnite!“

„Nám nejde o pivo.“

„Tak o čo? Prachy na odmeny neprišli a osobné som vám zdvíhal pred polrokom!“

„Ani o prachy.“

„Tak potom fakt ani netuším...“

„Nám ide o robotu.“

„Odpadnem!“ zdúpnel Mayor.

„Niečo sme zavetrili.“

„Včera večer?“

„No.“

„Tak sa na to zvysoka...! Ak tam boli všetci, vrátane vášho nového informátora, v takom požehnanom stave ako vy, tak si viem kvalitu tých čerstvých informácií živo predstaviť. Nechajte si ich láskavo pre seba. Určite to bude zase nejaká hovadina.“

„Ivan Vratko... čo ti to hovorí?“

Mayor si prestal natierať chlieb a prekvapene mu poskočilo obočie. Zahľadel sa na Burgera, či nežartuje.

„Náš... Ivan?“

„Náš. Ale ak ťa to nezaujíma, my môžeme ísť...“ povedal ledabolo Burger a zaknísal sa na stoličke, akože ak sa mu do pol hodiny podarí vstať, tak odíde.

„Len seď, inak si ublížiš, a vysielaj, počúvam.“

„Tuto kolega Krauz to vysnoril, tak nech sa ti pochváli on.“

„Tak sa chváľ, kolega Krauz.“

„No... ono ani v podstate nie je s čím, zatiaľ sa to celé začína iba črtať, ale pri troche šťastia by z toho niečo mohlo byť. Mne osobne sa to zapáčilo na prvý pohľad, vlastne na prvé počutie. Posúď sám... ehm, ten Velický, vieš, ten bachar...“

„Prípad Puskailer.“

„... presne! Tak ten mu trtkáva manželku...“

„Fakt pekné na prvý pohľad! Typický Krauz.“

„No počkaj, ja v tom nemám prsty, to on!“

„Povezme, že ti verím. Pokračuj. Na!“ Mayor natrel chlieb maslom, horčicou a strúhaným chrenom a položil naň plátok šunky. Obložený chlebíček podal Burgerovi, lebo to zjavne potreboval.

„Vďaka, vaše blahorodie...“ poďakoval polovičný invalid a lacno zahryzol.

Krauzovi skoro vypadli oči z jamiek a Burger sa zľutoval a chcel mu ho podať.

„Prestaň, Edo, a jedz! Už mu natieram druhý,“ zahriakol ho Mayor. „Počúvam! Tak čo je s tými fantastickými informáciami?“

Krauz naprázdno prehltol a skormútene pokračoval.

„Tak ten Velický mu ládoval manželku a minulý pondelok ich Vratko odkopal. V stredu ho dal zmlátiť a vo štvrtok Anička zabehla na súd po rozvodové tlačivá. V piatok sa videli naposledy...“

„Kto - s kým?“

„Velický a Vratková manželka Anička sú kolegovia, ona je tiež bacharka. V piatok sa videli v práci na fajront. Cez víkend sa mu neozvala a v pondelok neprišla do práce. Včera tiež nie a ich riaditeľ k nim domov poslal jej vedúceho a ešte jedného kolegu. Taká agitačná dvojica. Zistili zaujímavú vec. Vratko vraj tvrdí, že ho manželka opustila a kurví sa v Chorvátsku. Ďakujem, som aj smädný.“

Krauz si prevzal improvizovaný chlebíček a počkal, kým Mayor siahol do chladničky, otvoril pivo, odpil si a fľašu dal kolovať.

Obaja sa napili a bolo to lepšie než osem obložených chlebíčkov.

„Detaily ste si nechali pre seba.“

„Nechali, lebo nie sú podstatné. Že ju Vratko mučil, mlátil a znásilňoval... to je samozrejmé, veď ho poznáš.“

Mayor si konečne tiež natrel chlieb a odhryzol si.

„Edo... ehm, mňam, jaký som kuchárisko? Takže, Edo, Vratko umučil tvojho informátora. Ty máš prvoradé právo na pomstu. Ideme do toho?“

Burger prehltol.

„Rád by som mu to vrátil.“

„Tak je rozhodnuté. Kedy sa do toho pustíte?“

„Dnes by sme chceli oné...“ začal váhavo Burger.

„Tak zajtra, keď vytriezviete.“

„Dohodnuté, šéfe!“

„Ešte moment! Kto na tom bude robiť?“

„Naša kancelária.“

„V poriadku, ale nikto iný, a nech to ostane iba u vás. Viete dobre, ako sa vie brániť, a ja teraz fakt nepotrebujem jalový rozruch kvôli hovadine. Začnite opatrne, a keď niečo budete mať, chcem byť informovaný.“

„Vybavené, šéfe.“

„Ozaj, Edo, vieš, čo je s Erikom teraz?“

„Je ešte zatrpknutý, má nový chrup, ale už nám v živote nepomôže. Ako informátor skončil. Vratko nám to dojebal komplet a natrvalo.“

„V poriadku, beriem na vedomie. Tie chlebíčky si zoberte so sebou, fľašu mi vráť, je zálohovaná, a ja nie som milionár... a môžete vypadnúť. Auto vám nepodpíšem, samovraždu môžete spáchať aj skokom z okna kancelárie, odchod!“

Vypadli a s chuťou hrýzli.

„Bonzáci... aj my by sme chceli vedieť, koho ste natierali,“ privítal ich Chosé.

„Vyser si... nemal si ísť včera trtkať a vykašľať sa na kolektív, vedel by si o všetkom,“ odbil ho Krauz.

„A ja?“ zaprosila Petra, lebo už bola zas u nich a pila novú kávu. Ale nikomu neprekážala.

Keď Burger sľuboval šéfovi, že sa do nového prípadu pustia iba chalani z ich kancelárie, automaticky myslel aj Petru, a ak by bol problém, Mayorovi by to vedeli vysvetliť. Petra vedela zachovať zákon omerty a patrila k nim, hoci sedela vo vedľajšej kancelárii a trápila sa s večne zaľúbeným Kissom.

Burger pozrel na Krauza a postrčil ho pohľadom.

„Mám ja?“

Burger prikývol.

„Petrička,“ začal Krauz, „tebe prezradíme všetko, ale jemu nie,“ a smerom k Chosému ukázal figu borovú. „To, čo ti teraz poviem, sa naozaj stalo. Bude sa ti to zdať neuveriteľné, ako úryvok z nepodareného hororu, ale my sme to naozaj zažili a viníme za to jedného jediného chlapa, ktorého si teraz podáme, dúfam. Sviňu zvanú Ivan Vratko, nášho bývalého kolegu z kriminálky...“

12

„Šéfe?“

„Poď ďalej, Alica.“

Vošla a pedantne za sebou zavrela dvere.

„Niečo mám.“

Odložil noviny a zložil si okuliare.

„Sadni si. Počúvam ťa.“

„Na linku ener mi volala pani z Topoľčian. Vraj tam v poslednom čase za záhadných okolností zmizli dve dievčatá a polícia na to kašle. Chcem k tomu urobiť reportáž.“

„Za akých záhadných okolností?“

„No... zmizli, niet ich.“

„Išli na disko a nevrátili sa ráno domov, alebo...“

„Nie, jedna išla z obchodu a druhá sa hrala vonku na ihrisku, lebo je to iba dieťa. Obe zmizli podvečer. Jedna pred rokom, druhá pred mesiacom.“

„Dieťa... hovoríš...“ šéf zabral a začal nad tým uvažovať. Zmiznuté dieťa, to nie je zlé, to zaujme, vyvolá súcit, zodvihne vlnu rozhorčenia. „Ale...“ ešte váhal, „môže to byť aj hovadina. Je to slabé. Koľko rokov má zdroj?“

„Staršia pani, ale to nevadí, v klube dôchodcov o tom vedia všetky a tam by som chcela začať.“

„To je nedôveryhodné prostredie, to nám nikto nezožerie. Dôchodcovia sa permanentne sťažujú. Stále a na všetko, už ich má každý plné zuby. To nie je dobrý začiatok, na to sa nikto nebude pozerať. To nemôžem dať do hlavného spravodajstva a ty si vždy robila hlavné...“

„Ale v oboch prípadoch sa vyskytuje na mieste únosu biela dodávka, a to dodáva veci iný šmrnc.“

„Biela dodávka, hovoríš? Máš to potvrdené?“

„Mám, a ak ma tam pustíš, budem to mať z prvej ruky. Mám mená žien, ktoré tú dodávku videli.“

Šéf stále váhal.

„Nie zlá príprava... ale,“ hľadal slová, ako ju postrčiť a nenahnevať, „chýba mi k tomu šťavička. Máš podklady, aby sme to hrali na záhadné únosy, alebo niečo podobné?“

„Nie, ale mám niečo lepšie. Zdroj uviedol, že všetko nahlásili na miestnej polícii, a tá na to kašle. Vraj ich aj uzemnili, aby do toho nerýpali, že si to vyšetria sami, a nič nespravili. Dalo by sa to zahrať tak, že polícia tají informácie, rodiny unesených dievčat trpia, nevedia, čo sa stalo, a nik ich nechce informovať.“

Šéf ožil.

„To by nebolo zlé! Zamontuj do toho políciu a hneď to má inú šťavu. Mohli by sme zosmiešniť niektorého funkcionára miestnej polície, dohnať ho pred kameru - potom to zostriháme a urobíme z neho debilka.“

„Nie zosmiešniť,“ kula železo Alica, „ale zotneme im hlavy. Ak sa potvrdí, že o únosoch vedeli a nič nespravili, zaútočíme na ministerstvo vnútra a na ministra osobne a narobíme mu nohy. Budú padať hlavy.“

„Výborne!“ šéf bol nadšený. „Takto si predstavujem reportáž z terénu. Zotni hlavy topoľčianskym fízlom a minister vnútra nech sa škvaří! Vylepšíme tým zeleným hajzlom profil, to sa mi páči. Čo potrebuješ?“

„Nič, iba malý štáb. Pôjdem ja, vodič a kameraman.“

„Kedy?“

„Ešte si niečo preverím, ale asi v piatok.“

„Výborne, máš môj súhlas, uvoľňujem ti financie, náklady dokladujte klasicky cez účtenky, na ostatnom sa dohodneme. Dávam ti súhlas na použitie financií aj bez účtenky, ak použiješ niečo bokom, máš to refundované. Urob z toho niečo a si zase hviezda... Medzi nami, už by si takú reportáž potrebovala, tie mladé ťa dobiehajú a ja to nerád vidím.“

„Čo nerád vidíš...“ Alica roztiahla nohy a minisukňa sa našponovala a posunula sa po stehnách až hore.

„Ani s tým sa nedá doaleluja, Alica. Radšej si sadni slušne,“ šéf si pre istotu nasadil okuliare, keby jej to chvíľu trvalo.

„Ešte stále mám aj na viac! Ešte stále som z nich najlepšia! Dokážem ti to, aj keď si už pol roka nezavolal.“

„Taká bola dohoda: nezáväzne. Ja to dodržujem, tak buď taká láskavá a dodržuj to aj ty. Okrem toho, jasne som ti povedal, že kým je tehotná, môžem, ale keď sa narodí syn, budem mať iné starosti. Narodil sa mi syn, mám iné starosti. Hrám s tebou fér, ale už sme si to, myslím, vydiskutovali aspoň trikrát, nie? Takže k robote. Choď na to a maj na viac! Som zvedavý. Naozaj zvedavý.“

„So Svetlankou máš tiež takú dohodu?“

„To je pod tvoju úroveň.“

„Ty sa ani tak nechceš dostať pod moju úroveň, ako pod jej sukňu...“

„Už môžeš ísť! Vyser sa na Svetlanu a začni konečne niečo robiť! Niečo z toho vydup, ak ti môžem poradiť, lebo...“ tón jeho hlasu jasne naznačoval, čo bude, ak to zase zmrví.

Alica sa postavila, ponaťahovala si minisukňu a odišla. Dverami netresla. Tie časy, keď si mohla dovoliť u šéfa trieskať dverami, sa už pominuli. Mladé a mladšie ju naozaj doháňali a ona to pociťovala všade, aj v práci. Túto reportáž chcela dotiahnuť do konca a okolnosti nasvedčovali, že by to malo vyjsť, lebo inak...

Aj sama si to lebo inak povedala a dobre si uvedomovala význam týchto slov. Ak jej nevyjdú ešte dve-tri reportáže a nechytí nejaký trhák, skončí aj sama, skôr než by ju mali potupne vyhodiť.

Sadla si za stôl, skontrolovala okolie, a keď sa presvedčila, že vzduch je čistý a nikto z kolegov nezavetril, že sa niečo deje, siahla na telefón.

Myklo ju a obzrela sa. Svetlana si prisadla na stôl, pohodila zlatými vlasmi a našpulila botoxové pery.

„Máš niečo? Nepotrebuješ pomoc?“

„Nííč... iba tak...“ zakoktala Alica a nechala slúchadlo tak.

„Keby si potrebovala s niečím pomôcť, tak som tu. Šéf mi povedal, aby som sa snažila, vraj by si ma mohla niečomu priučiť... nevieš, čo mal na mysli, Alicka?“

Alica sa usmiala, akoby jej najlepšia kamoška povedala ten najlepší fór na svete, ale v skutočnosti sa chystala, že si ju vychutná.

„Viem, pri fajčení nemáš fúkať, ale ťahať, ty krava z vidieka! Asi to mal na mysli, keď ťa ku mne poslal na zácvik.“

„Pojeb sa sama,“ poďakovala Svetlana, zoskočila zo stola a nonšalantne odkráčala stredom. Dala si záležať, aby sa zvodne vlnila a vytočila Alicu do nepríčetna.

Alica ju chvíľu sledovala. Vytočilo ju to, Svetlane sa to naozaj podarilo, ale zaťala zuby a pevne sa chytila operadla. Musela uznať, že Svetlanin zadok vo vypasovanej minisukni v kombinácii so sakom s osím driekom ju robili o poznanie lepšou, než bola ona. A nevšimol si to len šéf, všimli si to všetci. Lenže Svetlana bola o desať rokov mladšia - a to už nevidí nikto? Bola aj o desať rokov blbšia, to sa, samozrejme, stratilo v záplave žltých vlasov, ale v prvom rade bola o desať rokov mladšia a to jej, najlepšej reportérke súkromnej televízie, nechcel uznať nikto, ani ten debil šéf. To nie je fér. Bože, mať tak o desať rokov menej!

Prečo je život taká sviňa, že starne? Alebo, ak už aj musí... prečo to tak vidieť?

Alica sa znechutene zvalila na stôl. Z kabelky si vybrala pudrenku, skontrolovala karosériu, prelakovala pukliny a znechutene ju šmarila späť.

„Sedláčka z vidieka...“ uľavila si, ešte raz flochla za odchádzajúcou Svetlanou a odniesol si to kalendár. Šmarila ho o stenu. Ale vydýchala sa a zlosť ju prešla.

Zamyslela sa. Ona pred pár rokmi bola presne taká istá sviňa ako Svetlana dnes. A tiež bola na obrazovke v hlavnom spravodajstve, tiež si užívala slávu a pozornosť od všetkých. Aj závisť od všetkých, ale v ich brandži to inak nejde. Úspech ide ruka v ruke so závisťou.

Dnes melie z posledného. Má zlé obdobie, nedarí sa jej. Zostarla a mladé ju vytláčali. Z obrazovky, od mikrofónu aj z postele. Musí niečo urobiť, inak ju odpíšu a mladé Svetlany ju úplne zničia, ešte aj povláčia jej meno po všetkých nočných párty, kde predtým hviezdila. Dnes ju už ani nepozývajú.

Chcela telefonovať, ale rozmyslela si to. Vzala si cigaretu a vyšla pred hlavný vchod. Jeden z kameramanov jej pripálil a snažil sa nadviazať rozhovor, ale radšej sa otočila a vyfajčila ju osamote.

Upokojila sa a v myšlienkach sa opäť vrátila do práce. Sadla si za stôl, skontrolovala terén a až teraz zdvihla telefón. Kým vyťukala správne číslo, dvakrát sa pomýlila.

„Mestský úrad Topoľčany, prosím?“

„Alica Kordová, televízia Vicomt...“

„Áále, dobrý deň! Poznám vás! Poznám vás aj po hlase, pani Alica!“

Slečna, ty krava, pomyslela si Alica, ale nechala ju, nech sa odbavuje ďalej.

„Také perfektné reportáže ste robili! Prečo už nie ste na obrazovke? Tak radi sme vás pozerali... a ako môžem pomôcť?“

Alica chvíľu predýchavala.

„Ďakujem za milé slová... ehm, chceli by sme u vás nakrútiť reportáž...“

„Na úrade?“

„... o zaujímavých veciach. Samozrejme, ak to bude vhodné, zastavíme sa aj na úrade, ale teraz by som skôr chcela nejaké informácie na prípravu reportáže. Napríklad - koľko klubov dôchodcov u vás máte?“

„Dôchodcovia? Tí vás zaujímajú? Prosím vás, my tu máme lepšie námety na reportáž, napríklad bývalý starosta si postavil vilu za dvadsať miliónov, a navyše na obecnom pozemku, a máme tu aj podnikateľa, čo chová tigre, nemá na to povolenie a otravuje život všetkým naokolo, a máme tu...“

„Ďakujem, ďakujem, aj tomu sa môžeme venovať, ale postupne. Ja by som zatiaľ chcela iba vedieť, koľko klubov dôchodcov tam máte.“

„Jeden. Kto by to platil?“

„Tak jeden... a kde sídli?“

„Žilinská šestnásť, je to v centre oproti kinu.“

„A kedy sa tam schádzajú?“

„V stredu a v piatok.“

„A kedy ich tam býva najviac?“

„V piatok okolo šiestej.“

„Tak fajn, zatiaľ ďakujem.“

„Počkajte! Vy fakt chcete nakrútiť reportáž o dôchodcoch? Tak ja im poviem - prídu v krojoch a zaspievajú vám...“

„Nie, presne to som nechcela! Mala by to byť taká spontánna reportáž, akože o ničom nevedia. Ak ma prezradíte, všetko pokazíte.“

„Aha... jasné. Tak ja im teda nič nepoviem. Bude to prekvapenie.“

„Presne. Ide mi o prekvapenie.“

„V poriadku, tak ja im teda nič nepoviem.“

„Sľubujete?“

„Sľubujem!“

„Ďakujem a teším sa na spoluprácu. Asi sa zastavíme aj na úrade.“

„Len príďte, ani tento terajší starosta nie je čistý, tiež by ste mali čo nakrúcať... ale ja nič, akože som vám nič nepovedala.“

Alica poďakovala a položila. Pozrela na hodinky. Odštepovala si dve minúty. Potom sa škodoradostne usmiala a poplieskala sa po stehnách.

„A je to,“ spokojne rozhodila rukami a zvalila sa na operadlo stoličky ako po namáhavej, ale dobre vykonanej práci.

Mala pravdu. Robila reportérku súkromnej televízie dosť dlho na to, aby vedela odhadnúť ľudí a ich reakcie.

Pracovníčka mestského úradu položila telefón, nalistovala si číslo a znova ho zodvihla. „Katka?“

„No?“

„Počúvaj, v piatok sa k vám chystá televízia Vicomt. Budú nakrúcať reportáž o vašom klube dôchodcov!“

„Ježišukriste!“

„Práve mi volala tá Alica Kordová, vieš ktorá, tá, čo bola furt na obrazovke, tá najlepšia, čo má také super hlášky a robí aj reláciu o tých neuveriteľných reportážach.“

„Tá krpatá žltovlasá, plochá s takými očami...“

„Nie! To je iná! To je oná... Belohorcová!“

„Jááj.“

„Táto je vyššia, čierne husté vlasy až po zadok. Keď hovorí do mikrofónu, tak jej furt myká rukou.“

„Už viem ktorá! Minule hovorila v dobrom ráne, že jej vôbec nevadí, že je sama, že si kúpila nejakého papagája a s tým sa vraj porozpráva lepšie než s mužom. A že muži sú...“

„No dobre, to nechaj tak, hlavné je, aby ste sa pripravili.“

„Tak ja poviem dievčatám, prídeme v krojoch a povieme aj mužom, nech sa...“

„Nie! Len to nie! Ona to chce nakrútiť ako prekvapenie, akože o ničom neviete.“

„Jáj.“

„Tak nikomu nič nehovor, aby sa to neprezradilo!“

„Teda dobre.“

„Ahoj.“

„Ahoj.“

Položili. Sotva položili, aj Katka, aj pracovníčka úradu znova zodvihli slúchadlo a začali vytáčať iné čísla. Ich vzájomný telefonát trval sotva minútu, no tie ďalšie trvali až do večera.

Ale to si už Alica dávno mädlila ruky a dávala dohromady výjazdový štáb.

13

Kuky už slúžil nočné šichty kdekade. Spal v aute, prebdel celú noc opretý o strom, driemal celú noc v kancelárii v kresle a strážil telefón, pochodoval až do rána okolo rodinného domu, raz strážil celú noc motel, jednu noc strávil na strome s ďalekohľadom v ruke... už odslúžil nočných, že by sa nedopočítal. Ľudí, ktorých strážil, sledoval, čakal, striehol na nich, chytal ich, často ich vôbec nepoznal.

Nočnú šichtu pri mame ešte neslúžil. Ju poznal. Dobre ju poznal. Poznal ju ako... ako len syn môže poznať svoju mamu, ktorú miluje neskonalou synovskou láskou. Vďačil jej za všetko, čo v živote dokázal, aj za to, čo z neho vyrástlo, ako sa správal, a keď dorástol do veku, keď si to všetko uvedomil, miloval ju o to viac.

Keď ho ako chlapca zrazilo auto a ležal dva mesiace v sadre, dávala mu piť slamkou a ihlicou na štrikovanie mu pod sadrou škrabala kožu, aby sa nezbláznil od svrbenia. A keď ho zložil šarlach a blúznil v horúčkach, dávala mu zábaly a celú noc pri ňom presedela v nádeji, že ráno to už bude lepšie. Keď mal brať antibiotiká o polnoci, potom ráno o štvrtej a potom ráno o ôsmej, stála pri ňom, podala mu ich a pohladila ho po prepotených vlasoch, odmerala mu teplotu, dala mu napiť čaju a vždy s úsmevom ho chlácholila, aby ešte jeden deň vydržal, ešte jeden deň a zajtra už to bude lepšie, uľaví sa mu a zase pôjde do školy, zase bude hrať na dvore futbal a zase bude šantiť na bicykli s ostatnými. Bola pri ňom vždy, keď ju potreboval. Navždy si zapamätal jej slová, ktoré k nemu doliehali cez hmlu horúčky a blúznenia: ešte jeden deň vydrž, ešte jeden deň, Paľko, a zajtra to už bude lepšie, synček môj milený, uvidíš...

Teraz sa všetko obrátilo. Začala sa mu čudná nočná. Nočná šichta pri mame. Ona ležala a on sedel pri nej.

Nezvíjala sa v horúčkach, nebola polámaná a uväznená v sadre, nepotila sa ani nepotrebovala odmerať teplotu. Nechcela čaj ani antibiotiká. Ležala. Iba ležala. Dýchala pomaly v pravidelnom rytme, oči mala zavreté, nič nehovorila. Iba ležala a odovzdane čakala.

Ako rád by jej povedal: mami, vydrž ešte jeden deň, iba jeden deň, a potom to už bude lepšie, uvidíš! Určite sa ti uľaví a zase pôjdeš s kamoškami do klubu dôchodcov, a zase budete ohovárať tých vašich starých, akí sú sklerotici, a zase pôjdeš s tým svojím sklerotikom na nákupy a namiesto chleba, masla a mlieka kúpite sviečky, servítky a zápalky a unavení na polceste si sadnete v parku na lavičku a budete sa iba tak vyhrievať na slniečku a pozorovať holuby, ako zobú uličný prach a trúsia na sochy a fasády starých domov...

Ako rád by jej to všetko povedal! Ako rád by jej povedal, že stačí iba trochu vydržať a zajtra sa jej určite uľaví.

Sú chvíle v živote, keď malá lož môže byť veľkou náplasťou na dušu. Ale nemohol jej povedať ani tú malú lož, lebo nielenže akékoľvek chlácholenie nebola pravda... on to ani nemal komu povedať. Jej duša už ho nepočula. Čokoľvek by jej dnes povedal, bola by čistokrvná milosrdná lož, zbavená akejkoľvek pravdy a rácia, ale nevravel nič, lebo nebolo komu. Už iba spala ťažkým toxickým spánkom a nič neregistrovala.

To ho štvalo na bizarne otočenej situácii najviac - nemal už ani komu povedať tých pár nezmyslených slov útechy. Milosrdnú lož si mohol nechať akurát sám pre seba a, pravdupovediac, vyschlo mu v krku a cítil sa tak mizerne, že ju asi naozaj potreboval.

Kuky začal svoju prvú nočnú službu pri mamke a chvíľu mal pocit, že ho vníma a že ho počuje, lebo sa usmiala.

„Maminka... to som ja, Paľko. Som tu pri tebe, maminka,“ skúsil a pozorne sledoval, či zareaguje.

Usmiala sa. Naozaj sa usmiala! Alebo iba chcel, aby sa usmiala? Zvädol a ovisol na stoličke. Asi iba chcel, aby sa zbožné želanie stalo skutočnosťou.

Otca uložil do detskej izby, uvaril mu urologický čaj a položil mu ho na stolík k posteli. Ponatriasal mu periny a zaželali si dobrú noc. Otec zaspal, sotva zavrel dvere. Otec slúžil celý deň, mal toho dosť.

Detská izba.

Spolu s Peťom v nej vyrástli, zvádzali v nej vankúšové bitky, mali v nej po celom koberci rozloženú osmičkovú autodráhu, hádali sa o tenisky, onanovali každý pod svojím paplónom, trpezlivo vyčkávali pod balkónom, keď boli rodičia na chate a ten druhý mal vybavený istý pich s kamoškou, maturovali v nej, študovali v nej vysokoškolské skriptá, vyrazili z nej do života. A teraz slúžila ako odkladačka pre starého, chorého otca, unaveného celodennou starostlivosťou o milovanú ženu.

Detská izba bola pre Kukyho a Peťa magické prostredie. Voňala. Krásne voňala spomienkami. A odrazu v nej smrdí starý, životom unavený starec.

Akoby niekto zo Sixtínskej kaplnky olúpal fresky spomienok.

No a? Nech si smrdí a nech si ľahne a vyspí sa konečne, veď je tu on a postará sa! Aspoň tak si to predstavoval. Kuky sa napol v plnej sile, zaopatril si otca a zaujal pohotovostnú polohu pri matke. Nech sa deje, čo sa má diať. Je detektív, chlap znesie všetko! Po chvíli zadriemal.

Krátko pred polnocou prišla kríza. Už nedriemal, spal.

„Bolí...!“ zvolala a začala sa mykať.

Prekvapila ho. Už dva týždne nepovedala ani slovo. Teraz sa ozvala prvýkrát po dlhom čase.

O siedmej jej do nazogastrickej sondy natlačil predpísaných dvesto centilitrov rozmixovanej večere, presne, ako povedala doktorka Zimková. Spravil to tak, ako im vysvetlila, strava jej stiekla rovno do žalúdka, takže bola najedená. O ôsmej jej do kanyly na pravom zápästí natlačil štyridsať miligramov morfia riedeného fyziologickým roztokom. Doktor Peter Kukučka mu pedantne ukázal, ako sa to robí - musí tlačiť veľmi pomaly a opatrne, inak môže vyvolať šok, kŕče a pri veľkom množstve naraz aj smrť.

Kuky postupoval presne podľa pokynov doktorky Zimkovej a brata, malo by byť všetko v poriadku, ale nebolo. Začala sa zvíjať. Chytil jej ruky, roztiahol jej ich, ako keby sa vzdávala, pritlačil jej ich do vankúša a priľahol ju, aby sa prestala metať. Priľahol ju jemne, vedel, ako sa to robí. Keby chcel, aby jej prašťali kosti, mohol to spraviť aj tak, trénoval to dlhé roky, ale práve preto, že to dlhé roky trénoval, vedel to spraviť tak jemne, aby jej neublížil. Priľahol ju ako profík, pritlačil ju citlivo o posteľ a čakal, kým sa upokojí.

Asi iba jeden zo slabších epileptických záchvatov, pomyslel si.

Všetko urobil veľmi opatrne. Prestala sa zvíjať. Pustil ju a ruky jej položil na brucho. Jemnučko a veľmi opatrne.

Chvála Pánubohu! Bude pokoj. Sadol si do kresla. Možno bude spať a on možno tiež.

„Paľko... to si ty...?“

Vystřelilo ho z kresla, akoby sa pod ním uvoľnili všetky struny z pérovania. Prisadol si na peľasť a sklonil sa k nej.

„Mami... ty ma počuješ?“ zajásal.

„Paľko... to si ty?“ zopakovala.

„Ja,“ pritakal Kuky. „Chceš niečo, mamička? Čo ti mám dať? Čo by si chcela?“

Otvorila oči. Už dávno ich nevidel. Boli iné, ako keď ležal on a ona sa skláňala nad ním. Vtedy to boli oči plné životodarnej vody, z ktorých pil, bola v nich neha a obava o zdravie chorého syna. Teraz, v obrátenom garde, to boli dve zhnité hrušky spadnuté na zem, popraskané vlastnou váhou. Ale on nemal živú vodu, nemal jej čo dať piť. Cítil sa bezmocný. Taký bezmocný!

„Mamička...“ skúsil znova, ale nereagovala.

Zhrozil sa. Jej oči ho nevideli, nepoznali ho - leskli sa pološialeným matným odleskom a pozerali sa kamsi ponad jeho rameno, niekam, kam by chcela odletieť, ale ešte stále nemohla. Ešte nenadišiel jej čas. Akoby to cítila, iba tam ležala, pozerala sa a prosila pohľadom.

„Paľko... bolí,“ zastonala.

Zavrela oči a ešte raz si vzdychla.

„Mamička... počuješ ma? To som ja, Palino, mamka...“

Zahnala sa a Kuky zachytil úder skôr, než ho kostnatou rukou trafila do tváre. Nebol to problém, pohyby mala mľandravé, nekoordinované, a on bol zvyknutý zachytiť aj oveľa rýchlejšie útoky.

„Mamka...“ nestrácal nádej a snažil sa s ňou komunikovať.

Kým stihol dopovedať a spýtať sa jej, čo by potrebovala, z ničoho nič ju prehlo ako luk, zvrešťala ako pavián a Kuky v šoku spadol z postele. Kým sa pozviechal, otvorili sa dvere a prišiel rozospatý otec. Reagoval rýchlo, už to poznal.

„Pomôžem ti...“

Ľahol si jej na metajúce sa nohy a Kuky jej znova chytil ruky. Chvíľu ju iba držali a pritláčali o posteľ, potom kŕče prestali.

„Morfium. Ja budem vedľa...“ povedal zadychčaný otec a odišiel.

Kuky prikývol a ani ho nevidel odísť, no bol si istý, že toho veľa nenaspí ani on.

Brat mu povedal, že morfium bude brať každých šesť hodín, a pripravil mu ho do injekčných striekačiek. Teraz ubehli iba štyri hodiny od poslednej dávky, ale kŕče a bolesti boli také silné, že jej ho musel dať.

Injekciu napojil na kanylu a pomaly stláčal piestik. Triaška a kŕče prestávali, upokojovala sa, ostala apaticky ležať. Kuky odložil poloprázdnu injekciu, chvíľu počkal, keď videl, že sa nič nedeje, rozvalil sa v kresle. Konečne. Uľavilo sa mu. Už bude spať.

Spod paplóna sa ozvalo škvrčanie, potom prdnutie a potom žblnkanie niečoho hustého, tekutého.

Kuky sa zhlboka nadýchol, zaťal zuby, odkryl paplón a vyhrnul jej nočnú košeľu. Rozopol jej pampersku a do nosa mu udrel príšerný zápach. Otočil hlavu a nadýchol sa bokom. Zadržal dych. Z kôpky na pojazdnom stolíku zobral vrchnú bavlnenú plienku a podložil jej ju pod zadok. Až potom jej rozopol pampersku, pomačkal ju do gule a odložil bokom. Pár kvapiek padlo na bavlnenú plienku, ale na to tam bola, aby nezašpinil celú plachtu. S podloženou plienkou jej utrel zadok a prirodzenie. Potom si vzal vlhkú jednorazovú plienku a poutieral jej ešte raz rozkrok a okolie. Jednou rukou si ju nadvihoval, druhou utieral. Keď skončil, otvoril nádobu s modrým vrchnákom, nabral masť na dva prsty a pretrel jej konečník a pysky. Potom si ju nadvihol, podložil novú pampersku a přebalil ju. Nakoniec jej zroloval nočnú košeľu a znova ju prikryl až po bradu.

Špinavé veci odniesol do kuchyne do odpadkového koša. Pustil si vodu a napil sa priamo z vodovodu. Zašiel do kúpeľne a mydlom si vydrhol ruky.

Prvýkrát prebaľoval vlastnú matku a videl ju takto. Dúfal, že ju tak už nikdy neuvidí, ale dúfal márne.

Cestou do spálne ho naplo. Napriek tomu, že už bol na všelijakých pitvách a videl mŕtvoly od výmyslu sveta, naplo ho. Vrátil sa do kúpeľne a do umývadla vyvrátil všetko, čo zjedol za posledný mesiac.

A to bola iba prvá nočná pri mame.

14

„Dobrý deň, hľadám vedúcu klubu dôch...“

„Áále! Pani Alica, to je prekvapenie! A kamera a mikrofón? Naozaj prekvapenie! Vitajte u nás! No poďte ďalej,“ privítala ich vedúca pri dverách, ustúpila a širokým gestom ich pozvala dnu.

Všetci dôchodcovia v klube dôchodcov boli naozaj milo prekvapení z neohlásenej návštevy, akurátže všetci boli vymydlení, vyholení, vyfarbení a tie, čo mali z čoho, mali z toho trvalú. Ale inak nečakali nikoho.

Kameraman si vyhodil mašinu na plece a začal hneď zostra. Dohoda bola taká, že najprv to zahrajú na blbečkov a potom si vychytajú ozajstné obete. Tak nakrúcal, čo prišlo.

„Vážení diváci, prinášame vám reportáž z klubu dôchodcov v Topoľčanoch. Na prvý pohľad iba obyčajný klub, ale...“

Alica stála pred kamerou, usmievala sa a „křoví“ jej robili usmiate dôchodkyne a dôchodcovia za ňou. Žvatlala, ako sa tu majú dobre, ako sa majú radi, vyšívajú, navzájom si pomáhajú...

Všetci jej verili, všetci ju žrali, a keby ich požiadala, že chce vidieť ich denníčky z pubertálnych čias, tak by ich priniesli, lebo pre televíziu by človek urobil aj posledné. Tak veľmi jej verili.

Denníčky nechcela, ani ich nepriniesli. Pokračovala s kameramanom podľa dohody a atmosféra bola vynikajúca. Dôvera striedala záujem a záujem sa snúbil s podvodom. Ako vždy pri televíznej reportáži bolo iba treba počkať na vhodný okamih, aby sa vykľulo šidlo z vreca.

„A toto je sieň slávy. Miestnosť, kde máme uložené všetky ocenenia zo súťaží šikovných rúk. A toto je spoločenská miestnosť, tu hráme rôzne spoločenské hry. A toto je sála, kde nacvičuje náš ochotnícky divadelný zbor. A tam dozadu ani nechoďte, tam sú iba záchody...“ vedúca bola nadšená zo záujmu televízie a ukázala im všetko.

„A teraz by som si zobrala pár náhodne vybraných dôchodkýň na individuálny rozhovor. Kde by sme mohli?“

„Viete čo, najlepšie bude, keď sa všetci presunieme do spoločenskej sály, dôchodcovia budú hrať šachy a Človeče, nehnevaj sa, budú v pozadí a vy sa môžete porozprávať s náhodne vybranými dôchodkyňami. Napríklad Ilonka má pripravený pekný príspevok, písala ho celý deň, a potom náhodne aj Vierka...“

„Výborne, tak poďme na to...“

Alica vedela, že sú iba dvaja, čo jej nosia ruže: nesmelý záletník a trpezlivosť.

Musela byť trpezlivá, lebo Ilonka rozprávala o tom, ako jej na trávu pod oknami špinia psy, nikto s tým nič nerobí a decká sa v tom hrajú. Vierka chcela celému národu oznámiť, že sa už desať rokov súdi o garáž so susedom a nikto s tým nič nerobí, súdy sú podplatené, a aby s tým televízia niečo spravila. Konečne. Tak jej to sľúbili.

Trvalo to dlho. Ešteže dostali chlebíčky a kofolu.

„Výborne, máme to. Pani vedúca, a teraz by som chcela niečo o vašich svetoznámych výšivkách. Vraj vám tu predkresľuje na plátno kreslička, čo nemá páru...“

„Kvetka Bíliková! Jasné! Počkajte, zavolám ju!“

„A mohli by sme aj zmeniť prostredie? Ostatní nech hrajú šachy a my sa s kamerou presunieme kúsok dozadu, viete, aby to malo na obrazovke šťavu.“

„Tak poďte sem do vestibulu a ja vám ju zavolám, počkajte.“

Štáb najlepšej televízie trpezlivo čakal.

Problém bol na svete hneď, ako sa zjavila. Vedúca ju viedla za jednu ruku, nejaký pán dôchodca za druhú. Nešlo o popravu, iba ona sa tak tvárila.

„Ale ja nechcem hovoriť do televízie, ja sa hanbím...“

Alica sa len usmiala. Takých už bolo... a nakoniec ako pekne rozprávali.

„Pani Kvetka... a táto bankovka je len pre vás, ani ten váš nemusí o všetkom vedieť, to je odmena iba pre vás, my ženy si rozumieme, nie?“

Kvetka sa nesmelo zahľadela na bankovku v ruke a opatrne ju schovala do vrecka na zástere. Pôvodne si myslela, že bude variť parené buchty na špeciálny spôsob, preto si dala zásteru vyšívanú na slávnostné príležitosti. Nik jej nepovedal, že bude musieť hovoriť do televízie. Ale bankovka mala na sebe napísané také číslo, že tromfla aj jej mesačný dôchodok, tak napokon súhlasila. Presvedčovacie metódy tejto sympatickej reportérky sa jej celkom páčili.

„A bude to trvať dlho? Ja sa strašne hanbím...“

Alica ju postavila pred veľký fikus na chodbe, upokojila ju, vysvetlila jej pár technických záležitostí a z prvej vody išla na to.

„Kamera...?“

„Vidím... idem... na tri...“

V zábere sa objavila útla dôchodkyňa.

„Dva... tri... ehm... Pani Kvetka, čo by ste nám povedali o vašom umení v klube dôchodcov?“

„No, ja... ani neviem...“ koktala a svetlo na kamere a mikrofón pred ústami ju znervóznili tak, že sa zasekla úplne.

Alica to poznala - každý nie je predurčený na to, aby sa postavil pred svetlá reflektorov.

„Myslím na vaše výšivky,“ pomohla jej Alica.

„Aha... no ja predkresľujem na plátno a dievčatá to potom vyšívajú farebnými bavlnkami. Buď krížikujú alebo vyšívajú pozdĺžnou niťou od jedného okraja obrazca k druhému. Je to oveľa pracnejšie než krížiky, ale výšivka je krajšia, plnšia a porota ju aj lepšie ocení.“

„Výborne! Pani Kvetka, a kde ste sa toto umenie naučili?“

„Nikde. Doma. Prišlo to akosi samo.“

„Nemáte na to žiadnu špeciálnu školu? Myslím umeleckú, alebo také niečo.“

„Nie, školy na to nemám, odpozorovala som niektoré ťahy od mamy, lebo aj ona predkresľovala, a ostatné som sa naučila sama, časom.“

„My vieme, že vaše výšivky už zožali úspech aj na celoštátnych súťažiach, dokonca aj na medzinárodných.“

„Áno, v našej sieni slávy máme niekoľko ocenení, najvzácnejšie je druhé miesto na medzinárodnej súťaži v Krakove, kde boli práce aj z Moravy, z Ukrajiny a z Maďarska,“ pani Kvetka sa už uvoľnila a rozprávala celkom plynulo.

„Výborne! Fantastický úspech,“ posmelila ju Alica a zhodnotila, že už nadišiel ten správny čas, „prajeme vám ešte veľa podobných ocenení a vám osobne veľa tvorivých nápadov. Ale aby sme sa nerozprávali iba o výšivkách, chcela by som sa vás spýtať, iba tak na okraj, čo vás v poslednom čase najviac nahnevalo u vás vo vašom meste?“

Pani Kvetka sa na ňu nechápavo zahľadela.

„Môžete smelo, v našej relácii rozoberáme aj nepríjemné témy a informujeme občanov celkom otvorene a pravdivo.“

„No... ja...“ Kvetka zaváhala, ale napokon sa rozhodla, „tak ja vám to teda poviem. Do bytu nad nami sa nasťahoval taký čudný chlapík. Podľa mňa je to skrytý alkoholik, lebo ho stále vidím chodiť s taškou do samoobsluhy a iné v nej nemá, iba fľašky. Raz som sa bola uňho hore sťažovať, lebo mal doma nejakých kamarátov a už bolo po polnoci, a nevedeli, kedy prestať s hulákaním. Odvtedy mi robí iba zle. Už sme mali napchaté zápalky v zámke, aj, s prepáčením, osratú rohožku, aj podpálenú schránku na listy. Tak ten ma hnevá a neviem si s ním dať rady.“

Alica bleskovo kombinovala. Osratá rohožka nebolo to, o čo jej išlo, ale nesmela prejaviť sklamanie. Na nápad mala veľmi málo času, iba pár sekúnd, kým jej nepoloží ďalšiu otázku. Našťastie ju osvietilo.

„A, pani Kvetka, hlásili ste to na polícii?“

„Hlásila, ale povedali mi, že takéto susedské spory zákon ani nevie vyriešiť, vraj by som musela mať dôkazy, že mi to robí on. Pýtali sa ma, či mám nejaké dôkazy, či mám svedka, ktorý ho pri tom videl, alebo či som ho odfotografovala - či máme v dome nejaké kamery. Samozrejme, kamery nemáme, a tak ma poslali domov a ani si ho nepredvolali, vraj už dopredu vedia, čo by im povedal - že on s tým nič nemá spoločné, a bolo by to... počkajte, ako to povedali... jáj! Že trvanie proti trvaniu.“

„Tvrdenie proti tvrdeniu.“

„Vlastne tak! Tvrdenie, máte pravdu.“

„Takže na polícii ste nepochodili.“

„Nie.“

„Ale ja viem, že to nie je prvý prípad, čo máte s políciou zlú skúsenosť.“

„Neviem, nepamätám sa...“

„No, asi pred rokom ste videli Zdenku Malú, ako ju naložili do auta, a vtedy vám tiež nikto neveril.“

„Jáj! A to odkiaľ viete?“ spýtala sa podozrievavo.

„Ja som sa už pýtala po meste, veď to nie je žiadne tajomstvo - všetci to vedia a všetci o tom hovoria.“

„Vedia, však vedia, a tajomstvo to tiež nie je.“

Kvetka sa už úplne uvoľnila a zabudla, že stojí pred kamerou. Alica posunula mikrofón šikovne dolu, aby ho nemala na očiach a aby ju neznervózňoval. Na začiatku stála pani Kvetka ako soľný stĺp, od stresu sa ani nehla, teraz sa rozohnila, rukami bojovne šibrinkovala, kamere sa otočila bokom a rozprávala sa s reportérkou, akoby sa dve baby stretli vonku na chodníku. Nič lepšie si Alica nemohla želať.

„Práve naopak, malo by sa o tom hovoriť, že máme políciu, ktorá nevie nájsť ani len desaťročné decko, tak potom ako chcú hľadať ozajstných ničomníkov? A keď im chce človek pomôcť, tak ho ešte zosmiešnia a vyženú...“

„Ale o tom nič neviem. To znie naozaj zaujímavo, môžete mi o tom niečo povedať... iba tak, nezáväzne...“

„Bude to už pomaly rok, áno, skoro rok, už sa končila zima, vyšlo prvé slniečko a rodičia už púšťali decká von, aby sa na dvore pohrali. Zdenku poznám, lebo bývajú v dome rovno oproti nám a jej otec je taký slušný pán, myslím, že je inžinier alebo niečo také. Už sa zvečerilo, tma ešte nebola, ale spravilo sa také šero a aj som sa čudovala, čo tie decká ešte robia na ihrisku, kde to má mater, že sa nestará. Ale na druhej strane - koncom zimy prichádza večer ešte skoro, takže ani nebolo toľko hodín, no pre istotu som občas pozrela von oknom. Viete, ja mám tie decká rovno pod oknami a občas ich kontrolujem, či sa niektorému niečo nestalo. Zvyk, viete, sama som vychovala tri deti a viem, čo je starostlivosť. No a v ten večer sa už väčšina detí pobrala domov, ale Zdenka tam ešte bola s nejakou kamarátkou, sedeli na operadle na lavičke, no potom sa mi zdalo, že už idú aj tie dve domov, lenže keď som sa po chvíli pozrela z okna, Zdenku som znova videla, vrátila sa na lavičku po nejakú igelitku, alebo čo to mala, a cestou domov sa jej prihovoril nejaký chlap. Ona mu niečo ukazovala rukou, akoby smer cesty alebo tak, ale to som už nevidela dobre...“

„No počkajte, veď z okna máte parádny výhľad, tak akože ste to nevideli dobre?“

„No, aby som ich poriadne videla, musela by som sa vykloniť' z okna a to som nespravila, lebo som to nepovažovala za dôležité, a okrem toho...“

„No, dopovedzte.“

„... okrem toho som si zabudla dať okuliare do diaľky. Viete, presne toto mi vyčítali na polícii a iba mi dali podpísať zápisnicu a viac sa so mnou ani nebavili. Tomu, čo som videla, nepripisovali žiadnu vážnosť, iba sa uškŕňali. Ja viem, mala som sa vykloniť a dať si okuliare, ale aj tak som si istá...“ zarazila sa.

„Len pokračujte!“

„Ale toto nebudete vysielať, však?“

„Niéé... teraz už iba tak debatujeme.“

„Aha, teda aj tak som si istá, že som ich dvoch videla...“

„Koho? Akých dvoch?“

„No Zdenku a toho chlapa.“

„Aha, už mi je to jasné.“

„Som si úplne istá, že som ich videla, ako kráčajú zo dvora, Zdenka mu stále niečo vysvetľovala, a potom som už pre okenný rám naozaj zle videla, ale zdalo sa mi, že zastali pri takom veľkom bielom aute, z ktorého trčal iba zadok, lebo parkovalo tak, že skoro celé bolo za rohom ich domu. A videla som; ako otvoril zadné dvere a Zdenka nastúpila...“

Alica stíchla a skúmavo sa zahľadela na pani Kvetku.

„... asi,“ dodala Kvetka skormútene. „Ja viem, mala som si dať okuliare.“

„Aký to bol typ auta? Alebo poznávacia značka?“ skúsila Alica, ale odpoveď už poznala.

„Na tú diaľku, pani redaktorka, to sa naozaj nedalo.“

Alica si v duchu prehrala ich rozhovor - ešte jej niečo chýbalo.

„Mám už iba pár otázok. Jazdíte vy alebo pán manžel autom?“

„Nie, tie časy sú už dávno preč. Veď sme už obaja príliš starí. Ak sa potrebujeme niekam odviezť, príde dcéra alebo zať.“

„Kradnú sa u vás na sídlisku autá?“

„Pravdaže.“

„Môžu za to autičkárske mafie?“

„Samozrejme, kto iný za to môže.“

„Cítite sa vo vašom meste bezpečne?“

„Ále áno, nie je to u nás až také hrozné. Len keby tých vandalov, čo nám ničia lavičky v parku, bolo menej. Ale inak je to ako-tak v norme.“

„Viníte za to políciu?“

„Tak trochu, ale inak tí chlapci robia, čo môžu.“

„Máte k nim ešte dôveru?“

„Mám, bez nich by tu bola sodoma-gomora.“

„A posledná otázka: Máte dosť vysokú penziu?“

„Nie, prosím vás, nikto ju nemá!“ rozohnila sa na záver a rukami zašibrinkovala tak temperamentne, že päsťou vrazila do mikrofónu.

„Tak to by bolo všetko, veľmi pekne vám ďakujem za rozhovor a želám veľa zdravia.“

Pani Kvetka sa mierne podlomila v kolenách, akoby sa šla pokloniť, ešte raz sa usmiala do kamery a vrátila sa k ostatným babám. Tie ju privítali výskotom ako ozajstnú hviezdu.

Ako druhú obeť navrhla Alica pani Zuzanu Vršeckú. Tiež náhodný výber.

„Prečo práve ja?“ nevychádzala pani Zuzka z úžasu.

„Vyšívate?“

„Vyšívam.“

„Boli ocenené aj vaše výšivky?“

„Boli.“

„Tak vidíte! Prečo by ste sa mali hanbiť, dokonca sa skrývať, keď sa nemáte za čo, práve naopak, také dôchodkyne ako vy treba pochváliť a ukázať všetkým ako vzor.“

„Aha,“ pripustila pani Zuzka a už sa nebránila. „Ale ja som ešte nikdy nehovorila do kamery, ani neviem, či to dokážem,“ celá sa zapýrila.

„Ja vám pomôžem, nebojte sa.“

Alica ju postavila pred fikus a začali. Presne taký istý scenár ako predtým. Prvé otázky sa týkali vyšívania, prvé odpovede týkajúce sa vyšívania boli trochu kostrbaté, ale postupne pani Zuzka nabrala dych aj odvahu. Alica počkala, kým sa upokojila a stúplo jej sebavedomie.

„Tak to by sme mali o vyšívaní takmer všetko, a teraz by som sa vás chcela spýtať aj na bežný život v Topoľčanoch. Napríklad ako ste spokojná so sieťou obchodov a služieb u vás.“

„No, mohlo by to byť aj lepšie, ale my dôchodcovia už toho toľko nepotrebujeme, takže vlastne dostanem kúpiť všetko a na nič už netreba stáť v rade.“

„Výborne. A povedzte mi, čo vás v poslednom čase nahnevalo, s čím nie ste spokojná.“

„No...“ váhala a spomínala, „ja neviem... vnuka vyhodili zo školy, ale to asi nemáte na mysli.“

„Nie, skôr niečo, čo sa týka aj ostatných.“

„Tak neviem...“

„Ja viem, že ste boli pred mesiacom svedkom takej nemilej udalosti a policajti sa k vám nesprávali celkom slušne.“

Pani Zuzka zabudla na kameru aj na mikrofón a celá udivená sa obrátila na Alicu, akoby sa iba teraz stretli niekde na chodníku a chceli si potrkotať.

„A to ako môžete vedieť?“

„Lebo som sa už pýtala v meste a ľudia mi povedali. Nie je to žiadna tajnosť, veď to vyšetruje polícia a všetci o tom vedia.“

„Vedia, je toho plné mesto, to je pravda, aj v novinách už o tom písali.“

„Tak vidíte!“

„No a?“

„Či by ste nám aj o tom slovko-dve, iba tak na okraj... možno to ani nebudeme vysielať.“

„Aha, no môžem. Ono sa to všetko zbehlo tak čudne. Klárka...“

„To je to dievča, čo uniesli?“

„Áno, Klárka Milerová, ona má už po maturite, a až na druhý deň som sa dozvedela, že sa stratila. O únose nehovoril nikto, kým som dievčatám tu v klube nepovedala, že som ju asi videla, akurátže polícia sa chytila práve toho slova asi. Povedal mi, že čo sa babe chcelo, to sa babe prisnilo, čo ma dosť zarmútilo aj urazilo, poviem, ako je.“

„To vám povedal kto, nerozumiem.“

„No ten policajt v civile, čo so mnou spisoval zápisnicu.“

„Ale čo?“ Alici zaihrali očká a skontrolovala kameramana, či má všetko zachytené.

„On sa mi potom ospravedlnil, povedal, že to sa iba tak hovorí, že to je také naše príslovie a aby som to nebrala osobne...“

„Ale ospravedlňovať ich nemusíte.“

„Tak dobre.“

„Ale ušla mi pointa, ja stále neviem, čo sa stalo, čo ste to vlastne videli?“

„Veď vám hovorím, že som bola v našom nákupnom centre...“

„Pred mesiacom, áno?“

„... pred mesiacom, áno, a ako som odchádzala, prišlo mi nevoľno, viete, ten tlak, a človek je naobliekaný a tam vnútri je teplo, a ráno som si nedala lieky, lebo som zabudla, a okrem toho sú také drahé, že...“

„Ale k veci, prišlo vám nevoľno a...“

„... no a na parkovisku ako na potvoru nebol nikto známy, čo by ma odviezol, tak som sa odpajdala nabok a sadla som si na chvíľu na jednu z tých nepodarených umelohmotných lavičiek. Potrebovala som si iba chvíľu oddýchnuť a vyrovnať tlak. Poznám to už, nič vážne, už sa mi to stalo neraz. Z lavičky som mala výhľad na celé parkovisko, aj na bok supermarketu, a práve tam dozadu viedol nejaký muž dievča. Držal ju pod pazuchy, niesol jej tašku a dievča sa potácalo. Myslela som, že jej prišlo tiež nevoľno, a preto som si ich všimla. Naložil ju do takej veľkej bielej dodávky, tašku hodil za ňou, zabuchol dvere a dodávka odišla. Mňa to o pár minút prešlo a išla som domov. Na druhý deň som sa od susedky dozvedela, že Klárku Milerovú od večera hľadajú. Viete, oni nie sú nejako bohvieako zazobaná rodina, Miler už dlhšie nemá robotu a ťahajú to iba z podpory a z jej platu. No a Milerka je upratovačka na magistráte, takže to tiež nie je ktoviečo. Hovorím to preto, že Klárka nosila takú tmavomodrú vetrovku a nosila ju stále, lebo nič iné nemala, a na nákupy chodili s takou červenou plátennou taškou so žltým vzorom. Stále nosili tú istú, lebo inú nemali, a to dievča, čo nastúpilo do bielej dodávky, malo tmavomodrú vetrovku a rifle, a tá taška, čo za ňou ten muž hodil, bola červená so žltým vzorom. Ja si okuliare meniť nemusím ako Bílička, ja mám bifokálky a s jednými vidím aj na noviny, aj do ružových diaľav, čo nás ešte len čakajú, či ako nám to tá nová vláda sľubovala pred voľbami. Ja som ju videla úplne jasne! Lenže som sa s tým pochválila v klube, baby to povedali ďalej, dozvedeli sa o tom na polícii a prišli si po mňa. Musela som im to rozprávať aspoň päťkrát, odviezli ma na parkovisko pred nákupné centrum, musela som im ukázať, kde som sedela, kde parkovalo to auto, odkiaľ išli a kam, ako ju nakladali... všetko. Nakoniec sme písali zápisnicu, asi tri hodiny. Pýtali sa ma, či som ju videla do tváre, či som ju spoznala, či to bola naozaj ona, či som poznala toho muža, či som si zapamätala značku auta, či som si všimla, ktorým smerom auto odišlo, či... no tisíc otázok, na ktoré som nevedela odpovedať, a nakoniec mi povedal ten pán za písacím strojom, že čo sa babe chcelo, to sa babe prisnilo. Ale, ako hovorím, nakoniec ho to mrzelo a ospravedlnil sa mi.“

„To nie je podstatné, dôležité je, že nevyšetrili nič, je tak?“

„To je tiež pravda. Odvtedy Klárku nikto nevidel a nikto nevie, kde je. Starý Miler rozvešal po meste také plagáty s jej fotografiou, asi ste ich aj videli.“

„Videli.“

„A v kostole dal slúžiť omšu, aj v mestskej televízii ukazovali jej fotografiu. Robia, čo môžu, ale zatiaľ ju nenašli. A tiež ma dosť naštvalo, keď ten policajt povedal, že devätnásťročné dievča si môže ísť, kam chce, že je plnoletá, a keď už mala toho doma plné zuby, tak sa vybrala do sveta. Alebo ešte niečo také, že ktovie, akého konára si narazila...“

„Koreňa.“

„Koreňa, máte pravdu, narazila si koreňa a že teraz sa s ním niekde fláka, a oni aby spisovali nekonečné zápisnice. Ale to nepovedal mne, to som počula, ako sa dvaja rozprávali na chodbe, keď som sedela a čakala na výsluch.“

„Výborne!“ zajásala nadmieru spokojná Alica. „Máš to? Fajn, balíme!“

15

Petra vedela zachovať zákon omerty, bola už odskúšaná a patrila k dobrému jadru oddelenia vrážd.

Burger pozrel na Krauza a postrčil ho pohľadom.

„Mám ja?“

Burger prikývol.

„Petrička,“ začal Krauz, „tebe prezradíme všetko, ale jemu nie,“ a smerom k Chosému ukázal figu borovú. „To, čo ti teraz poviem, sa naozaj stalo. Bude sa ti to zdať neuveriteľné, ako úryvok z nepodareného hororu, ale my sme to naozaj zažili a viníme za to jedného jediného chlapa, ktorého si teraz podáme, dúfam. Sviňu zvanú Ivan Vratko, nášho bývalého kolegu z kriminálky...“

„Tak to som naozaj zvedavá.“

„Sú to asi dva roky, Vratko ešte robil detektíva na okrese. Edo a ja sme rozrobili jednu skupinu vydieračov, čo sa čisto profesionálne zaoberali vyberaním výpalného. Ochrannú ruku nad nimi držal Mirec, bos vtedajšieho podsvetia, preto sa im darilo a zarábali nehorázne prachy. Špecializovali sa na majiteľov reštaurácií v centre Starého Mesta. Dostali sme sa k tomu tak, že jeden náš kamoš, povedzme, že sa volal Lojzo, si prenajal Korzo bar - všetci vieme, kde kedysi stál. Sotva prerobil interiér, otvoril a splatil banke prvú splátku, prišli za ním a vypýtali dvadsať litrov za týždeň ochrany. Vysmial ich a vyhodil. Na druhý deň mal rozbité dve sklá do ulice. Potom mu niekto prerezal všetky gumy na zásobovacom aute a hneď nato mu zbili obidvoch kuchárov - ale tak, že skončili na dva týždne v nemocnici. Keď Lojzo pochopil, o čo ide, navštívil nás a posťažoval sa. Takéto veci sa riešia dvoma spôsobmi, to vieme: buď legálne, cez trestné oznámenie, čo znamená, že sa budú spisovať zápisnice, vypočúvať podozriví, na ktorých nie sú žiadne dôkazy, predvolávať svedkovia, ktorí nič nevideli, a ak aj niečo videli, tak to zo strachu zataja, jednoducho prípad pôjde do stratena a ani neskončí na súde, alebo... je aj druhá možnosť, a tú sme s Edom využili. Zabehli sme za bosom, dali sme si po vodke a vysvetlili sme mu, že ten podnik je od tejto chvíle pod našou ochranou a nech mu dajú jeho ľudia pokoj. S Mircom sme boli v tom čase zadobre a sľúbil nám, že jeden teda vynechajú, aby sme si aj my urobili nejaké prachy bokom. Ani ti nebudem hovoriť, Petra, ako sa tváril, keď sme mu s Edom vysvetlili, že my z toho žiadne prachy bokom nemáme a že Lojzov podnik nevyberáme, a že to robíme čisto grátis ako službu kamošovi. Rehotal sa tak, že som mu chcel zavolať sanitku, aby mu nepraskol pruh. Títo chlapci totiž nevedia pochopiť, že niekto môže niečo spraviť aj zadarmo, iba tak, ako kamarátsku službu, zvlášť nie, ak má služobák a môže si ním privyrobiť, kde chce a koľko chce. Slovo dalo slovo a s bosom sme sa dohodli. Lojzo prišiel, priniesol kartón vodky sem k nám do kancelárie, a veľmi pekne sa poďakoval. Mať pokoj pri podnikaní je devíza na nezaplatenie, to dokážu najlepšie oceniť práve tí, čo ho nemajú. Lenže to nebolo všetko. Lojzo prišiel o týždeň znova a mal informácie o tom, kto všetko ho vydieral, kto všetko sa v podsvetí zaoberá vydieraním, kto má akú funkciu. A mal aj informácie o tom, koho už vyberajú a na koho sa ešte len chystajú a ako to celé funguje a ako to fungovať ešte len bude, keď sa pustia do hotelierov a udrú na veľké ryby. Dal nám čísla áut, podniky a časy, kde a kedy sa schádzajú, a mená a čísla mobilov k tým menám. Jednoducho - vedel sa revanšovať. Edo si ho vtedy vzal bokom a nadviazali bližší kontakt...“

„Takže sa stal tvojím informátorom?“ spýtala sa Petra a otázku adresovala Burgerovi.

Edo iba prehodil stránku v novinách.

„Petrička, ak by sa ním aj stal, tak ti to nikto nepotvrdí, vieš sama, ako si informátorov chránime. Povedzme, že sa stal osobou spriaznenou s políciou a bol ochotný v nejakých veciach pomôcť, to by asi tak aj stačilo na jeho adresu,“ spresnil Krauz za Burgera.

Burger súhlasne pokýval hlavou, ale ani oko neodtrhol od novin.

„Prešli dva týždne a v prípade nastal zlom. Zavolal nám detektiv z okresu, predstavil sa ako Ivan Vratko a pozval nás na pivo, že má niečo závažné. Vytiahol nás až na okraj mesta do motorestu, nechal nás polhodinu čakať, a kým prišiel, krúžil okolo ako agent jeho veličenstva, až bol trápny. Keď sa konečne presvedčil, že sme sami, a prišiel k stolu, vypočuli sme si trápne chválospevy na našu adresu a na adresu nášho oddelenia, aj to, ako túži pracovať s nami, že keby sme mu pomohli dostať sa k nám do partie, neobanovali by sme a boli by sme v plnke. Hneď nás trklo, že to bude asi veľmi zaujímavé stretnutie. Skrátim to, v podstate nám dal návrh. Konkrétny a veľmi presný. Aby sme ho vzali medzi seba v akcii Korzo bar a dali mu malý podiel, a on nás za to zoberie ako parťákov do iných akcii a dá nám tiež podiel. Ten blbec sa odniekiaľ dozvedel, že my dvaja sme boli za bosom a vytlačili sme ho z vydierania Korzo baru, a v tej sprostej policajnej hlavičke si to skombinoval tak, že ten bar vyberáme my dvaja a že sme vo vydieraní prinajmenej takí šikovní ako on, a tak nám ponúkol spoluprácu a rozšírenie akčného rádia. To, že nám neveril, že z Korzo baru nemáme ani korunu, ti ani nebudem vysvetľovať, Petrička. Keď sme odmietli, bral to tak, že chceme viac, a zvýšil ponuku. Odmietli sme. Dostal nervy, začal sa rozčuľovať, že sme banda nenažraných debilov, že nepoznáme ceny v podsvetí, a urážal nás. Nebudem to zbytočne naťahovať, celé stretnutie dopadlo tak, že kolega Burger mu jednu vrazil a rozbil mu nos...“

Burger konečne zložil noviny a zakašľal, aby si prečistil dýchacie cesty. Potom sa zhlboka nadýchol.

„Tu by som kolegovi Krauzovi skočil do reči a spresnil jeho výklad. Vrazil mu on, nie ja, a nos mu zlomil, nie rozbil. Ten debil sa zvalil pod stôl ako podťatý a ešte nám aj rozlial pivo.“

„Ježišukriste!“ rozhodil rukami Krauz. „Odkedy si taký detailista?“

Burger si iba mlčky otvoril noviny a znova sa začítal.

„Takže pokračujem,“ pokračoval Krauz. „Jeden z nás mu teda zlomil nos a bolo po obchodnom jednaní.“

Petra sa pomrvila v kresle, odpila si z kávy a naozaj sa bavila. Príbeh ju zaujal.

„Vratko riešil problém po svojom. Keď nepochodil u nás, išiel na vlastnú päsť. Jeho banditi uniesli Lojza, zavreli ho do pivnice rodinného domu, priviazali ho o kreslo lepiacou páskou na koberce a začal sa cirkus. Bili ho po stehnách bužírkou a elektrickými káblami, kožu na krku mu precvikávali manikúrovými cvikačkami na nechty. Zmlátili ho tak, že nevidel a gamby mu opuchli do prasknutia. Chceli vedieť, koľko nám platí, prečo nad ním držíme ochrannú ruku a čo všetko nám vykvákal. Nikto nevydrží byť dlho hrdinom, keď ho bijú, ani Lojzo nevydržal a povedal im všetko. Chalanom s holými hlavami bez krkov to stačilo, ale Vratkovi nie. Vzal si elektrikárske kombinačky a začal mu vytrhávať zuby. Ostatným povedal, že ten zmrd vie ešte aj viac a on to z neho dostane. Nevedel viac. Lojzo im povedal všetko a viac naozaj nevedel. Plakal, prosil, sľuboval, nič nepomohlo. Ten sadistický debil mu kombinačkami vytrhol štyri predné zuby a bol by pokračoval, keby ho tí debili nezastavili. Lojza zviazaného do balíka, pošťatého a posraného od bolesti a strachu, vyhodili z auta pred jeho domom a zazvonili. Manželka stihla iba zavolať záchranku, potom skolabovala a dva dni ležala v tej istej nemocnici ako on, iba o poschodie nižšie. O dve malé deti sa im starala suseda, a keď sme sa o tom na druhý deň dozvedeli, priviezli sme k nim svokru. Pri Lojzovi sme držali v nemocnici stráž, a keď sa prebral a vyšušlal nám, čo sa stalo, zaútočili sme. Vratka zbalila inšpekcia, lenže sa stala chyba. Jeho advokát našiel v spise toľko procesných chýb, že ho súd neodsúdil. Prepustili ho skôr, než bol právoplatne odsúdený. Holohlaví svedkovia celého incidentu boli na jeho strane a jediný nestranný svedok bol zároveň aj poškodený, takže súd to zobral ako tvrdenie proti tvrdeniu a verdikt bol jasný - nevinný! Lenže reči sa hovoria a chlieb sa je, a my, čo dáme viac na reči než na suchý chlieb a vieme tie reči aj počúvať, vieme si spočítať, koľko je dva a dva, sme sa napokon dozvedeli, ako to v tej pivnici naozaj bolo. Pár chalanov, čo to videli na vlastné oči, prehovorilo, ale už bolo neskoro, naše slová nič nezavážili. Lojzo za nami už nikdy neprišiel, zuby má teraz nové, keramické, ale je nám to hovno platné, už sa neusmeje ani na jedného policajta. Už nikdy. Prišli sme o príma chalana. Ale to nie je všetko. Vratko sa vraj v pivnici správal ako uchyl. Pri trhaní zubov sa rehotal na plnú hubu a vrešťal od šťastia pri každom vytrhnutom zube. Nikto sa ho neodvážil zastaviť, lebo mal za pásom služobnú pištoľ a báli sa ho. Až keď Lojzo skolaboval a omdlel, zasiahli. A potom nám všetko vyrozprávali. Všetko o Vratkovi, ako sa votrel do podsvetia, ako sa stal nepísaným šéfom jednej vydieračskej partie a ako zneužíva služobný preukaz na páchanie tých najhorších svinstiev. Taký je náš bývalý kolega, detektív Ivan Vratko.“

Petra si už hodnú chvíľu nepotiahla z cigarety, popol jej ovisol ako zoschnutý konárik.

„To všetko mi korešponduje s tým, čo mi porozprával Velický z basy,“ pokračoval Krauz. „To hovädo sadistické znásilňovalo a bilo svoju ženu Aničku a robil to systematicky a vytrvalo celé roky. Velický sa k tomu dostal iba preto, že ju začal obrábať a zdôverila sa mu. Chudák Velický, ani netuší, ako nám svojím príbehom o nevere pomohol. Netuší, akého silného protivníka proti sebe poštval. Anička už tri dni neprišla do práce a nikto nevie, kde je. My iba tušíme, čo sa s ňou stalo. Asi máme šancu vybaviť celého Vratka, ako je, a natrvalo. Bolo by to vhodné aj preto, že tento príbeh má celkom paradoxný a absurdný dodatok. Vratko si podal žiadosť o znovuprijatie k polícii, lebo ho vraj prepustili nezákonne a predčasne a súd ho oslobodil, takže je vlastne nevinný. Je dosť možné, že mu tá žiadosť prejde. Nech žije inšpekcia a všetci byrokratickí darmožráči na ministerstve.“

Burger konečne odložil noviny a odložil ich tak razantne, až bolo nepochybné, že už dočítal a ide pracovať.

„Decká,“ začal rozvážne, „prišiel som o dobrého kamaráta a vynikajúceho spolupracovníka, ktorý niečo vedel a bol ochotný o svoje vedomosti sa aj podeliť. Už nie je, ten debil ho skoro prizabil. Mučili ho ako na gestapáckom výsluchu a ja som mu nemohol pomôcť, to si nikdy neodpustím. Odvtedy sa mi neozval a neberie telefón. Pre nás je jednoducho stratený. Pôjdem po Vratkovi - a ak ten jebnutý sadista zabil svoju ženu, dostanem ho, nech by to stalo čokoľvek. Bol by som rád, keby ste mi pomohli, inak sa vráti a znova bude nosiť odznak.“

Hanzel a Váňa nepovedali nič, iba prikývli. Petra sa konečne zobudila, odpila si z vychladnutej kávy a zašomrala: „Kurva, jasné, že idem do toho.“

Chosé ani neprikývol, ani nezašomral, nebolo treba.

„Vďaka, decká,“ poďakoval Burger. „Máme proti sebe súpera, akého sme ešte nemali, detektíva z násilnej kriminálky. Vie všetko, čo vieme aj my, pozná naše pracovné postupy a naše možnosti, ale aj tak ho musíme dostať. Richard, čo navrhuješ? Kde začať?“

Krauz si zapálil, lebo už dlho rečnil a nefajčil. Pokrčil plecami.

„Edko, nech sa na to pozerám z ktorejkoľvek strany, máme iba jednu jedinú možnosť, ako to hovädo dostať...“

16

Bola už tma, ale Alica sa nevzdávala. Základ pre dobrú štvavú reportáž už mala. Už ju treba iba dorobiť a hodiť šéfovi na stôl, nech sa potento. Zase bude hviezda, nebudú ju môcť ignorovať - mladšie ritky v minisukniach sa majú na čo tešiť, nedá sa len tak ľahko.

Mali už iba dve možnosti: buď zariskujú a navštívia policajnú stanicu teraz, mimo pracovného času, a riaditeľa buď nájdu, alebo nenájdu, alebo tu niekde v hoteli prenocujú a reportáž dorobia zajtra ráno. O prachy nejde, hotel im preplatia, ale Alicu iritoval čas a sila témy, okrem toho zavetrila a na svoj nos sa mohla zatiaľ vždy spoľahnúť.

„Poďme, skúsime to,“ rozhodla.

Auto súkromnej televízie zaparkovali pred policajnou stanicou drzo, ako to majú vo zvyku. Zastali na mieste vyhradenom pre služobné vozidlá. Na asfalte pod ich podvozkom bolo vystriekané biele číslo dva. Vedľajšie číslo sa prečítať nedalo, stál nad ním nový renault a leskol sa čistotou. Alica sa usmiala. Obsadené číslo jedna veštilo šťastie, takéto auto mal okresný riaditeľ, a ak tu má auto, je pravdepodobné, že tu bude aj on.

Chalan na stálej službe ich bzučiakom vpustil do chodby a otvoril okienko.

„Prosím?“

„Televízia Vicomt, Alica Kordová, hľadáme pána riaditeľa.“

„Teraz?“

„Som si myslela, že polícia pracuje dvadsaťštyri hodín.“

„Ja áno, riaditeľ nemusí, má funkciu.“

„A má aj nový renault,“ vystrelila Alica naprázdno.

„Ako viete?“

„Vie to celý okres, tak prečo nie ja.“

„Už sa nás na to pýtali z miestnych novín. Našetril si za pätnásť rokov služby a na polovičku si zobral lízing, to je všetko, čo vám k predmetnej veci vieme povedať. Ak chcete bližšie informácie, obráťte sa na hovorcu krajského riaditeľa v...“

„Nie! To nás vôbec nezaujíma, asi si nerozumieme. Ja sa ho chcem opýtať na niečo úplne iné. Robili sme reportáž v klube dôchodcov a všetci vás tak vychválili, tak vysoko hodnotili spoluprácu s políciou, že sme sa chceli na záver porozprávať aj s riaditeľom, aby nám to potvrdil. Viete, televíznych divákov naozaj zaujíma aj táto stránka policajnej činnosti, teda spolupráca s občanmi a ich spokojnosť s vašou činnosťou. Váš šéf by možno mal k tomu čo povedať.“

Chalan na stálej službe zaváhal.

„Nás chválili? Tie baby hašterivé?“

„Dôchodkyne.“

„Ja tam mám mamku, mne nemusíte nič hovoriť, ja viem, čo tam preberajú a aké vedú reči.“

„Ja som bola s reportážou veľmi spokojná. Tak máme prísť zajtra?“

Chalan na stálej službe stále váhal.

„Počkajte,“ zavrel okienko.

Vrátil sa k centrálnemu pultu a začal telefonovať. Mykol plecom, potom rozhodil rukami, potom pokýval hlavou a pretrel si čelo. Vrátil sa k okienku a znova ho otvoril.

„Máte šťastie, je ešte v robote, aj keď už nie je v robote, je tu, ale uniformu si znova kvôli vám obliekať nebude, že či to nevadí.“

„Niéé!“ zajásala Alica.

Tak ich zobral hore.

„Prepáčte, ale ja som kolegovi zo stálej služby asi nerozumel. Chcete urobiť reportáž o spolupráci s klubom dôchodcov?“

Riaditeľ okresu bol v práci preto, lebo na druhý deň ráno chcel aj s manželkou a staršou dcérou vycestovať na Solisko a užiť si posledný sneh. Vzal si týždeň dovolenky, ale chcel ešte zástupcovi pripraviť robotu na pár dní dopredu a napísať mu úlohy, ktoré treba bezodkladne splniť, kým sa vráti. Sedel v kancelárii iba tak, v civile, vlastne sa už zberal domov. Telefonát kolegu zo stálej služby ho dosť prekvapil.

„Ani nie,“ Alica sa usadila na pohodlnej sedačke v rohu riaditeľovej pracovne a dlhé nohy si přehodila tak pomaly a tak nešikovne, že riaditeľ jasne videl jej modré nohavičky, „my sme tú reportáž už spravili v klube dôchodcov.“ spresnila Alica.

Riaditeľ polície sa spamätal a pohľad preniesol vyššie. Zahľadel sa reportérke do očí, lebo dolu to už nebolo zaujímavé. Nohy si Alica nakoniec celkom úspešne prekrížila, ale trvalo jej to. Rada si prekrižovala dlhé nohy a rada to robila pomaly, lebo zistila, že aj z tvrdohlavých mužov sa takýmto štýlom dá vymámiť aspoň pár slov. Tento ani nevyzeral zatvrdnutý.

Takmer previnilo sa usmial a už sa sústredil na to, čo hovorí. Polovicou hlavy už bol na zasnežených stranách a tú druhú polovicu problémy dôchodcov vôbec nezaujímali, ale keď je tu televízia, musí niečo strpieť.

„Za vami sme prišli iba preto, lebo nám spomínali aj nejaké staré prípady, v ktorých s vami spolupracovali, a tie nás zaujali.“

„Babky s nami spolupracovali? To by som o tom musel niečo vedieť.“

„No, spolupracovali...“ zaváhala. „Ony to tak vravia, v skutočnosti tu boli vypočuté ako svědkyně, a to je asi celá ich spolupráca, ale nám to nedá a o tých prípadoch by sme sa radi dozvedeli niečo viac. Našich divákov by isto zaujímalo...“

„Tak viete čo, ak vám ide o konkrétne prípady, zájdite si za hovorcom krajského riaditeľstva a vypýtajte si informácie predpísaným spôsobom, ako to robíte vždy.“

„To znamená, že vám krajskí nadriadení zakázali o niektorých prípadoch hovoriť s médiami?“

„Nie, nič také som nepovedal, iba vás odkazujem na krajského hovorcu, lebo nato bola táto funkcia zriadená.“

„Ale hovorca nám vždy iba oznámi, že o prípadoch, kde prebieha vyšetrovanie, polícia nebude informovať.“

„Asi to tak má byť.“

Okresný riaditeľ zatiaľ vyhrával a bránil sa celkom statočne. Alici napadlo, či si znova nemá prehodiť nohy, ale farbu nohavičiek už videl a dolu si ich dávať nehodlala, aspoň nie pred kameramanom. Musí vymyslieť niečo iné.

„Ale prijali ste nás a už sme tu, tak majte pochopenie aj vy pre našu robotu. Chodiť na kraj za hovorcom, to by znamenalo čakať až do pondelka a potom sa mu doprosovať. To je strata času ako hrom a ja to musím mať do utorka zostrihané a pripravené na vysielanie. Aspoň dve-tri otázky prosím...“

Kameraman neveril vlastným ušiam. Alica naposledy prosila, keď si nevedela na pionierskej šatke zaviazať uzol - vtedy poprosila oddielovú vedúcu, aby jej pomohla, inak používala v práci úplne iné slová.

„Tak dobre...“ rezignoval šéf polície.

Až nadskočila. Kývla na kameramana, aby sa pripravil. Okresný riaditeľ sa z pohovky presunul za stôl a spomenul si na manželkine slová, aby sa stále nehrbil. Teraz vyzeral ako ozajstný riaditeľ, neochvejne sa týčil v rohu svojej pracovne a chmúrnym pohľadom metal okolo seba blesky, lebo tak nejako si predstavoval autoritu okresu.

„Na tri... dva, tri... Vážení diváci, podarilo sa nám osloviť riaditeľa polície v Topoľčanoch a požiadať ho o jeho stanovisko k únosu maloletej Zdenky Malej a...“

„Tak moment! Moment!“ zašibrinkoval riaditeľ rukami. „Zastavte to!“

Alica sklonila mikrofón a kameraman vypol kameru.

„Toto sme si nedohodli, slečna reportérka! Hovorili ste o dôchodcoch, o spolupráci s políciou a o nejakých konkrétnych prípadoch. Myslel som, že to budú príklady našej vzornej spolupráce s občanmi, a nie, že budete vyťahovať na svetlo tie najháklivejšie kauzy. Tie veci sa naozaj ešte vyšetrujú a ja o živých prípadoch informovať nemôžem a ani nechcem.“

„Ale prečo? Tie dôchodkyne sa napríklad sťažovali, že ste ich zosmiešňovali pri výsluchoch a napokon aj vyhodili. Ja som si myslela, že sa chcete k takým obvineniam vyjadriť a uviesť veci na pravú mieru.“ Alica zaujala bojový postoj a prižmúrila oči. Teraz ju už kameraman spoznával.

„Zosmiešňovali? Dôchodkyne? Prosím vás, my tu nevieme, kam skôr skočiť, a nie sa zaoberať dôchodkyňami. Na toto fakt nemám chuť ani čas!“

„Ale v tom prípade vás musím upozorniť, že nenesiem vinu na tom, ak tá reportáž bude niesť stopy jednostrannosti a zaujatosti voči polícii a v celej reportáži sa budú iba sťažovať dôchodkyne, a vy na to nič nepoviete. Buďte si istý, že ja to do kamery poviem - priestor sme vám dali, aj možnosť, ale odmietli ste ju. Neviem, ako sa takáto reportáž bude páčiť na kraji...“

To bol zásah do čierneho, už viedla Alica. Kameraman jasne videl, že riaditeľ sa zarazil a uvažoval. Prešiel iba týždeň od poslednej porady u krajského riaditeľa. Dôrazne im kládol na srdce, aby nepodceňovali verejnú mienku a snažili sa vylepšiť meno polície. Aby dbali na disciplínu a aby sa uniforma občas ukázala aj v uliciach medzi ľuďmi. Ak to tá krava naozaj odprezentuje, ako sa vyhráža, asi ho na najbližšej porade nepochvália, a možno ho krajský aj stiahne z dovolenky. Tá predstava rozhodla.

„Dobre počúvajte, čo vám poviem. Nie, tú kameru nechajte dole, o žiadnom rozrobenom prípade sa do kamery vyjadrovať nebudem, ale mimo kamery vám poviem jedno: keď sa stratila Zdenka Malá, dozvedel som sa to večer o ôsmej, keď ju začali doma hľadať. S Karolom, jej otcom, sme spolužiaci, poznáme sa odmalička, a Zdenku som tiež poznal odmalička, bola mi ako druhá dcéra. Nelenil som ani minútu a zbuntošil som celý okres, nielen políciu, aj hasičov a dobrovoľníkov. Prehľadávali sme mesto až do rána, ráno som požiadal posily z kraja a znova sme išli von. Tri dni som nebol doma, iba čo som za zastavil vymeniť si ponožky a znova som utekal do roboty. Hľadali ju stovky policajtov a iných chlapov - a vy chcete celú ich snahu, celú tú drinu zosmiešniť jednou jedinou reportážou? A to iba preto, že sa vám posťažovala pani Bíliková? Uhádol som, odtiaľ vietor fúka, však? Áno, bola u nás na výsluchu, aj sme sa jej výpoveďou vážne zaoberali. Boli sme u nej v byte a preverili sme si uhol výhľadu z jej okna na inkriminovanú oblasť. A viete, aký bol výsledok? Nemohla nič vidieť, ani keby chcela. Podľa nej došlo k udalosti o šestnásť štyridsaťpäť. V ten deň bolo celý deň pod mrakom a navečer začalo mrholiť. Bolo už tma a ona je slabozraká, bez okuliarov netrafí ani do chladničky. Uhol výhľadu je taký, že na ňou udávané miesto vidieť jedine, keby sa vyklonila z okna, a ona sa nevyklonila, lebo jej bola zima. Okrem toho Zdenka Malá v ten deň mala na hlave bielu čiapku s reflexnými vločkami žltej a oranžovej farby, dostala ju pod stromček od mamy, lebo Zdenka bola dlho chorá a musela mať hlavu v teple. Tá čiapka svietila ako maják na Kráľovej holi, svedkyňa Bíliková takú čiapku nevidela, nepamätala si ani jej oblečenie, ale jedno vie úplne presne - naložili ju do bielej dodávky a uniesli! Krista jeho, už mám tej dodávky plné zuby! Tie baby mi v meste vyrobili fantóma a ja aby som sa tu teraz rozglejil...“ Riaditeľ sa dal uniesť a posledné vety hovoril neprimerane temperamentne, inak povedané, takmer kričal.

Nebolo to hrané, bolo to perfektné, bolo to zo života a Alica hodila očkom na kameramana, aby s tou bedňou niečo urobil a nedržal ju iba tak v ruke ako športovú tašku s tenisovými raketami.

Kameraman bezmocne pokrčil plecami. „A som si istý, že ste sa rozprávali aj s Vršeckou,“ pokračoval riaditeľ o niečo pokojnejšie. „Sokolie očko dva. Kade chodí, tade sa chváli, že má bifokálne okuliare, nie ako slepá Bíliková, a že dovidí až do Perzie, ako tam lietajú na kobercoch. Asi také niečo videla aj pred mesiacom na tom parkovisku, lebo jej výpoveď je presne z podobnej ríše rozprávok. Pozorne sme preverili aj jej výpoveď. Z tej lavičky, kde omdlievala, na bok supermarketu vôbec nebolo vidieť, vo výhľade zavadzajú zaparkované autá. Okrem toho, Klárka má chlapca, vážnu známosť, čo má robotu niekde v Čechách alebo na Morave, aj tam býva a sem chodí iba raz za dva týždne. Kolega tam telefonoval. Miestna kriminálka nám potvrdila, že ten chalan má v byte nejakú novú babu, akurát ju nenašli, takže nevieme presne totožnosť, ale keď ju nájdu, dajú nám vedieť. Nakoniec to dopadne tak, že Klárka sa jednoducho zbalila a išla za životnou láskou, to je všetko, ale Vršecká videla, ako ju nakladajú do bielej dodávky a unášajú. Jedno však zabudla: tvrdila nám, že ju nejaký chlap viedol cez parkovisko a že skoro bežali, ako ju vliekol a kmásal ju... hovadina! Klárka Milerová si na jeseň pri páde z bicykla zlomila členok, museli ju dvakrát operovať, dlho nosila sádru a ešte stále nemá členok doliečený. Výrazne kríva. Až tak, že nadskakuje. Nedokáže bežať, nikto by ju neodtiahol z parkoviska, aby si to ľudia nevšimli. Svedkyňa Vršecká videla všetko, len nie krívajúce dievča.“

Alica a kameraman počúvali. Čakali epilóg.

„Povedala vám aj o tej červenej nákupnej taške? Na druhý deň ju otec našiel v pivnici, zabudol ju tam. Vidíte, ďalšia záhada vyriešená. Všetko sa dá vysvetliť, všetko sa dá vyšetriť, na všetko sa dá nájsť rozumné vysvetlenie, tak prečo chcete šíriť po meste paniku o bielej dodávke, čo unáša ľudí? Prečo chcete ničiť prácu toľkých ľudí? Stojí vám to zato?“

Alica zauvažovala. Jedna vec ju škrela a chcela v nej mať jasno.

„Veríme vám, ale predsa... jedna otázočka. Ani Zdenku Malú, ani Klárku Milerovú už v meste nikto viac nevidel. Je tak, alebo nie? Tak kde sú?“

Riaditeľ okresu si vzdychol a prepálil ju očami. Dočerta, tak pekne to mal rozohrané.

„Prepáčte,“ ospravedlnila sa Alica, „ja len - pred chvíľou ste hovorili, že na všetko sa dá nájsť rozumné vysvetlenie...“ vstala a chcela odísť, ale rozmyslela si to. „Posledná vec... nebudeme sa vás teda pýtať na žiadne čerstvé prípady, spravíme tú reportáž iba o živote dôchodcov v klube. Aj tak tu vidím jednu paralelu a mohli by sme využiť návštevu u vás aj na dve-tri odpovede do kamery. Pani Bíliková nám spomínala, že ju otravuje nejaký sused nad ňou a strpčuje jej život. Asi to zaradíme aj do reportáže, aby bolo vidieť, že dôchodcovia majú aj súkromie a že zápasia s bežnými problémami ako každý druhý. Položila by som vám otázku na túto tému a vy mi dáte iba stručnú odpoveď, aby sa v reportáži objavilo aj stanovisko polície. Uznáte sám, že je to neškodná téma, a aspoň sa trochu zviditeľníte.“

Riaditeľ zvažoval riziko. Žiadne nenašiel a trochu dobrej reklamy nemôže škodiť, za to ho môže krajský iba pochváliť. Prikývol. Čo mal s ňou robiť?

„Na tri... dva, tri... V našej reportáži z Topoľčian sme sa z klubu dôchodcov presunuli na okresné riaditeľstvo polície, kde sme riaditeľovi položili pár otázok. Pán riaditeľ, v klube dôchodcov sme počuli od dôchodkýň aj o ich bežných starostiach a strastiach, napríklad pani Bíliková sa nám vyžalovala o svojich trampotách s neprispôsobivým susedom, ktorý jej strpčuje život. Ako rieši takéto spory polícia?“

„Veľmi ťažko. Ide väčšinou o priestupky, niekedy dokonca o konanie, ktoré iba presahuje bežný rámec slušnosti a nedá sa ani kvalifikovať. V každom prípade sa snažíme našim dôchodcom pomáhať a susedské spory riešime predvolaním vinníkov na políciu. Po prešetrení a potvrdení podozrenia oznamujeme vinníkov na miestny úrad.“

„Môže polícia takýchto ľudí zavrieť? Inak povedané, má polícia moc takéhoto priestupcu okamžite izolovať od ostatných?“

„V takýchto prípadoch je polícia bezmocná.“

„Ale niečo predsa len robíte, nie? Bezmocní hádam úplne nie ste?“

„Myslím to tak, že ste sa pýtali, akú máme moc takéhoto priestupcu zavrieť, tak odpoveď je, že žiadnu, lebo polícia ľudí nezatvára, na to máme prokuratúru a súdy.“

„Rozumiem. Aká je dôveryhodnosť polície vo vašom meste? Myslíte si, že občania vám veria?“

„Ja som presvedčený, že spolupráca občanov a polície je vynikajúca a ľudia sú s našou prácou spokojní.“

„Chcete k tomu ešte niečo dodať, niečo vlastnými slovami?“

„Ani nie.“

„Ďakujem za rozhovor.“

„Ja ďakujem za návštevu.“

A bolo vymaľované. Alica sa spokojne vrátila do strižne a riaditeľ spokojne odišiel na dovolenku. Ani netušil, aký prúser práve vyrobil.

17

Kuky si predĺžil dovolenku a nastúpil do ďalšej nočnej. Včera celú noc nespal brat, dnes to čakalo jeho. Mame sa priťažilo a zvíjala sa celú noc. Ráno už Peter takmer odpadával od únavy. Odovzdal štafetu otcovi a zavolal Kukymu, aby sa pripravil - v noci to nebude mať ľahké a aby nezabudol prísť včas a vystriedať otca, lebo už melie z posledného. Ja tiež, pomyslel si Kuky, ale do telefónu nepovedal nič. Peter ho stručne poinformoval o matkinom aktuálnom stave, ale naozaj iba stručne, nechcel ho strašiť.

Keď Kuky prišiel domov, otec práve večeral. Jedol jablko. Krájal si ho kuchynským nožom. Sedel v kuchyni za stolom, kde sa vždy stretávala celá rodina, a uprene civel pred seba. Zo zvyku sedel na svojom mieste, hoci už žiadnu rodinu okolo seba nemal a mohol si sadnúť, kam chcel. Sedel na svojom mieste, lebo tam sedával celý život a myslel si, naivne dúfal, že ak bude dodržiavať staré zvyky, dodrží ich aj osud a vráti späť všetko, čo mu vzal a čo sa mu chystá vziať. Veľmi si želal, aby sa všetko vrátilo do starých koľají.

Sedel za stolom a večeral jablko. Synovi na pozdrav iba kývol nožom a otrčil líce. Kuky sa zohol a pobozkal ho.

„Ako, otec?“

„Uvidíš sám...“ povedal vyčerpaným hlasom a odovzdane krájal ďalej.

Kuky sa prezul do pohodlných papúč, odskočil si na záchod a pri dverách do spálne zaváhal. Už mal ruku na kľučke, ale potom ju stiahol. Nikdy nemali s bratom povolený prístup do spálne rodičov, bolo to ich územie a dohoda bola taká, že chalani tam nemajú čo hľadať. Ich územie bolo v detskej izbe a v celom byte od balkóna po toaletu, ale spálňa doň nepatrila. Keď podrástli a pochopili, prečo sa občas večer zo spálne ozýva klopkavý zvuk postele narážajúcej o stenu, tichučko doliehajúci až do detskej izby, pochopili, prečo rodičia na zákaze tak úzkostlivo trvali. Bolo to naozaj územie otca a mamy, mali naň právo a obaja bratia dohodu dodržiavali až do dospelosti - súkromie rodičov rešpektovali stále. Aj teraz, keď už mohol, zaváhal. Iba na chvíľu, potom si odkašlal, nadýchol sa, nabral odvahu a po špičkách vošiel.

Skontroloval situáciu, sklonil stolnú lampičku, aby stlmil svetlo, a začal ordinovať. Kuky natlačil mamke do nosa večeru, upratal po sebe, poutieral ju vlhkou voňavou utierkou, skontroloval jej dych, pokúsil sa zmerať pulz, ale nič necítil, upravil jej perinu, rozvalil sa v kresle, vyložil si nohy a čakal. Čas bežal a nič sa nedialo... „Paľko... Paľko môj...“

Kuky sa prebral a skontroloval budík na nočnom stolíku. Bolo pár minút po polnoci, najhorší čas pre rakovinárov. „Paľko...“

Takže sa mu to nesníva. Mama ho naozaj volala. Slabý šepot sa ozýval tmavou izbou, presýtenou pachom potu a výkalov, ale pery sa jej ani nepohli. Vstal a kľakol si bližšie k jej ústam. Teraz sa pery pohli, iba nebadane, ale pohli sa.

„Paľko... bolí... pomôž...“

Bol čas na nočné vitamíny. Brat ich pripravil aj na dennú zmenu pre otca, aj na nočnú pre neho. Chvíľu zvažoval, čo spraví najskôr, či jej dá morfium a potom ju přebalí, alebo naopak. Rozhodol sa pre morfium, aspoň bude potom pokojnejšia. Injekciu napojil na kanylu a pomaly tlačil. Veľmi pomaly, veľmi pedantne. Morfiový koktail sa rozlial do žíl a snažil sa utlmiť jej utrpenie. Snažil sa márne.

Potom prišla na rad tá horšia časť nočnej šichty. Prehadzoval ju z boka na bok s oveľa väčšou istotou než prvýkrát a aj sa mu spočiatku darilo, ale rýchlosť bola tentoraz na úkor kvality, a keď odložil špinavú plienku, všimol si, že zakvackal aj plachtu. Musel ju odsunúť, tak ako bola, na vedľajšiu polovicu manželskej postele a na tú jej polovicu znova dal čistú plachtu. Matku preniesol späť, ale akosi sa s ňou príliš makosil a nový príval výkalov sa z nej vylial priamo na novú plachtu.

Nemohol ju znova iba tak posunúť na vedľajšiu polovicu postele, lebo bola špinavá a všetko by razom umazali výkaly, tak vzal papierové utierky, urobil si z nich guču, zhlboka sa nadýchol a vyutieral ju. Už bol múdrejší, kým s ňou začal znova hýbať, dal jej plienku. Odsunul ju vedľa, špinavú plachtu strhol a natiahol novú. Skontroloval obliečku na paplóne, pre istotu aj na vankúši, a až keď sa uistil, že všetko je čisté, preniesol ju späť.

Poprikrýval ju, utľapkal okraje paplóna, pozbieral špinavú posteľnú bielizeň a papierové utierky. Niečo hodil do koša v kúpeľni, niečo do smetného koša v kuchyni. Nalial si minerálku a schuti...

Iba priložil pohár k ústam a zo spálne sa ozval výkrik a ručanie. Vbehol dnu a rýchlo za sebou zavrel. Neskoro, ten rev musel zobudiť polovicu domu.

Paplón ležal na zemi a ona sa dotýkala postele iba hlavou a chodidlami. Celé telo mala prehnuté ako luk a padalo za paplónom. Dobehol k posteli a v poslednej chvíli ju zachytil. Stále revala, odrazu hekla a stíchla. Kŕč povolil, dopadla na posteľ a začala sa zvíjať. Ruky a nohy jej nekontrolovane lietali, kým ju stihol priľahnúť a znehybniť, zhodila stolnú lampu a ostali v úplnej tme. Kuky jej nevedel zachytiť voľnú ruku a iba počul, že trafila aj podnos s liekmi, aj fľašu s vodou a poháre. Voda z fľaše sa mu vylievala do papuče a žblnkala, akoby z nej niekto hltavo pil. Kašlal na vodu aj na mokré ponožky, snažil sa jej v tme nahmatať aj druhú ruku, aby si neublížila.

V spálni sa rozsvietilo a musel zavrieť oči, lebo ostré svetlo zo stropnej lampy mu popálilo sietnicu. Vošiel otec, rozsvietil a priľahol jej nohy. Zle ich priľahol, zachytil iba jednu, a ako sa skláňal, druhá ho z celej sily kopla do brady a rozťala mu peru.

„Krista...!“ odskočil a s bolestnou grimasou v tvári si utieral krv stekajúcu po brade.

„Otec! Prosím ťa! Čo nespíš!?“ zakričal Kuky a konečne sa mu podarilo chytiť aj druhú ruku.

„A dá sa tu!? Doboha, dá sa tu!?“ reval na syna.

„Nerev na mňa!!“ ale ďalej sa nedostal, lebo prišiel nový kŕč a nový zápas.

Otec mu prišiel na pomoc z inej strany - už opatrnejšie a oveľa úspešnejšie.

„Injekciu!“

„Otec, už dostala, nemôže dostať dve za sebou, zabilo by ju to, musíme vydržať, záchvat prejde aj sám!“

Ležali na nej, dychčali, čakali.

„Panebože, pomôž...“ zašepkal Kuky a zaboril tvár do paplóna.

Možno to počul, možno to bola iba náhoda, ale kŕč povolil a jej telo ochablo. Bez problémov sa dala prikryť a upadla do bezvedomia.

Prešli do kuchyne. Kuky sa konečne napil. Otec si pritlačil servítku na rozťatú peru. Obaja dychčali, akoby pred chvíľou zápasili spolu a nie s ňou.

„Otec... prepáč...“ hovoril prerývané a musel sa oprieť o stôl. „Nechcel som kričať.“

„Ty prepáč... ja už nevládzem... ty prepáč, ja som začal kričať, Paľko...“ odpovedal rovnako prerývane otec a tiež sa oprel.

Kuky ho zachytil, privinul k sebe a obaja sa objali.

„Musíme vydržať, otec, musíme, naša mama si to zaslúži...“

Dvaja chlapi tvrdí ako skala stáli uprostred kuchyne, objímali sa a povzbudzovali navzájom, a odrazu zistili, že plačú, ale ani jeden sa za to pred tým druhým nehanbil.

18

Garážmajster Michálek si prešiel podzemné garáže, skontroloval strojový park, do notesa si poznačil, že samohybný zhŕňač snehu musí poslať na garančnú opravu, a pomaly sa vracal do svojej bohato presklenej kancelárie. Všetky sanitky boli na svojom mieste, o tých, čo neboli, mal záznam v knihe výjazdov a presne vedel, kde práve sú.

Mal rád poriadok a rannú kontrolu robil pravidelne každý deň za akéhokoľvek počasia a nálady. Nezniesol pocit, že by sa mu po meste flákala sanitka a on by o nej nevedel.

Telefón počul už z diaľky. Požiadal kolegu z elektroúdržby, aby mu ho nastavil na maximum, a pridal aj prídavný zvonček, lebo garáže boli veľké, a keď bol mimo kancelárie, nič nepočul. Teraz počul a pridal do kroku, pobehol, vletel dnu a schmatol slúchadlo.

„Michálek, garáže, počúvam...“

„Ahoj, tu je Milan.“

„Zdravím ťa, Miláán!“

„Aj ja teba.“

„Máš sa, stará vojna?“

„Fajn. A ty?“

„Ako mucha.“

„To jest?“

„Na všetko seriem.“

„Načo ten pesimizmus? Robotu máš, zdravie ti slúži, voliť nechodíš, komu je lepšie na tom svete? Ale vážne... počúvaj, volám ti kvôli tej prednáške, ako sme hovorili...“

„No?“

„Tak idú do toho, chcú ju.“

„To som dosť prekvapený.“

„Ja nie, vieš, revolúcia sem, demokracia tam, chudoba pre všetkých, ale niektoré aktivity sa pomaly vracajú medzi ľudí a akvaristika je jednou z nich. A teraz si zober situáciu v obkase, už to nie je obvodné kultúrne stredisko, už to sprivatizovali a majiteľ usporadúva pre podniky školenia a podobné akcie, a ak chce zarobiť, musí sálu zaplniť, takže keď som mu volal a vysvetlil, čo pripravujeme, bol nadšený.“

„Myslíš?“

„Nemyslím, viem! Pozri, starec, všetko je dohodnuté, o dva týždne v sobotu prednášaš ako za starých čias. Som si istý, že keď oslovíme tých správnych ľudí, znova založíme aj náš klub cichlidárov, znova sa nám podarí zorganizovať aj nejakú burzu akvaristických potrieb a rozbehneme našu činnosť.“

„Milan, ty si nepolepšiteľný rojko. Ľudia sa ti na akvaristiku vykašlú, čoraz menej ľudí má peniaze na také hovadiny, ceny vody a elektriny stále rastú, akvárium sa už stáva luxus, nie bežná bytová dekorácia. Ja neviem...“

„Ale ja viem, inak by som ti nevolal. Radšej mi povedz, ktorú zo svojich slávnych prednášok si pripravíš.“

„Terčovce, diskusy... cichlidy Južnej Ameriky?“

„Nóó...“

„Alebo Tanganika, Malawi...“

„Nóó... ešte lepšie! Tak vieš čo, tie afriky budú asi najlepšou témou na začiatok. A priprav sa poriadne, lebo... ale to ti radšej ani nepoviem.“

„Vysielaj!“

„Tak dobre, manželka to spomenula v škole a v rámci výučby biológie sa ti tam chystajú dve triedy, takže poslucháčov budeš mať neúrekom.“

„No zbohom!“

„Čo zbohom, nerob paniku! Najlepší cichlidár v republike - a zľakol by si sa nejakých žgrncov? Veď si len spomeň, koľko si už takých prednášok absolvoval, a chodili ti tam aj vysokoškolskí profesori a iba žasli, tak sa neondej.“

„Ale kedy to bolo?! To sú už roky!“

„A vidíš, je to tu znova, a ty si hovoril, že s akvaristikou je v tejto krajine koniec. Prdlajs koniec, všetko sa iba začína!“

„Milan...“ Michálek sa na chvíľu odmlčal, lebo musel prehltnúť a počkať, kým povolilo zovretie hrdla, „toto ti nikdy nezabudnem. Vieš...“

„Prestaň! Spolu sme si ako chalani kupovali prvé liate akvárium a chovali v ňom prvé gupky, spolu sme zakladali spolok cichlidárov a aj sme ho spolu zrušili, serinkáme sa s tými našimi rybičkami spolu už pol storočia, tak načo tie sentimentálne reči? Robím to pre nás, pre dobrú vec, tak to nechaj tak.“

„Dobre, ale aj tak ti ďakujem. Prisahám - urobím takú prednášku, že budem nominovaný na Oscara!“

„A ja ti ho schválim! Tak čau, drž sa!“

„Aj ty, ahoj.“

Garážmajter Michálek položil slúchadlo a chvíľu iba nemo čumel. Potom prešiel do rohu kancelárie a skontroloval jedno, potom druhé akvárium, hoci kontrolovať nebolo čo. Aj filter, aj okysličovač, aj osvetlenie fungovali ako všetko v jeho robote. Ale aj tak skontroloval, poklepkal na horný okraj skla, počkal, kým rybičky priplávali bližšie, a usmial sa na ne.

„Žeby vám predsa len neodzvonilo?“

A nasypal im suchého krmiva, hoci ráno ich zásadne nekŕmil.

19

Kukyho stolička bola stále prázdna. Napriek tomu, že na začiatku vyzeralo domáce doopatrovanie matky ako celkom jednoduchý a krátkodobý plán, veci sa skomplikovali a museli ich riešiť za pochodu. Požiadal Mayora o predĺženie dovolenky a striedali sa doma viac-menej nepravidelne, lebo brat Peter ďalej pracoval ako primár psychiatrického oddelenia. Ťažisko starostlivosti sa tým prenieslo na otca a na Kukyho, ale nikto nereptal, lebo Petrove návštevy a služby boli naozaj odborné a prepotrebné. Inak povedané, on stavil na kvalitu, oni na kvantitu a tú museli prácne odslúžiť striedavo v nočných aj denných službách. Kuky si preto musel dovolenku predĺžiť a jeho stolička v kancelárii bola stále prázdna.

Inak sedeli všetci na svojom mieste a robili všetko, čo robievali inokedy.

„Petrička, ty si mala včera alebo predvčerom nejaké ožehavé rande s veľkopodnikateľom, čo má trojkového bavoráka, nie? Ani si nás neinformovala, ako to dopadlo.“

„Chosé, a prečo by som ťa mala informovať?“

„Nie mňa, nás! Ja nič, ja len, že máme o teba starosť a sme všetci zvedaví...“

Krauz zodvihol hlavu od poznámok a rázne ňou pokrútil. Burger sa pridal.

„Ani ja nie,“ zašomral Hanzel.

„Heml-an-no,“ povedal Váňa a aby bolo všetkým jasné, čo im chce s plnými ústami povedať, tiež pokrútil hlavou.

„Takže jediný, koho to zaujíma, si ty, Chosé,“ skonštatovala Petra.

„Tak vám teda pekne ďakujem, partia.“

„Ale ja nie som sketa a poviem. Po treťom koňaku z neho vyliezlo, že toho bavoráka má požičaného od brata, takže...“

„Aha!“ zajásal Chosé. „A čo s ním teraz?“

„Nič, zháňam číslo na brata.“

Burger na ňu namieril prst a súhlasne prikývol.

„Správne, Petrička, veľmi správne! Láska je síce pekná vec, ale občas treba aj jesť, a na to by mali pri výbere partnera myslieť všetci mladí.“

Váňa prehltol a zauvažoval.

„To akože, Edo, ľudia si kupujú bavoráky, aby sa mali kde najesť?“

„No, až tak doslova by som to nebral. V tej mojej rade je inotaj...“

„To je zas čo za hovadina? Poznám inoväť.“

„Váňa, to je dosť podobné, ale úplne iné, vieš...“

Krauz odsunul poznámky a plesol po nich dlaňou.

„Prestaňte! Bože, počúvať fízlov, ako teoretizujú o inotaji, fakt výživné hneď takto zrána! Čo keby ste mi pomohli s analýzou, debili? Ehm... a môžeš aj ty, Petrička.“

„Čujme!“ Burger odložil noviny a zagánil na ostatných, aby nevyrušovali.

Váňa prehltol a už si nenaložil, čo mali všetci pochopiť ako najvyšší stupeň sústredenosti. Hanzel odložil búchačku a Chosé sa prestal lepiť na Petru a odsunul sa na druhé operadlo kresla. Všetci sa zahľadeli na Krauza.

„Čo vieme? Začnem chronologicky, ako nám to porozprával Velický: pondelok, Velický kefuje Vratkovú na chate...“

„Hovorme jej radšej Anička,“ zaprosila Petra a prerušila Krauzov výklad.

„Prečo?“

„Neviem, ale Vrátková...“

„Tak dobre, ešte raz. Pondelok, Velický kefuje Aničku...“

„No prosím, ako milo to znie,“ zajásala Petra.

„...na chate, potom výmak od Vratka... ehm, tomu mám ako hovoriť, slečna kolegyňa?“

„V pohode Vratko, veď je to sviňa.“

„Ďakujem za presnú charakteristiku, takže výmak, potom naháňačka na autách, večer pomalé znásilňovanie Aničky manželom, Velický hliadkuje pod oknami, ale nezasiahne. Utorok. Anička je v práci, nemá stopy vonkajšieho násilia, ale kríva. Velickému sa prizná, že tá sviňa ju doma mučila, a my vieme, ako to praktizoval, aby nezanechal stopy. Streda. Velický nevie, ako riešiť zamotanú situáciu, žene o bočáku ešte nepovedal, nahovára Aničku, aby sa rozviedla a utiekla, večer ide na pivo a cestou domov dostane bitku, ale ubráni sa. Ako sám tvrdí, vytiahol pištoľ, ale nestrieľal. Prezreli sme zvodky zo stredy večera, žiadna streľba hlásená nebola, môžeme mu zatiaľ veriť. Štvrtok. Anička bola na súde po rozvodové tlačivá. V piatok alebo cez víkend chce začať veci riešiť. Piatok. Kontakt Aničky a Velického vo vestibule administratívnej budovy zhruba o šestnástej. Vzhľadom na to, že Anička sa chystá riešiť veci doma už v piatok, obaja zavrhnú sobotňajší pohlavný styk v aute a dohodnú sa, že Anička bude Velického priebežne informovať o priebehu domácej akcie. Prečo sa rozhodla presunúť termín debaty s manželom zo soboty na piatok? Lebo syn odchádzal na sústredenie a byt bol prázdny - asi to chcela využiť. Nevieme, čo sa u nich doma deje, lebo neinformuje ani Velického. Ten ju hľadá, presnejšie, zase snorí pod ich oknami, ale nemá odvahu zazvoniť. Z toho dôvodu o sobote a nedeli nevieme nič. Pondelok. Anička nie je v práci. Utorok. Anička nie je v práci. Delegácia z práce zazvoní u Vratka, ten ich odbije informáciou, že Anička sa kurví v Chorvátsku, čomu zatiaľ nerozumieme. Summa summarum... jej posledný výskyt máme v piatok asi o štvrtej poobede, potom zmizla.“

„Perfektné! A čo my s tým? Odkedy naháňame zabehnuté feny po celom Chorvátsku?“ ohradil sa Váňa.

„Nenaháňame. Mohli by sme naháňať, keby sme verili ich manželom, že tam naozaj sú, ale ja Vratka poznám a Edo ho pozná tiež a neveríme mu. Kašleme na Chorvátsko. Určite tam ani jeden z nás nepobeží, nebudeme preverovať každú sprostú výhovorku.“

„Tak čo navrhuješ?“

„Rozdelíme sa na tímy. Jeden preverí činnosť Vratka, druhý Velického. Ide nám o piatok podvečer a celý víkend.“

„Ty podozrievaš aj Velického?“ žasla Petra.

„Dievča zlaté, oznamovateľa podozrievam vždy a na prvom mieste. Vieš, koľko ráz sa nám už stalo, že ten, čo vyplakával prvý a najvrúcnejšie, sa na celej tragédii podpísal najhrubším písmom?“

„Ja viem, už som to tiež zažila, ale Velický? Myslela som si, že ste kamaráti.“

„A vieš si predstaviť, dievča moje zlaté, koľko mojich kamarátov sedí práve v tejto chvíli? Ani neskús hádať!“

„Ja s Váňom si zoberieme Velického manželku,“ prihlásil sa dobrovoľne Burger a uvoľnil tým Hanzela pre Petru.

Keby to nespravil, Váňu by vyfasovala Petra a to by nemuselo vypáliť najlepšie. Okrem toho ju mohol vyfasovať aj Chosé, a to by už bola úplná pohroma. O Krauza strach nemal, ale... človek nikdy nevie, takže to radšej zahral takto. Krauz pochopil.

„Výborne, teda Petra a Oto skočia do záhradkárskej oblasti Dolné Vojky a preveria okolie chatky číslo sedem štyri sedem, čo býva napísané aj na lietadlách typu Boeing. Lietadlo hľadať nebudú, stačí nám chatka a nejakí susedia alebo svedkovia, a chcem všetky informácie o dianí cez víkend. My s Chosém si nájdeme Vratka a urobíme prvý próba štich. Prajem všetkým veľa úspechov. Kolegovi Fischerovi vrelo odporúčam, aby mu ani nenapadlo to, čo mu práve napadlo - že by sa mohli s Hanzelom prehodiť a on by sa celý deň rozvážal so slečnou Pergnerovou.“

„Mne to ani nenapadlo!“ ohradil sa Chosé.

„Však preto.“

„Ale keď si to už navrhol...“ zadrankal Chosé váhavo, no keď videl Krauzovu reakciu, odpovedal si aj sám, „...nie! Nešlo, je mi to jasné, Riško. Tak nič, poďme na to, starý parťák...“

„Ešte poznámočka,“ zastavil ich Burger. „Ak pôjdeš za Vratkom ty s Chosém, môže sa vám stať, že si spomenie, ako si mu nedávno rozbil ksicht, a vypoklonkuje vás s dlhým nosom už od dverí. Navrhoval by som, aby ste sa vymenili, nech prvý kontakt s ním urobí Petra s Otom. Vy sa prevezte do tých záhrad. Na obed sa tu stretneme a porovnáme si výsledky.“

Krauz chvíľu zvažoval Burgerove argumenty a napokon súhlasil.

Rozbehli sa do ulíc. Každý s inými pocitmi. Krauz s čudnými - policajta ešte nelovil.

20

Manželka bachara Velického pracovala na miestnom úrade ako účtovníčka. Váňa bol hnilý, až to bolelo, ale Burger vedel, ako túto informáciu získať. Zavolal do väznice riaditeľovi personalistiky, pripomenul mu ich spoločného kamaráta z ministerstva, aj to, koľko na poslednom spoločnom posedení vypili pív, a ľady sa roztopili. Burger ho požiadal o malú službičku, vraj preverujú nejaké informácie, o ktorých by sa nechcel v telefóne rozširovať, a potrebovali by vedieť, kde pracuje manželka poručíka Vlasta Velického. Nie, nie je z ničoho podozrivý, je to iba bežné vyšetrovanie a Velický môže pokojne pokračovať v službe.

„Apropo... všetky informácie sú dôverné, takže, kolega, nechaj si to pre seba a nikomu zatiaľ ani muk!“

Riaditeľ mu sľúbil absolútnu diskrétnosť a Burgerovi neostalo nič iné, iba sa spoľahnúť na jeho slovo.

A bolo to! Už vedeli, kde pracuje. Druhý telefonát smeroval na miestny úrad, či je v práci pani Velická. Je tam? Tak fajn. Nie, nemusíte ju zháňať k telefónu, keď, tak my sa zastavíme, dovidenia. Dva telefonáty a koľko užitočných informácií.

Keď sadali na dvore do auta, už presne vedeli, kam majú ísť, a nemuseli - ako väčšina zelenáčov - križovať po meste, vypytovať sa ľudí a bohovať na náročnosť práce detektíva. Stačí pohnúť rozumom a ide to aj jednoduchšie.

Velická bola prekvapená. V živote ju nezháňala polícia.

„Viete čo, my tu nesmieme fajčiť, ale dolu na konci chodby je fajčiareň, poďme si tam zapáliť, dobre?“ navrhla a im bolo jasné, že ani nie tak kvôli fajčeniu, skôr preto, aby kolegyne nič nepočuli a nemali zase zbytočné reči.

Trkotať budú aj tak, veď keď niekoho naháňa polícia, vždy je to vďačná téma na ohováranie, ale aspoň im bude nadúvať boky od zvedavosti, čo vlastne tá Velická vyviedla.

Fajčiareň bola preplnená, to mohli radšej ostať v kancelárii, tam by ich rozhovor počulo o polovicu menej uší.

„Keď sme už na prízemí, tak poďme von pred vchod, tam môžeme aj fajčiť, a nikto nás nebude počuť.“

Súhlasila a išli si zapáliť von.

„My sme z kriminálky. Vyšetrujeme jeden prípad bankovej lúpeže zo soboty, a pretože máme veľmi veľa svedkov a podobných osôb na preverovanie, nepredvolávame ich na políciu, ale radšej ideme do terénu a vyšetrujeme vonku, lebo každý považuje predvolanie na políciu za zbytočnú buzeráciu a viac ocení, keď mu ušetríme čas.“

„To máte stopercentnú pravdu. Fakt som rada, že ste prišli a nepredvolávali ma k vám, viete, máme uzávierky, mám roboty vyše hlavy, a ešte stratiť pol dňa...“

„Aj celý, niekedy aj celý.“

„Dokonca celý, tak to by bola katastrofa! Ale ja som nevidela žiadnu bankovú lúpež, to bude nejaký omyl, páni.“

„Nie, nie je, viete, pri tej lúpeži sa obšmietalo auto značky Audi qutro modrej farby a je dosť možné, že jeho posádka videla lúpežníkov. Dokonca máme také správy, že ich možno aj prenasledovali, ale asi sa hanbia prihlásiť či čo, jednoducho po nich pátrame. Viete, my sme v evidencii zistili mená všetkých majiteľov takých áut v kraji a teraz ich prácne obchádzame a preverujeme, či tam naokolo neboli. Máte Audi quatro, nie?“

„No, ja nie, to manžel.“

„Manžel? Ale ja tu mám napísané, že majiteľkou je Irena Velická.“

„Nie, Vlasto Velický“

„A neprepísal manžel auto na vás?“

„Určite nie, veď je to jeho miláčik! Viete, on pretekal na autách a za pár šupov si kúpil vonku také dve havarované a poskladal si z nich jedno perfektné, akurát nemá naň papie... Ježííš! A povedal mi, že to nemám nikomu hovoriť, že je to skladačka a... no fasa, ten mi dá!“

„Nedá, nebojte sa, pani Velická, my nie sme dopraváci, čísla motora a karosérie nás nezaujímajú, nám ide o farbu a typ. Ak to sedí, tak sme správne, ale viete čo, radšej teda ani nebudeme chodiť za manželom, načo zbytočne strácať čas. Aj vy nám môžete povedať, kde bolo vaše auto túto sobotu, nie? Alebo máme chodiť za ním a...“

„Nie! Nie, netreba, načo, ja vám poviem všetko, len ma neprezraďte...“

„Neprezradíme, na to sa môžete spoľahnúť.“

„A nebude mať z toho opletačky? Viete, on je... on je... no skoro váš kolega, on robí dozorcu.“

„Nie, v práci sa o tom ani nedozvedia, to vám sľubujeme. Ak sa dohodneme priamo tu na mieste, už vás nebudeme obťažovať.“

„Ste zlatí, tak dobre, pýtajte sa.“

„Kto jazdí na vašom aute?“

„Iba manžel. Ja mám oprávnenie, ale nešoférovala som už roky.“

„Kde bolo auto túto sobotu?“

„Doma.“

„No počkajte, my by sme to potrebovali trochu podrobnejšie. Doobeda niekto... teda pán manžel, jazdil, alebo nie? Mám na mysli aj krátku jazdu, povedzme do obchodu alebo tak.“

„Nie. Spala u nás moja mama, nakúpené sme mali, takže sme sa rovno dali do varenia a Vlasto ako každú sobotu doobeda upratoval celý byt, to má taký zvyk z vojny a hovorí tomu sobotňajšie rajóny. Príma zvyk! Nikdy som mu zaň nenadávala. Naobedovali sme sa a pozerali sme telku. O štvrtej išiel mamu odviezť domov do Jura. Prišiel asi o hodinu a pol a celý večer sme boli doma, zase sme pozerali telku.“

„Výborne! A v nedeľu?“

„No počkajte, veď ste povedali, že tá lúpež bola v sobotu.“

„Ale my v takýchto prípadoch vždy preverujeme aj deň potom, pre istotu.“

„Aha, no v nedeľu sme zase my šli k našim do Jura...“

„Počkajte, takže cez noc sa nejazdilo. Manžel bol normálne doma.“

„Áno, bol doma, nemal ani nočnú, ani nič, a v nedeľu doobeda sme sa iba tak pomotkali a na obed sme boli pozvaní k našim, takže sme išli asi o jedenástej. Dovtedy stálo auto normálne pod oknami. Na obed sme boli u našich, prišli sme až podvečer a boli sme uťahaní, išli sme skoro spať.“

„A v pondelok? Nehovoril vám manžel, že by sa s autom hýbalo, že by ho našiel na inom mieste? Alebo otvorené, alebo také niečo?“

„Nie.“

„A v piatok, deň pred lúpežou? Auto bolo v poriadku?“

„Iste, manžel prišiel večer z práce, mal šichtu do šiestej, a keď prišiel, normálne auto zaparkoval a tam ho aj ráno našiel. Vy myslíte, či si ho niekto nepožičal? Alebo dokonca neukradol?“

„Presne.“

„Nie, to by mi povedal, on je naň citlivý až no.“

„Ani sa v noci z piatka na sobotu manžel naň nešiel pozrieť? Nepočul húkať alarm, alebo tak?“

„Nie, to by ma zobudil. Ja mám pre malého tak vytrénovaný spánok, že som okamžite hore. V noci bolo určite všetko v poriadku a spali sme.“

Starší detektív pozrel na tučnejšieho, ten iba prikývol a starší sa poďakoval.

„A nehnevajte sa, že sme otravovali, pani Velická.“

„Nie, to je v poriadku, som rada, že ste prišli a nesekírovali ma k vám. A ozaj... kde bola tá banková lúpež?“

„V pobočke za Slovnaftom...“

„Tam? Tak tam môj manžel autom v živote nebol!“

21

Krauz a Chosé tam ísť museli. Chata číslo 747 bola súčasťou života Ivana Vratka a oni sa rozhodli, že sa mu v ňom trošku pošpárajú.

Slovnaft bola obrovská ropná rafinéria na okraji Nášho Mesta. Za ňou bol úzky pás lužných lesov a rieka. Niektoré časti bližšie k mestu si ľudia upravili, navozili zeminu a začali pestovať zeleninu. Niektorým sa pestovať nechcelo, stačila im trávička, energiu a peniaze radšej investovali do chatky. Postupne tu vyrástlo niekoľko záhradkárskych kolónií a tí, čo zohnali pozemky až na brehu rieky, sa s nechuťou niečo pestovať ani netajili. Otvorene sa hlásili k víkendovým rekreantom a iba sa vyvaľovali a opaľovali. Postavili si celkom pekné chatky, a keď zistili, že stavebný úrad na nich kašle, postavili si aj vilky, a skoro každý mal aj loďku, niektorí aj malú plachetnicu. Breh si upravili a vybudovali prvé mólo - to bolo ešte za totáča. Za demokracie móla pribudli a plachetnice vystriedali motoráky a vodné skútre a cena pozemkov v tejto bohom zabudnutej mestskej časti vyletela na tristonásobok. Namiesto poľnej rozbitej cesty sem už viedla novučká asfaltka. Zbohatlíci zavetrili a kupovali ako besní. Chatky a vilky rástli jedna vedľa druhej.

Vratkovci tu mali chatu viac ako tridsať rokov. Najprv starší, meter štvorcový ho vyšiel na tri koruny päťdesiat halierov, a tak kúpil štyri áre. Žena ho doma skoro zabila, vraj ty hovädo, iba tak mirniksdírniks vyhodíš tisícštyristo korún, to sme radšej mohli ísť do Bulharska! Revala, ale po roku, keď sa mohla vyvaliť na trávičke a previezť sa na lodičke, už sklapla, vlastne ani nie, ešte starého zvozila, prečo to majú také malé, že čo nekúpil aj susedov pozemok, aby sa tu nemuseli tak tlačiť.

Ivan Vratko to celé zdedil a zveľadil, takže určite nepatril k moderným zbohatlíkom, ale k starousadlíkom, a chatka aj loď aj tak vyzerali.

Krauz s parťákom stáli pred chatkou číslo 747 a asi si predstavovali niečo úplne iné.

„Ty si debil, hovoril si chata a loď,“ začal Chosé.

„Tak mi to povedal Velický.“

„Toto má byť loď? A tá chata... no povedzme.“

Skutočnosť bola horšia než predstavy.

Chata bola murovaná, štvorec štyrikrát päť metrov a sedlová strecha bola evidentne dorábaná neskôr, keď prestali platiť urbanistické predpisy o atikových plochých strechách. Aj tak bola príliš plochá a kto sa chcel ísť vyspať do podkrovia, musel postupovať veľmi opatrne, so sklonenou hlavou. Na rozpon štyri metre sa sedlová strecha bez zdvihnutých obvodových múrov ani nedá inak postaviť a táto chatka zdvihnuté obvody nemala, to videl Krauz jasne. Žiadny veľký dojem naňho neurobila.

„Biedne,“ potvrdil mu Chosé. „A do tej loďky by som bez záchrannej vesty určite nevliezol.“

Mal pravdu, teraz na konci zimy bola otočená hore dnom na kozách, ale aj napriek tomu, že bola natretá a ošetrená, aj tak to bola iba obyčajná bárka s dvoma veslami.

„Kašli na to, nie sme z daňového, máme nájsť nejakého suseda,“ prerušil očumovanie Krauz.

Znelo to jednoducho, horšie bolo v tejto bohom zabudnutej krajine nájsť živáčika. Jarná sezóna sa ešte nezačala a záhradky zívali prázdnotou. Odrazili sa od plota a prestali nazízať. Vrátili sa k autu, zapálili si a znechutene odpľúvali. Kam pozreli, všade len chatky, ploty, cesta, rieka... Ale ani živáčika.

„Jééj! Kupci, alebo fízli?“ ozvalo sa.

Obaja sa začali otáčať a gániť, Krauz sa postavil aj na špičky.

„Tu... tu som!“

O pár chatiek ďalej na nich spoza vysokého celoročne zeleného plota kývala ruka a usmievala sa tvár. Bolo ráno, ale tvár bola červená a videla prd na vzdialenosť väčšiu ako desať metrov. Zistili to podľa toho, že keď tvár zdvihla aj druhú ruku, mala v nej pivovú fľašu a určite nie prvú v dnešný deň, a určite nie iba dvadsiatu odvčera.

„Túúú som!“ skoro spadol.

Podišli bližšie. Taký týpek, hotové požehnanie pre detektíva, iba vedieť, ako to zahrať. Hral Chosé.

„Žiadni kupci. Ministerstvo obrany, delostrelecké oddelenie, v sobotu sme mali cvičenie, dva granáty nám uleteli bokom a nevybuchli, tak ich hľadáme. Boli ste tu v sobotu? Nemáte niečo naše v záhrade?“

„Kedykoľvek, nielen v sobotu. Inde nie som, iba tu.“

Počas predstavovania prišli bližšie. Ruka im ukázala, aby išli ešte ďalej, a keď išli ešte ďalej, našli v zelenej stene bránku. Aj sa otvorila.

„Ak ste vy dvaja delostrelci, tak ja som Feidias. Ja Feidias nie som, tie moje sochy sú podstatne horšie, ale to je moja vec, ale ak nie som Feidias, vy nie ste delostrelci. Na kupcov nevyzeráte, tí sem chodia iba na meďákoch a bavorákoch... ostali mi iba tí fízli. Ste fízli?“

Krauz a Chosé pomaly dofajčievali a s údivom čumeli na kreatúru v bráničke. Krpec mal možno päťdesiat, ale chalani tohto zrna takto vyzerajú aj v sedemdesiatke, aj v tridsaťpäťke. Vlasy mal dlhé až po lopatky a isto ich naposledy umyl minuloročný jarný dáždik, tohtoročný určite nie. Boli úplne šedivé, sem-tam pretkané čiernymi nitkami a presne takú mal aj bradu a fúzy. To, čo rástlo na pravej strane padalo na pravé plece, čo rástlo na ľavej strane, padalo na ľavé plece. Uprostred hlavy mal výraznú cestičku - tá to všetko delila a rozhodovala, čo kam patrí. Brada guľatá, bez cestičky, fúzy kazili celý dojem, lebo farebne neladili. Boli žltohnedé a čierno-biela sa strácala. Prečo, pochopili hneď. V druhej ruke mal fajku a občas sa náustkom poškrabal za uchom.

Zastal si pred nimi ako kráľ uprostred svojho kráľovstva, mierne sa potácal a namiesto žezla a jablka mal v rukách fľašu piva a fajku. Ale inak v tom nebol rozdiel. Možno tie montérky s trakmi, aké nosil krtko, by si iný kráľ neobliekol, ale inak žiadny rozdiel.

„Sme fízli,“ priznal farbu Chosé a Krauz mu to nemal za zlé; podvedome cítil, že s týmto sa asi inak nebude dať.

„Tak to ste dosť nahovno fízli. Väčšina z tých, čo sem chodia, to taja, takí, čo to priznajú hneď na začiatku výsluchu, stoja väčšinou zahovno. Vlastne... to som už povedal, to o tom hovne... Tak čo som zase zle vytesal? Mám sa obliecť? Alebo ma zoberiete tak, ako som?“

„Ľudí s fajkou a s pivom neberieme, zmenili sa predpisy, odvčera ste chránení. Všetci. Koľko vás tu je?“

Fízlova odpoveď ho tak prekvapila, že odpovedal pravdivo. „Sám,“ a samého ho to prekvapilo. Fízlom pravdu zásadne nehovoril.

Títo fízli boli nejakí iní. Nefízlovití. Ani nevedel prečo a ustúpil z bráničky, zaváhal, ale potom si uvedomil, že sranda musí byť, a kývol im.

„Tak poďte, šak možno práve na vás čakám. Samému mi už nechutí.“

Vošli. Za vysokánským zeleným plotom našli súkromný kameňolom. Kam oko dovidelo, iba kamene, ale zvláštne. Biele, modré, sivé, ale všetky hranaté, kockaté, otesané. Všetky podopreté drevenými hranolmi, obkľúčené dreveným lešením, lebo boli aj dva metre vysoké. Okolo väčších kusov sa váľali úlomky a drvina, z niektorých blokov sa už črtali ruky, nohy, občas hlava, občas kus zadku...

Zavrel bráničku a rukou ukázal na mramorový chodník, a tak vykročili a vošli. Toto nebola chata. Majiteľ pozemku zvysoka kašlal na záhradkárske predpisy. Bola to cha-to-vila.

Zavrel dvere a ovanul ich príjemný teplý vzduch praný klimatizáciou. Vnútri si nebolo kam sadnúť, samé papiere a náčrtky, hlinené modely, no bordel a...

„Sem,“ ukázal im a sadli si v kuchyni za vysoký stôl.

Odložil panvicu so zvyškami praženice, drevený lopár a pár pohárov a hneď bolo dosť miesta.

„Aj ja tak upratujem,“ zašomral Chosé.

„Vodku? Pivo?“ spýtal sa Robinson na suchu.

„Sme v službe...“ namietol Chosé.

„Preto sa pýtam.“

„Vodku s pivom,“ kapituloval Chosé.

Tak si sadli k vysokému kuchynskému stolu a s plnými pohármi sa mohla začať debata. Domáci si uhladil bujarú šticu - čo patrilo napravo, prehodil napravo, čo patrilo naľavo, prehodil naľavo a ešte raz si všetko uhladil.

„Nie ste z okresu. Našich poznám, ale aj tak... na vaše...“

Štrngli si.

„Väčšinou začíname menom,“ chopil sa iniciatívy Chosé.

„V poriadku, sem s ním.“

„Menom vypočúvaného.“

„Jááj, akademický sochár Bronislav Belica. Demokracia v praxi sa prejavuje tak, že výsluchy sa už nerobia na polícii, ale v chatkách na brehu rieky? A výkon trestu sa ako zmenil? Vozíte ich na Bahamy a vychádzky majú do tretej ráno?“

„Nie ste na výsluchu. Iba nezáväzný pokec.“

„No zbohom, tak to je to najhoršie! Zatiaľ vždy, keď si ma fízli vzali na nezáväzný pokec, stálo ma to tri roky.“

„Kedy naposledy?“

„No, pravdupovediac, ešte za totáča. Teraz už nie som zaujímavý.“

„Čo to bolo?“

„Vážne vás to zaujíma?“

„Samozrejme.“

„To je dlhá história.“

„Času máme dosť.“

„Tiež pravda. Ale nechcem vás nudiť.“

„Vy nevyzeráte na nudného chlapíka. Len smelo, nech sa poučíme. A nech je sranda.“

„Sranda, hovoríte. To fakt bola vtedy sranda. Srandovná doba. Fajčite, pokojne fajčite, ja tu fajčím všade. Takže... desať rokov po vyštudovaní som si ani neškrtol. Vlastný ateliér som nemal, stále som bol v učení u akademika Nižňanského. Robil som mu predprípravy kameňa, často až do finále, on to potom preleštil a predával. On zarábal, ja som paberkoval. Na lepšie časy ani len nesvitalo, niežeby sa rozvidnelo. Potom mi navrhli výzdobu vstupnej haly okresného výboru strany v jednom mestečku na Záhorí, ale bol v tom háčik. Motívom mala byť robotnícka trieda, nejaká skupinová skulptúra s vyhrnutými rukávmi, svalnatými ramenami a podľa možnosti kladivá a šiltovky. Kosák sa im tiež páčil, ten som do návrhu dokreslil až na poslednú chvíľu, doslova hodinu pred zasadaním posudkovej komisie, ale podaril sa mi a páčil sa. S motívom som sa vedel vyrovnať, to sme sa vtedy naučili všetci, ale horšie bolo, že jedna členka komisie si postavila hlavu a trvala na tom, že autor musí byť komunista. Tak som zbalil náčrtky a v tichosti som vypadol. Chcel som im povedať niečo o prdeli, ale prozreteľnosť ma osvietila a držal som výnimočne hubu. S Nižňanským sme sa ožrali, ako zákon káže, a až vtedy z neho vypadlo, že to on mi dohodil tento kšeft. Nechcel mi to nikdy povedať, nechcel, aby som mal pocit, že som mu zaviazaný, hoci som ho mal stále a nezbavil som sa ho podnes. Horšie bolo, že mi ten kšeft prepustil, aby som sa konečne osamostatnil a trhol sa, on ma už v ateliéri viac živiť nemohol. Pochopil som. S titulom a holou riťou, vyhodený na ulicu, poviete si, žiadna tragédia, pod mostom je miesta dosť, aj osvetlenie je tam magické a v konečnom dôsledku, skutoční umelci pre umenie trpeli, trpia a trpieť budú, tak prečo nie ja. Lenže mne sa nechcelo začínať pod mostom. Tak som išiel a podpísal som. Ja! V Umelke, kam sme chodili na pivo, si odo mňa všetci kolegovia a kamaráti odsadli, a keď som im chcel vysvetliť, prečo som podpísal a vstúpil, rozbili mi hubu. Čo to budem nafukovať. Plastiku som urobil, dostal som za ňu stodvadsaťtisíc korún a poviem vám pravdu, skoro som si cvrkol. Dohoda znela na päťdesiat, lenže Nižňanský sa do toho vložil, zase mi nič nepovedal a mne doúčtovali sedemdesiattisíc za zvýšené náklady, čo som nepochopil ani vtedy, ani nikdy potom. Stodvadsaťtisíc! V časoch, keď tá robotnícka trieda, čo som ju tak pekne zobrazil, zarábala tisícpäťsto mesačne. Kúpil som si tento pozemok, postavil prvú chatku, navozil kameň a začal som. Objednávky sa len tak sypali, bolo to krásne obdobie. Tá skurvená červená knižka dokázala zázraky. Okrem toho, mal som najkrajší ateliér, aký si viete predstaviť. Od jari do jesene som bol stále vonku a na zimu som sa sťahoval do chatky. Medzičasom som k chatke pristavil a dalo sa v nej celoročne bývať. Všetko sa to posralo v šesťdesiatom ôsmom. Robil som vtedy na buste maršala Malinovského, a keď som ju dokončil, prileteli k nám všetci jeho podriadení. Vraj internacionálna pomoc. Bolo leto a ja som sa rozhodol pre individuálnu protestnú akciu. Nakúpil som hektolitre chľastu a pozval som všetkých svojich bývalých spolužiakov a kamarátov. Aj toho, čo mi pred rokmi rozbil hubu, lebo pre mňa napriek tomu ostal najlepším kamošom. Vlastne možno práve preto. Prišli, lebo som im vysvetlil, že to bude protestná akcia, a zvedavosť im nedala. Najprv sme sa patrične posilnili, potom som im vysvetlil, ako som na tom vtedy bol a prečo som vstúpil, a napokon som vytiahol tú svoju slávnu stranícku knižku a vybral som zapaľovač, lenže Fero Virsík, najlepší básnik pod slnkom, dostal lepší nápad. Vyniesli sme maršala Malinovského von na trávnik, Fero stiahol gate, pričupol si nad neho a... a potom mi vzal stranícku knižku, vytrhol z nej jednu stranu, utrel si riť a prilepil mu ju na čelo. A ostatným sa to zapáčilo - o chvíľu som zistil, že stranícke knižky vyrábali s hlboko poddimenzovaným počtom strán, a musel som zabehnúť po toaletný papier. Vystriedali sa všetci a tí, čo tlačili naprázdno, ho aspoň opľuli. Nádhera, čo vám budem hovoriť, maršal o chvíľu vyzeral ako rebrík do kurína, ale do takého, čo v ňom spávajú pštrosy. Všetci ma potľapkávali po pleci, každý si chcel so mnou pripiť a vítali ma medzi sebou ako Marka Póla po návrate z dlhej cesty. A potom sme už len pili. Všetko by bolo dopadlo dobre, keby som ja debil v návale eufórie nestratil pojem o čase. Bol piatok a v sobotu ráno bola objednaná stranícka posudková komisia, aby zhodnotila moje dielo a previezla maršala na podstavec. Prišli. Naokolo to vyzeralo, akoby sa hlavný boj s okupantskými vojskami odohral u mňa v záhrade - všade sa povaľovalo plno mŕtvol a chrabrý maršal bol celý ostriekaný od blata. Trvalo iba chvíľu, kým komisia zistila, že nikto nie je mŕtvy, iba polomŕtvy od chľastu, a že maršal nie je od blata. A čo bolo najhoršie, napokon identifikovali aj tie lístočky na jeho čele. Socializmus zase zvíťazil, nastalo obdobie normalizácie a prišli si po mňa takí dvaja v baloniakoch, vraj na nezáväzný pokec. Chceli vedieť, kto tam všetko bol, ktorá západná agentúra nás kontaktovala, kto nás nahovoril a podobné faciny. Akosi mi v ten deň nebolo do reči a nezáväzný pokec sa im trošku vymkol z rúk - aj to bolelo, ale taká bola vtedy doba. Podstatné je, že ten nezáväzný pokec mi vyniesol tri roky. Prvé tri, ale bola celkom sranda. Keď sa šéf väznice dozvedel, že som akademicky vzdelaný dal si ma predviesť a spýtal sa ma, či viem aj maľovať. Vedel som, tak som sa priznal. Dostal som vedro zelenej farby, veľkú štetku a za tie tri roky som vymaľoval celú ilavskú väznicu. Nedávno sa odtiaľ vrátil jeden z partie, vraj je zelená ešte stále. No čo už, Sixtinská kaplnka to síce nie je, ale ak sa dielo podarí a pretrvá roky, človek môže byť na seba pyšný nie? Po prepustení ma už chalani čakali a bola oslava. Stal sa zo mňa mučeník a ešte k tomu hrdina, lebo som nikoho neudal. Akosi automaticky som sa stal poprednou osobnosťou miestneho disentu a akosi automaticky som si odvtedy ani neškrtol. Nevadilo mi to, ženu ani deti som nemal, pár korún som mal našetrené, občas som niečo vymodeloval z hlíny a kamarát v Úľuve to predal, no bolo aspoň na cigarety a pivo, a ja som vlastne nič viac nepotreboval. Mrzelo ma iba jedno, na kameň som si dlho ani nesiahol, neboli prostriedky na nákup nového, lebo ten môj na záhrade mi zhabali ako dôkazový predmet. Nudil som sa a občas som sa zúčastnil aj na nejakej schôdzi, kde sa plánovala naša budúcnosť, počúvala sa Slobodná európa a písali sa protestné pamflety, ale ja osobne som to veľmi nežral a bolo mi to v podstate jedno. Raz sme išli do Prahy, stretol som sa aj s Havlom, aj sme si podávali ruky a niekto nás spolu odfotografoval na pamiatku... Bol mi to čert dlžný. Zase si po mňa prišli takí dvaja v baloniakoch, vraj na nezáväzný pokec. Ukázali mi tú fotografiu a vraj som revanšisticko-oportunistický živel, a zase chceli vedieť mená a kto nás riadi. Zase to bolelo. Dostal som tri roky. Dodnes som sa nedozvedel, čo je to revanšisticko-oportunistický živel, ale musí to byť niečo hrozné, keď len za podanie ruky takému niečomu dostane človek tri roky natvrdo. Ilava už bola vymaľovaná, tak ma previezli do Leopoldova, ale kým som stihol namiešať farby, nejakí popletení hasiči si pomýlili Hviezdoslavák s pár sviečkami so zhoreniskom a polievali tam ľudí. A potom to už išlo jedno za druhým. Už zase robím kameň a za posledných desať rokov som dostal tri ocenenia,“ chcel sa otočiť, ale v polovici sa zasekol, asi kríže, a tak iba mávol rukou za seba na poličku, „tam sú. A za posledných desať rokov za mnou nikto od polície neprišiel, vy ste prví, tak sa nečudujte, že som zvedavý na ten váš nezáväzný pokec, čo z toho bude tentoraz. Ale prisahám, že Havlovi som odvtedy ruku nepodal a ani nás spolu nefotografovali.“

„Aj keby, za to sa už dnes nezatvára. Za to sa dnes prideľujú ministerské kreslá.“

„Vážne? Zase som niečo premeškal.“

„Skúste mu zavolať, možno si spomenie.“

„Radšej nie, čo keby sa to zase zvrtlo, viete...“

„Iste, človek by mal byť opatrný.“

„Presne! A predvídavý Ale nech už to s nami v tejto popletenej demokracii dopadne akokoľvek, pre moju závažnú trestnú minulosť ste asi neprišli, však?“

„Nie, fakt sme prišli iba na nezáväzný pokec. My sme z oddelenia vrážd, detektív Fischer a kolega Krauz.“

„No doriti! Ak môžem poprosiť, tak ja by som radšej tých v baloniakoch... viete, tri roky ubehnú ako voda, ale vy vraj rozdávate aj pätnásť. Ja som vedel, že si mám radšej pustiť telku a neflákať sa ráno po záhrade...“

„Len pokojne. My sme radi, že ste nás pozvali.“

„Vy áno.“

Znova ponalieval, vzal si novú fajku a zapálil si.

„Ako vychádzate so susedmi?“ pokračoval Chosé v nezáväznom pokece.

Sochár od prekvapenia zabudol vyfúknuť.

„Ja som si myslel, že susedské spory rieši národný výbor, či ako sa to po novom volá. Vy na vraždách nemáte čo robiť? Toť som čítal v novinách, že zastrelili nejakého bosa podsvetia; to ste už vybavili?“

„Nie, ale robíme na tom ako draci.“

„To som aj ja vždy hovoril straníckej posudkovej komisii.“

„Aspoň vidíte, ako málo sa toho zmenilo.“

„Tak vážne...“

„Vážne, chceme sa spýtať na jedného vášho suseda, takže nás zaujíma, ako si s nimi vychádzate.“

„No... vychádzam. Viete, občas idú na nervy oni mne, občas ja im, ale v podstate...“ koniec nechal otvorený „Ono, mať takého suseda, ako som ja, to nie je žiadne terno, to musím uznať. Ale oni by mali uznať, že som tu bol prvý, a vedeli, do čoho lezú. Urobil som kompromis - v nedeľu už nesekám a v sobotu iba ručne. Ale ani to sa im nevidí.“

„A cez týždeň?“

„Videli ste, z čoho robím, samý mramor. Kým sa dostanem od plášťa k jadra, musím použiť pneumatické kladivo...“

„No zbohom!“

„A to je rachot, bordel, špina, prach, úlomky. Potom je to už iba ťuky-ťuky-ťuk, ale ani to sa im nepáči. Občas sa pochytíme, zvlášť, keď mi horí termín a robím aj v noci, ale odkedy som ťažisko práce preniesol na pracovné dni a víkendy svätím, už mi prestali hádzať skapaté mačky cez plot, čo môžem považovať za prvé nesmelé prejavy sympatií.“

„Ale iba nesmelé. O pár metrov po prúde má chatu Vratko...“

„O toho vám ide? Ale ten je od vás, poliš. Vlastne nie, počkajte, niekto mi hovoril, že ho vyhodili. Tak preto ste tu?“

„Aj. Hlavne nám ide o to, či sa dozvie, ak sa na neho začneme vypytovať.“

„Odo mňa nie. A za vás dvoch sa zaručiť nemôžem.“

„My sme v pohode, ide mi o vás.“

„Nie sme priatelia, ak na to narážate. Jeho otec to tu so mnou rozbiehal, bola tu vtedy iba planina a pár hriadok zeleniny bez plotov. Bolo to tak ďaleko za mestom, že sa sem nikomu nechcelo chodiť ani kradnúť, a ploty nikto nestaval. Preto som si kúsok kúpil, kúsok pokoja za mestom, že sa to takto zvrhne, sme vtedy ani netušili. Jeho otec zomrel... to bude pekných pár rokov, možno aj desať, a mladý to celkom pekne zrenovoval. Aj naňho sú všetci nasratí, lebo tam má večne nejakú partiu a hulákajú do noci.“

„Takže sa môžeme opýtať, či tu bol tento víkend.“

„Bol, chodí sem každý víkend.“

„My vieme niečo iné.“

„Iné? Nebol tu? Tak počkajte...“ dosť ho prekvapili, ale iba na chvíľu.

Vstal, priniesol si starý otrhaný zošit a zalistoval.

„Dnes máme... dnes máme... aha, tu sme. V sobotu si boli po plastiku Tri veže... aha! Máte pravdu! Bol som tu sám, keď prišli. Nebol tu ani on, už si spomínam! Takže aby som to vysvetlil, Vratko má dvoch stabilných a jedného polo-stabilného kamoša a schádzajú sa uňho na chate úplne pravidelne. Od jari do jesene majstrujú okolo chaty, plachtia na vode a po večeroch hrajú mariáš a slopú. V zime je to to isté bez plachtenia. Preto som si myslel, že tu boli aj tento víkend, ale poznámky mi hovoria, že v sobotu o jedenástej som mal termín odovzdávania jednej zákazky, a tie si značím hrubou červenou, lebo hlava už nefunguje, a keď prišli, bol som tu sám. Vratko už odišiel.“

„No moment, akože odišiel? On tu bol?“

„Bol.“

„Cez noc?“

„Nie. Jedine, že by prišiel autobusom, ale to sa ešte nestalo, a okrem toho, kde by potom vzal tak skoro ráno auto.“

„Kedy skoro ráno?“

„No v sobotu.“

„Áále...“

Krauz zodvihol ruku a zastavil kolegu, čím prerušil ich chaotickú debatu.

„Počkajte, takto sa nikam nedostaneme. Čo keby ste nám to povedali celé a naraz?“

„Bez problémov. Prichádzajú sem pravidelne každý piatok podvečer. Hodina nie je dôležitá, lebo vždy sa zastavia v miestnej krčme na kraji sídliska a v takom prípade sa čas príletu mení, ale do tmy to zatiaľ vždy stihli. Viem presne, kedy prídu, lebo sa tým netaja, a aj keby chceli, tak by im to bolo prd platné, lebo večer je tu tak ticho, že počujem vrčať ich auto zďaleka. Tento piatok nič nevrčalo - a to som si istý, lebo som bol dosť dlho vonku a čistil som skulptúru na sobotu. Ako hovorím, v piatok nikto neprišiel. Ani som si to nejako neuvedomoval, lebo som mal prácu, a vtedy strácam pojem o čase. Ráno som si privstal a robil som konečné úpravy na soche, a vtedy sa ozvalo vrčanie. Aj som vyzrel, čo sa robí. Prišiel iba sám...“

„Vratko?“

„Vratko. Vyložil koberec, zdržal sa asi dve hodiny a znova upaľoval. O jedenástej, keď si prišli po plastiku, bol už dávno preč a nevidel som ho... no moment! Vrátil sa. Ale to už bola nedeľa, niekedy poobede. Vrátil sa iba na chvíľu, zase niečo vykladal z auta, ani sa nezdržal, na otočku odišiel. Od nedele som ho nevidel.“

Chosé si vybral pero a zápisník a začal si písať. Sochár si to všimol a usmial sa.

„No, ešteže tak! Už som vás začal podozrievať, že nie ste tí, za koho sa vydávate. Policajt bez zápisníka, kam by došiel tento svet?“

„Mám,“ pochválil sa Chosé.

„A pištoľ?“

Krauz odhrnul sako.

„A odznak?“

Krauz zalovil v náprsnom vrecku.

„To bol fór,“ zastavil ho Belica. „Aj keby ste ho nemali, aj tak ste poliši, akosi to cítim na sto honov.“

„To bude tými rokmi maľovania fresiek.“

„Asi. Všetko zlé je na niečo dobré.“

„Dobre,“ prerušil ich Chosé, „takže v nedeľu poobede sa zastavil iba na chvíľu, áno?“

„Áno.“

„A čo to vykladal?“

„Nejakú veľkú tašku, niečo ako cestovnú.“

„Farba?“

„Čierna, kožená.“

„A v sobotu ráno ten koberec?“

„Čo s ním?“

„Farba?“

„Neviem, bol zrolovaný.“

„Veľký, malý?“

„Asi veľký, lebo sa s ním mordoval. Zrolovaný bol dlhý asi tri metre, takže asi veľký, normálne z izby, určite nie nejaký koberček z kúpeľne.“

„Koľko bolo hodín?“

„V sobotu? Skoro ráno, sedem, pol ôsmej.“

„Pomáhal mu niekto?“

„Nie, bol sám aj v sobotu, aj v nedeľu.“

„Videl vás?“

„Nie, to sa nedá, ani vy ste ma nevideli. Ja mám v plote také dve vetvičky, tie keď odtiahnem, vidím všetko, ale mňa nevidí nikto.“

„Šikovné.“

„Praktické.“

„Auto mal svoje - alebo požičané?“

„Svoje, tú veľkú bielu dodávku.“

„Čo je to zač?“

„Fiat Ducato, alebo niečo podobné. Taká veľká biela skriňa na kolesách.“

„Ešte k tým jeho kumpánom - poznáte ich?“

„Ivan, Peter a Rasťo, ale priezviská neviem.“

„Aj Vratko je Ivan.“

„Tak asi nie je jediný Rasťo je inštalatér, raz mi robil vodovod, a Ivan má niečo s lodenicou, lebo občas po nich príde na motoráku a rozvážajú sa. Všetci sa radi rozvážajú na lodičkách, ale väčšinou im musí stačiť Vratková pramica.“

Krauz počkal, kým kolega dopíše. Potom spýtavo povytiahol obočie. Ani Chosému nič nenapadlo a pokrčil plecami.

„Ešte... keby sme niečo potrebovali, váš mobil?“ uzavrel výsluch Krauz.

„Nepoužívam také sprostosti. Budete sa musieť unúvať, viete, kde ma nájdete.“

„Tak to by bolo asi všetko...“

Rozlúčili sa, dopili, odmietli do tretej nohy a vyšli von. Krauz dostal nápad.

„Ozaj, keď sme už tu, čo by ste pýtali za takú priemernú sochu?“

„Priemerné nerobím už desať rokov.“

„Myslel som výškovo priemernú.“

„Aha, ďalší expert, čo meria umenie na centimetre a váži na kilá.“

„Tak... s umením iba začínam, učím sa.“

„Akú priemernú máte na mysli?“

Krauz sa poobzeral po záhrade.

„Tamtú v rohu,“ ukázal prstom.

„Štyristotisíc.“

Krauz zakopol a skoro spadol z nôh. Alebo to bolo bez zakopnutia?

„A niečo lacnejšie by ste nemali... pre svokru k narodeninám.“

Sochár sa zohol a z trávy zodvihol úlomok mramoru veľký ako päsť.

„Toto by bolo za tri tisícky, môžem sa vám na zadnú stranu aj podpísať.“

„Povedal som pre svokru...“

„Tak potom bonboniéru a karafiáty.“

„Vďaka za radu, hneď mi to napadlo ako jedna z možností.“

Odchádzali a opatrne sa rozhliadali, aby do niečoho nedrgli. Ak to nič v rohu bolo za štyristo litrov, čo potom to monštrum pred nimi? Opatrne ho obišli a vycúvali zo záhrady.

„Keď sa najbližšie vrátim,“ zastrájal sa Krauz, „tých pätnásť natvrdo máte u mňa istých! Ani nie tak za vraždu, ako za tie ceny.“

S úsmevom im zakýval a zavrel bránku. Keď sa vracal dnu, nechápavo krútil hlavou a mrmlal si popod nos: „Žeby potrebovali domalovat' ten Leopoldov...?“

22

Dvere sa otvorili iba na retiazku.

„No?“

„Kriminálna polícia. Pán Vratko, môžeme s vami hovoriť?“ Petra mu ukázala odznak a odstúpila odo dverí.

Zavrel, zaštrngotal retiazkou a otvoril. Až vtedy zbadal Hanzela.

„Ahoj.“

„Ahoj,“ odzdravil Hanzel.

Vratko ho poznal. Nie po mene, ale vedel, kde robí. Občas sa chalani z okresov stretali s detektívmi z kraja, najmä ak sa organizovali spoločné represívne akcie, alebo spolu slúžili na opatreniach v súvislosti s návštevou nejakého veľkého politického potentáta. Z videnia sa väčšinou poznali všetci a všetci si tykali.

Petru nepoznal. Preto sa Hanzel takticky rozhodol, že nechá hovoriť ju.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Hanzela.

„Pán Vratko, máme k vám pár otázok. Môžeme to vybaviť tu u vás za pár minút alebo vám dáme predvolanku na zajtra ráno k nám. Ako sa rozhodnete?“

„Čo jej je?“ spýtal sa znova Hanzela, ale Oto iba pokrčil ramenami.

„Čo ti je, ja som kolega,“ spýtal sa teda Petry a prestal ju ignorovať.

„Pán Vratko, môžem vás poprosiť o láskavosť? Netykajte mi, ani ja vám netykám. Nepoznáme sa, a ako viem, ani kolegovia nie sme, vy už nie ste policajt. Ja mám vo zvyku cudzím ľuďom vykať, vraj je to slušnosť.“

„Toto číslo ste ako dlho nacvičovali?“ spýtal sa znova Hanzela. „O čo vám ide?“

„Vieš, ako to u nás chodí, ráno na rozdelení sme dostali za úlohu povypytovať sa ťa, tak sme prišli, to je všetko. Že sme bývalí kolegovia, to je iba náhoda. Vyšetrovanie vedie kolegyňa, nie ja, ja ju iba zabezpečujem, aj to poznáš, tak ju rešpektuj a všetko bude v poriadku.“

„Nič nebude v poriadku! Len zato, že sa inšpekcia zbláznila a chceli ma namočiť do nechutného prípadu a zbaviť sa ma, tak sa teraz ku mne budete správať ako k poslednému hajzlovi? Tak viete čo, vyserte si! Hoďte mi do schránky predvolánku a ja niekedy prídem, dovidenia!“ vzkypel.

Chcel zavrieť.

„Pán Vratko, viete dobre, že sa nás takto nezbavíte. Ani vás sa nikto nezbavil, keď ste sa na niekoho zamerali, kým ste ešte robili u nás, je tak? Predvolanku vám hodiť môžeme, ale počítajte s tým, že polhodinu po zmeškaní termínu si beriem od krajského kukláčov a začnem vás hľadať. Viete dobre, že to môžem spraviť, a ja to aj spravím. Dnes sme prišli na priateľskú návštevu, zajtra to už bude zatýkanie a predvádzanie. Veľmi dobre to poznáte, tak sa vám dosť čudujem.“

Nezavrel. Dvere sa už skoro dotkli zárubne, ale nedotkli sa, zastali a pomaly sa otvorili. Pozorne si ju premeral. Krava sprostá nadutá... čierna, určite má odznak sotva pár mesiacov, ale papuľa jej ide ako verklík. Najviac ho štvalo, že má pravdu, takto sa ich nezbaví. Pozrel na kolegu. Ani od neho nemohol čakať pomoc - tváril sa, že je tu naozaj iba do počtu. Aj tak ju odmietol brať vážne, a aby sa jej aspoň trochu revanšoval a ponížil ju, snažil sa hovoriť iba s Hanzelom.

„Doriti, tieto slová som používal skoro pätnásť rokov a ani som si neuvedomil, ako sugestívne znejú pre človeka na druhej strane dverí. Uvidíte sami, keď vás raz vykopnú, aké je príjemné stretnúť sa s kolegami v službe, čo si nevážia odslúžené roky, uvidíte sami...“ snažil sa vyvolať súcit alebo iba zmäkčiť neuváženú skratovú reakciu.

Hanzel a Petra iba stáli a čakali. Súcit v nich nevyvolal, to mu bolo jasné. Záležalo iba na ňom, ako sa rozhodne a čo sa dnes bude diať.

„Tak poďte ďalej...“ rozhodol sa, otvoril dokorán a ustúpil.

Moderne zariadený panelákový byt, pomyslela si Petra.

„Nevyzúvajte sa,“ povedal úplne zbytočne, lebo ani on sa v službe nikdy nevyzúval.

Detektív sa nikdy nevyzúva - stráca tým možnosť pohotovo reagovať na možnú krízovú situáciu v cudzom prostredí, kde je aj tak v nevýhode.

Zaviedol ich do obývačky. Na zemi boli parkety. Dvojfarebné. Pod konferenčným stolíkom boli parkety svetlej farby uložené do presného obdĺžnika asi trikrát dva, možno dva a pol metra. Parkety od tohto štvorca po steny boli tmavé.

Zvláštny vkus, ale čo už, pomyslela si Petra, ale neriešila parkety a sústredila sa na výsluch. Očakávala prvé informácie a hneď dopredu si pripravila poznámkový zošit a pero.

„Pán Vratko...“ začala, sotva si sadli.

„Dáte si niečo? Mám perfektné červené, až z Čile, alebo slivku...“

„Sme v službe.“

„Slečna? Alebo pani?“

„Slečna.“

„Slečna bývalá kolegyňa, ja nie som vagabund ani bonzák, tak by som bol rád, keby sme náš rozhovor a možno aj budúcu spoluprácu začali z tohto východiskového bodu a zbytočne neznásilňovali celú situáciu. Možno budeme sami prekvapení, ako sa napokon vyvinie. Ak vám ponúkam červené, tak vám ho ponúkam preto, lebo som sa ho sám v podobných situáciách naslopal hektolitre a tiež som bol v službe. Nie je na tom nič zlé, ponuku som myslel ako bývalý kolega, a nie ako bonzák alebo provokatér. Ty... prepáč, ušlo mi meno...“ preniesol pohľad na Hanzela.

„Oto Hanzel.“

„Jasné! Oto! Prepáč, Oto, ty vieš dobre, o čom hovorím, nie?“

„Iste, ale je ešte skoro, a keď nechce, tak nechce.“

„Aha,“ pochopil Vratko a bolo mu jasné, že bývalý kolega ho skôr potopí, než mu pomôže, a nech by sa dialo čokoľvek, bude stáť na jej strane. Tak sa vrátil k bývalej kolegyni, nech sa teda predvedie a nech to už majú za sebou.

„Počúvam vás.“ To vás vyslovil zvlášť dôrazne.

„Len pre úplnosť - ste ženatý s Annou Vratkovou rodenou Kováčovou?“

„Som.“

„Radi by sme sa porozprávali s vašou manželkou.“

„Aj ja.“

„Ako tomu mám rozumieť?“

„Normálne. Aj ja ju hľadám a aj ja by som sa s ňou rád porozprával.“

„Ona nie je doma?“

„Odišla. Opustila ma. To sa občas v živote stáva.“

„My ju hľadáme.“

„Veď vám hovorím, že ja tiež.“

„V pondelok neprišla do práce.“

„Viem, už tu od nich boli. Súdružská návšteva. Môžem vám povedať iba to, čo som povedal aj im. Opustila ma. Opustila nielen mňa, ale aj syna, vykašľala sa na všetko a kurví sa v Chorvátsku s tým debilom v pásikavom tričku. Keď ju nájdete, že ju pozdravujem, a nech mi nechodí na oči, môžete jej to odkázať.“

„Nemôžeme, v Chorvátsku nemáme žiadne kompetencie, ale to dobre viete. Tu u nás máme, a tak vyšetrujeme tu, takže by sme sa chceli sústrediť na to, čo sa dialo u vás doma.“

„Nič sa nedialo, čo by sa malo diať? Neklapalo nám to, rozhodla sa odísť, tak odišla, to je všetko.“

„Kedy ste ju videli naposledy?“

„Videl... naposledy? Počkajte...“ zaváhal a zahľadel sa na Hanzela, akoby uňho hľadal odpoveď. „To bolo v piatok večer,“ už neváhal, už si spomenul. „Odviezol som malého, a kým som sa vrátil, bola preč.“

„Tak moment. To nemyslíte vážne!“

„Myslím. Čo sa vám na tom nezdá?“

„Všetko. Matka opustila syna, žena opustila manžela, štátna zamestnankyňa odišla z lukratívneho zamestnania, a to iba tak, bez rozlúčenia, bez vysvetlenia, bez výpovede... iba tak, v piatok večer, akoby to bolo úplne normálne?“

„Pozrite, ono to bolo tak, že nám dvom to už dlhšie neklapalo. Nechce sa mi naše rodinné záležitosti rozoberať pred vami, ale fakt je, že si našla vážnu známosť a odišla za ním. To je všetko.“

„Odišla za ním do Chorvátska?“

„Čo je na tom nepochopiteľné? Pevné rozhodnutie, silná motivácia, pár vecí do cestovnej tašky, taxík na letisko alebo na vlak, nad čím špekulujete? Chodí tam aj autobus, a okrem toho ten debil si mohol po ňu prísť aj autom. V sobotu ráno už trtkali na pláži a vozili sa na lodičke, veď je to pár kilometrov, tak čo sa vám nezdá?“

„Toto vám povedala?“

„Čo...?“

„Či vám to takto presne povedala, že odchádza do Chorvátska?“

„Nie, ale kam inam by išla?“

„A že vás opúšťa, to vám povedala?“

„Nie, ale naznačila.“

„Môžeme vedieť ako?“

„No...“ zaváhal. Vstal a nalial si trochu z toho vychýreného červeného. Im už neponúkol. „Pozrite, čo budem skrývať, naše manželstvo už dlhšie nefungovalo, boli sme spolu iba kvôli chlapcovi. Pred tromi rokmi sme boli spolu v Chorvátsku, ako je Tučepi, kúsok južnejšie, a zoznámila sa tam s majiteľom lodenice. Všetci sme sa s ním zoznámili, boli sme tam celá partia, ale oni dvaja sa... ako by som to... zoznámili trochu viac.“

„Bola vám neverná?“

„Priamo mi to nepovedala, ale vytušil som. Minulý rok sme tam boli tiež, ona naliehala. Niekedy sa vytratili aj na pol dňa, vraj sa zbláznila do jachtingu a on ju zaúčal. In flagranti som ich nenachytal, ale vrtela sa okolo neho ako suka, bolo mi to jasné. Už pár mesiacov sme sa doma iba hádali a naznačovala niečo, že ak to má takto pokračovať, tak sa radšej zbalí a odíde. Tak sa v piatok zbalila a odišla, to je všetko.“

Oprel sa pohodlne do operadla a popíjal. Premeriaval si ich spoza horného okraja pohárika a čakal, ako zareagujú.

„V piatok prišla domov z práce ako inokedy?“

„Iste, okolo piatej.“

„Pohádali ste sa?“

„Normálne, nič zvláštne.“

„Udreli ste ju?“

„Prepáčte, ale ja ženy nebijem. A aj keby, tak vás do toho nič. Alebo vám prišlo na mňa nejaké trestné oznámenie?“

„Nie, to nie. Vráťme sa k tomu piatku. Čo sa dialo po jej príchode domov z práce?“

„Prišla, trochu sme sa pochytili a ja som radšej odviezol syna na sústredenie. Bolo to rozumnejšie, než aby nás počúval.“

„Kam ste ho odviezli?“

„Do klubu. Trénuje hádzanú a o šiestej odchádzali vlastným autobusom na celý víkend na sústredenie.“

„Vrátili ste sa hneď?“

„Áno.“

„A...?“

„A nič, už nebola doma. Prezrel som jej skriňu a zistil som, že chýbajú jej šaty a cestovná taška, vzala si toľko, čo sa jej pomestilo do cestovnej tašky.“

„List na rozlúčku alebo nejaké pokyny, čo s malým - nič nenechala?“

„Nič.“

„To iba tak opustila syna?“

„Vidíte, aká je to sviňa. Aspoň to budem mať jednoduchšie na súde, chlapca prisúdia mne, o to sa postarám.“

„Volali ste jej na mobil?“

„Volal, bol vypnutý.“

„Hľadali ste ju?“

„Nie, vedel som, kde je a čo spravila.“

„Čo ste robili cez víkend?“

„Tak normálne, poupratoval som, bol som s chalanmi na pivo, v nedeľu poobede som si bol po chlapca v klube, keď sa vrátili zo sústredenia.“

Petra stíchla a premýšľala. Hanzel mal viac času na premýšľanie, lebo sa nezdržiaval otázkami a už vedel, že dnes s ním ani nepohnú. Mali málo informácií na to, aby v jeho výpovedi hľadali chyby a chytali ho na detailoch. Nebol z toho nešťastný, bola to súčasť plánu, na ktorom sa s Krauzom dohodli. Najprv si obehajú zaujímavých ľudí, preveria prostredie a stretnú sa hore v kancelárii. Skonfrontujú si zistené informácie a vypichnú nezrovnalosti vo výpovediach, až potom na neho udrú. Nech si drísta, čo chce. Zatiaľ išlo všetko podľa plánu.

Petra po ňom hodila očkom, ale Hanzel sa tváril, že ho nič nezaujíma a o chvíľu zaspí. To bolo dobré znamenie, Petra vedela, že je spokojný a že si zatiaľ počína celkom dobre.

„My ani nemáme jej fotografiu,“ povedala iba tak, aby naťahovala čas.

Vratko bez váhania vstal, zo zásuvky vybral preplnenú obálku, prečítal si poznámku na zadnej strane a vrátil ju späť. Vzal inú a tiež ju vrátil. Až na tretíkrát našiel tú pravú. Zalovil v nej a vybral pár fotografií. Po jednej ich vracal znova do obálky.

„No prosím! Táto je ako vyšitá, tu ich máte obidvoch, keby ste si to rozmysleli a unúvali sa za ňou.“

Vrátil sa a na stolík hodil fotografiu. Ako si sadal späť do kresla, urobil príliš rýchly pohyb nohou a celou váhou sa navalil na pravú ruku opretú o operadlo. Snažil sa, ako mohol, ale na chvíľu sa neovládol a tvár mu skrivil bolestný kŕč. Okamžite si vyslobodil ruku a akoby nič sa nahol za pohárikom, pritom ich oboch premeral pohľadom, či niečo nepostrehli. Nie, nikto si nič nevšimol.

Petra bola bližšie a prezerala si fotografiu ako prvá. Anička Vratková bola sympatická štíhla blondínka - fotografovali sa asi na konci dovolenky, lebo už bola hnedá a žlté vlasy jej krásne kontrastovali s pokožkou. Kockovanú žlto-čiernu chlapčenskú košeľu mala nebezpečne rozopnutú, spodné okraje vpredu zviazané na uzol. Snehobiela minisukňa sa začínala dosť nízko pod pupkom a končila sa dosť vysoko nad kolenami, ale tak sa pri mori obliekajú všetky. Vedľa nej stál o hlavu vyšší počerný chlapík s nebezpečne ostrými fúzikmi, tomu stačilo originál pásikavé námornícke tričko s veľkou kotvou na prsiach a kraťasy vyrobené zo starých riflí.

Petra sa Aničke ani na chvíľu nečudovala, musela uznať, že má dobrý vkus - tiež by si nedala ruky odtrhnúť, keby ju taký námorník niekam ťahal. V porovnaní s Vratkom hotový Delon.

Medzi nimi stál asi desaťročný chlapec a Anička si vyložila jednu ruku na jeho temeno. Vedľa námorníka sedel pes, asi boxer alebo nejaký lovecký durič, nedalo sa to presne uhádnuť, lebo tesne pred expozíciou sa obzrel dozadu. Asi ho niečo upútalo na úzkom páse pláže alebo na šírom mori za nimi.

To bola celá fotografia a Petra ju podala kolegovi. Kým si ju prezeral, ešte sa spýtala.

„Syn?“

„Áno.“

„Ten chlapík...“

„To je on, mňa tam nehľadajte, ja debil som ich ešte aj fotografoval, vtedy som ešte netušil.“

„Môžeme si ju nechať?“

„Je vaša.“

Hanzel dopozeral, podal ju Petre, aby ju založila k poznámkam, a kývol jej na znamenie, že by už mali ísť.

„Tak to by bolo asi všetko, my už pôjdeme. Keby sa náhodou ozvala, dajte nám vedieť, nech sa zbytočne nepachtíme.“

„Neozve sa, ale keby predsa, zavolám.“

Ruky si nepodali. Načo aj?

Hanzel zasunul kľúčik do zapaľovania, ale nenaštartoval. Celou cestou k autu mlčali.

„Petrička, aký máš z toho celého pocit?“

Počkal, kým sa pohodlne usadila.

„Klame.“

„V čom?“

„Neviem, tak celkove. Prvý dojem.“

„Na to pozor, prvý dojem môže niekedy klamať a pod jeho vplyvom potom podozrievaš úplne zbytočne osobu, ktorá ti je v skutočnosti iba nesympatická, ale celkom nevinná. Všimla si si, že za celý ten čas, čo sme boli uňho, sa ani raz neopýtal, prečo sa oňho zaujíma oddelenie vrážd? Pritom dobre vedel, kde robím. Ani raz sa neopýtal, prečo sme vlastne prišli, či nám niekto niečo oznámil, alebo sme našli nejakú mŕtvolu, alebo čokoľvek iné. Vôbec ho nezaujímalo, prečo sme začali vyšetrovanie. Odpovedal úplne automaticky, akoby mal každú odpoveď dopredu pripravenú. Akoby vedel a čakal, že sa konečne objavíme.“

„Dobrý postreh, Oto. A ty si si všimol ten svetlý štvorec pod konferenčným stolíkom? Myslíš si, že dvojfarebné parkety sú posledný módny výstrelok, alebo mu chýba koberec?“

„Všimol, ale neviem. A všimol som si aj niečo iné. Keď si sadal, ty si si už pozerala fotografiu, ale ja som postrehol, ako ho zabolela pravá ruka, keď sa na ňu nepozorné navážil. Je zranený.“

„Príma postreh. Môžeme ho zavrieť? Rada by som...“

„Kvôli tej umučenej Aničke, však? Chápem ťa, ale odpoveď znie: Neviem. Zatiaľ neviem, presnejšie povedané, asi nie. Poďme hore, možno sa tam dozvieme niečo viac.“

23

Kuky sa strhol, posadil sa a napoly precitol. Počul, ako ho volá, prosí a ako skučí. Volala ho vlastná matka a on sa jej snažil pribehnúť na pomoc. V tme začal habkať po matkinej ruke, aby ju zachytil a aby ho neudrela, aby zas niečo nezhodila alebo nerozbila, ale nemohol ju nájsť. Iba hmatkal po paplóne a dychčal.

Konečne precitol úplne. Bol doma vo vlastnej posteli. Sedel, dychčal a mokrá pyžama sa mu lepila na chrbát. Chvíľu sa ešte spamätával, a keď pochopil, kde je a čo sa deje, pripadal si ako idiot.

„Kriste, už zase...“

Vstal a išiel sa do kuchyne napiť. Oprel sa o drez, chlípal vodu a cítil, ako sa mu tep a tlak vracajú do normálu.

Stalo sa mu to už niekoľkokrát, vlastne každú noc, čo spal doma.

Dopil a vrátil sa do postele. Ľahol si, ale mokrá pyžama ho tak chladila, že zase vstal, obliekol si nový kabátik, rukou skúsil gate, a keď sa presvedčil, že nie sú mokré, ľahol si a prikryl sa až po bradu. Uvedomil si, že bude trvať aspoň polhodinu, kým opäť zaspí.

Zapípal mobil. Veľké písmená mu ukázali, kto volá, malé čísla, koľko je hodín. Volal brat. Bolo pol druhej.

„No?“

„Kuky? Prepáč, že ťa budím.“

„Nespal som, Peťo.“

„Mal by si, už som ti povedal, musíš spať, inak sa zrútiš!“

„Doteraz som spal, akurát som sa bol napiť.“

„No dobre. Počúvaj, volali mi z roboty. Mám úmrtie na oddelení, jeden pacient sa obesil na záchode, musím sa tam dostať, kým príde polícia, a upratať.“

„Políciu zvládneme.“

„Aj tak musím.“

„Chápem, mám ťa prísť vystriedať.“

„No.“

„Čo otec?“

„Musel som mu dať injekciu, je hotový. Spí a ešte dlho bude spať, nešetril som.“

„Daj mi polhodinu, hodím niečo na seba a som tam.“

„Dvadsať minút, si zvyknutý,“ a položil.

Kuky sa obliekol, desiatu si nebalil, lebo doma bolo čo jesť, zavrel v spálni okno a zamkol byt. Trvalo mu to sedemnásť minút, lebo premávka nebola žiadna a škodovka stodvadsaťpäťka s päťstupňovou prevodovkou po generálke išla po rovných úsekoch nočného mesta ako raketa, aj stovkou.

„Vďaka, na revanš,“ povedal Peter a vybehol na chodbu, aby mu nevzali výťah, a nestrácal čas. Minuli sa iba narýchlo v chodbe.

„Je v pohode,“ zakričal šeptom brat od výťahu a Kuky osaměl.

Odložil si bundu, skontroloval otca, skontroloval mamku, z chladničky si vzal pivo a vyvalil sa v kresle vedľa postele. Vedel, že teraz nezaspí, a nútiť sa by bolo aj tak zbytočné, lebo to poznal z nočných v robote. Ak sa spánok preruší do tej miery, že človek musí precitnúť a pracovať, mozog sa dostane do obrátok a zase chvíľu trvá, kým sa ukolíše a zaspí.

Sedel, popíjal a snažil sa nemyslieť na to, čo ležalo na posteli. Už vôbec si nechcel pripustiť, že to niečo je jeho matka. Svoju mamu si pamätal ako malú územčistú kopu večne sa smejúceho mäsa a sadla omotaného zásterou. Zakaždým ho vítala otázkou: „Čo si dáš, Palinko?“ A ani nečakala na odpoveď a vždy vyložila z rúry alebo z chladničky presne to, na čo mal práve chuť. A pokračovala: „Čo sa nezastavíš častejšie, tata je na tom tak zle s tým srdiečkom, aspoň kvôli nemu by ste sa mali občas zastaviť, galgani, ako som vás to vychovala?“ A potom iba sedela oproti nemu za stolom a kochala sa, ako mu chutí.

To bola jeho mama. To pod paplónom už malo iba tridsaťpäť kila on nechcel, aby ho to oslovovalo Palinko môj. Strašne nechcel. Veľmi si ju chcel zapamätať tak, ako ju vídal kedysi, ako si ju pamätal z minulosti ani nie takej dávnej.

A ešte niečo - začal sa báť. Hanbil sa to povedať bratovi aj otcovi, ale začal sa jej báť. Videl v živote už toľko mŕtvol, že by si to mohol rozdať aj s Mengelem, a nikdy sa nebál, ale toto nebola mŕtvola. Ona iba zomierala, a ešte stále žila, alebo skoro žila, no nebola mŕtvola a hovorila hlasom jeho matky, a to bolo najdesivejšie. Už sa vôbec na seba nepodobala, už sa nedala spoznať podľa ničoho, iba podľa toho večného Paľko môj, Paľko môj. Bože! Ako ho tie slová desili! Také intímne známe slová z úplne cudzích úst!

Bál sa a mal z toho nočné mory, ale bratovi nepovedal nič. Mal by, je psychiater, vyzná sa, je doktor. Mal by mu to povedať, ale nepovedal, hanbil sa. Detektív z oddelenia vrážd by sa nemal báť mŕtvol, a už vôbec nie skoromŕtvol.

„Paľko môj...“

Fľaša mu vypadla z ruky a tvrdo dopadla na koberec. Nerozbila sa, ale začalo z nej tiecť a pach piva zamoril celú izbu. Bleskovo sa zohol a zdvihol fľašu, ale polovica už bola aj tak preč.

„Mami?“

„Palinko môj... poď bližšie...“

Neveril vlastným ušiam. Veď aj doktorka Zimková, aj Peťo tvrdili, že už rozprávať nebude, že je už úplne mimo, že je to iba ľudský preparát prežívajúci na drogách, že... Kecali ako všetci doktori, hovno o tom vedia. Ona hovorí a volá ho, tak načo sú takí doktori? Keby tu bol Peťo, kopol by ho do zadku, až by nadletel, hajzel jeden! Zase ho oklamal! Jasne povedal, že už nebude hovoriť, a ona ho stále volá, a on to tak nechce! Nechce počúvať tie slová.

„Palinko... Pa... linko môj... poď sem...“

„Mami? Si to ty?“

Fľašu postavil na nočný stolík, kľakol si k posteli a chytil kraj paplónu. Za ruku mamu nemohol chytiť. Nič, čo viselo na tej kostre, už nemohol chytiť, ani sa len dotknúť. Už fakt nemohol.

Otvorila oči a pohla hlavou. Pohla holou lebkou, obtiahnutou kožou bez jediného vlasu. Holou zvráskavenou kožou podloženou zaguľatenými kosťami. Ani gram tuku, ani gram mäsa, iba kosti a koža.

Hľadala a našla ho. Oči sa im stretli. Kuky od strachu prestal dýchať.

Nič na nej nebolo jej, ale... tie oči! Hnusné zvädnuté zvráskavené viečka neboli jej, nos už dávno nebol jej, mihalnice neboli vôbec, nielen jej, ani beľmo nebolo jej, bolo žlté a matné, skoro mŕtve... A to vnútri, ten malý, nič neznamenajúci otvor uprostred modrej dúhovky...

Kukymu zovrelo hrdlo.

Tam niekde v tej plytkej obrovskej hlbočine čiernej dierky ju spoznal. Tam bola ona, jeho mama. Spoznal ju. Pozerala na neho jej očami, bola to ešte stále ona. Nič iné, iba ten pohľad. Nič iné, iba ten lesk a iskra derúca sa z hĺbky. Z veľkej hĺbky. To bola ona.

„Mamička...“ vyrazil zo seba a siahol pod paplón.

Akokoľvek sa mu hnusili hnáty kostlivcov, siahol pod paplón, jeden vytiahol a pobozkal ho.

„Mami...“

Kuky sa rozplakal. Plakal veľké, ubolené slzy.

„Paľko môj...“ zahľadela sa mu do očí, „teraz ma dobre počúvaj. Už nevládzem. Dlho som sa snažila pomôcť vám, uľahčiť vám starosti o mňa, ale už nevládzem. Už je koniec, Paľko môj. Cítim, že už odchádzam. Pomôž mi. Utrpenia už bolo dosť, zmiluj sa nado mnou, synček môj, a pomôž mi na poslednej ceste.“

„Mami, všetci ti pomáhame, neboj sa! Peťo zohnal odborníčku, doktorku Zimkovú, tá ťa určite vylieči, len treba mať trpezlivosť, neboj sa. Iba raz sa vyspíš a uvidíš, už ti bude lepšie...“

„Paľko, prestaň a počúvaj ma. Mňa už nikto nevylieči a ty to vieš veľmi dobre. Aj Peťko to vie a otec tiež. Zomieram a nikto na tomto svete tomu už nezabráni. Už trpím veľmi dlho a ďalej už nechcem. Už ma to naozaj veľmi bolí. Paľko ja už nevládzem. Pomôž mi odísť z tohto sveta dôstojne a potichu, prosím ťa. Ja, tvoja matka, ťa o to prosím. Nechcem tak veľa, iba aby si mi pomohol, dieťa moje, iba aby si mi trochu pomohol. Tam na stolíku máš injekciu a v zásuvke v nočnom stolíku fľaštičku. Naber trochu viac, Paľko, a pomôž svojej starej, umučenej mame. Pomôž, synček môj. Naber trochu viac. Jedine ty to dokážeš. Peťko je doktor, on nesmie, otec je už staručký a nevládze, ale ty to dokážeš. Prosím...“

Kuky kľačal pri posteli a plakal. Slzy mu stekali po tvári, padali na zápästné kosti obtiahnuté kožou, padali na paplón, a bolo ich toľko, že zmáčali aj koberec pri posteli.

„Mami, preboha živého, o čo ma to žiadaš? Ja nemôžem, to nemôžem, maminka moja, to sa nesmie...“

„Musíš.“

„To je hriech,“ bránil sa Kuky a zvierajúc jej ruky krútil hlavou a kŕčovito zavieral oči. Prosil a drankal. „Strašný hriech, ja nemôžem...“

„Nie je to hriech, je to posledná pomoc blížnemu, pamätaj, pomáhať, to nie je hriech. Je to dobrodenie. Pre nás odchádzajúcich je to dobrodenie a posledná úľava. Každý z nás zomierajúcich potrebuje poslednú nádej a moja posledná nádej si ty, Paľko.“

„Prečo práve ja?“ zastonal.

„Lebo som ťa odmalička mala najradšej. Si môj najmilší, ty to vieš, všetci to vedia, preto ti Boh odpustí. Keď príde tvoj čas, vezme ťa ku mne a ostaneme spolu naveky. Tak je to správne, nebráň sa.“

Kuky si poutieral uplakané oči do jej ruky a otvoril zásuvku s ampulkami morfia...

Ráno vošiel otec do spálne a zobudil Kukyho vyvaleného v kresle. Okolo kresla ležalo šesť prázdnych fliaš od piva a na stole bola dopitá pollitrovka vodky.

„Žije?“ spýtal sa otec a sklonil sa nad manželku.

Kuky stŕpol.

„Otec... ja...“ koktal Kuky a snažil sa vstať, ale nešlo to, tak aspoň si poriadne sadol, „otec, ja som... nechcel, ja... prepáč...“ Kukymu znova vyrazili slzy a snažil sa vyhrabať z kresla.

„Dnes je akási pokojná. Dýcha celkom normálne,“ skonštatoval otec a vystrel sa. Pohoršene pozrel na syna. „Čo si nechcel? Ospravedlniť sa, že si sa ožral? Nevadí, ja mám chuť trikrát denne, ale už nemôžem. Beriem toľko liekov, že keby v žalúdku napučali od chľastu, vyvracal by som liter huspeniny, ani by sa mi hlava netočila, tak načo? Daj si aspoň ty a nebľaboc. Poď si vedľa ľahnúť a vyspi sa, už to zoberiem ja.“

Kuky namáhavo vstal, naklonil sa nad matku a počúval, ako dýcha. Dlaňami si pošúchal tvár. Ničomu nerozumel.

24

„Velický v tom nejde.“ skonštatoval Burger a tlstý Váňa prikývol.

„Nejde.“

„Prečo si si taký istý? Čo ak ju nabúchal, začala ho vydierať, v piatok ju po robote vytiahol von a kántol ju? Pozná nás a pozná naše praktiky a zahral na nás, že mu sviňa manžel zabil frajerku a ako on k tomu príde?“

„Tak sleduj,“ oponoval Burger Krauzovi, lebo Váňa nemal čas, lúpal vajce natvrdo. „V piatok prišiel domov normálne z roboty pred siedmou, čo by zodpovedalo ceste z práce domov, lebo končil večer o šiestej, slúžil dvanástku. Von už nešiel, to nám potvrdzuje jeho manželka, ktorá si myslela, že rozpráva o ich aute. V sobotu ráno mal doma svokru a viezol ju domov až poobede, doobeda robil rajóny a nikde mimo bytu nebol. V nedeľu zase oni išli na návštevu k svokre, jeho žena mi to nechtiac vysvetlila celkom podrobne a presne. Nemala dôvod klamať, lebo ani netušila, o čo nám ide, to znamená, že ani nemala čas si nejakú lož pripraviť. Ak si zoradíme časové relácie, ako ich uvádza, jednoznačne zistíme, že tam nie je čas na vraždu a odpratanie mŕtvoly. Ak áno, budeme musieť ísť minútu po minúte, ale to ich oboch budeme musieť zobrať na výsluch a preverovať ich výpovede súčasne, no my sme dnes na to čas nemali, boli sme tam ako detektívi vyšetrujúci lúpež v banke a hľadali sme modrú audinu. Povedala nám všetko chronologicky, ako to išlo celý víkend, a určite neklamala. Nič netuší a miluje svojho manžela, že sa občas prevezie s nejakou blondínkou za mesto, ani netuší.“

Sedeli v kancelárii a ako sa dohodli ráno, rozoberali si prvé informácie z terénu. Všetci fajčili, iba Váňa obedoval, takže nemal na nich čas.

„Tak dobre, aj tak nemôžeme zabrať príliš široký perimeter. Začnime podozrivých pomaly vylučovať. Ty navrhuješ vyradiť Velického. Zatiaľ súhlasím. Nech nám povie Petra a Oto, čo zistili u Vratka.“

Krauz sedel za stolom a do veľkého zošita si písal všetko, čo povedali.

„Je to sviňa...“ začala Petra.

Hanzel prikývol, ale vysvetlil im to trochu objektívnejšie.

„Tvrdí, že ju naposledy videl v piatok asi o šiestej a predtým sa hádali. Potom išiel odviezť chlapca na sústredenie, a keď sa vrátil domov, už bola preč. Cez víkend ju nehľadal, lebo vraj vedel, kde je, a že utiekla.“

„Čo robil cez víkend?“

„Vraj upratoval, bol na pive, v nedeľu bol po chlapca v klube. Bližšie sme víkend nerozoberali, nevedeli sme, na čo sa sústrediť.“

„V poriadku, veď iba zbierame prvotné informácie. Zaujímavý je ten piatok, čas jej odchodu z domu sa skoro prekrýva s časom odchodu Velického z práce. Mne ten chlap stále behá po rozume.“

„Veď sme ho zatiaľ nevylúčili, iba odsunuli nabok,“ súhlasil Burger a ostatní sa pridali. „Ak naňho niečo vyhrabeme, vrátime sa k nemu.“

„V poriadku, vráťme sa k Vratkovi. V piatok po odvoze chlapca na sústredenie už nebol nikde?“

„Tvrdí, že nie,“ odpovedal Hanzel.

„Ešte niečo?“

Hanzel im povedal o Petrinom postrehu a chýbajúcom koberci pod konferenčným stolíkom a o svojom postrehu o zranenej Vratkovej ruke.

„Ale to je fakt dosť zaujímavé,“ skonštatoval Krauz. „My sme s Chosém totiž zistili niečo úplne iné. Myslím, že si to zoradíme do jednotlivých bodov. Sledujte ma a dopĺňajte. Po prvé: Prečo Vratko nehlásil nezvestnosť manželky? Veď sa mu stratila - a jeho ani nehlo? Po druhé: Prečo klamal Petre a Hanzelovi, že v piatok bol iba odviezť syna na sústredenie? My sme sa s Chosém zastavili U Labute - to je krčma na konci sídliska medzi ubytovnami Slovnaftu, kde každý piatok začínali svoju jazdu - a našli sme Rasťa. Je to inštalatér a potvrdil nám, že Vratko sa za ním v piatok večer o pol siedmej zastavil a odvolal akciu na víkend, lebo že má nejakú robotu. To sa stalo za posledný rok asi dvakrát a Rasťo bol dosť prekvapený lebo Vratko mu to nechcel nijako bližšie vysvetliť. Rasťo je ustálený a ak bude treba, vypočujeme ho ako svedka. Vraj sa Vratko v piatok večer mimoriadne ponáhľal, ani si s ním nedal pivo. Po tretie: Čo priviezol v koberci v sobotu tak skoro ráno o siedmej na chatu? A prečo podľa Petry chýba nejaký koberec v jeho obývačke pod konferenčným stolíkom? Po štvrté: Prečo sa vrátil v nedeľu poobede a priniesol cestovnú tašku? Čo v nej bolo? Po piate: Syn je na sústredení a Vratko má prázdny byt bez zbytočných svedkov. Prečo to tak perfektne ladí s jeho plánom? Musíme preveriť, či tam ten chlapec naozaj bol a kto to organizoval, či to bolo dopredu naplánované sústredenie, alebo ho Vratko na poslednú chvíľu prihlásil. Po šieste: Oto si všimol, že má poranenú pravú ruku, čo to môže byť? Okamžite, ako ho sem dostaneme, musíme vybaviť lekára, aby nám zranenie posúdil. Možno je to zranenie po bitke, keď sa bránila. Po siedme: Napadá vám niečo?“

Všetci počúvali.

Nikto nič nepovedal, nikto nič nedoplnil. Napokon iba Petra.

„Decká, mali by sme sa s tým začať vážne zapodievať, sme predsa oddelenie vrážd. Toto smrdí, až to bolí.“

Váňa dokončil svoj obedňajší výtvor a odsunul od seba misu plnú chlebíčkov.

„Nate, dajte si, nalačno sa ťažko premýšľa. Ak mám povedať za seba, jediné miesto, kde by sme mali začať, a ktoré nám všetko odhalí, je tá jeho nepodarená hacienda na brehu rieky. Tam by sme mali začať.“

Burger si hrýzol peru, pohľad sa mu stretol s Krauzom. Obaja prikývli ako na povel.

„Ale to znamená zainteresovať vyšetrovateľa, vyžiadať si súhlas prokuratúry a sudcu na prehliadku nebytových priestorov, vyžiadať si výpisy z mobilu Vratkovej a Vratka, a keď to už budeme písať, tak aj Velického a jeho manželky. Ak to rozbehneme, máme čo písať do večera. Ste za?“

Nikto nič.

„Ja som za,“ súhlasila Petra.

„Doriti,“ súhlasil Chosé.

Tak začali písať žiadosti o povolenia a súhlasy na samozrejmosti, čo by mali byť samozrejmé, ale nie sú, lebo v polícii nič nie je samozrejmé a nejaký vagabund ani netuší, čo sa policajt narobí, kým mu ho dovolia zavrieť.

Pripravili to perfektne.

Keď sa prokurátor dozvedel, že idú zavrieť bývalého policajta, len mu tak poskočilo obočie a podpisoval jedna báseň. Keď sa sudca dozvedel, že idú zavrieť bývalého policajta, len mu tak poskočilo obočie a takisto podpisoval jedna báseň. Každý by chcel zavrieť bývalého policajta jedna báseň, čím to je? Zavrieť ozajstného policajta jedna báseň je pre všetky zainteresované zložky hotová pasia, zavrieť bývalého policajta je iba polovičná pasia, ale prečo nie? Aj to stačí.

Ak niečo vyvedie robotník zo stavby alebo chemik z laboratória, alebo stredoškolský profesor, to je také nezáživné nič, ale ak ide o policajta, alebo aspoň o bývalého policajta, to je žrádelko! To si prokuratúra, súdy, médiá a iní hajzli pomädlia ruky a zgustnú!

O to to mali s vybavovaním povolení jednoduchšie.

„Ale ak ste niečo podcenili a zhovadíte to, vyrobíme si hanbu a prúser ako mraky, je vám to, dúfam, jasné?“ povzbudil ich Mayor a potom už iba z bezpečnej vzdialenosti sledoval prípravy.

Rozdelili sa na tri partie. Burger, Hanzel a Petra mali ostať v kancelárii s Vratkom a podrobne ho vypočuť o piatku a celom víkende. Krauz, Chosé a pár kolegov ako výpomoc sa mali vrhnúť na chatku a prevrátiť ju hore nohami. Váňa a zvyšok oddelenia spolu s vyšetrovateľom mali urobiť domovú prehliadku vo Vratkovom byte a hľadať stopy po zápase - hlavne krv. Nájsť poumývané krvavé čmuhy by bol rozhodujúci moment v celom prípade.

Aj keď si privstali, doma ho nenašli, bol už v práci, ale Burger vedel číslo bývalého kolegu, čo Vratka zamestnal v bezpečnostnej službe, a rýchlo zistil, kde práve je. Ani sa nebránil, iba sa usmial a pokojne nasadol do služobného auta. Mayor im radil, aby si na zatýkanie zobrali aj pár kukláčov, ale Burger odmietol.

„Vie, že si poňho prídeme a že to s Petrou a Otom bolo iba zahrievacie kolo, veď to sám robil a pozná celý proces, Šani. Ja viem, že má v legálnej držbe dve pištole, ale nepoužije ich, uvidíš, nie je idiot. Má to všetko perfektne premyslené a naplánované, takže neurobí takú hlúposť, aby sa bránil a utekal pred nami. Pôjde ako baránok.“

Aj tak bolo. Posadili ho do stredu kancelárie, ale ani Burger, ani Hanzel si k nemu stoličky neprisunuli. Hrať sa na tvrdý výsluch nemalo význam, Vratko ich taktiku dobre poznal - aj on ju často používal. Ostali sedieť na svojich miestach a Petra sa vyvalila do kresla v rohu.

Ostal sám uprostred kancelárie. Tvrdú drevenú stoličku prijal s úsmevom, odovzdane si na ňu sadol a čakal, kto začne. Začal Burger, ale sotva sa nadýchol, skočil mu do reči.

„A kamaráta máš kde, Edo? Chýba mi tu,“ a ponaprával si nos. „Už sa to síce zahojilo, ale ešte si pamätám náš posledný, ehm, rozhovor.“

„Neboj sa, keď bude treba, príde,“ ubezpečil ho Burger a nedal sa vyprovokovať. Veľmi dobre sa na dnešný výsluch pripravil, vedel, s kým bude mať do činenia, a dobre vedel, že Vratko urobí všetko, aby ich vyprovokoval do nejakej neuváženej hlúposti. Burger si bol istý, že sa dnes vyprovokovať nedá.

„Už sa teším,“ prikývol Vratko.

Burger jeho radosť komentoval iba nebadaným prikývnutím a podal mu pár papierov. Vysvetlil mu, že ho podozrievajú z účasti na zmiznutí jeho manželky Aničky Vratkovej a možno aj z účasti na jej vražde, to sa dopredu nedá presne odhadnúť. Budú s ním robiť úkony súvisiace s vyšetrovaním tohto činu a za účelom zadováženia dôkazov budú robiť úkony aj v jeho byte a na chate. Tie papiere si môže naštudovať a nechať si po jednej kópii, sú to všetko povolenia, takže všetko je legálne, prokurátor o všetkom vie, vysvetľoval Burger.

Vratko si letmým pohľadom prebehol tlačivá, podpísal prevzatie kópií, vrátil pero a slušne sa poďakoval. Mohli ísť na to.

„Manželku si videl naposledy v piatok o šiestej večer.“

„Správne.“

„Čo bolo potom?“

„Odviezol som chlapca do klubu, lebo odchádzali na víkend na sústredenie.“

„Prečo?“

„Čo prečo?“

„Prečo tak nasilu? Bolo to dopredu naplánované?“

„Nerozumiem.“

„My sme sa v tom klube zastavili a debatovali sme s trénerom. Tvoj syn nemal ísť na sústredenie, lebo bol po zranení členka a nemohol ešte naplno trénovať. Ale ty si trénera presvedčil, aby ho vzali so sebou, preto sa pýtam, prečo tak nasilu, či to bolo naplánované, aby si mal prázdny byt.“

„Aha, takže ste boli v klube... no dobre, tak ste boli. S tým naplánovaním a s tým, že sa niečo dialo nasilu, nemám nič spoločné a neviem, kam tým mieriš. Ja som si iba podebatoval s trénerom a vysvetlil som mu, že chlapec dva týždne netrénoval a dlhší výpadok by mohol mať dosť negatívny vplyv na jeho kondíciu a na zaradenie do základnej zostavy. Chcel som iba, aby ho vzali so sebou a postupne zaťažovali, aby sa znova rozhýbal a dostal do formy. Okrem toho mi išlo aj o chlapcovu psychiku, každý tréning, na ktorý nemohol ísť, preskučal doma a presviedčal ma, že už je v poriadku, aby som ho pustil, pritom kríval jedna radosť, ale zatínal zuby a pre tréning a pre chalanov z oddielu by urobil čokoľvek. Nechal by sa aj zmrzačiť. Kto ste niekedy niečo trénovali a mali ste svoju chalanskú partiu, tak viete, o čom hovorím. Nič iné som tým nesledoval, chcel som iba pomôcť chlapcovi, a tréner to aj tak pochopil a bez ďalšieho prehovárania a naliehania ho vzal so sebou. V nedeľu, keď som si po syna prišiel, videl som usmiatu spokojnú tvár toho najšťastnejšieho chlapca pod slnkom, a preto sa oplatí intervenovať u trénera. Logické, nie?“

Burger neprikývol, ale musel uznať, že takúto odpoveď nenabúrajú. Aj keby sa za trénerom opäť zastavili, iba potvrdí Vratkové slová.

„Čo sa dialo potom v piatok?“

„Nič, vrátil som sa domov.“

„Určite?“

„Jasné, vrátil som sa domov a našiel som prázdny byt.“

„My sme zistili niečo iné. Bol si v Labuti.“ Vratko na chvíľu zaváhal.

„Jááj! No bol, to idete na to tak podrobne, minútu za minútou?“

„Sekundu za sekundou.“

„Tak dobre, zastavil som sa na skok v Labuti, ale nezdržal som sa, tuším som si ani nedal pivo a utekal som domov,“ pripustil Vratko, akoby to bol iba taký malý nepodstatný detail.

Burger, Hanzel a Petra si vymenili pohľady, ale nepovedali nič. Všetkým trom už bolo jasné, že Vratko pripustí iba to, čo mu oni predhodia pred oči, sám od seba im dobrovoľne nepovie nič. Museli s tým rátať. Tak rátali.

„Tak počítajme,“ pokračoval Burger pokojne, „o šiestej si pred klubom, o pol siedmej v Labuti, tam si sa zdržal...“ Burger urobil pauzičku.

„Pätnásť minút.“

„... pätnásť minút, to máme trištvrte na sedem, domov si prišiel...“ zase nechal vetu nedokončenú.

„O ďalších zhruba pätnásť minút.“

„...o siedmej.“

„Asi tak.“

„A byt bol prázdny.“

„Bol.“

„Načo si sa zastavil v Labuti?“

„Pozdraviť kamošov.“

„Iba tak?“

„Iba tak, a vzhľadom na to, že ste sa zastavili nielen za trénerom, ale určite aj za Rasťom, tak viete, že som odvolal sobotňajší mariáš, lebo som mal robotu.“

„Akú robotu?“

„Chcel som trochu poupratovať byt a auto.“

„Poupratovať...“

„Poupratovať, presne tak.“

„Dobre, takže o siedmej si bol už doma a byt bol prázdny.“

„Bol.“

„Čo si robil potom?“

„Nič, čakal som, kedy sa vráti, myslel som si, že odbehla do obchodu alebo tak. Ale nevrátila sa. Po hodine mi to už bolo divné, tak som jej skontroloval skriňu a zistil som, že chýba jej cestovná taška a podstatná časť jej handier. Bolo mi to jasné.“

„Mne teda nie. To sa ti akože iba tak, z ničoho nič, zbalí manželka a ide za nejakým lodníkom - a ty nič?“

„To nebolo z ničoho nič. Už som to povedal tu prítomným bývalým kolegom. Pozrite, ono to bolo tak, že nám dvom to už dlhšie neklapalo. Nechce sa mi to rozoberať pred vami do detailov, je to naše súkromie a o tom sa dosť ťažko rozpráva pred cudzími, ale fakt je, že si našla nabijaka a ja som ju už doma nemohol udržať. Stále o ňom básnila, chcela ísť za ním a ja som nemal žiadnu možnosť to riešiť. Zakaždým, keď sme sa rafli, sa mi vyhrážala, že odíde. V piatok sme sa zase trochu pochytili a odišla za ním. Alebo s ním. Prípad ako z nepodareného filmu. Všetko sa to zbehlo pred tromi rokmi na dovolenke v Chorvátsku. Boli sme v Tučepi, ja som tam bol s priateľmi z firmy a mali sme aj firemné povinnosti, zanedbal som ju a našiel sa blbeček, čo sa mi o ženu postaral. Na druhý rok sme tam išli znovu a bez toho, aby som niečo tušil, dal som jej voľno a dopadlo to tak, že ich vzťah sa utužil a poza môj chrbát sa asi dohodli. V piatok to všetko vyvrcholilo, rozhodla sa a zdrhla. Fenka jedna vyjebaná, nič viac vám o nej nemôžem povedať.“

Pri posledných slovách Petra vstala a mykalo jej ústami, ale Burger ju schladil pohľadom a usadil späť na miesto.

„Hovorila ti niečo o rozvode?“

„Nie, tak ďaleko sme sa ešte nedostali, ale urobila chybu, že zdrhla iba tak. Predbehnem ju a podám o rozvod ja. Postarám sa, aby syna už nikdy nevidela, presne to spravím.“

Petra sa zase pomrvila, ale radšej si zapálila, než by bez dovolenia vstupovala staršiemu kolegovi do rozohranej partie.

„Prečo si neohlásil nezvestnosť?“

Vratko prekvapene vzhliadol a vyvalil na Burgera oči.

„Nezvestnosť? To myslíš vážne? Nás v policajnej škole učili, že nezvestnosť sa nahlasuje vtedy, keď sa niekto stratí. Ona sa nestratila, ja viem veľmi presne, kde je,“ usmial sa Vratko a pohodlne sa oprel. Stále sa usmieval.

Burger si musel všetko najprv uložiť v hlave a potom sa rozhodnúť. Udrieť naňho, alebo prijať hru na somárov a pokračovať. Rozhodol sa, že bude pokračovať a dotiahne do konca aspoň časovú chronológiu.

„Dobre, takže si ju nehľadal, lebo ti bolo jasné, kde je. Vyskúšal si mobil?“

„Vyskúšal, už v piatok večer ho mala vypnutý. Volal som jej aj v sobotu, aj v nedeľu. S rovnakým výsledkom. Asi jej kúpil nový, lebo tak náhodne som občas zavolal aj cez týždeň, ale už si ho neaktivovala.“

Burger vedel, že teraz neklame. Stihli si dať urobiť výpisy z prevádzky mobilov za mesiac dozadu a Aničkin mobil skončil aktívnu činnosť v piatok štrnásť minút po siedmej. Asi štrnásť minút po návrate Vratka domov z Labute. Ale nikto z nich netušil, či je to stopa, alebo nie, či je to dobre pre nich, alebo preňho. Vôbec nevedeli, čo sa u nich doma odohralo a ako to súvisí s jej vypnutým mobilom. Zatiaľ iba čosi tušili, ale nič nevedeli presne. Nič mu nemohli prezradiť a hlavne mu nemohli prezradiť, že za posledný mesiac jeho manželke trikrát volalo číslo, ktoré im operátor identifikoval ako číslo cudzinca. V zozname predvolieb našli, že cudzinec volal z Chorvátska. Tento fakt im teda vôbec nepasoval do už vytýčenej verzie, ale nesmútili len preto, že niečo nevedeli vysvetliť. Na tomto prípade bolo toho, čo nechápali, oveľa viac.

„Čo sa dialo potom?“

„Nič, keď som pochopil, o čo ide, ľahol som si spať, ale veľa som toho nenaspal. Ráno o štvrtej som sa zobudil. Už som nemohol spať a dal som sa do roboty. Poupratoval som celý byt, dôkladne som vyšúroval podlahy, umyl vaňu aj záchod...“

„Hovoríš... dôkladne?“ spýtal sa pomaly Burger.

„Hovorím, dôkladne,“ zopakoval veľmi pomaly Vratko a dal si záležať, aby dvojzmyselnosť slova dôkladne vyznela naplno.

„Môžem pokračovať, alebo sa pri upratovaní ešte zdržíme?“

„Môžeš pokračovať.“

„Len som chcel doplniť, že som vyumýval aj auto. Skočil som si na linku a vysprchoval som aj zadný úložný priestor.“

„Berieme na vedomie.“

„Potom som sa pustil do skrine. Mal som rozrobenú takú skladačku, vstavanú skriňu v predsieni, a chcel som ju cez víkend dokončiť. Piťkal som sa s tým celý víkend.“

„Všetko?“

„Všetko.“

„Opustil si za ten čas byt?“

„Ako či som bol aj vonku? Jasné, že áno. Bol som v obchode, v sobotu večer som bol s chalanmi na pive, v nedeľu poobede som bol po chlapca...“

„A na chate?“

„Nie. Myslím, že nie. Počkajte...“ stíchol a tváril sa zadumane. Aj si pošúchal bradu a utrel nos. „Ale nie, nebol som na chate,“ rozhodol napokon.

Burger odložil pero a kývol na Hanzela. Oto vedel, čo má robiť. Odišiel a vrátili sa dvaja.

„Poznáš doktora Lengyela?“

„Nie.“

„Lekár zo súdneho lekárstva.“

„Aha, teraz si spomínam, už sme sa stretli pri jednom prípade, ale bolo to už dávno.“

„Bude nasledovať prehliadka tela. Doktor bude skúmať, či na tvojom tele nie sú stopy po zápase. Si ochotný podrobiť sa tomuto úkonu dobrovoľne?“

Ani sa neunúval odpovedať. Bez slova vstal, vyzliekol si bundu a rýchlym pohybom aj košeľu. Petra vstala, ale zastavil ju.

„Nemusíte nikam chodiť, pani bývalá kolegyňa, ja sa nemám za čo hanbiť,“ a bez rozpakov si rozopol rifle a dal ich dolu.

Stál pred nimi iba v trenírkach a Petra musela uznať, že sa naozaj nemá za čo hanbiť. Vratko boxoval, a aj keď ho roky vyradili z aktívnej činnosti, pravidelne trikrát do týždňa zaberal v posilňovni. Hektolitre vypitého piva tak nemali šancu a postavu mu nešpatilo žiadne bruško, skôr naopak, ten pekáč buchiet mu mohli ostatní iba závidieť.

„Športovec?“ spýtal sa Lengyel.

„Trochu som boxoval. Teraz si už len občas udrieme, ale iba cvične.“

Lengyel si ho poprezeral, a pretože Burger ho už poučil, vedel, čo má spraviť. Akože nechtiac chytil Vratká za pravú ruku a dosť nešetrne ňou mykol. Nezastonal, ale ani nedokázal udržať tvár v pokoji, trochu zvraštil obočie.

„Prepáčte, to som nechcel,“ klamal Lengyel. „Vy ste zranený?“

„Nie, iba malá nehoda so skriňou. Bočný panel začal padať - ako som ho chcel zachytiť, natiahol som si šľachy v lakti. Nič vážne, ani som s tým nebol u doktora, ale keď ste už tu, môžete sa mi na to pozrieť?“

„Môžem to aj otvoriť? Viete, ja som zvyknutý rozpitvávať každý problém od kosti.“

„Tak radšej nie,“ slušne poďakoval Vratko.

Lengyel mu prehmatal lakeť, prezrel si povrch celého tela a dovolil mu, aby sa obliekol. Po prehliadke vyšli aj s Burgerom von a zamierili do šéfovej kancelárie. Mayor už netrpezlivo čakal nejaké výsledky a vyšetrovateľ, pripravený obviňovať, čakal netrpezlivo s ním.

„No? Máme ho?“

Lengyel s Burgerom si sadli.

„Začni ty, doktor,“ Burger dal prednosť odborníkovi.

„To zranenie naozaj nie je vážne a naozaj mohlo vzniknúť tak, ako uvádza, to sa nedá ani vylúčiť, ani potvrdiť. Dôležité je, že na tele nemá ani škrabanček. Nadočnicové oblúky má zdurenejšie, než býva bežné, ale vzhľadom na to, že aktívne boxoval a ešte aj boxuje, je to normálne. Nos má deformovaný, zle zrastený, ale ide o staré zranenia. Má mimoriadne dobrú fyzičku, keby sa taký chlap rozhodol zlikvidovať ženu, vedel by to spraviť jediným úderom a nemala by šancu sa brániť. Ale to sú iba špekulácie. Môj odborný záver je taký, že som nenašiel žiadne stopy vonkajšieho násilia ani stopy po zápase.“

„Doriti,“ poďakoval sa Mayor.

„Vďačne.“

„A ty, Edo,“ obrátil sa vyšetrovateľ na Burgera.

„Mal more času všetko premyslieť a pripraviť sa. Zatiaľ pokojne odpovedal na každú otázku a odpovedá tak, že je jasné, že s každou jednou dopredu počítal. Nezvestnosť neohlásil preto, lebo jeho manželka sa nestratila. On vraj presne vie, kde je, tak čo ho mám zabiť? Tú mariášovú akciu odvolal preto, lebo chcel doma robiť vstavanú skriňu. Syna nanútil na sústredenie nie preto, aby mal prázdny byt, ale aby nevyšiel z formy... a podobné faciny. Zatiaľ ho nemám na čom nachytať, musíme počkať, čo nájdu chlapci vonku. Nesedí mi iba jedna vec - dobre vie, že sme si ho za posledných pár dní preklepli a že vieme, že bol na chate aj v sobotu, aj v nedeľu, ale mne zahral divadielko, že strašne premýšľa, a potom mi tvrdil, že cez víkend na chate nebol. Ten chlap má niečo za lubom a ja netuším, čo to s nami hrá.“

„Nič nehrá, zbytočne ho preceňujete. O tej chate nemá ako vedieť, ten jeho sused pozoruje okolie cez vetvičky v plote, ako by sa dozvedel, že ho niekto videl?“ namietal Mayor.

„Neviem, možno máš pravdu, lebo ten sochár by nás asi ťažko podrazil, Krauz sa zaňho zaručil.“

„Edo, urobili ste aj previerky u susedov? V piatok tam nebola žiadna bitka, žiadny krik?“

„Urobili, veď ti to Hanzel hlásil. Susedia ho majú plné zuby, je arogantný a drzý na každého a evidentne sa ho boja. Natreli by ho jedna báseň, keby niečo vedeli. V piatok všetci pozerali televízor, tú novú súťaž. Všetci boli doma, ale nič zvláštne sa nedialo.“

„Tak nič, trpezlivosť, pokračujte,“ povzbudil ho Mayor.

„Šaňo, ozval sa už niekto zvonku? Našli už niečo?“

„Nie, stále pracujú.“

„Tak dobre, ideme aj my.“

Burger odišiel, ale nešiel hneď do kancelárie. Zastavil sa v umyvárni pri záchodoch, v pokoji si zapálil a cez okno sledoval pohyb na dvore. Stále niekto prichádzal a odchádzal, služobné autá sa vyhýbali jedno druhému, ale Burger to vnímal iba ako kulisu. Bol sústredený na výsluch. Veľmi zlá východisková situácia - v rukách nemal nič, iba podozrenie a sled udalostí, ako ich uvádzal Vratko. Samy osebe boli podozrivé, ale nevedel v nich nájsť štrbinu. Tušil, že ju ani nenájde, Vratko nebol blbec a mal príliš dlhú prax na kriminálke.

Burger zanadával, ohorok zadusil pod tečúcou vodou a hodil ho do koša na smeti. Nemal inú možnosť, len naťahovať čas a čakať na chalanov pracujúcich vonku.

26

Váňa s mladým Kissom viedli partiu vo Vratkovom byte. Nebola to domová prehliadka v pravom slova zmysle, nehľadali ulúpené peniaze ani pištole, ani páchateľa schovaného v skrini. Hľadali krv alebo akékoľvek stopy po násilí.

Byt prezreli iba tak zbežne, aby mali prehľad, čo kde je, a potom nechali pracovať technika. Všetko dnes záležalo na technikovi a na jeho šikovnosti. Použil luminol. Kontrastnú látku rozprášil na sedačku a svetlejší štvorec na parketách, ktorý ostal po koberci. Keď prebehla chemická reakcia, nasadil si farebné okuliare a začal svietiť.

Luminol by mal reagovať so železom v krvi a po nasvietení koherentným svetlom by mali krvavé škvrny svetielkovať. Aj na miestach, kde boli poumývané. Aj na miestach, kde boli veľmi pedantne poumývané, dokonca aj na miestach, kde boli čistené saponátom.

Lenže nesvetielkovali.

„To chce pokoj a výdrž,“ chlácholil ich Váňa, „pokračuj popri stenách.“

Technik poslúchol a pokračoval.

Váňa s Kissom zatiaľ prezreli kúpeľňu. V koši na špinavú bielizeň našli dres, niekoľko párov hrubých športových ponožiek, nejaké trenky, tepláky, vreckovky.

„Žiadne ženské veci,“ skonštatoval Kiss.

„Nebuď malý, hádam si nečakal, že tam hodí zakrvavenú podprsenku? Ak tu aj boli nejaké krvavé veci, od piatka mal more času všetko spáliť alebo vyhodiť.“

„Doriti...“

„Do koša. Načo sa šponuješ, Filip? Klídek, nikto nepovedal, že to dnes budeme mať ľahké, skôr naopak, museli sme počítať s tým, že všetko bude špígl-lígl vyumývané a vyčistené.“

V skrini v predsieni našli kopu vypratej bielizne pripravenej na žehlenie. To bol zaujímavejší nález. Zo skúsenosti vedeli, že každý vrah sa zbavuje iba tých zakrvavených vecí, ktoré je ochotný oželieť, ale skoro vždy sa našla vec, s ktorou sa rozlúčiť nedokázal. Tak sa občas stalo, že pri domovej prehliadke našli lavór s namočenou koženou bundou, alebo drahý lovecký nôž namočený v dreze a vždy na nich bolo aj trochu krvi. Lakomosť už dostala za mreže nejedného vraha, možno dostane aj tohto.

Kopu neožehlenej bielizne pozorne prezreli. Chlapčenské veci dali bokom, pánske a dámske rifle a pár kusov košieľ porozkladali po zemi. Technik ich postriekal, nasvietil - ale ani škvrnka.

Pustili ho do kúpeľne. Rozobrali sifón pod umývadlom aj pod vaňou.

Ostatní kolegovia sa zatiaľ plazili po zemi a po stenách. Hľadali zatúlanú guľku alebo aspoň dierku po nej. Jedna zatúlaná guľka by mohla o všetkom rozhodnúť.

Postupovali veľmi pomaly, prezerali byt centimeter po centimetri, hoci vedeli, že vonku ich čaká ešte veľká biela dodávka. Aj tú Vratko umýval, aj tá mohla priniesť riešenie, ale aj keď ich ešte čakalo roboty vyše hlavy, neponáhľali sa, postupovali pozorne a pomaly.

Váňa sa pozrel na hodinky a začal sa ošívať.

„Vieš čo, Filip, tu za rohom sú potraviny, odbehnem si na chvíľu niečo kúpiť, ostaň tu a dohliadni na všetko. Chceš niečo?“

„Nie.“

„Chce niekto cigarety alebo niečo...?“ zahulákal Váňa.

Všetci mali svoje a mali ich dosť.

Tak sa vytratil ukojiť' iba vlastné neukojitelné chúťky.

27

Krauz a Chosé mali na chate podobnú zostavu ako Váňa s Filipom v byte, ale dve veci mali navyše. Vzhľadom na to, že mali pracovať v teréne a záujem verejnosti a náhodných čumilov považovali za zbytočný, požiadali miestne oddelenie o asistenciu dvojmužovej hliadky v uniforme. A Krauz si okrem toho zavolal na pomoc aj naslovovzatého odborníka. Vlastne odborníčku. Jej pán jej hovoril Asta, ostatní jej nehovorili nijako, iba sa jej vyhýbali a dbali, aby ich silným drôteným košíkom netrafila do rozkroku.

Krauz počítal aj s možnosťou, že páchateľ mohol na pozemku okolo chaty niečo zakopať, a zavolal najlepšiemu kynológovi, akého poznal.

„Šaňo Berek, kynologické oddelenie, prosím?“ ozvalo sa v telefóne.

„Šani, servus, to som ja, Richard Krauz.“

„Nazdáár, tak čo nové?“

„Všetko, ale vymenúvať ti to nebudem, nemám toľko času. Jedna odborná otázočka na úvod: Žije ešte tá naša malá čierna kamoška, čo sa špecializuje na mŕtvoly?“

„Žije, a ako! Včera ma pohryzla, sviňa jedna krpatá, takže včera ešte žila.“

„Zmlátil si ju?“

„Ako žito.“

„Tak švihaj za ňou a bleskovo sa udobrite, asi ju budeme potrebovať.“

„Netreba, nie je urazená. A ani nefrflala... ráno pri venčení.“

„Závidím ti takú babu, to tá moja... no nič, vieš čo, urob to, ako chceš, pre mňa za mňa jej sľúb, že ju niekedy zoberieš do divadla...“

„Aj ty to tak robíš?“

„Jasné, každý chlap to tak doma robí, to vždy zaberie!“

„Ísť do divadla?“

„Nie, sľúbiť divadlo, to stačí.“

„Jáj... zase som múdrejší.“

„Takže urob si to s ňou, ako chceš...“

„To by bola zoofília.“

„... myslel som to slušne, takže urob si, ako chceš, ale v najbližšom čase budeme potrebovať, aby nám niečo vyhrabala. Ste v kondícii?“

„Kedykoľvek.“

„Tak fajn, ešte zavolám.“

„A budem potrebovať papier!“ stihol ešte zavolal Berek do telefónu.

„Bóóže, papier! Skoro by som zabudol, veď bez papiera sa policajt ani nevytento! Iste, budeš mať aj papier, osobne vypíšem požiadavku. Stačí podpis šéfa kriminálky, alebo mám skočiť aj za policajným prezidentom?“

„Stačí riaditeľ kriminálky. To vieš, Asta nie je žiadna filcka, nie je tu pre každého na prvé zapískanie.“

Alexander Berek bol špecialista naslovovzatý. Najlepší chalan a kynológ, akého Krauz poznal. Okrem toho boli aj kamaráti a Šaňo sa k nemu a k doktorovi Lengyelovi občas pridal cestou na pivo. Preto by ho však nevolali, dnes nebol čas na pivo. Šaňo mal ešte jednu veľkú výhodu: Mal kamarátku a tej sa žiadna iná baba nevyrovnala. Asta bola fenka vlčiaka, malá, čierna, mimoriadne inteligentná. To by možno niektoré baby aj spĺňali, ale Asta navyše dokázala vyňuchať mŕtvolu aj z dvojmetrovej hĺbky a tým všetky ostatné určite tromfla.

Teraz všetci stáli pred chatou a Krauz vydával pokyny. Jediný, kto mohol v práci ležať, bola Asta, a tak ležala a neslušne im vyplazovala jazyk.

„My zalezieme dovnútra a začneme prekutávať interiér, technik nám všetko nastrieka...“

„Počkaj,“ zastavil ho Berek. „Ak to technik nastrieka, Asta je vybavená. Ak si fetne akejkoľvek chemikálie, môže trvať hodiny, kým sa upokojí a znormalizuje.“

„Vidíš, na to som nepomyslel, ešteže ťa tu máme. Takže beriem späť, dáma má prednosť, prvá pôjde Asta. Šani, vysvetli jej, že hľadáme krv alebo mŕtvolu, alebo čokoľvek, čo sa jej bude zdať podozrivé, my si to už potom vyselektujeme.“

„Dobre,“ súhlasil Šaňo a divadielko sa mohlo začať.

Práca odborníka vždy zaujme a policajti urobili okolo psovoda polkruh. Zvedavo zazerali. Asta ich mala na háku, ležala v tráve a dychčala.

Šaňo sa k nej postavil a začal veliť.

„Asta! K nohe!“

Asta sa prebrala a ako blesk zaujala miesto po pravom boku.

„Otvorte dvere na chate,“ povedal Bereg úplne iným tónom a pes nereagoval. Asta akosi úplne automaticky vedela, že táto požiadavka nebola adresovaná jej. Inteligentná baba.

Psovod si natiahol chirurgické rukavice, z veľkého vrecka našitého na stehne rovnošaty vybral igelitové vrecúško so suchým zipsom a otvoril ho. Vybral žltú tenisovú loptičku a priložil ju k čumáku. Psovi.

„Asta... hľadaj... hľadaj, Asta!“

Asta jemne privoňala, Šaňo ju pevne chytil za obojok a energickým trhnutím ju nasmeroval do chaty.

„Ostaňte vonku, iba by ste jej zavádzali,“ upozornil ešte psovod a vošiel za dámou.

„Tak fajčíme,“ vzdychol si Chosé a poponúkal. „Pán chce mať súkromie...“

Detektívi uzavreli kruh a plece pri pleci mlčky fajčili. Po pár šlukoch k nim podišiel mladý kolega v uniforme, podľa hodnosti na pleciach čerstvý absolvent policajnej školy.

„Môžem sa vás niečo spýtať?“

Krauz urobil polobrat a otvoril kruh.

„Bez obáv, kolega.“

„Odkedy učíme našich služobných psov hrať tenis? Toto nás v škole neučili,“ spýtal sa, keď nabral odvahu a aj trochu dymu.

„Myslíš tú tenisovú loptičku?“

„No.“

„Ako sa voláš?“

„Nadstrážmajter Krauz. Peter Krauz.“

Detektívi v kruhu sa začali usmievať, niektorí sa uchechtávali.

„Si robíš prdel!“

„Nie, to by som si nedovolil. Niečo som povedal?“

„Nič, ibaže ja sa volám kapitán Krauz. Richard Krauz.“

Mladý sa tiež usmial a uľavilo sa mu, že na začiatok nič nepokazil.

„Ja som zo Žiliny.“

„Ja odtiaľto, takže rodina asi nie sme, a okrem toho Krauz je dosť bežné priezvysko.“

„Je. U nás poznám aspoň päť rodín.“

„Takže, Peťo, ty si to asi nepametáš, si príliš mladý, ale za socíku u nás v podstate nefungovali skoro žiadne drogy. Pivo a cigarety, to bolo tak maximum. Potom sa objavila skupina feťákov, to boli chalani, čo fetovali čikuli alebo toluén. Nosili fľaštičky schované pod bundou a kvapkali si riedidlo na vreckovku, lenže to príliš rýchlo vyprchalo, a tak začali inovovať. Dnes už nikto nevie, kto to objavil prvý, ale jedného dňa zistili, že toluén nakvapkaný na tenisovú loptičku vydrží aj pol dňa a nemusia so sebou vláčiť fľaštičky a stále kvapkať. Je to asi chemickým zložením tých vlákien okolo loptičky a asi aj vrstvením rôznych tkanín, a v neposlednom rade aj tým, že podklad tvorí guma,“ vysvetľoval Krauz - a nielen pre Petra.

Aj druhý mladý kolega v uniforme prišiel bližšie a aj kolegovia v kruhu počúvali.

„Naši kynológovia poznajú schopnosti tenisovej loptičky konzervovať pachy už dávno a tí, čo sa špecializujú na vyhľadávanie mŕtvol, túto vlastnosť s výhodou využívajú. Stačí skočiť na pitevnu, namočiť tenisku do kvalitne zhnitej mŕtvoly, vložiť do igelitky so suchým zipsom a máš čerstvý pach aj na rok. Tie psiská totiž potrebujú zacítiť mŕtvolu, aby pochopili, čo sa od nich chce. Okrem toho ide aj o psychologický efekt. Pachové handry pripomínajú psom prácu a v tom sa nám ľuďom mimoriadne podobajú, práca im nevonia. Rýchlo sa unavia a stratia záujem a pozornosť, ale teniska im pripomína hru - a pes sa vydrží hrať aj celý deň. Takže keď Asta zbadá tenisku a zacíti mŕtvolu, ide sa so Šaňom hrať na schovávačku a vyhrabávačku, a ani si neuvedomuje, že pracuje.“

Peter Krauz súhlasne pokýval hlavou. „Logické. Ďakujem vám, pane. Toto som naozaj nevedel.“

„Nie som pán a vykať mi nemusíš. Pre teba Richard,“ a podal mu ruku.

„Tak vďaka...“ zaváhal vyvalene, „Richard.“

„V pohode, keby dačo, len sa spýtaj, všetci sa učíme za pochodu, ja tiež.“

Chalani v uniforme sa vzdialili ku vchodu do záhrady a jeden z detektívov ticho zašepkal: „Boha, robím na kriminálke už päť rokov, no toto som ani ja nevedel. Ale nemusíte sa rehotať tak nahlas, telce, nech si ma tí mladí neprestanú vážiť...“

Z chaty sa ozval plechový rachot a všetci sa mykli.

„Nííč... všetko v poriadku! Asta iba našla potkana,“ kričal Berek z chaty.

„Živého?“

„Pred chvíľou áno.“

„Tak jej vysvetli, že obed bude až o dve hodiny! Nech ho nechá na pokoji a makajte!“

„Už to bude, už končíme.“

Naozaj to netrvalo dlho a obaja vyšli von.

„Páni, prelozila všetko, môžete si byť istí, že v chate žiadna mŕtvola nie je a ani nebola. Asta pozná aj tento pokyn a označila by mi miesto, kde mŕtvola ležala. Určite tam nie je nikto živý schovaný, aj toho by našla. S krvou je to také všelijaké, ale zatiaľ ma nesklamala, myslím si, že ani krvavé veci tam nie sú.“

„Našli ste zrolovaný koberec?“ zaujímal sa Krauz dosť netrpezlivo.

„Našli, je hodený pod schodmi do podkrovia.“

„A...?“

„Nič. Asta ho neoznačila.“

„Nevadí, nabehnú technici a dáme slovo chémii. A ešte... kolega v uniforme sa pýtal, že načo používaš tú tenisovú loptičku.“

„Každú sobotu hrám s Astou tenis, nie? Minulý týždeň sme mali na kynológii turnaj, vyhrala basu piva.“

Krauz kývol na menovca.

„Tak vidíš, Peťo, a máš to potvrdené.“

Obaja chalani pri bráničke sa zazubili a kývli hlavami, akože fór pochopili. Peter si dal posledný šluk, veľkým oblúkom odfrčkol ohorok doprostred záhrady a nahol sa ku kolegovi.

„Keď budem veľký, chcem robiť na oddelení vrážd.“ pošepol mu.

Krauz to zbadal a podišiel k nim.

„Peter, dám ti ešte jednu lekciu, lebo - ako som povedal, všetci sa učíme za pochodu. Všimol si si to vedro, čo som postavil doprostred nášho kruhu? Čo myslíš, načo je?“

„Na... ohorky?“

„Presne, šikovný chalan. Takže teraz si nájdi ten svoj, zober ho a hoď ho do vedra. Zapamätaj si, že na mieste činu a v jeho okolí nikdy nerob falošné stopy, ako sú ohorky odtlačky topánok, odtlačky prstov a podobne, inak povedané, ohorky sa dávajú na jedno miesto, zbytočne sa nešpacíruje po mieste krížom-krážom a zásadne sa ničoho nedotýkame holými rukami, kapíšto italiano?“

„Igen, hombre.“

Krauz sa musel usmiať a facol mu dlaňou jednu cvičnú poza uši.

„Z teba ešte niečo bude, Peťo.“ A keď odchádzal, ešte dodal: „Ak ťa sračka nepokazí.“

Potom si na niečo spomenul a vrátil sa k nim.

„Ozaj, skoro by som zabudol... chalani, aby ste boli v obraze, vyšetrujeme tu prípad podozrenia z trestného činu vraždy a je dosť možné, že obeť sa nachádza práve tu v záhrade. Obeť, alebo veci z obete, teda odevné zvršky, možno aj vražedná zbraň. Od vás by sme potrebovali, keby ste sa postarali o priestor pred branickou, teda nechcem vás vyháňať, ak sa chcete prizerať, ako sa vyšetruje vražda, prosím, ale jedným očkom stále sledujte priestor vonku a akýchkoľvek čumilov treba vyhnať. Keby sa objavili médiá, teda nejaký trtko s kamerou a mikrofónom, okamžite ma zavoláte a použijeme pásky. Ohradíme sa a vytlačíme ich na koniec ulice. Ešte raz, kapíšto? Odpoveď nečakám, poznám ju,“ a otrčil im chrbát.

Chalani v uniforme prikývli, otvorili si bráničku a ostrým zrakom sledovali terén naokolo. Žiadneho narušiteľa nevideli a až po obzor bol perimeter úplne čistý. Aj to chceli novému kamošovi z oddelenia vrážd nahlásiť, ale napokon si to rozmysleli, až tak hlboko sa zase strkať nemuseli.

„Počúvaj,“ nahol sa kolega v uniforme k Petrovi, „minule som robil asistenciu pre kriminálku z okresu, tiež prehadzovali nejaký dom, a keď som sa chlapíka v civile spýtal, čo robíme a o čo ide, tak sa rozreval, že aby som sa nestaral do záležitostí kriminálky, a vyhnal ma o tri ulice ďalej strážiť kandeláber. Chuj namyslený kriminalistický, čo ti budem hovoriť. Tomuto nesiaha ani po členky.“

Peter sa zamyslel a súhlasne pokýval hlavou.

„No čo ti na to mám povedať, kámo? Jednoducho, to sme my, Krauzovci, jeden špecialista vedľa druhého...“ Ale neudržal vážnu tvár a obaja sa rozrehotali.

Zahrievacie kolo mali za sebou a začala sa makačka. Všetci sa vrhli na chatu.

„Mohol by si Astu zatiaľ nechať presnoriť trávnik.“

„Richard, potrebuje sa prebehnúť a odreagovať, doteraz pracovala. Nechcem, aby tak skoro stratila záujem a unavila sa.“

„Tak vypadnite k rieke a o hodinu sa vráť.“

„Hodina stačí.“

Krauz prepustil mileneckú dvojicu z Verony, a keď ich videl odchádzať a sledoval, ako Asta na Šaňa vyskakuje a ako sa s ňou mazná, bol si istý, že naozaj sú ako z Verony. Pasovali jeden k druhému ako máloktorá dvojica.

Koberec rozprestreli a dvaja technici začali čarovať. Najprv použili lakmusový indikátor, ktorý podľa zmeny kyslosti reagoval na krv. Nič. Použili luminol. Nič. Vyrezali škvrnu v pravom hornom rohu a celý kus koberca zbalili a zaslali do labákov na podrobnú analýzu. Slovo nič sa zatiaľ nedalo povedať, lebo oni neboli z CSI seriálu, oni boli skutoční, a každý dobre vedel, že laboratórne testy budú trvať týždne.

Začali s prehliadkou stien, lebo miesto vraždy mohlo byť aj tu, nie doma. Hľadali akýkoľvek šrám, akúkoľvek dierku, čokoľvek podozrivé, čo by mohla spôsobiť vystrelená guľka, hodený nôž, kutáč, sekera, lopata... čokoľvek.

Hľadali a snorili.

„Richard, pustím ju do záhrady, nebehajte zbytočne po vonku, nech jej nerobíte falošné pachové stopy.“

Krauz si ani nevšimol, kedy sa psovod so psom vrátili.

„Šaňo, rob, čo uznáš za vhodné, vieš, o čo nám ide, tak pomáhaj a nestoj.“

Berek s Astou prikývli, že mu rozumeli, a vybehli do záhrady.

Trvalo to dlho, niektorí sa už potili, niektorí už strácali trpezlivosť a chodili viac von fajčiť, ako prezerali, ale prvá lastovička predsa len priletela.

„Chlapi, poďte sa pozrieť dolu...“

V podlahe v rohu kuchynky bol otvor, ktorým sa polorebríkom, poloschodmi dalo zísť dolu do pivnice. Otvor býval zatarasený drevenými padacími dverami s vrstvou linolea, teraz boli padacie dvierka upevnené o múr a z pivnice trčala iba Chosého hlava.

Zišli dolu.

Obyčajná pivnica. Samé pavučiny a sivý, zaprášený, nepotrebný bordel. Pivnica akoby bola väčšia než pôdorys celej chaty. V rohu bola veľká drevená debnička na zemiaky, vysoká skoro po pás normálnemu chlapovi. Vmestili sa do nej aspoň tri vrecia. Teraz na konci zimy tam ostalo na dne sotva jedno. Debnička bola odtiahnutá a v betónovom múre za ňou bola diera. V nej bola schovaná veľká kožená cestovná taška.

28

Burger sa vrátil do kancelárie a rozhodol sa naťahovať čas, kým neprídu nejaké výsledky od chalanov zvonka.

„Ivan, ale jedna vec sa mi aj tak nezdá. Ak sa chcela trhnúť, musela to nejako signalizovať, a ty predsa nie si debilko, máš výcvik, poznáš takéto signály.“

„Poznám, veď ti hovorím, že som to cítil. Občas, keď sme sa hádali, tak jej ušlo slovko-dve. Keď som si to poskladal, tak mi došlo, že niekoho má a že sa ma chystá opustiť.“

„Urobila aj nejaké prípravy?“

„Aké?“

„No našiel si nejaké letenky? Alebo lístky na autobus do cudziny, alebo zbalenú tašku, alebo aspoň veci pripravené na zbalenie?“

„Nie, keby som našiel zbalenú cestovnú tašku, tak to by už bolo asi niečo ako rozvodové tlačivá hodené na stôl a pripravené na podpis, nie? Niečo ako konečné riešenie a určite by som to nenechal iba tak...“

29

Cestovnú tašku za debničkou technik fotograficky zadokumentoval, vyšetrovateľ ju zapísal do obhliadky a až potom sa jej dotkli. Vlastne iba technik v rukaviciach. Vytiahol ju hore na svetlo.

„Je ťažká, krista, čo v nej je? Dúfam, že nie...“ nadával technik a mordoval sa s taškou cez úzky otvor v podlahe.

„Mám použiť aj video?“ spýtal sa druhý technik.

„Áno,“ rozhodol Krauz. „Pri otváraní rozhodne!“

Technik ju položil doprostred chaty a hlasno odfukoval.

„Dajte igelit. Ktovie, čo z toho vytečie,“ ozval sa Chosé.

Priniesli igelitové vrece, rozrezali ho a podložili pod tašku.

„Poďme na to, zapchajte si nosy,“ vyzval prítomných Krauz a všetci paradoxne pristúpili bližšie.

„Richard... kolega, môžeme?“ ozvali sa chlapci v uniformách od dverí. „Vonku je to oukej.“

„Tak poďte bližšie, nech tiež niečo zažijete.“

Technik opatrne chytil visačku zipsu do dvoch prstov a počkal, kým drahý technik nasmeroval kameru a zaostril.

„Môžeš.“

Technik sa usmial do objektívu.

„Ty čvirik! Toto nie je dokumentárny film o tebe, toto je dokumentácia služobného úkonu, tak makaj!“ rozčúlil sa kameraman.

Prvý technik sa prestal vyškierať a potiahol zips. Taška sa rozskočila, taká bola nafulovaná.

„To čo má byť?“ spýtal sa.

Prvý zareagoval Krauz.

„Všetko budeme odkrývať postupne - po vrstvách. Začni!“

Keď technik otvoril cestovnú tašku, objavila sa dúha farebnej bielizne. Tričká, podprsenky, rifle. Odložili hornú vrstvu a pod ňou bola ďalšia. Zase farebná. Tričká, podprsenky, nohavičky, krátke nohavice, minisukně, rifle.

Pod ňou ďalšia.

Technik v rukaviciach prehmatal celý obsah cestovnej tašky. Nič, iba dámska bielizeň.

„Pozrimeže nato,“ zauvažoval Krauz a tváril sa celkom spokojne. „Ja viem, že ste čakali torzo mŕtvej Aničky, ale ani toto nie je na zahodenie. Nebuďte predčasne sklamaní, páni. Povedzme si otvorene - kto z nás pánov nosí takéto veci?“

Nikto nič, nikto sa nechcel priznať bez mučenia.

„Ja,“ priznal nakoniec Chosé, „ale ako poľahčujúcu okolnosť uvádzam dve celé tri promile, a tie kurvy ma do toho vždy navliekli násilím skoro v bezvedomí.“

„Chosé, tvoje nočné avantúry nás teraz netankujú. Uvažujme ako vraždári: ak toto nie sú osobné zvršky osoby, ktorá ich sem v nedeľu priniesla, teda Ivana Vratka, a Anička Vratková opustila svojho muža a ušla do Chorvátska za majiteľom lodenice, prečo sú jej veci v pivnici schované za debnou so zemiakmi?“

„Ja by som vedel,“ predbehol všetkých mladý Peter Krauz. „Teda... ak môžem,“ a pred vrcholným výkonom si zložil šiltovku. „Manžel ju s najväčšou pravdepodobnosťou asi zavraždil a jej osobné veci tu ukryl.“

Nikto nepovedal ani slovo. Jeden... možno dvaja skoro vyprskli, ale s ohľadom na kolegu Krauza staršieho sa celkom držali.

„Z toho chlapca niečo bude,“ poznamenal Chosé, aby urobil parťákovi radosť.

„Choďte do riti a ty, menovec, sa nedaj zviklať.“

„To je čo, Richard?“

„No... trvaj si na svojom.“

„Som nezviklateľný,“ vyhlásil hrdo mladý policajt.

„Kriste bože, tam sa už končí slovenčina a začína žilinčina. Nezviklateľný... to nenájdeš ani v pravidlách pravopisu, kde na to chodíš, človeče?“

Ale odpovede sa od eléva policajného remesla nedočkali.

Do dverí vošiel Šaňo a medzi nohami sa mu napoly prestrčila aj Asta. Celú tlamu mala od zeminy.

„Decká, nechcem vás strašiť, ale mali by ste ísť von a pozrieť sa na niečo, čo vykopala Asta...“

30

„Ivan, ja ti niečo poviem, už mám toho plné zuby, vieš o tom.“

„Viem, aj ja.“

„Ty si tú tvoju kántol a upratal, teraz ide iba o to, či ju nájdeme alebo nie, to je všetko, ale že si to spravil, vieme všetci.“

„Edo, ale uznaj sám, keby si ty mal doma kurvu, čo jebe s každým na počkanie a nedá si povedať ani dva týždne na dovolenke pri mori, no povedz sám, čo by si urobil?“

„Ja ťa osobne chápem, ako chlap chlapa ťa naozaj chápem, ale zabíjať ženy by sa nemalo.“

Petra s nimi už dávno nesedela. Keď Burger zmenil taktiku a prešiel na kamarátsky pokec, musela odísť, lebo to, čo si vypočula na adresu manželiek a žien všeobecne, nedokázala stráviť. Burgera chápala, vedela, že je to iba jedna z možných taktík, ako viesť výsluch s vrahom a nadviazať s ním kontakt, ale Vratkovi nevedela prísť na chuť. Najradšej by mu jednu vrazila, až by mu sopeľ vyfrézoval závit na krku, a bila by ho ďalej až domodra. Bol to hajzel, sadista a bol jej vrcholne nesympatický. Aj smrdel nechutne, a to je pre ženu absolútne neprekonateľný blok pri nadviazaní kontaktu. Radšej odišla k Mayorovi a dala si kávu s vyšetrovateľom.

„Váš názor, slečna kolegyňa?“ spýtal sa jej vyšetrovateľ.

„Je to vrah. Je, a hotovo. Edo ho dostane, verím tomu, treba mu iba dať čas.“

Burger mal času, koľko chcel. Posadil Vratka do kresla, sám si prisadol do vedľajšieho, Hanzel si vybral noviny a začal lúštiť krížovku.

Bolo po výsluchu. Nemalo to zmysel. Vratko dostal kávu, cigaretu a poldeci. Problém bol v tom, že aj toto poznal.

„Ivan, poznáš zmeny v taktike vypočúvania.“

„Poznám.“

„Preto dobre vieš, že toto nie je zmena v taktike vypočúvania. Seriem na teba a poviem ti to celkom otvorene. Výsluchom z teba nič rozumné nevytlčieme a ty sám sa nepriznáš, na to si príliš dlho robil na kriminálke. Jediná možnosť je, že ťa dostaneme na dôkazoch. Pevne verím, že si sa aspoň raz pomýlil a urobil si chybu.“

„Ak nie?“

„Tak sa ti ospravedlňovať nebudem, to na vraždách nerobíme nikdy. Spadol si do podozrenia, chvíľu s tebou budeme robiť ako s podozrivým, ak sa podozrenie potvrdí, ideš dovnútra, ak nie, ideš von, život je taký. Načo sa ma pýtaš - čo ak nie?“

„Myslel som to tak, že čo ak som nevinný? Túto možnosť si ani len nespomenul.“

„Nie si. Robím toto remeslo tak dlho, že ti môžem otvorene do očí povedať, že nie si.“

„Hráš sa na psychológa?“

„Kašlem ti na psychológov. Ja som vraždár a poznám vraha. Poznám to podľa lesku v očiach. Ak niekto niečo vyviedol, ostáva to v očiach. Ty si niečo vyviedol, máš to tam.“

„Ale nemusel som ju zabiť.“

„Nie, ale vieš, čo sa jej stalo a kde je.“

„V tom by mohlo byť aj niečo úplne iné.“

„Ako iné?“

„Iné ako vražda.“

„Nie. Nie iné, možno niekto iný, možno iné okolnosti, ale niečo úplne iné určite nie. Ona je mŕtva a ty v tom máš prsty. Ako hlboko, to ešte len musíme zistiť.“

„Škoda, že si taký predpojatý. Presne ako vtedy, keď som vám ponúkal spoluúčasť na podnikaní a ten debil mi zlomil nos.“

Hanzel prestal lúštiť krížovku a prekvapene pozrel na Burgera. Vratko si to všimol.

„Ani on o tom nevie? Čo ste to za partiu?“

„O tom, že neberieme prachy bokom, vie, iba nevie, že si nám ich ponúkal aj ty.“

„Ako chcete. Dal si mi cigaretu, poldeci, po ôsmich hodinách asi dostanem bagetu, lebo tak to hovorí zákon, nadránom možno kávičku, ale aj tak sa raz dostaneme k tomu, že uznáte, že nič na mňa nemáte, a potom sa budete predbiehať v ospravedlňovaní za zbytočné obštrukcie a napokon ma aj tak pustíte a budete radi, ak sa cestou nezastavím na inšpekcii. Načo je to dobré?“

„Čo ak v tej záhrade niečo nájdeme?“

„Edo, fakt si myslíš, že by som bol taký debil a zakopal tú kurvu v záhrade? Prečo by som ju nehodil do rieky a nechal ju tak?“

„Lebo veľmi dobre vieš, že najhorší spôsob, ako sa zbaviť mŕtvoly, je hodiť ju do rieky. Učia nás to už v základnej policajnej škole. A tiež veľmi dobre poznáš pravidlo, že pod lampou je najväčšia tma a že každý normálny vraždár si povie, že taký ostrieľaný kriminalista, ako je Vratko, by predsa nezakopal manželku v záhrade. Taký blbý by predsa nebol. Ale my to pravidlo o tme pod lampou poznáme tiež a povedali sme si, že just by si ju zakopal v záhrade, aby si nás nasral. Ivan, počkajme, možno sa štýl našej debaty ešte zmení.“

31

Šaňo Berek viedol svoju Astu na obojku, lebo už nechcel, aby sa rozbehla a pokračovala v hrabaní. To, čo videl, mu stačilo, aby pochopil, že oni dvaja už svoju robotu odviedli a už by sa vraždárom nemali pliesť do cesty.

Chápal to nielen Šaňo, chápala to aj inteligentná Asta a išla poslušne pri jeho nohe.

„Pozrite,“ ukázal do rohu záhrady.

Jamka, ako keď kope pes v mäkkej zemine, ktorú mu už predkopal niekto iný. Dalo sa to rozpoznať na prvý pohľad podľa hĺbky, kam sa pes bez problémov dostal, a aj podľa okrajov jamy, ktoré sa drobili a podchvíľou sa sypali dolu.

Ako obstáli jamu a dupali, sypalo sa viac, ale aj tak videli, čo videli.

„Kurva, Chosé, zavolaj hore, nech mu dajú putá a nech pritvrdia. Máme ju,“ hlesol Krauz.

32

Do kancelárie číslo stoštyridsaťjeden vošlo odrazu veľa ľudí a prekvapili nielen Vratka, ale aj detektívov, lebo Hanzel práve vyluštil krížovku a chcel sa pochváliť Burgerovi a Burger sa práve nakláňal k Vratkovi, aby mu pripálil cigaretu jednou spoločnou zápalkou. Dvere zarachotili tak mocne, že zhasol plameň. Burger sám ostal ako obarený.

Najprv vošli štyria kukláči komplet v čiernom s kuklami na hlavách. Podľa nového nariadenia ministra vnútra ak ktorýkoľvek útvar polície pracuje s páchateľom podozrivým so závažného trestného činu a hrozí možnosť, že by kládol odpor a bol agresívny pri vypočúvaní, musí byť prítomný útvar policajných akcií a musia urobiť asistenciu, aby zvládli fyzickú silu páchateľa a aby ostatným policajtom nehrozilo nebezpečie.

Príma predpis, akurát musel čakať na svoj zrod až do chvíle, kým detektív vo štvrtom obvode prišiel o život - bodol ho do srdca obyčajný hajzlík na úteku z Ostravy.

Teraz už bodnutie nehrozilo, lebo ich tam bolo ako mravcov. Burger vstal a chvíľu bol rád, že nedostal na hubu aj on.

Štyria čierni chalani zdrapli Vratka, boxer-neboxer, dostal páku a predklonil sa ako slamka vo vetre, potom nasledovali putá dozadu a tvrdý dopad na drevenú stoličku uprostred kancelárie. Veget - mäkké kreslo, jemnučké zaobchádzanie - sa náhle skončil.

Po prvej vlne nasledovala druhá.

Vošiel Mayor, šéf kriminálky a... čo Burgera naozaj prekvapilo, aj stropný šéf krajskej polície. Burger mal sto chutí sa spýtať, či počkajú aj na policajného prezidenta a ministra vnútra, ale radšej si zavrel hubu.

Vošiel aj vyšetrovateľ, a keď skontroloval, či sú všetci na svojich miestach, hlavne oceľové putá za chrbtom, tak sa rozrečnil.

„Pán Vratko, ste dôvodne podozrivý zo spáchania trestného činu vraždy podľa paragrafu dvestodevätnásť trestného zákona a po skončení prvotných úkonov na oddelení vrážd budete predvedený ku mne do kancelárie a bude proti vám vznesené obvinenie...“

„Ja to poznám,“ prerušil ho Vratko. „Už ma raz vo vašej kancelárii stíhali, ale nie vy, váš kolega, a skončilo sa to fiaskom. Viete, že mi prešlo odvolanie?“

„Pán Vratko, vaša trestná činnosť pred spáchaním tohto skutku nesmie byť prejednávaná u mňa a ani sa o nej nebudeme baviť. Súd pri rozhodovaní prihliadne na vašu trestnú minulosť, to pripúšťam, ale ja musím byť nestranný, a preto mi dopredu ani nič nehovorte. Až u mňa dolu do protokolu. Tam môžete povedať na svoju obhajobu, čo len chcete. Pán Vratko, máte vlastného advokáta?“

„Nie.“

„Takže vám bude pridelený ex offo. To znamená...“

„Viem, čo to znamená.“

„V poriadku. Páni, je váš,“ a vyšetrovateľ odišiel.

Za ním odišli všetci, ostali iba štyria kukláči. Jeden na Vratka celkom vážne mieril samopalom.

Mayor kývol na Burgera. Vyšli von. Až na chodbe sa Burger dozvedel, čo vyvolalo náhly zvrat vo vyšetrovaní.

„Edo, Krauz našiel v záhrade mŕtvolu Aničky Vratkovej. Už to nie je sranda. Ak mu aj rozbijete hubu, nikto si jeho sťažnosti všímať nebude. Dokopte ho nejako k priznaniu a môžeme to celé zabaliť a ísť na pivo. Platím basu.“

„Ťa seriem...“

„Sud!“

„Ťa seriem aj tak!“

Mayor zatiahol Burgera na umyvárku, aby neboli na očiach, ale hlavne na ušiach.

„Takto sa to nerobí!“ pokračoval vytočený Burger. „Takto sme to nikdy nerobili! Načo si sem pustil tých čiernych vlkov? Mal som ho už rozrobeného, mohol si mi to ticho pošepkať a mohol som sa s ním pohrávať ako s batoľaťom. To si fakt myslíš, že teraz po nájazde tej čiernej hordy mi niečo povie? Čí to bol debilný nápad?“

„Môj určite nie. Môžem za to? Keď mi Chosé telefonoval, práve bol u mňa šéf kriminálky aj šéf kraja. Prišli sa informovať a všetko počuli a rozhodli. Vieš, ako sa dá bojovať proti akčným rozhodnutiam šéfov, nie? Oni rozhodnú a my to musíme potom žehliť, nerob sa, zažil si to aj ty párkrát. Normálne som im povedal, aby nás nechali na pokoji, že to zvládame, ale ten chuj krajský rozhodol, je to závažný trestný čin a nesmiete tam s ním byť sami, a zavolal kukláčov. Čo som mal robiť? Ani som ťa nemal čas varovať, nepustili ma z kancelárie.“

„Hovädá, nič inšie ti na to neviem povedať, iba hovädá. Hovno tomu rozumejú a iba z titulu svojej funkcie idú na diaľku riešiť také citlivé veci, ako je finálny výsluch podozrivého z vraždy. Nikto z nich takýto výsluch nikdy nerobil, preto sú takí sprostí a arogantní a nemajú ani štipku úcty k nášmu umeniu. Bol by som ho zvládol, stačilo mi pár informácií zvonka a bol by som ho rozplakal! Chápeš to? Hrali sme s ním hru a už sme ho mali, Hanzel práve skončil s predstieranou pasivitou, akože vylúštil krížovku, a išli sme na krížový výsluch a vy... kurva! Mám sto chutí sa na to vyjebať, Šaňo!“

Burger bol naozaj vytočený a, šéf-nešéf, servítku si pred ústa nedával.

„Neblbni, prosím ťa, zachovaj chladnú hlavu. Vidíš, v akej som situácii. Nanominovali sa mi do kancelárie a už sa ich nezbavím. Jeden šéf väčší ako druhý, teraz tam budú slopať kávu a buzerovať ma kvôli výsledkom, kedy sa už konečne prizná.“

„A o pol štvrtej zvolajú tlačovú konferenciu, aby sa pochválili na obrazovke, že objasnili najzávažnejší trestný čin storočia. Vieš čo, kašlem aj na krajského riaditeľa, aj na celého policajného prezidenta. Ak sú tu iba na to, aby nám kazili robotu a pretŕčali sa na obrazovkách, tak im odkazujem, že kašlem na nich! A aj to im povedz, že nám možno dodrbali skoro hotový prípad. Ak sa teraz sekne a bude chcieť debatovať iba s vyšetrovateľom v prítomnosti advokáta, tak sme v riti. Toto im povedz!“

„Krista! Edo! Ja som ťa takého nasratého ešte nevidel...“

„Lebo som ani nebol!“

„... ale uznaj sám! Čo som mohol robiť!? Prosím ťa, vráť sa tam a zachráň, čo sa dá.“

Burger ledva dychčal od rozčúlenia.

„Upokoj sa konečne. Prosím ťa, Edo. Mám pre teba jeden odkaz od Krauza. Chce zo spisu jednu fotografiu. Máš na stole celý spis?“

„Mám.“

„Chce nejakú fotografiu, kde je Anička v žltej kockovanej košeli. Máš takú? Vieš, čo chce?“

„Viem, pošlem mu ju.“

Burger sa vydýchal a upokojil sa. Už začínal racionálne myslieť a emócie ho opúšťali.

„Pošlem mu ju, už som v pohode, Šani, ale drž ich odo mňa, lebo prisámvačku...“

33

„Chalani, nikto už nesmie ísť bližšie. Nesmieme nič pokaziť a prekryť jeho stopy s našimi. Už musíme ísť naozaj centimeter po centimetri.“

Krauz dal fotografiu kolovať. Každý si mohol obzrieť peknú blondínku s rukou vyloženou na synovej hlave a s mocným chorvátskym lodníkom po boku. Aj pláž za nimi a more až po obzor. Ale čo si mali všimnúť ako prvé, bola Aničkina košeľa. Žlto-čierna. Presnejšie, žltá s čiernou mriežkou, čo robilo dojem žlto-čiernej kockovanej halenky vpredu rozšafné zviazanej do uzla.

Asta sa činila. Kým sa oni hrali s kobercom a s cestovnou taškou, ona pracovala. Behala sem-tam po záhrade s čumákom pri zemi a vetrila. Behala zodpovedne, nevynechala ani kúsok. V rohu záhrady sa zastavila, sadla si, zaštěkala a pozrela na Šaňa, či má tie klobásové keksy. Nemal, všivák jeden, ale aj tak mu prezradila, že niečo našla.

„Asta, skús... hľadaj...“ Šaňo poznal hru jej tela, vedel, že niečo našla, tak ju musel povzbudiť, „tak hľadaj, Asta!“

Rukou sa dotkol trávy, kde si sadla, a pobúchal po nej.

„Tak hľadaj, Asta! Hľadaj! Tu hľadaj! Dobrá... moja...“ a dal jej iba obyčajný, kurací.

Za kurací diétny sa každý pes na robotu zvysoka vytento, ale Asta bola klasa. Asta začala kopať. Pes kope rýchlo, zvlášť v mäkkej zemine. Jej pazúry sa ako malý bager zarývali do trávy a kusy zeme len tak lietali k zadným nohám. Šaňo ju nechal, až kým sa z jamy neozval zvuk trhanej látky.

Strhol Astu späť, dal jej pokyn, aby si sadla, a nazrel do jamy. Potom zavolal Krauza a ostatných. Krauz chcel fotografiu, a tak čakali vyše pol hodiny. Teraz mali aj jamu, aj fotografiu, fotografia kolovala a všetci prikyvovali a Krauz ich odohnal od jamy preč.

„Potrebujeme súdniara. Chosé, zavolaj Lengyela, alebo, ešte lepšie, sadni do auta a skoč poňho, nech sa nezdržujeme. Čo je to tam pri tej bráne?!“

Chalani v uniformách sa chopili svojej funkcie ochrancov miesta činu naozaj zodpovedne. Civilov vystupujúcich z auta odmietli vpustiť, dokonca ich chceli vykázať na koniec záhradkárskej osady.

Mali smolu. Jeden civil bol krajský riaditeľ polície, druhý riaditeľ kriminálnej polície a tretí krajský prokurátor. Priviezol ich Mayor, asi sa už uňho v kancelárii nudili.

Krauz ich príchod postrehol včas a predišiel tak trápnemu intermezzu, lebo mladí chlapci takých vysoko postavených funkcionárov nemohli poznať a mohli im nechtiac povedať pravdu, aby ťahali do riti.

Krauz všetkých vysoko postavených funkcionárov poznal osobne, a čo bolo najhoršie, aj oni jeho, takže im pravdu povedať nemohol, tak sa iba rýchlo ponáhľal zasiahnuť. Všetci chceli vidieť jamu a všetci chceli k tomu aj fotografiu. Krauz vybojoval aspoň to, aby stáli dosť ďaleko, aby sa už do jamy netrúsilo a aby všetko nepošliapali. Bojoval márne, funkcionári chceli byť čo najbližšie a vidieť všetko zblízka. Mayor kývol na Krauza a odtiahol ho bokom. „Chosé?“

„Išiel po Lengyela.“

„Výborne, akurát som sa ťa chcel spýtať, či nepotrebuješ súdniara. Burger už hore přitvrdil, je v pohode, takže makajte, chlapci, a všetko, čo nájdete, hláste hore Edovi. Potrebuješ ešte niečo priviezť, Richard?“

„Nie, odviezť,“ a zagánil na šéfov.

„S tým sa musíš zmieriť, kauza Vratko-trhač zubov rozhýbala celé ministerstvo a vieš dobre, že vyhral odvolací súd, teraz sa s ním chcú porátať. Ak ho usvedčíme, ministerstvo ušetrí more peňazí, o to ide. Všetci sa už rozhýbali a majú na tom záujem. Natiahni si okolo pásky, o pár minút tu máš mikrofóny a svetlá kamier. Ozaj, ako dlho ti to bude trvať? Prezident chce na šestnástu zvolať tlačovú konferenciu a informovať verejnosť, akí sme bohovskí.“

„Šaňo, iba sme začali. Ani nevieme, v akej je polohe a v akom je stave, budeme sa tu onanovať možno dve hodiny, možno dva dni, ja neviem, ako dlho nám to potrvá.“

„To nemyslíš vážne! Dva dni! Veď ju vykopte, a je to!“

„Si na hlavičku aj ty, Šani? Musíme ísť vrstvu po vrstve, kúsok po kúsku, stopu po stope - ja naozaj neviem, ako dlho to bude trvať.“

„Richard, neblázni, tak to trochu urýchli, oni ma ukrižujú.“

„Šéfe, vieš, prečo máš vyšší plat než ja? Lebo máš príplatok za riadenie! Tak si ich riaď a nasmeruj si ich čo najďalej odtiaľto. Zober ich pre mňa za mňa na obed a potom do bábkového divadla...“

„V parlamente už boli.“

„... ale nechajte nás robiť, inak to bude trvať ešte dlhšie.“

„Si sviňa.“

„Som, ale túto robotu odvediem profesionálne. Pomaly a profesionálne. Ak s tým máš problém, zavolaj sem krajského a ja mu to vysvetlím.“

„Nie, len to nie! Ty sa s krajským rozprávať nebudeš, má dobrú náladu a ja chcem, aby mu aj ostala.“

„Tak potom vieš, čo máš robiť.“

„Dobre, už ideme, ešte...“

Kým dopovedal, prišli dve ďalšie autá. Vystúpil okresný riaditeľ polície a celé okresané vedenie. Už vedeli, aký závažný trestný čin sa na ich území stal, a logicky predpokladali, že príde celé vedenie kraja. Tak prišli aj oni.

Krauz zúril, lebo ďalšia skupina úplne zbytočných ľudí na mieste činu chcela všetko vidieť na vlastné oči a priložiť ruku k dielu.

„Mám švagra majiteľa stavebnej firmy, dal by nám sem bager, keby sme chceli prekopať celú záhradu a trochu s tým pohnúť... grátis, ministerstvo by to nič nestálo,“ navrhol okresný riaditeľ.

Krauz vyvrátil oči stĺpkom.

„Páni, my tu potrebujeme lopatky a sitko z detského ihriska, každý kilogram zeminy budeme musieť preosiať, či sa v ňom nenachádzajú veci odhodené páchateľom... bager je síce dobrý nápad, pán okresný riaditeľ, ale až keď sa tu bude stavať nová priehrada.“

Mayor ich všetkých nasmeroval k bráne a pomaly ich vytláčal von. Vedel, že ak Krauza vytočia, dozvedia sa aj iné veci, a mohlo by ich to mrzieť, ale nech už mal na Krauzove vyšetrovacie metódy akýkoľvek názor, musel uznať, že vykopávať mŕtvolu s bagrom bol ozaj nápad hodný okresného riaditeľa polície s veľkým K.

Sotva odišla jedna várka, prišla druhá. Hotová pohroma. „Čaute, chlapci!" zahulákala moderátorka najsledovanejšej súkromnej televízie a hnala sa vpred.

Chalani v uniformách sa snažili roztiahnuť ruky, aj ju zachytili, aj sa jej dotkli, jeden dokonca za prsia, ale ani netušil, že tento hmat pozná veľmi dobre, a nič jej nespraví, lebo je naň zvyknutá.

Krauz bol zvyknutý na ňu. Chytil ju pri bráničke a surovo ju otočil späť.

„Richard! To má čo znamenať? Neblbni...“

„Takže - aby bolo jasné, Alicka, dáš si odchod! Chalani, pásku natiahnite tam od toho plota k tomu stromu, potom sem a tam k tomu vedľajšiemu plotu. Chcem tu mať päťdesiat metrov absolútneho pokoja a mieru.“

„To nemyslíš vážne! Čo odtiaľ natočím?! Choď do riti! Kde je Chosé?“

„Je mi ľúto, viem, že Chosé má s tebou hlbší kontakt... prepáč, chcel som povedať, že s tebou má lepší kontakt, ale nie je tu a ani nebude. Teraz to tu riadim ja a dáte si odchod. Chalani, šoféra nasmerujte do auta a nech cúva, všetkých vytlačte von a natiahnite pásky, ako som povedal.“

„Dobre, Richard, aspoň mi potvrď informáciu, že ste tu vykopali mŕtvolu policajtovej manželky.“

„Nepotvrdím.“

„Nebuď kurva... maj pochopenie, aj ja musím z niečoho žiť!“

„Ži si.“

„Ak mi dáš záber na tú jamku, prezradím ti, akú pripravujem reportáž z Topoľčian o unesených deťoch a tyranovi, čo vystrája v ich meste.“

„Nezájem.“

„Možno zájem, tá reportáž sa dá zostrihať všelijako a ide aj o policajtov.“

„Nevydieraj.“

„Jeden záber a dohodneme sa aj na večeri. Mohli by sme si vymeniť veľmi veľa zaujímavých informácií.“

„Biologických. Ja viem. Nechcem.“

„Normálnych. Vieš dobre, že televízia platí - a to veľmi dobre.“

„A týmto by som dnešnú úplne zbytočnú debatu považoval za skončenú,“ a vysotil ju aj s mikrofónom von z bráničky.

„Verejnosť má právo na pravdivé informácie!“

„Už som si myslel, že si zabudla najlacnejšiu formulku moderného šoubiznisu. Ja tú vetu poznám a uznávam ju... iba nechápem jedno slovo. Vraj pravdivé. To ako myslíte, vy z televízie?“

„Choď do riti!“

„To je - po večeri - už druhá ponuka, ktorú musím odmietnuť, hoci keď tak na teba pozerám,“ a dosť okato si premeral jej perfektnú postavu, „toto druhé odmietnutie ma fakt mrzí. Mohlo by to byť veľmi zaujímavé.“

„Naozaj veľmi. Spýtaj sa Chosého, on ti povie, o čo prichádzaš.“

Ešte by sa dlho prekárali, lebo aj Krauz, aj Alica to brali ako orálny tréning a príjemné spestrenie čakania, ale prišiel Chosé a priviezol Lengyela. A bolo po debate.

„Chosé!“ zvolala Alica v nádeji, ale Chosé iba pokrčil plecami a ponáhľal sa do bezpečia oplotenej záhrady

„Všetci ste je jedna banda, kurvy policajtské...“ šomrala Alica a cúvala, kam jej ukázali chlapci v uniformách.

Konečne mohli naozaj pracovať a na miesto nálezu prišiel ozajstný odborník. Doktor Lengyel si priniesol aj povestnú lekársku brašnu.

„Čaute, vy ste sa dnes rozhodli, že ma uštvete? Najprv Edo, že potrebuje popísať nejaké neviditeľné zranenia, teraz vy... ja mám aj svoju robotu.“

„Aj tak by si dnes v tom smrade nič nerobil a tu si aspoň na čerstvom vzduchu.“

„Richard, kašlem ti na čerstvý vzduch, mne utekajú peniaze, mám hore rozrobený znalecký posudok za päť litrov.“

„Tu máš robotu zadarmo, ale o to zaujímavejšiu. Čo povieš na toto?“

Krauz ho doviedol k jame.

Doktor Lengyel si cestou cez záhradu podával ruky s detektívmi a každý ho slušne pozdravil. Všetci ho poznali, lebo bol neoddeliteľnou súčasťou ich tímu.

„Na,“ podal mu fotografiu. „Hovor, čo vidíš.“

Lengyel chvíľu striedavo prenášal zrak z fotografie na dno jamy a späť a napokon musel uznať, že jeho prítomnosť tu nie je zbytočná.

„Vyzerá to celkom zaujímavo,“ pripustil na záver. „Dobre, tak sa do toho dáme,“ rozhodol sa a pohľadom hľadal vyšetrovateľa a technika, lebo podľa predpisu musel začať s nimi. „Začneme s opisom nálezu. Píše niekto? Tak píšte. Vidím golier žlto-čiemej kockovanej košele, šiju muža alebo ženy, to zatiaľ neviem špecifikovať, teda hornú časť krku prechádzajúcu do zátylku a záhlavovej časti hlavy. Ochlpenie v záhlavovej časti je riedke, vlasy sú strihané nakrátko. Viac nevidím, všade je ešte zemina. Koža je zafarbená dohneda a...“ zohol sa k jame a privoňal, „a nález páchne. Je tu určite už pár dní. Môžete pokračovať, ja zatiaľ viac nevidím. Môžem iba konštatovať, že mŕtvola leží na bruchu alebo na boku, a tvár nevidieť. Uvidíme ju, až keď ju odkopeme a prevrátime ju.“

Krauz kývol na technikov. S malými vojenskými poľnými lopatkami začali vyhrabávať nález. Každú hrudku vylovenej zeminy hodili na pripravený igelit a detektívi v rukaviciach ju rozdrobili a rozprestreli. Hľadali všetko, čo by vrah mohol na mŕtvolu nahádzať.

Zažili to už veľakrát. Vrah sa občas pri zakopávaní mŕtvoly snaží ponížiť ju alebo zanechať po sebe nejaký odkaz, niečo na rozlúčku, niečo ako posledné zbohom, ako podpis, alebo niečo ako falošné indície smerujúce k susedovi, a to všetko sú neoceniteľné stopy a dôkazy pred súdom. Nemohli ju vykopať bagrom a všetko nahádzať na kopu.

Technici kopali a vyhadzovali. Kto mohol, pomáhal rozhrabávať vyhádzanú zeminu. Ostatní iba postávali a čakali. Trvalo to dlho, postupovali kúsok po kúsku, vrstvičku po vrstvičke. Najviac ich zdržiavalo, že nemohli kopať priamo pri náleze, museli si načrtnúť približný pôdorys hrobu, odkryť vrchnú vrstvu a až potom sa postupne prepracovať k telu.

„Sme na úrovni pravého ramena,“ zahlásil technik.

Lengyel sa nahol bližšie.

„Mŕtvola leží viac na ľavom boku. Pravé rameno by malo byť navrchu a smerovať von z jamy, ale... ja žiadne rameno ani ruku nevidím. Skús to odhrabať tam,“ ukázal prstom a technik zaboril špičku lopatky do zeme. „Nie tam, kúsok sem... výborne! Skús tam a zaber trochu hlbšie.“

Technik zabral a odhrnul veľkú hrudu.

„Dokelu, ja stále nevidím rameno,“ sťažoval sa Lengyel.

Technik oslobodil pravý rukáv košele, ohmatal ho, napokon ho opatrne vzal medzi dva prsty a nadvihol ho.

„Je prázdny.“ informoval všetkých.

Tí, čo iba tak obchádzali okolo jamy, sa zastavili a tí, čo stáli, zdreveneli. Prvý sa to odvážil povedať Krauz.

„Ježišukriste, to hovädo...“ a stíchol.

„Myslíš na to, na čo aj ja?“ spýtal sa Chosé.

„Myslíme na to všetci,“ doplnil ich Lengyel, „ona žiadne rameno nemá!“

„Nemá?“ ešte stále nechápal vyšetrovateľ.

„No zbohom! Nakoniec to bude masaker. Ten debil jej asi odťal ruky a nohy a nechal nám tu iba torzo. Ak tie hnáty neuložil pod ňu, nakoniec ten bager budeme fakt potrebovať,“ uvažoval Krauz.

„Odťaté končatiny!“ zdúpnel Chosé. „Rozštvrtená mŕtvola policajtovej manželky. Už vidím tie titulky. Nech nikomu ani nenapadne vypustiť niečo také z úst pred novinármi, lebo nám sem naskáču cez plot a už sa im neubráníme, jasné každému?“

Lengyel iba chodil okolo jamy a šúchal si bradu.

„Mne sa to nepáči. Chalani, musíme ňou pohnúť, nech sa nám vyrysuje línia celého trupu a smer dolných končatín, inak budeme kopať zbytočne širokú jamu. Ukážte,“ a urobil krok do plytkej jamy k technikom.

Každého iného by Krauz zahnal späť, ale Lengyel vedel, čo robí, a Krauz s jeho návrhom súhlasil. Čas bežal a iba sa zdržiavali preosievaním jalovej zeminy.

Lengyel si požičal lopatku a sám odhrabal, čo uznal za potrebné. Ako sa obnažovala čoraz väčšia časť košele, narastal aj zápach. Lengyel sa nadýchol bokom, zadržal dych, jednou rukou chytil mŕtvolu sa krk, druhou za zátylok a potiahol. Na prvý pokus sa iba slabo pohla a nešlo to, ako si doktor predstavoval. Ale na druhý pokus telo povolilo a krk aj hlava sa vynorili a ukázala sa tvár.

„Ježišukriste na nebi...“ zastonal niekto z davu.

34

Burgerovi sa pritvrdzovať nechcelo, nie tak, ako mu to nadiktovali oni. Ani tie ruky sa mu nepáčili.

„Dajte mu putá dopredu, nebude tu celý čas sedieť v predklone. Na moju zodpovednosť.“

Kukláči dali Vratkovi putá spredu a pohodlne si sadol. Ostali stáť krok za jeho chrbtom.

„Vďaka, Edo.“

„Neďakuj, to je asi tak všetko, čoho sa od nás dnes dočkáš. Inak ostáva všetko po starom, si vrah a my s tebou tak aj budeme zaobchádzať, žiadne úľavy.“

„V poriadku, aj tak ti ďakujem. Fajčiť môžem? Alebo začneme úplne od začiatku so všetkými primitívnymi kriminalistickými metódami?“

„Môžeš.“

Počkali, kým si nemotorne zapálil.

„Tak spusti, už to nemá žiadnu cenu. Našli ju, počul si vyšetrovateľa, obvinenie ťa neminie. Začni.“

„Počkaj, má to cenu, dokonca si myslím, že práve teraz všetko naberá cenu. Ide iba o to, pre koho a akú. Sme iba na začiatku, ja by som nepredbiehal sled udalostí.“

„Čo to trepeš? Aký sled udalostí?“

„Uvidíš sám, uvidíte všetci.“

„Takže tu budeme iba tak sedieť a čumieť?“

„No, ja som ti už o sebe a svojej žene povedal skoro všetko, teraz by si mohol ty... ako u vás doma?“

Burger sa nadýchol a pomaly vydýchol.

Skúsil Hanzel. Pritiahol si stoličku a začal nové kolo otázok a odpovedí. Začali od piatka, pokúšal sa ho nahovoriť, aby si spomenul na čo najviac podrobností, ktoré by mu v treťom kole mohli obúchať o hlavu. Chvíľu ho to bavilo, potom odmietol spolupracovať úplne.

„Počkajme...“ povedal a stíchol.

Dostal jesť. Potichu dojedol bagetu a potichu si zapálil.

Vošli dvaja noví kukláči, niečo pošepkali tým prvým, tí sa nahli k Vratkovi a zložili mu putá. Potom všetci štyria odišli.

Burger sa prekvapene zahľadel na Mayora stojaceho vo dverách. Iba mu kývol hlavou, aby vyšiel von.

Burger sa vrátil ani nie o minútu. V tvári trochu pobledol. Iba taký jemný nádych sivej farby. Ani Hanzel, ani Petra netušili, čo sa deje.

„Ivan, ty si ale sviňa hnusná. Ty si to po celý čas vedel.“

„Vieš čo, Edo, budeme debatovať, až keď príde ten vyhlásený najlepší detektív na svete, rozbíjač nosov.“

„Tak to kvôli nemu? Jemu si sa chcel pomstiť?“

„Ako hovorím, nechajme to, až keď sa vráti.“

35

Keď Lengyel pohýbal s mŕtvolou a vylovil jej krk a hlavu zo zeme, záhradu zamoril mŕtvolný zápach. Aj tak prišli všetci bližšie, aj tak sa nahli nad jamu.

„Ježišukriste na nebi...“ zastonal niekto z davu a zastonal celkom oprávnene.

Tvár patrila psovi. Celá mŕtvola patrila psovi.

Krauz drgol do Chosého a povedal iba jedno slovo: „Fotografiu.“

Chosé mu ju podal. Bol to pes z fotografie. Nebol to pes chorvátskeho lodníka, aj keď sedel pri jeho nohách, bol to ich rodinný pes. Až teraz im to došlo.

„To je sviňa, on sa s nami celý ten čas zahrával a my sme mu to žrali zasurova. Všetko to na nás narafičil. Ešte ho aj zabalil do jej košele a uložil ho tak, aby sme sa najprv dopracovali ku golieru. Doktor, ako je možné, že si to hneď nespoznal? Čo na tom súdnom celé dni pitvete, škrečkov?“

Lengyel si dával dolu chirurgické rukavice, civel na zdochlinu a tváril sa zamyslene.

„Richard, budem potrebovať od vašich technikov komplet fotodokumentáciu od prvého zakopnutia až po moje odhalenie. Za celú svoju prax som sa s niečím podobným nestretol a chcem to celé uviesť v mojej pripravovanej učebnici súdneho lekárstva. Toto je prípad, za aký by každý vedec dal hrudu zlata.“

„Mne,“ podotkol Chosé.

„Komukoľvek,“ pokračoval Lengyel. „Poloha mŕtvoly bola simulovaná tak, aby sa po odkrytí hornej vrstvy objavil najprv golier košele. Ten páchateľ umiestnil na koreň krku, skoro až medzi lopatky, takže po odkrytí iba tejto časti sa celý nález naozaj javil ako nález mŕtvoly ženy oblečenej do košele. Ako sme odkrývali záhlavovú časť, neobjavili sa vlasy, ale chlpy psa pomiešané s pieskom a zeminou - a tie naozaj vyzerali ako nakrátko vystřihaná zadná časť hlavy. Pri indíciách, že ju pred smrťou mučil a možno jej oddelil aj horné končatiny od trupu, sme logicky mohli predpokladať, že jej aj ostrihal hlavu, aby ju ešte viac potupil. Tie oblúky a proporcie u boxera, aspoň si myslím, že ide o túto rasu, a proporcie ženskej šije sú skoro zhodné. Zvlášť ak vytŕča iba horná časť a všetko ostatné je ešte v zemi. Geniálne vymyslené.“

„Tak vieš čo,“ navrhol Krauz, „zoberiem ťa hore a presne takto krásne vedecky to vysvetlíš aj nášmu šéfovi. Určite si ťa rád vypočuje.“

„Tak na to ti kašlem, už som u vás hore bol a ako som už povedal, mám aj svoju robotu. Pekne si to zlízni sám, ale som ochotný nadiktovať ti to do protokolu, aby si mal papier. Vy policajti milujete papiere.“

„Tak to ti teda ďakujem pekne.“

„Nemáš za čo. Ale niečo ti poradím.“

„No?“

„Ak by mali pindy, pokojne im pripomeň, že sa tu vystriedali všetci - a všetci čumeli do jamy a jasali ako malé deti, takže si z toho vonku. Ak to nerozpoznal ani krajský náčelník, ako si to mal poznať ty, obyčajné policajné hovno bez vzdelania?“

Krauz chvíľu zauvažoval a po prvýkrát v živote mu nevadilo, že ho niekto označil titulom nevzdelané policajné hovno. Dokonca mu už ani neprekážalo, že sa na mieste činu premlelo toľko funkcionárov. Práve naopak. A až teraz ho mrzelo, že nezavolali aj ministra vnútra.

36

Krauz vošiel do kancelárie, úplne pokojne sa s Chosém vyvalili každý za svoj stôl a vôbec neskrývali únavu z celodenného kopania a prehľadávania. Popresúvali pár spisov, urobili si na stoloch aký-taký poriadok a napokon si ho Krauz všimol, lebo si ho všimnúť musel.

Vratko sedel na tvrdej stoličke odovzdane ako človek, ktorý sa už zmieril s tým, že mu tvrdá stolička prischne nadosmrti. Už mu vôbec nevadila. Usmieval sa, lebo vedel, že prejde iba pár minút, a už mu odschne, a usmieval sa aj preto, lebo veľmi dobre vedel, že urobil všetko pre to, aby mu už nikdy neprischla k zadku.

„Čo tu ešte chce? Načo je tu?“ Krauz sa zahľadel na Burgera.

„Nechcel odísť, vraj až keď prídeš. Vraj ešte niečo má...“

Stretli sa im pohľady.

„Tak som tu.“

„Vidím. Chcel som povedať... som rád, že ťa opäť vidím,“ uškŕňal sa Vratko.

„Potešenie na tvojej strane.“

„Chcel by som doplniť svoju výpoveď a chcel som, aby si bol pri tom. Teraz si spomínam, tak matne, asi som predsa len bol cez víkend na chate, viezol som tam starý koberec, bolo to v sobotu skoro ráno. Prepáčte, že som si na to nespomenul skôr. Bol už vyšliapaný a chcem kúpiť nový, od steny po stenu, a tak som ho odviezol na chatu, iba tak, bez dôvodu a bez uváženia. A v nedeľu aj zvyšky jej šiat zo skrine. Tá cestovná taška je moja, nie jej, ona mala hnedú. Jednoducho, keď som už prišiel o ženu, nechcel som mať plné skrine jej handier a naládoval som ich do svojej cestovnej tašky a odviezol ich na chatu. Odložil som ich... odložil som ich...“ tváril sa, že úporné premýšľa, „ani neviem presne, kam som ich už odložil, ale asi niekde bokom, aby mi stále nezavadzali. Asi do pivnice za nejakú debnu. Ten ožratý debil, čo sa hrá na sochára, ma celý čas sledoval spoza plota. Ak sa za ním zastavíte, určite vám to potvrdí. Ešte stále môžem fajčiť?“ a zapálil si, ani nečakal na súhlas.

Nikto s ním nedebatoval, rozprával sa iba sám so sebou, všetci mlčali a tvárili sa, že na stoloch majú niečo ozaj veľmi zaujímavé. Akosi sa im ani nechcelo zdvihnúť pohľady.

„Alebo ste za ním už boli? Neboli? Pochybujem, veď sa o vás hovorí ako o oddelení pedantov. No nevadí, nebudeme to rozpitvávať, mne je to jedno, mal som v poslednom čase v hlave iné starosti než susedov zo záhrady. Čo by vás tak ešte mohlo zaujím... aha!“ zvolal, akoby si spomenul na niečo ozaj dôležité. „Ten pes. Aslan. No... mala ho rada. Mala ho naozaj veľmi rada, bol to jej libling. Aj na dovolenky ho ťahala. Mne išiel na nervy už ako šteňa. Večne niečo ošťal alebo rozhrýzol. Aj káble do videa. Niečo asi požral a otrávil sa, možno to našiel v miske na suché krmivo, ktovie? Kto by to skúmal? Zakopal som ho v záhrade, a aby boli spolu aj po smrti, zabalil som ho do takej žlto-čiernej košele po nej. Pardon, teraz si uvedomujem, že som sa prekecol, a aby si niekto moje slová nevysvetľoval zle, doplním sa. Do tej košele som ho zabalil preto, aby on, zdôrazňujem on, po svojej smrti bol stále s ňou. Kedy ona zgegne, to netuším. Teraz by to už malo byť presné a jasné každému. Ešte ten natrhnutý sval... to bola fakt iba náhoda, ale napokon sa mi to páčilo - celkom mi to zahralo do karát. Naozaj som sa zranil pri montáži vstavanej skrine, ale aj keby som vám to odprisahal na všetkých svätých, ani tak by ste mi neverili. Vaša chyba. Ani s tým synovým sústredením ste mi neverili, hoci pripúšťam, že tam som na trénera trochu zatlačil. To vám asi nepovedal, že som mu dal keš päťtisíc na stravu a ubytovanie a ostatné si mohol nechať. Bol by sprostý, aby sa s tým chválil, s úplatkom sa nikto dobrovoľne nepochváli. Naozaj som chcel byť doma sám, ale... ako by som to... chcel som rozjímať a zmieriť sa so stratou milovanej osoby. To hádam pochopí každý. A čo sa toho mariášu týka... vedel som, že mojich kamošov nájdete a budete ich buzerovať, tak som mariáš zrušil, aby mali o čom rozprávať a aby celej akcii dodali tú správnu atmosféru napätia. Uznajte sami, že mi to vyšlo. Musíte uznať, že sa mi to podarilo! Napätie až do poslednej chvíle, do posledného výkopu, do posledného odhalenia. Vyhral som a chcel som vidieť tvoj prasací ksicht, Richard, ako sa budeš tváriť, keď sa dozvieš pravdu. Chcel som ťa vidieť zosmiešneného, presne takého, ako si sa teraz vrátil zvonka. To máš za ten zlomený nos a za tvoju nadudosť. Keď raz budeš spisovať memoáre, a to ty budeš, lebo si namyslený chuj, ktorý si myslí, že nič nie je nad oddelenie vrážd, tak spomeň aj toto. Spomeň, ako ťa ojebal obyčajný trtko, detektív z okresu. Spomeň to, nech sa ľudia zabavia. Ak máš v sebe kúsok policajnej cti, tak to spomenieš, lebo aj prehry patria k životu, ty to dobre vieš.“

Zmĺkol a čakal, či sa niekto ozve. Nikto nič. Krauz sa hral s ceruzkou.

„A tomu bonzákovi od bacharov môžete pokojne odkázať, že dostal jednu bitku a dostane ešte desať. Kedy budem chcieť. Trtkávať cudzie manželky by sa nemalo, a ak, tak každý na vlastné riziko, to mu odkážte.“

Vratko vstal, nahol sa ponad stoly a cigaretu zadusil v Krauzovom popolníku.

„Tak ja už pôjdem,“ vzdychol si, akoby ho to náramne mrzelo. „Vyšetrovateľ mi odkázal, že vraj žiadne obvinenie voči mne nikto vznášať nebude. Zlatý chlapec. Čím to, taká zmena? Ruky si podávať asi nebudeme, ani to nečakám...“ otočil sa k Petre v kresle, „ale vám, slečna bývalá kolegyňa, niečo na rozlúčku poviem. Vyhral som odvolací súd, nič mi v kauze trhania zubov nepreukázali, a podal som si žiadosť o znovuprijatie k polícii, takže, slečna bývalá kolegyňa, onedlho vás už budem oslovovať slečna terajšia kolegyňa a je dosť možné, že si aj potykáme. Už sa teším. Pozvem vás aj na večeru a prezradím vám aj tajomstvo. Už nejaký čas mám voľný byt a myslím, že to tak aj dlho ostane, takže ak sa večera vydarí...“

Petra vstala.

Vstal aj Chosé. Podišiel k nej a zatlačil jej na plecia. Posadil ju. Potom sa obrátil. Stáli s Vratkom tvárou v tvár a nosy sa im skoro dotýkali.

Vratko sa usmial.

„Na záver by som chcel ctené osadenstvo upozorniť, že z tejto kancelárie mi už žiadny detektív nos nezlomí, a boxoval som dosť dlho na to, aby som sa vedel o seba postarať. Aj o tých čiernych trpaslíkov, čo ste tak neuvážene poslali domov, by som sa vedel, ale nechcel som im robiť hanbu. Ako tak sledujem, ten krpatý jedovitý tu dnes nie je, takže sa vás nemá kto zastať, buďte preto rozumní a prehltnite dnešnú horkú pilulku so cťou. Porúčam sa. Odprevádzať ma nemusíte, som tu aspoň tak doma ako vy, a ešte len budem, to vám garantujem.“

Slušne sa uklonil, zhrabol zo stola svoje cigarety a doklady a odišiel. Dverami netreskol, nebolo treba. Rachotu už narobil dosť.

Nikto nič nepovedal. Hrali sa s ceruzkami. Hanzel s gumou. Petra fajčila.

„Ale jedna vec ma stále štve,“ povedal Chosé ľadovo pokojným hlasom a ceruzku opatrne položil na stôl. „Anička Vratková sa stále neukázala ani doma, ani v práci, ani u Velického, tak kde, doboha, vlastne je?“

Krauz sa nahol ponad stôl a vzal si Burgerove noviny. Prelistoval pár strán.

„Neviete, čo bude večer v telke? Mám chuť na nejaký pekný romantický film. Niečo o láske, o normálnych ľuďoch... mohli by mať aj psa a akvárium.“

37

Neuveriteľné reportáže sa vysielali tesne po prime time krátko po deviatej hodine večer, a keby ich zaradili o hodinu skôr namiesto debilného seriálu o susedoch, čo si stále robili zle, určite by zmysluplnejšie vyplnili čas oddychujúcich pracujúcich. Lenže oddychujúci pracujúci po ťažkej drine chceli vidieť, ako si ľudia robia zle najprv vo vymyslenom seriále a potom aj naživo v skutočných reportážach Alice Kordovej. Obe nezmyselné relácie mali najvyššiu sledovanosť zo všetkých a to ich držalo nad vodou a ich autorom zabezpečovalo nemalé príjmy. V tomto biznise ide a pôjde o zisky vždy. Nepochopiteľné je, že tie najväčšie zisky zaručuje práve zloba. Ľudia chcú vidieť, ako si iní ľudia robia zle, ako sa im zle vodí, ako ich ničí rakovina, aké starosti majú so synom na vozíčku, ako sa nevedia spamätať zo znásilnenia dcéry, ako sa rodina nevie vyrovnať s vraždou otca, ako im vyhorel dom a ostali iba v pyžamách na ulici, ako ich vydierači pripravili o auto a celý majetok, ako sa súdia, nenávidia, ohovárajú, prenasledujú... tak oddychujú ťažko pracujúci pred televíznou obrazovkou.

V tom istom čase v botanickej záhrade rozkvitol Echino-cactus sp., ktorý kvitne iba raz za desať rokov a v kombinácii červenej s fialovou iba raz za sto rokov. V neďalekej zoologickej záhrade prišiel na svet malý zlatý hrošík libérijský, Petra Zemana z Rače povýšili z majstra odborného výcviku na riaditeľa školy a celú rodinu má zdravú a šťastnú a všetci sú v pohode, desaťročný Igor Mrkvička z Petržalky, tiež úplne zdravý a v pohode, priniesol domov rodičom za jeden deň tri jednotky, jednu z matematiky, druhú z fyziky a tretiu z telocviku. A nefetuje.

Ale o tom sa normálny človek v normálnej televízii nedozvie, lebo... aj keď normálnych ľudí je u nás dosť - už zaplnili jednu telefónnu búdku - normálnych televízií a normálnych relácií a seriálov je akosi čoraz menej.

Alica Kordová si založila svoju existenciu na jednej z takýchto nechutných relácií. Problém spočíval v tom, že ňou podávaný druh zábavy zlyhával na znižovaní účinnosti aktuálne podanej dávky za jeden večer, presne ako u drogovo závislých. Drogovo závislí diváci chcú viac a viac, stále niečo nové, niečo brutálnejšie, niečo, čo by zalomcovalo všetkými a všetkým, lenže na zavraždenom taxikárovi už nemôže byť nič zavraždenejšie, na znásilnenej sedemnásťročnej dievčinke už nemôže byť nič znásilnenejšie, na vyhorenom dome už nemôže byť nič vyhorenejšie, na chromom vozíčkářovi, ktorému ukradli vozík, už nič chromejšie, na mŕtvom dieťati, ktoré pohodila pätnásťročná matka v šoku ku kontajnerom, už nič pohodenejšie byť nemôže. Jednoducho, nakŕmiť neukojitelný apetit rozdrážděných divákov niečím stále novým a ešte novším nie je také jednoduché, preto sa toleruje aj klamstvo. Ale ľudia to chcú, chcú sa kochať v utrpení, chcú z bezpečnej vzdialenosti televíznej obrazovky sledovať tragédie iných - a rozkvitnutý kaktus nikoho nezaujíma. Ľudia chcú byť klamaní a chcú sa v niečom vyžívať.

Škoda, možno keby na patológii zaviedli návštevné hodiny a každý zvedavec by sa aspoň raz v živote dovracal tak, že by mu slepé črevo viselo z úst, možno by to tých debilov prešlo. Na ľudskom utrpení totiž nie je nič pekné ani zaujímavé.

Policajný prezident, krajský riaditeľ, pár okresných riaditeľov a niekoľko stoviek bežných policajtov si pustili televízor tesne pred deviatou a sledovali reportáž Alice Kordovej.

Pekná reportáž. Alica stála pred fontánou a vysvetľovala divákom, že sú v okresnom meste, kde má klub dôchodcov dlhoročnú tradíciu a výšivky tamojších dôchodkýň sú známe široko-ďaleko, a preto ich prekvapia neohlásenou návštevou. Všetci aj „akože“ prekvapení boli a... rozhovorili sa. Veľmi pekne hovorili do mikrofónu aj mimo mikrofónu - o svojom ochotníckom divadle, o akcii zet, teda Zelené Topoľčany, v rámci ktorej vysadili niekoľko stoviek nových stromčekov, o šachistoch vyhrávajúcich jeden turnaj za druhým, pokiaľ predčasne nezaspali už po treťom ťahu, o snahe vyzbierať desať ton papiera, aby uľavili životnému prostrediu...

Veľmi pekná reportáž. Na začiatok. Potom sa tón relácie trochu zmenil. Alica sa spýtala panej pred fikusom, aké má problémy, a tá sa jej veľmi rada posťažovala na suseda, čo ju obťažuje nemiestnym správaním, a potom jej povedala, že videla, ako uniesli desaťročné dievčatko Zdenku Malú, a to priamo z ihriska, a naložili ju do bielej dodávky.

Alica odrazu stála v úplne inom prostredí, za budovou televízie, a v diaľke sa črtali iba polia, no strih si všimol iba profík, lebo bežný divák sa sústredil na to, čo hovorila. Pýtala sa do kamery, či je normálne, aby sa niečo také ako únos dieťaťa udial v našej modernej demokratickej spoločnosti iba tak, bez reakcie vyšetrovacích orgánov, a čo je za tým, a sľúbila divákom, že za tým pôjde ďalej aj cez mŕtvoly, a hneď aj išla.

Nasledoval strih a hovorila iná dôchodkyňa - tá videla, ako uniesli Klárku Milerovú, devätnásťročnú dievčinu, z parkoviska pri nákupnom stredisku.

Znova strih a za Alicou boli iba polia. Už sa rozhorčovala, ako je to možné, že v jednom okresnom meste sa kradnú dievčatá, a nikto s tým nič nerobí.

Znova strih. Už zase boli v okresnom meste a Alica spovedala pár ľudí na ulici. Všetci vybraní respondenti jej potvrdili informáciu o unesených dievčatách a rozhorčenie zo vzniknutej situácie rástlo.

Znova strih.

Alica sa pýtala pani Bílikovej stojacej pred fikusom.

Otázka: „Cítite sa vo vašom meste bezpečne?“

Strih.

Odpoveď: „Nie, tie časy sa už dávno skončili.“

Strih.

Otázka: „Viníte za to políciu?“

Strih.

Odpoveď: „Samozrejme, kto iný za to môže?“

Strih.

Otázka: „Máte k nim ešte dôveru?“

Strih.

Odpoveď: „Nie, prosím vás, nikto ju nemá!“ rozohnila sa na záver a rukami zašibrinkovala tak temperamentne, že päsťou vrazila do mikrofónu.

Alica pokračovala. Strihač v strižni ju umiestnil pred budovu miestnej polície a Alica sa uviedla ako investigatívna reportérka prenasledujúca svoje obete aj v noci - a za tmy sa vkradla do budovy okresného policajného riaditeľstva. Aj predtým jej reportáž mala šmrnc, ale teraz v noci na polícii to dostalo ozaj gule.

Pár slov přehodila na úvod v interiéri, ktorý sa nezhodoval s interiérom okresného riaditeľstva, no odrazu sa v obraze objavil sám okresný riaditeľ. Pýtajúci sa nebol v obraze, ale bol to ženský hlas, bol to Alicin hlas.

„... sú to závažné prípady únosov dvoch dievčat, vlastne v jednom prípade ide ešte len o dieťa, a tak sme sa spýtali, čo robí polícia?“

Strih. Okresný riaditeľ čaká na otázku, po jej odznení reaguje.

„V takýchto prípadoch je polícia bezmocná.“

Strih. Opäť nevidieť pýtajúceho sa človeka, iba hlas zo záznamu.

„Rozumiem. Aká je dôveryhodnosť polície vo vašom meste, myslíte si, že občania vám veria?“

Strih. Okresný riaditeľ okamžite odpovedá.

„Ani nie.“

Strih.

Alica je uprostred polí a hovorí do mikrofónu.

„A takáto je aktuálna situácia v okresnom meste, kde na počkanie unášajú deti a mladé ženy, a polícia s tým nič nerobí. Pre televíziu Vicomt Alica Kordová.“

Strih a bežiace titulky.

Strih a zase strih. Jeden strih za druhým. Iba ten, kto s tým má skúsenosti, vie, čo všetko sa v televízii dá zostrihať a zoradiť do súvislostí, ktoré súvislosťami nikdy neboli, ale brániť sa proti tomu nedá, iba predvídať a vyhýbať sa provokačným otázkam.

Minútu po odvysielaní reportáže minister vnútra zdvihol telefón a začal telefonovať so svojím podriadeným policajným prezidentom. Tri minúty po odvysielaní reportáže telefonoval policajný prezident so svojím podriadeným krajským riaditeľom. Šesť minút po odvysielam reportáže telefonoval krajský riaditeľ polície so svojím podriadeným okresným riaditeľom.

Okresný riaditeľ bol v čase odvysielania reportáže posledný deň na dovolenke v horách a reláciu sledoval v bare v spoločnosti svojich najbližších a celej hŕby kamarátov, ako to už okresní riaditelia majú vo zvyku.

Po skončení reportáže si práve prikladal ďalšie poldeci fernetu k ústam. Fernet na miesto určenia nedošiel. Zazvonil mu mobil.

38

Krauz na pivo nešiel.

Išli skoro všetci, volali k Jumbovi aj jeho, ale on mal toho za posledné dva týždne dosť. Burger mu povedal, aby to nebral osobne, a Krauz najskúsenejšiemu kolegovi sľúbil, že to ani osobne brať nebude, ale bral to osobne. Sviňa Vratko bol na slobode a nech ich osobné antipatie boli akékoľvek veľké a nech akokoľvek ovplyvňovali jeho úsudok, aj tak si bol istý, že Anička Vratková to má za sebou a ten pes... krista jeho!... toho psa sa nezbaví ani v mysli? Tak tá sviňa Vratko ju zabil, upratal a teraz sa im rehoce a čaká, čo dokážu.

Krauz mu chcel dokázať, že mu to dokážu.

O pol štvrtej si sadol na električku a viezol sa domov. Pri tuneli zase opravovali trať a musel prestúpiť. Čakal s ostatnými na nový spoj.

Zapípal mu mobil.

„Nazdar, Milan.“

„Čau, Richard, ako to ide?“

„Nejde, stojím na zastávke a čakám, zase opravujú trať pri tuneli.“

„Ach táák... a inak?“

„V pohode, niet sa s čím chváliť.“

„Dobre, počúvaj, čo ti volám... oné... tak sme dali zase dokopy nejakú rybičkársku partiu...“

„Milan, ja už na to kašlem!“

„Si zrušil akváriá?“

„Nie, to nie, ale ja už do žiadnych spolkov nejdem.“

„Nemusíš! Ani mne sa nechce. Po tom, čo som zažil pri rozpade akvaristického zväzu, sa ani mne nechce nič nové zapadať, ale mám iný nápad. Dal som dokopy partiu a chcem vydávať časopis. Akvaristika, teraristika, nejaký zaujímavý cestopisný článok zo zaujímavej krajiny, napríklad z dovolenky...“

„A čo mám s tým ja?“

„By si občas prispel...“

„Si na hlavičku? Čo som ja nejaký spisovateľ?“

„Nie, ale možno budeš.“

„Nikdy.“

„Nikdy nehovor nikdy. Vidím to tak, že by si napísal taký krátky seriál na pokračovanie pre začínajúcich akvaristov, niečo ako...“ zaváhal, akože rozmýšľa, „ako na to, alebo začíname s akvaristikou, alebo, ešte lepšie, moje prvé akvárium. Čo ty na to?“

„Nič, kašlem ťa.“

„Richard! Si sa urazil?“

„Prečo?“

„Že profíkovi, čo pozná latinské názvy všetkých rybičiek a vie ich aj vedecky zaradiť, dávam na starosť začiatočníkov?“

„O to mi vôbec nejde, ja nechcem, lebo nemám na to čas.“

„To mi tvrdili všetci a napokon už mám šesťčlenný kolektív nadšencov.“

„Ja nadšený nie som a číslo sedem sa mi nepáči už od druhej triedy základky, keď som za príklad koľko je tri plus štyri dostal päťku.“

„Prečo?“

„Lebo mne vyšlo osem.“

„Bože, tak ti mohla dať trojku, nie? Však si sa pomýlil iba o jednu.“

„No, škoda že si ma v druhej triede neučil matematiku ty.“

„Nešlo to, vieš dobre, že som v tom čase ešte nemal ani maturitu.“

„Viem, hoci si o niečo starší a skúsenejší, ale ani to ťa neoprávňuje, aby si ma týral nezmyselnými návrhmi.“

„Ty si to ešte rozmyslíš.“

„Nie, ja fakt nemám...“

„A aby som nezabudol, začíname aj s osvetou. Poznáš starého Micháleka?“

„Nie.“

„Ten cichlidár, za totáča mu vyšlo pár kníh, písal aj do starého časopisu Akvaristika.“

„Už viem, mám tie knihy doma. Všetky. Aj ten časopis som odoberal.“

„Tak som ho prehovoril - v sobotu bude mať prvú prednášku o afrikách. V kulturáku v Treťom obvode, prídeš?“

„Asi nie, ja...“

„Na mojich starých známych by si si čas mohol nájsť, aspoň hodinku. Prídu všetci, stará zostava, čo sme boli v spolku. Ja viem, ty si sa do spolkov nikdy nehrnul, ani to od teba nežiadam, iba aby si prišiel a podporil nás účasťou. Okrem toho, nehovor mi, že ťa afriky nezaujímajú.“

„Tak neviem...“

„V sobotu o desiatej.“

„Ty si otrava. Jedine ak už Sylvia nebude mať niečo naplánované.“

„Že ju pekne pozdravujem. Nech ťa pustí... že odkazujem.“

„Tak dobre, ty osina v riti, aj tak by som sa ťa nezbavil.“

„Teším sa, Michálek má nejaké nové fotografie z Nemecka, to si ešte nevidel, fantastické farebné variety Pseudotropheusov a Lamprologusov.“

„Koniec reklamy, už som povedal, že prídem.“

„Fajn, tak sa drž.“

„Aj ty, budem končiť, ide mi električka, ahoj!“

Napokon bol aj rád, že Milan si spomenul a zavolal, aspoň príde na iné myšlienky.

39

Lenže akvaristická sobota bola ešte ďaleko a všetky okolnosti nasledovného pracovného dňa sa zbehli tak, že Krauz sa musel zaoberať úplne inými myšlienkami.

Ráno na rozdelení si Mayor pozapisoval robotu, preškolil podriadených z vestníka číslo štyridsaťosem, čo bolo úplne zbytočné, lebo nikto aj tak nepočúval, skontroloval prezenčnú listinu, či sa aspoň zapísali, a povzdychol si.

„Sledovali ste včera televíziu? To bol zase nárez.“

Pýtal sa úplne zbytočne, lebo pozerali skoro všetci a už na túto tému aj prebehla ranná diskusia v kanceláriách. Všetci sa zhodli na jednom: okresný z Topoľčian je chuj, že sa dal vyprovokovať na vystupovanie pred kamerou, a musel, alebo mal vedieť, že ak to nie je priamy prenos, záznam sa dá zostrihať do viacerých, niekedy až neuveriteľných podôb.

„Bol som už ráno u riaditeľa, prezident si nadnes zvolal všetkých krajských riaditeľov a dostanú klapky. Dúfam, že tu u nás sa nenájde ani jeden, čo by sa chcel pretŕčať pred kamerami a vyrobiť podobný prúser ako kolega okresný riaditeľ. Viete dobre, že na túto robotu boli vymyslené funkcie policajných hovorcov, takže vás varujem! Chosé...“ šéf vraždárov sa vzpriamil v kresle a hľadal kolegu, či sedí na svojom mieste vedľa Krauza.

„Tu...“ sedel a ozval sa.

„...ty poznáš tú Alicu, nie?“

„No... táák, povrchne.“

„A aký má povrch?“

„Bohovský.“

„Hlbšie si neprenikol?“

„Raz... dvakrát...“

„A...?“

„Sú tu dámy.“

„Dámy chcete počuť, ako hlboko prenikol váš kolega?“

„Chceméé,“ ozvalo sa dookola.

„Tak vidíš. Chceme počuť stručnú charakteristiku.“

„No...“ zaváhal Chosé, „v kolektíve je mimoriadne obľúbená, má veľmi kladný vzťah k práci, spoločensky sa angažuje a...“

„K veci.“

„Tak tie veci má všetky na svojom mieste, a ako som už povedal, sú bohovské.“

„A čo takto hlava?“

„Použil som, trochu hryzie, ale inak...“

„Mal som na mysli, či je normálna.“

„Prečo?“

„Že nám bez varovania vyrobila taký podraz. Policajti zase vyzneli ako neschopní debilkovia a som si istý, že keď sa krajský vráti z porady, bude sa o ňu zaujímať. Dokonca si myslím, že dostane priamu a konkrétnu úlohu, aby sme na ňu niečo našli a pritlačili ju. Pochybujem, že by jej to iba tak prešlo.“

„A čo mám ja s tým?“ nechápal Chosé.

„No... je verejným tajomstvom, že si ju svojho času...“

„Svoje časy sa už dávno minuli, Šani.“

„A toto mala byť taká malá pomsta? Nenasluboval - alebo nenaslubovali ste jej niečo, nejakú bohovskú vraždičku a nevykašľali ste sa na ňu?“

„Nie, žiadne sľuby, veď ma poznáš.“

„Hovoríš za všetkých v kancelárii?“

„Jasnačka!“

„Tak dobre, ale, chalani, počítajte s tým, že ak bude chcieť stropný šéf informácie, budem vás musieť zavolať. Nikto ju nepozná tak dobre ako vy. Nikto s ňou tak dlho nespolupracoval. Inak len tak, mimo protokolu... váš názor? Zadrbalo jej? To s tou bielou dodávkou, čo na počkanie unáša deti, trochu prehnala, nie?“

„Všetci starneme, šéfe, možno stráca dych a v práci ju pritlačili k múru, buď niečo prinesie, alebo končí. Nemyslím, že by si to vymyslela sama od seba, taká nikdy nebola.“

„Čo kecáš o starnutí, veď je to iba šteňa.“

„V ich brandži letí čas trochu inak.“

„V poriadku, tak rozchod a nebuďte ďaleko, keby som vás potreboval. Som veľmi rád, že si tentoraz nevybrala naše oddelenie a vyrazila za reportážou do terénu.“

Tým bol ranný nástup do zamestnania ukončený.

„S čím začneme?“ spýtal sa Hanzel, keď zaujali svoje miesta v kancelárii.

„Ja s ničím, seriem na to,“ oznámil im Krauz.

„Nechci mi tvrdiť, že si na Vratka rezignoval, to by si ma rozplakal,“ ohradil sa Burger.

„Nie, nerezignoval, má to u mňa schované, ale dáme mu pár dní na vychutnanie víťazstva, o to väčšie bude potom jeho sklamanie a prekvapenie, lebo bič plieska na konci a ja dúfam, že to bude tak aj v tomto prípade.“

„Malo by byť, lebo ráno ma pri výťahoch vo vestibule stretli dopraváci. Hádajte, ako ma pozdravili. Nehádajte, poviem vám to priamo: zodvihli pravú ruku a zaštěkali hav-hav. Vie to už celé krajské riaditeľstvo,“ sťažoval sa Chosé. „Musíme s ním niečo urobiť, inak nás budú prenasledovať pol roka.“

„Tak...“ Hanzel nedopovedal.

Otvorili sa dvere a vošiel mladý Filip Kiss odvedla.

„Chalani, mám dnes výjazd a v Druhom obvode vylovili z rieky mŕtvolu, šéf ma to poslal presnoriť.“

„Nech sa ti páči, povolenie od nás máš,“ posúril ho Chosé.

„O povolenie mi ani tak nejde, skôr o to, že nejaká baba prišla ohlásiť stratenú kamarátku a dve veci naraz robiť nemôžem.“

„A čo tvoja partia z vedľajšej kancelárie?“

„Petra ma už neľúbi a tí dvaja sú po nočnej a išli domov.“

„Takže teraz sme ti aj my dobrí, čo?“ rýpal Chosé.

„No.“

„Ale dolu sa mi ísť nechce, priveď ju sem.“

„Už je tu,“ a nazrel von na chodbu.

Niekomu kývol a ten niekto nesmelo vošiel.

„Dobrý deň.“

Taká študentka, nie ktoviečo, ohodnotil ju Chosé.

„Kolegovia sa vám budú venovať, ja musím odísť v súrnej záležitosti,“ zašvitořil Filip a celý natešený vybehol von.

Ostala stáť uprostred kancelárie a chlapov svojím rýchlym a neohláseným príchodom trochu prekvapila. Ani sa nestihli dohodnúť, kto si ju vezme. Zaužívané pravidlo bolo také, že si ju vezme ten, kto sa prvý pohne.

Sedeli ani prikovaní. Prvého to prestalo baviť Burgera. Vstal, podišiel k nej, predstavil sa a ponúkol jej stoličku.

„Vy ste sa žiadali priamo k nám na oddelenie vrážd? Chcete oznámiť vraždu?“

„No...“ pokrčila nesmelo plecami, „ja som tomu pánovi dolu na vrátnici povedala, že mi uniesli kamošku a odvliekli ju a odvtedy som ju nevidela, a on začal telefonovať...“

„Už mi je to jasné.“

Burger si sadol späť na svoje miesto, otvoril si poznámky a začal rutinným monotónnym hlasom.

„Meno?“

„Ééé...“ ostala zaskočená.

„Taká jednoduchá otázka, slečna, a vy váhate? Čo bude, keď sa dostaneme k podstate veci?“

„No... jednoduchá... jej meno, alebo moje?“

Burger si oblizol pery. Musel uznať, že má pravdu. Pre neho jednoduchá otázka, ale ona to videla úplne inak, a naozaj logicky.

„Najprv vaše.“

„Monika Fórová.“

„Narodená?“

Dievča automaticky verklikovalo odpoveď.

„Bytom?“

Zase verklikovala.

„Povolanie?“

„Študujem na fakulte telesnej výchovy a športu.“

„Jej meno?“

„Lívia Hauzerová.“

„Vek?“

„Ako ja.“

„Tiež študentka?“

„Sme spolužiačky.“

„Kde býva?“

„Neviem adresu, ale viem to ukázať. Tie ulice sa už trikrát premenovali. Predtým to bola nejaká Iľjušinova, či tak podobne, podľa nejakého ruského politika, potom inak, a napokon im bola príliš dlhá a roztrhli ju a polovica sa volá inak, a polovica inak.“

„Iľjušin bol ruský letecký konštruktér...“ poznamenal iba tak pre seba Krauz, ale okamžite stíchol, aby Burgerovi nekazil sľubne sa vyvíjajúci výsluch.

Burger ho ani neregistroval a pokračoval.

„Kedy sa stratila?“

„Nestratila sa, odvliekli ju.“

„Tak dobre, kedy to bolo?“

„Dva týždne dozadu?“

„Prečo s tým idete až teraz?“

„No... ja som si najprv myslela, že je to fór a že ten chalan bol jej známy, a niekam spolu vypadli, lebo Lívia na tom nebola v poslednom čase príliš dobre, ale keď sa pár dní neukázala na prednáškach, tak som to povedala doma otcovi a ten mi povedal, aby som sa nestarala do cudzích vecí a že nemôžem vedieť, čo Lívia zamýšľa, či sa nevykašlala na školu alebo podobne. Ale keď sa neukázala ani po týždni, zašla som k nim domov... teda domov - ona nemá matku. Keď jej pred rokom zomrela, prišla aj o byt, a musela sa nasťahovať späť k otcovi. Viete, on... pije a otravuje ju, viete, ako to myslím, a... sťažovala sa mi, veľmi sa doma nezdržiavala, ale aj tak som išla. Zase bol, ako zákon káže, ani sa so mnou nebavil, vraj nevie, kde tá... ehm... je, a ani ho to nezaujíma, a bolo po debate. Vlastne si ani nevšimol, že už pár dní nebola doma, ona sa mu aj tak vyhýbala, ako mohla, domov sa vracala až za tmy a skoro ráno už sedela na fakulte a raňajkovala v bufete. Ten byt u otca bolo iba také krízové riešenie, už pol roka si zháňala podnájom, ale ceny sú teraz nenormálne.“

„Takže tým by sme mali aj zodpovedanú otázku, prečo prichádzate vy, a nie niekto z rodiny. Je mi to skoro jasné. A teraz by sme sa mali dostať k tomu únosu.“

„To bolo podvečer, už sa stmievalo....“

„Deň?“

„Neviem presne, ja som si to potom preberala deň po dni dozadu a vyšlo mi, že to bolo v utorok pred dvoma týždňami.“

Burger zalistoval v kalendári na stole a zapísal si dátum.

„Ale neviem to presne.“

„Nevadí, poznačil som si vami udávaný deň, aby sme mali aspoň nejakú časovú orientáciu. Tak pokračujte.“

„Dosť skoro sa stmieva, takže to bolo niečo po piatej a ja som si išla na nábrežie zabehať...“

„Potme?“

„Vždy to tak robím. Ja musím nabehať denne aspoň desať kilometrov, inak nemám šancu urobiť zápočty a udržať si výkonnosť.“

„Jasné, pokračujte.“

„Stretli sme sa...“

„To bolo večer okolo piatej, áno? Sme stále na nábreží a je okolo piatej,“ skočil jej opäť do reči.

„Áno. Stretli sme sa, bola sa prejsť, ani som sa jej nečudovala.“

„Prečo?“ zase jej skočil do reči.

„Začiatkom zimného semestra ju začalo bolieť koleno, nemohla trénovať...“

„Čo trénovala?“

Burger jej stále skákal do reči a prestala si ho už všímať, iba mechanicky odpovedala.

„Volejbal. Na jar mala ísť na sústredenie s reprezentáciou, keby jej to išlo, chceli ju. Bohovský úspech. Lenže rozbolelo ju koleno, začala behať po lekároch, tréner jej vybavil nejaké protekčné vyšetrenie, zistili jej, že sa jej rozpadáva hlavica stehnovej kosti. Pre športovca to znamená niečo ako ortieľ smrti. Koniec. Koniec so všetkým. Na jar ju objednali na operáciu, vraj bude rada, ak jej zachránia nohu. Dozvedela sa to pred pár dňami, odvtedy iba plakala a túlala sa po vonku.“

Stíchla. Čakala na ďalšiu otázku.

„Len pokračujte, stretli ste sa v parku na nábreží... a potom?“

„Utešovala som ju, debatovali sme o budúcnosti, chcela sa na všetko vykašľať, prehovárala som ju, aby neklesala na mysli, kým nie je po operácii, a tak podobne...“

„Bola v zlom psychickom stave?“

To bol Krauz. Jej výpoveď ho zaujala. Jeho otázka zase zaujala Burgera. Nechápavo vzhliadol od poznámok, ale nechal ho vyšetrovať ďalej.

„Bola na tom naozaj veľmi zle,“ vysvetľovala Monika.

„Vyslovene povedala, že sa chce na všetko vykašľať?“

„Povedala. Plakala...“

„Dobre, prepáčte, že vám do toho skáčem, pokračujte.“

Krauz sa vrátil k čmariganiu po obale starej fotodokumentácie.

„No a potom sme sa rozlúčili, ja som pokračovala v tréningu a ona išla smerom k rieke k takým lavičkám na nábreží. Keď som sa obzrela, videla som ju, ako si na jednu sadá.“

„To bolo naposledy, čo ste ju videli?“ To už bol zase Burger.

„Nie. Dala som si svoj okruh, zhruba tých desať kiláčikov, a asi o hodinu som sa vracala. Lívia tam sedela a debatovala s nejakým chlapíkom...“

„S akým?“

„Neviem, boli ďaleko, ale bol riadne vysoký, vyslovene vyšportovaná postava, a bol celý v čiernom, čierne nohavice a čierny plášť alebo kabát. Aj vlasy čierne. Zhovárali sa. Odbočila som, lebo som už končila s tréningom, a zamierila som chodníkom na sídlisko, a nie na nábrežie. Na kraji parku som sa ešte obzrela. Už tam nesedela a to ma zarazilo. Vrátila som sa a zbadala som ich - kráčali na parkovisko pred divadlom. Myslela som si, že je to v poriadku, a chcela som odísť, ale odrazu som si všimla, že ju objal okolo pása a akoby ju chvíľu podopieral...“

„Ako podopieral?“

„No... akoby sa jej zakrútila hlava, alebo tak, ale to by bolo normálne, fakt zažívala v poslednom čase tlaky a mohlo jej prísť nevoľno. Ostali stáť pri aute, on sa chvíľu hrabal pod volantom, potom prešiel k nej nabok, otvoril bočné dvere, strčil ju dnu, naštartoval a odišiel. To je všetko, odvtedy som ju nevidela.“

Skončila a pozerala sa, ako na ňu päť dospelých chlapov čumí, akoby prišla z Marsu. Jej výpoveď už zaujala všetkých, nielen Krauza, dokonca aj Váňa prestal prestierať a s nožom výstražne vztýčeným dohora a s napoly natretým krajcom chleba v druhej ruke čakal na koniec príbehu.

„Viedol si ju okolo pása, áno?“ pokračoval Burger.

„No, objal ju.“

„Mohol to byť jej kamoš zo školy alebo iný známy?“

„Nemala vážnu známosť, ak na to narážate, ale poznať sa mohli, to neviem vylúčiť.“

„Prečo sa vám to potom zdá podozrivé? Stretla kamoša, posťažovala sa mu, tak ako vám, navrhol jej výlet na chatu a úlet od starostí všedných dní...“

„Iste, aj tak to mohlo byť, hoci ako poznám Líviu... no neviem. Ona bola voči pozvaniam na chatu imúnna, na to bola príliš rozumná.“

„Ale bola v zlom psychickom stave, nie?“

„To bola.“

„A v takom stave občas ľudia robia aj somariny.“

„To robia.“

„Tak prečo sa vám to zdá podozrivé?“

„No... viete...“ habkala.

„A prečo ste teda neprišli skôr? Prečo až dnes?“

„No... viete... ja som včera večer pozerala v telke takú reportáž z Topoľčian, že tam nejaká biela dodávka unáša mladé baby a deti.“

„No a?“

„No a Líviu vsotili presne do takej bielej dodávky.“

Burger sa navalil na operadlo.

„Ja tú Alicu zaškrtím. Chosé, ak ju stretneš skôr, tak jej to odkazujem. Viete si predstaviť, koľko toho zase bude?“

„Takže vy mi neveríte?“

„To nie, slečna, veríme, ale sama musíte uznať, že by ste sem za normálnych okolností nešli, ale videli ste reportáž - a už ste tu. A viete, koľko svedkov sa nám ešte prihlási, čo tiež videli bielu dodávku, a prídu nám to oznámiť, aj keď tá ich iba rozvážala pečivo, ale rozvážala ho tak podozrivo, že... chápete ma?“

„Iste... tak viete čo, ja teda radšej pôjdem,“ a vstala.

„To nie, ešte si musíme niečo vyjasniť,“ zastavil ju Krauz a energickým gestom ju vrátil späť na stoličku.

Sadla si a čakala, ale už o poznanie nedôverčivejšie.

„Použili ste výraz... vsotili ju do bielej dodávky. Môžete mi opísať, ako to prebiehalo, ako ste to videli, z akej vzdialenosti, z akého uhla?“

Monika okamžite zareagovala a začala vysvetľovať. Krauz si všimol, že konkrétne otázky jej išli oveľa lepšie, než keď ju nechali iba tak kvákať, cítila sa oveľa istejšia.

„No... je pravda, že som bola dosť ďaleko, asi dvesto metrov, ale videla som jasne, ako sa nahla do dodávky a ten chlap ju postrčil, a ona odrazu zmizla vo vnútri, dvere sa zapleskli a chlapík išiel za volant a odišiel.“

„Nahla sa zboku?“

„Áno, to auto malo také šúchacie bočné dvere.“

„Aké to bolo auto?“

„V tom sa nevyznám. Väčšie než osobné, ale nie nákladiak. Ako povedal tu váš kolega, rozvážajú na nich pečivo a podobne.“

„Poznávacia značka?“

„Rýchlo odbočil, ani som si nevšimla.“

„Iní muži v aute alebo okolo auta?“

„Nie.“

„Jej opis?“

„Biela, štyri kolesá...“

„Myslel som opis Lívie.“

„Vysoká ako ja, výrazne blond vlasy...“

„Oblečenie?“

„Také tmavé čižmičky, modrá sukňa, čierna zimná bunda, bez čapice.“

Krauz spokojne pokýval hlavou.

„Idem za šéfom zistiť, kam to vlastne poslal Filipa.“

Burger prekvapene vzhliadol od poznámok.

„Ty myslíš, že...“ ale nedopovedal.

„Možno je to ono, uvidíme.“

Krauz odišiel a zašiel do kancelárie za Mayorom. Našiel ho telefonovať a tak trpezlivo čakal.

„No?“ spýtal sa Mayor, keď položil.

„Kam si poslal Filipa?“

„Má výjazd.“

„To viem, kam si ho poslal?“

„Pri Slovnafte v Druhom obvode našli utopenca.“

„Žena, muž?“

„Žena.“

„Vieme opis?“

„Nie, preto som tam poslal Kissa, aby sme mali základné informácie. Prečo sa pýtaš?“

„Lebo tu máme dievča - prišlo oznámiť, že sa jej stratila kamoška. Naposledy ju videla pred dvomi týždňami na nábreží.“

„A je to vyriešené.“

„Ani nie, ona neskákala do vody, nakladali ju do bielej dodávky.“

Mayor si chvíľu premeriaval kolegu a čakal, či sa rozosmeje. Krauz sa nesmial.

„Richard, ak tá krava Alica tou reportážou spustila lavínu a začnú nám sem chodiť baby...“

„Upokoj sa, Burger jej už sľúbil, že ju zaškrtí, či tak nejako, takže si ušetri námahu. V každom prípade zavolám Filipa a budeme v kontakte, máme celkom dobrý opis nezvestnej, takže ak sa bude zhodovať, vieme, kde sme.“

„Dobre, choď a informuj ma.“

Na chodbe Krauz zavolal na mobil Filipa, ale nebol ešte na mieste a o opise utopenej nič nevedel. Aspoň sa dohodli, že Filip okamžite zavolá a dá im vedieť.

Krauz sa vrátil a Moniku odprevadili na oddelenie pátrania, aby podala oznámenie o nezvestnosti priamo do protokolu. Vedeli, že najmenej hodinu sa ešte zdrží, a tak mali čas na debatu.

„Je to normálne, taká náhoda?“ žasol Váňa.

„Váňa, nikto nepovedal, že tá utopená je Lívia.“

„Prosím ťa! Richard! Ty, taký skúsený detektív? Babe sa zrútil celý svet, dozvedela sa, že asi príde o nohu, končí so školou, s volejbalom, s reprezentáciou, otec alkoholik, matka mŕtva, chlapa nemá... ja by som sa hodil do vody už dávno.“

„Počkáme, kým zavolá Filip.“

„Počkáme, ale ak to nebude ona, tak zožeriem... pol kila vlašáku na posedenie!“

Všetkým bolo jasné, že Váňa si v prípade omylu vymeral naozaj krutý trest. Zároveň dúfali, že sa nemýli a že je to ona, a že aspoň v tomto prípade by mohli mať konečne šťastie a veci by sa nemuseli zbytočne komplikovať.

Lenže komplikácie prišli zároveň s príchodom riaditeľa kriminálky. Nevolal ich k Mayorovi, unúval sa osobne k nim do kancelárie.

„Seďte, len seďte... Váňa, pokračuj v natieraní, aj ja si jeden dám. Počúvajte, vajčáci, krajský mi volal z porady u prezidenta, je vytočený do tla. Toho okresného z Topoľčian idú odvolať. Prezident chce vedieť, prečo to Alica spravila a či to bude pokračovať, či si ju najala opozícia, či v tom môžu hľadať politický motív, alebo má problémy v práci, alebo osobný motív. Tak mi napadlo... Chosé, vieš sa s ňou kontaktovať?“

„Viem, ale... ako by som to...“

„Pri našej robote prináša každý z nás na oltár vlasti nejakú obeť,“ zadeklamoval riaditeľ a čakal ovácie.

„Seriem na obete, nech ju ide vytrtkať niekto iný,“ uzemnil ho Chosé.

„V poriadku, nútiť ťa nebudem, ale niečo o nej a tej relácii zistite, krajský sa bude pýtať a hádajte koho. Buďte pripravení, vy ste s ňou za posledné tri roky robili najviac. A dávajte bacha aj na biele dodávky, na ministerstve už pripravujú obežník, do pátrania sa zapojí každý policajt.“

Chcel už odísť, ale Burger ho zastavil.

„Počkaj,“ Burger bol jedným zo starších detektívov, ktorí mohli tykať aj riaditeľovi kriminálky, „ak vzniká panika tohto druhu, tak by si mal vedieť, že jedna biela dodávka sa nám tu dnes zjavila.“

Riaditeľ sa vrátil od dverí a nechápavo civel.

„Pred chvíľou tu bolo dievča, študentka, prišla ohlásiť nezvestnosť spolužiačky a... vraj ju pred dvoma týždňami uniesol chlapík v čiernom a naložil ju do bielej dodávky.“

Riaditeľovi poskočilo obočie.

„Edo, ak to má byť fór, tak je dosť hlúpy!“

„Nie, žiadny fór, práve je na pátraní, vypĺňajú formulár.“

„No doprdele! Edo, nepúšťajte ju, idem to ohlásiť krajskému, nech informuje prezidenta, kým sú ešte uňho,“ a vybehol.

„Asi fakt prihára, prezident musí zúriť, všimli ste si, ako starý stvrdol?“ mrmlal si Váňa, ale v natieraní pokračoval aj tak.

„Švihaj s tým,“ postrčil ho Chosé, „mám taký nepríjemný pocit, že o polhodinu nás vyženú do dopravnej akcie a najbližší mesiac strávime zastavovaním všetkých možných dodávok a kontrolovaním ich kufrov.“

Váňa si švihol a porozkrajoval chlieb, aby sa ušlo každému. Jedli a čakali, zatiaľ nič viac robiť nemohli.

40

Kuky sa spýtal brata, či sa zase ponáhľa a či by sa nemohli porozprávať. Peter pozrel na zápästie a nervózne skontroloval hodinky, čím mu dal jasne najavo, že už dávno mal byť na klinike. V poslednom čase sa stále niekam ponáhľal a nech prišiel Kuky na striedanie stráží akokoľvek presne, alebo dokonca aj oveľa skôr, aj tak sa ponáhľal.

„Musíš stále niekam utekať? Naozaj sa nemôžeme ani chvíľu porozprávať?“

„Tak dobre, poďme do kuchyne. Zavri dvere, nech sa otec aspoň trochu vyspí.“

Sadli si každý na svoje miesto vysedené ešte od chlapčenských čias a Kuky si trasľavo nalial vodku. Brata neponúkol, ale aj tak by pred službou odmietol. Kuky sa zmocnil pohárika, akoby s ním zápasil, a prudkým záklonom ho hodil do seba. Ani s ním nehlo.

„Peťo, ona sa so mnou stále rozpráva...“

„Nemôže hovoriť.“

„... ale so mnou sa rozpráva!“ zareval Kuky.

Peter sa mykol a hodil sa na operadlo, akoby hľadal bezpečnú vzdialenosť od nebezpečného blázna.

„Každú noc sa so mnou rozpráva,“ pokračoval Kuky už normálnym hlasom, „plače, prosí, žiada ma o strašné veci... ja som z nej už na nervy.“

Peťo sa pozorne zahľadel na brata. Ruky sa mu triasli už pri nalievaní a teraz si mädlil dlane a zatínal päste, až mu obeleli hánky. V tvári mal uštvaný výraz a uprene hľadel na stôl pred seba. Boli to neklamné príznaky a Peter si s hrôzou uvedomil, že brat k nemu vysiela signály už dosť dlho a on, naslovovzatý profesionál, ich s prehľadom ignoroval. Na cudzích by mu takéto príznaky neušli a okamžite by mu signalizovali, že sa niečo deje, ale pri bratovi mu akosi ušli. Brata považoval za oceľového muža číslo jedna a vôbec si nepripúšťal, že by mal psychiku a že by mohla byť pod tlakom, alebo dokonca podliehať tlaku.

Lenže tlak tu bol a ani Kuky nebol z ocele.

Peter sa k nemu naklonil, zovrel mu plece a počkal, kým sa im stretli pohľady.

„Tak dobre, ešte to chvíľu vydržíme a ja u nás vybavím profesionálnu ošetřovatelku. Dievčatá si určite rady privyrobia. Vystriedajú nás, aj ja už meliem z posledného. Súhlasíš?“

„Rob, čo chceš,“ prikývol Kuky, „ale nech je to rýchlo.“

Peter prikývol a vstal.

„Rozumiem ti, už potrebuješ ísť do roboty medzi svojich. Je to normálne, za posledné týždne sme si toho užili až-až. A nepi toľko, vieš dobre, že to pomáha iba chvíľu, potom sa depresie iba prehlbujú.“

„Ešteže mám bracha psychiatra, inak by som ani nevedel, že chlastať by sa nemalo.“

Kuky odprevadil brata až von na chodbu. Smutne za ním hľadel, ako nastupuje do výťahu, a napokon si kývli na pozdrav. Vzápätí zavrel a zaistil retiazku. Hlavu si oprel o dvere a chvíľu sa iba tak pretláčali. Potom odstúpil a ticho zašomral.

„Ale ona ma aj dnes v noci bude nahovárať...“

41

Filip Kiss zavolal Krauzovi na mobil a ohlásil sa z miesta nálezu mŕtvoly.

„Som tu, tak čo vás zaujíma?“

„Opíš mi ju.“

„Nafúknutá ako balón. Podľa doktora je vo vode aspoň dva týždne, ak nie mesiac.“

„Hovädský opis! Čo vlasy, vek, oblečenie... čo ťa nikdy neučili opisovať osobu?“

„Čierne vlasy, vek do štyridsať a má rifle... počkaj! Doktor niečo našiel vo vrecku nohavíc... počkajte... no, už to majú vylúštené. Má u seba preukaz, je to Inge Kaffka s dvoma ef a je to Rakúšanka.“

„Povedz doktorovi, nech jej skúsi vlasy, či sú jej, či to nie je parochňa a či nie sú prefarbené z blondínky na čiernu.“

„Poviem, počkaj... ide vyskúšať... čakajte... nie je to parochňa, sú jej a nevyzerajú farbené, je to asi čierna mačka.“

„Asi, ty Johan, ja to potrebujem vedieť presne! Povedz mu, nech jej pozrie pod nohavičky.“

„Dobre, počkaj, idem sa pozrieť aj ja... som tu, počkaj... no, je čierna aj tam, a poriadne. Čo mám ešte spraviť?“

„Nič, ty úchyl, prestaň nazízať mŕtvym babám pod nohavičky a začni sa venovať serióznej robote, čau!“

Krauz odložil mobil.

„To nie je ona, nesedí vek ani farba vlasov a má rakúske doklady, asi zase niečo doplávalo po rieke.“

„Takže?“ spýtal sa Chosé.

„Takže nič, nie je to Lívia.“

Debatu prerušil príchod riaditeľa, ale tentoraz si vzal na pomoc aj Mayora.

„Tak, páni, a sme v tom aj my, a až po uši. Prezident chce okamžite podrobnú správu o tej vašej dodávke a chce počuť návrhy, ako budeme postupovať, takže...“

„Počkajte, počkajte,“ zastavil ich Burger, „to nie je naša dodávka, to patrí na oddelenie pátrania a nezvestností. Nikto nepovedal, že to dievča zavraždili, a dokonca ani oznamovateľka si nie je istá, či ju uniesli, mohol to byť kamarát alebo spolužiak a vzal ju iba na výlet a...“

„Ani nepokračuj, Edo! Krajský rozhodol, že na tom budete robiť vy, a to okamžite. Pokiaľ nezistíte, že boli spolu iba na zmrzline a dievča je doma - a nenájdete tú dodávku! Máte smolu.“

„Ja toho krpatého Filipa asi zaškrtím,“ vzdychol si ticho Chosé, no počuli to všetci.

„A napíšte rýchlo pár riadkov a odfaxujte ich na sekretariát prezidenta. Robte, všetci sú ako na tŕní...“

„Všetci sú ako, ale jeden bude naozaj, ja osobne ho tam posadím holou riťou napred, len čo sa vráti z výjazdu,“ prejavil nadšenie aj prežúvajúci Váňa. „Že sa my debili dobrosrdeční vždy dáme nahovoriť na nejakú fušku, a potom to takto dopadne!“

Šéfovia odišli. Úlohy rozdali, tak načo by zavadzali.

„Na posratého aj hajzel spadne, to poznáte, nie? Najprv sa nám vysmeje Vratko, teraz vyfasujeme únos, a aby toho nebolo málo, zavesia nám na krk aj biele dodávky z Topoľčian... asi si zajtra beriem starú maródku, nemám ešte vyčerpanú za minulý polrok,“ skúsil Hanzel, ale nikto mu neveril, lebo nemaródoval od druhej svetovej.

Krauz iba pokojne zahryzoval a prežúval. Bol taký vytočený z udalostí posledných dní, že sa bál zanadávať, lebo by prestal asi až na fajront. Iba odovzdane sedel a prežúval. Potom sa ponaťahoval a labužnícky si zapálil.

„Tak sa nám to nejako komplikuje, decká. Už nám chýba nielen Anička Vratková, ale aj Lívia... Lívia...“

„Hauzerová,“ pomohol mu parťák.

„... Hauzerová, díky, kompl, a ak to takto pôjde ďalej, môžeme si otvoriť súkromnú pátraciu agentúru na zatúlané baby. V kerej onej môžu byť?“

Ale odpoveď nečakal, bola to skôr rečnícka otázka a nikto sa s odpoveďou neponáhľal.

„Tak mi napadá, kompl," pokračoval Krauz pokojne, „keď je reč o tých bielych dodávkach... pamätáš sa, čo nám hovoril onoho času ten sochár? Spomeň si, na akom aute to Vratko priviezol v sobotu ten obývačkový koberec?“

„Na bielej dodávke, niečo ako Ducato.“

„Zaujímavé...“ zatiahol Krauz poslednú samohlásku.

„Richard,“ ohradil sa Burger, „ja chápem, že by si Vratka najradšej zavrel na sto rokov hoci aj za pľuvanec na chodník, ale len preto, že sme mu nepreukázali vraždu Aničky, mu teraz nebudeme prišívať všetky zločiny spáchané na bielych dodávkach.“

„Nie, to máš pravdu, nič nebudeme prišívať, iba by sme to mali mať stále na pamäti.“

„Máme. Radšej vymysli, čo budeme robiť.“

„Písať, prezident chce čítať.“

Myslel to vážne, lebo sa presunul k počítaču a prsty sa mu len tak rozbehli.

42

Jedinú babu, ktorú nebolo treba hľadať, bola Alica. Nikto o ňu nestál, a keby náhodou, tak presne vedeli, kde ju hľadať, ale aby sa do reťaze schválností a paradoxov posledných dní dostalo pozlátené ohnivko na koniec, zavolala sama. Chosé vdýchol slinu a skoro sa zadusil.

„No čo je? Tak silno peníte, že nestíhate prehĺtať?“

„Po... čkaj...“ vykoktal Chosé do slúchadla a položil ho na stôl.

Musel vstať a z celej sily si odkašľať, lebo slina ho pálila v priedušnici a napínalo ho. Váňa sa pre istotu uhol a navalil sa na opačnú stranu stola, keby náhodou z kolegu niečo vyletelo. Nevyletelo nič a Chosé sa vrátil k telefónu.

„Som tu.“

„Aj ja. Prekvapený?“

„Vieš čo, neštikúta sa ti?“

„Nie, skôr ty máš problémy s dýchaním.“

„Aj ty budeš mať, len počkaj, keď ťa prvý od nás dostane do rúk. Všetci ťa spomínajú a tešia sa na tvoj krk.“

„Nestraš, už som zažila všeličo, pamätáš sa, aj s tebou, a dýchala som pri tom úplne normálne.“

„Teraz to bude o niečom inom.“

„Nestraš, hovorím. Pozývam ťa na rande.“

„Alicka... už sme skončili, spomínaš si? Urobila si mi hnusný podraz a dohodli sme sa, že...“

„Na pracovné rande. Čo bolo, bolo, sme profesionáli, nie? A na tú reportáž sa tiež vykašli, to bola nutnosť, dotlačili ma, ale vás som nespomenula. Odskáču si to chlapci z vidieka.“

„To si myslíš len ty. Šéfovia nám už ubrali kyslík a musíme naháňať nejakého fantóma na bielej dodávke. Hádaj, kto ho vyrobil.“

„Nezmysel! Nič som nevyrobila. Nebuď zadubený ako ten trtko v zelenom. Tie baby naozaj niečo videli, hoci používajú optiku ako Hubblov teleskop a bez nej sú slepé ako tvoje vyhrážky...“

„Prepáč, vyrážky mám slepé...? Nerozumiem.“

„... vyhrážky, vyhrážať sa... niečo blbne v éteri, praskoce mi v slúchadle.“

„To sú tie amatérske odposluchy tajných zložiek, ser na nich a pokračuj.“

„Aha... takže tie baby aj tak niečo videli! Mne to nedalo, vrátili sme sa tam s celým štábom a boli sme aj inde. Ako hovorím, niečo mám a...“

„Čo niečo?“

„Niečo.“

„Povedz čo?“

„Potom.“

„Tak si to nechaj.“

„Neštvi ma!“

„Načo budem chodiť s tebou na rande, ak ti ide zase iba o to jedno, a lakuješ ma tu s informáciami, iba aby si ma vytiahla von a pokefovala. Ja už nechcem!“

Už pri vyslovení jej mena na začiatku rozhovoru Krauz prestal písať a spozornel. Spozorneli všetci a stíchli. Teraz Chosé vztýčil palec, akože ju celkom dobre vytáča, a chalani mu gestami potvrdili, nech jej len dá, čo sa do nej zmestí. Váňa aj naznačil perami a ticho pošepol: „Len do nej...“ A Burger zovrel päste, priložil ich k sebe a naznačil žmýkanie handry, takže aj jeho názor na reportérku a jej krk bol tým presne vyprofilovaný.

„Nenamýšľaj si, Chosé, zase až taký ohňostroj to nebol, aby som ťa silou-mocou chcela dostať do postele.“

„Zaujímavé. Tak potom prečo si zakaždým tak vrieskala?“

„To ženy občas robievajú, aby mali pokoj od zakomplexováných manželov.“

„Ja nie som tvoj manžel.“

„V poriadku, s tým ostatným teda súhlasíš.“

„Vieš čo?“

„Dobre, dobre, nechajme minulosť minulosťou a venujme sa prípadu. Mám niečo, čo by vás mohlo zaujímať.“

„Naznač.“

„Povedal si, že vám šéfstvo ubralo kyslík a musíte naháňať fantóma na bielej dodávke?“

„No.“

„Tak ja mám pre vás kyslíkovú bombu. Dnes večer o ôsmej v Rybárskom cechu, čau,“ a položila.

Chosé chvíľu čumel na slúchadlo a potom s povzdychom položil.

„Je to koza... ale v jednom sa vyznala, to treba nechať. Chalani, raz mi ukázala polohu, že ľavú nohu si vylo...“

„Ušetri nás od televízackých perverzností a radšej povedz, čo chcela a kde vôbec nabrala odvahu zavolať,“ zastavil parťáka Krauz.

„Nie!“ protestoval Váňa. „Pokračuj, to môže byť zaujímavé, aj my so starou máme občas chuť experimentovať, možno sa niečomu priučím.“

„Ty si nevyložíš ľavú nohu ani na štokerlík, keď si chceš zaviazať šnúrku, tak prestaň snívať a vráť sa k misionárom.“

Váňa sa odul a šomral si popod nos: „Čo by som medzi nimi robil, debil...“ Ale nikto ho už nepočúval. Sústredili sa na Chosého.

„Chce sa stretnúť.“

„Veď si povedal, že ste skončili.“

„Richard, ona sa chce stretnúť pracovne.“

„Ako inak ešte trtkajú vraždári?“

„Nechce trtkať...“

„To určite!“

„... tak chce, ale ja nechcem, ale ona chce iba pracovné stretnutie a že má pre nás kyslíkovú bombu.“

„Nerozumiem.“

„Počul si, ako som jej hovoril o tom, že nám šéfovia ubrali kyslík? Hovoril som to v súvislosti s bielou dodávkou. Ona mi na to povedala, že má pre nás kyslíkovú bombu. Vraj sa celému prípadu ešte venovali a pátrali na vlastnú päsť. Máme sa stretnúť dnes večer v Rybárskom cechu. Nečakala na odpoveď a položila.“

Chlapi sa zamysleli.

„Nemôže tam ísť sám,“ rozhodol Burger.

Bol najstarší, jeho rozhodnutie rešpektoval každý. Všetci prikývli a pozreli na Krauza.

„Ja sa na ňu môžem...“

Všetci stále pozerali na Krauza.

„Dobre, ale beriem si diktafón a Chosé tu musí pred vami miestoprísažne vyhlásiť, že dodrží starú barovú zásadu - spolu sme prišli a spolu aj odídeme.“

„Prisahám!“ vyhlásil Chosé.

43

Nebolo plné a našli ju hneď, lebo si sadla pod obrovské akvárium s mrenkami siamskými a guramami perleťovými, čo sa Krauzovi chvíľu naozaj páčilo. Letmým pohľadom zhodnotil ryby - boli nádherné, lebo na rozdiel od bežných domácich akvárií tu mali pre seba asi sedemsto litrov priestoru, no okamžite sa preorientoval a prestal sa usmievať. Keď si s Chosém sadali k stolu, tvárili sa ako dvaja kati poverení popravou jednej hnusnej, odpornej baby.

„Čau...“ vstala, a kým sa stihol uhnúť, dala Chosému rýchly, neočakávaný bozk na líce, „... te,“ dodala, dosadla spolu s nimi a usmiala sa na Krauza.

To te patrilo jemu a aj kyslý rozpačitý úsmev.

„Som ti nepovedala, že máš prísť sám?“

„Nie,“ Chosé chlapčenský pokrčil plecami, akoby mal radosť, že ju môže vytočiť už na začiatku.

„Mal si.“

„Nepovedala si,“ znova pokrčil plecami a milo sa usmial. „Richard na tom robí so mnou, tak aký problém?“

„Tak čau, Richard,“ rezignovala Alica.

„Ahoj.“

Prišiel čašník.

„Páni?“

Alica už mala veľký stopkový pohár červeného vína.

„Budeme aj jesť?“ spýtal sa Chosé kamaráta.

„Samozrejme,“ odklepla Alica za všetkých a zatvárila sa, akoby prišli z ulice.

Čašník rozdal kožené knižky, uklonil sa a odišiel.

Chvíľa ticha. Študovali odbornú literatúru.

„Môžeš začať,“ iba tak prehodil Chosé spoza menu.

„Počkaj, najprv si objednáme, nie?“

Krauz položil ponukový list a kývol na čašníka. Okamžite prišiel.

„Tu čítam... špecialita podniku, varený homár, dovoz Indonézia, zaručene čerstvý, porcia pre jednu osobu a cena...“ zodvihol hlavu a zahľadel sa na čašníka, či to myslia vážne.

Mysleli.

„Áno, máme. Sú zaručene čerstvé, ony sú totižto ešte živé.“

„A pod tým je dodatok - de luxe, podľa vlastného výberu.“

„To je tak, že vzadu za plentou máme nádrže so živými homármi a môžete si vybrať, ktorého vám pripravíme. Čerstvá dodávka priamo od veľkochovateľa.“

„Výborne!“ zajásal Krauz.

„Prosím pána, ale tam je cena potom upravená... ehm... ako je napísané dolu...“

„Všimol som si. V poriadku. Som tu s priateľmi a niečo oslavujeme, takže o cenu mi ani tak nejde. Výber nechám na vás, ulovte troch takých, aby sa traja najedli... a ešte tu čítam... ten kaviár, rose a... to druhé, to čo má byť?“

„Ružový kaviár, alebo, ak chcete, aj červený kaviár z lososa aljašského, a ten druhý je pravý ruský kaviár z jesetera, jeho latinský názov je Acipanter acipanter, ak vám to niečo hovorí,“ čašník sa zatváril ako profesor biológie na univerzite. „Je to čierny kaviár - cenený ako zlato.“

„Nie, my sa v tom vôbec nevyznáme, ale dáme si ako predjedlo aj z toho červeného, aj z toho čierneho a...“ Krauz zaváhal, „tu čítam, že špeciálna ponuka, pravé šampanské La Rose... či ako sa to číta, čo to je?“

„Áno, pane, máme aj Hubert a podobné šumivé vína, ale náš podnik sa môže pochváliť aj ponukou originál francúzskeho šampanského vína z oblasti...“

„Tak dve fľaše, ale, prosím vás, riadne chladené, aby sme si ten pôžitok mohli naozaj stopercentne vychutnať.“

Čašník sa hlboko poklonil.

„K službám, pane...“ a vycúval od stola.

Alica sa usmiala a odsunula pohár s červeným, akoby to bola brečka z plesnivého suda.

„Dobre vás platia, ako tak sledujem. Alebo ste kvôli mne načerpali čerstvé financie zo zvláštneho fondu pre informátorov? Chosé mi raz v slabej chvíľke prezradil...“

„Vieš čo,“ skočil jej do reči, „prestaň! Už si mi s tou tvojou nevyplákanou hubou narobila dosť problémov, tak láskavo sklapni a nepodrážaj mi nohy aspoň pred najlepším kamarátom, dobre? Ak máš niečo pre nás, tak začni, ak nie, môžeme to zrušiť a ísť každý po svojom.“

„Si akýsi ponervóznejší, ale ja to chápem... ale môžem to vysvetliť. Tá reportáž... ehm... chalani, to bolo tak, že u nás v redakcii spravodajstva trochu hustne vzduch. Už to nie je, čo bývalo, ľudia sa menia, niektorí odchádzajú, noví prichádzajú, nie každý vie zapadnúť. Aj na môj flek sa tlačia mladé a musela som... no jednoducho ma dotlačili k niečomu, čo som ani nechcela...“

Rozprávala a celkom presvedčivo vysvetľovala, aké sú okolo nej svine, len ona jediná je bez viny a môže hádzať kameňom, do koho sa jej zachce. Nechali ju, nech sa vykecá.

„Ani to tak nebolo nakrútené, to potom v strižní tak upravili, veď viete, ako sa to robí. Ak vám to pomôže, tak sa ospravedlňujem,“ a nakoniec kajúcne sklopila oči.

Ani na jedného nezapôsobila. Postrehla to.

„Tak dobre,“ pokračovala, „prejdime teda k veci. Prečo som vás zavolala... Mne to nedalo a vrátili sme sa. Aj šéf spravodajstva tvrdil, že by sa táto téma mala dorobiť, zistiť niektoré fakty a dotiahnuť celú vec do konca. Bol to aj môj názor,“ dodala, aby si nemysleli, že ju niekto v redakcii komanduje, „a ako hovorím, vrátili sme sa. Našla som si otca Zdenky Malej, to je tá prvá, čo ju unies...“

„Stratila sa, nie?“ usmernil ju Chosé.

„... tak dobre, čo sa stratila pred rokom. Nebola s ním rozumná reč, celá rodina sa už zmierila s faktom, že dievča už nikdy neuvidia, a ani s nami nechceli komunikovať. Starý Miler bol z iného cesta. Je to asi mesiac, čo sa stratila Klárka, to je tá devätnástka, a všetci ešte žijú v nádeji, že ju vypátrajú. A starý pátra odušu. Policajti sa uspokojili s tým, že vypátrali jej frajera kdesi na Morave a poslali tam žiadosť. Papier. A aký požičaj, taký vráť... vrátil sa im obyčajný papier, že chalan má v prenajatom byte nejakú babu a že všetko je v poriadku. Milerovi to nedalo a išiel na vlastmi päsť. Jeho Švagor je bývalý policajt, sadli do auta a chalana našli. Pracuje v Brne v nemocnici ako sanitár a zaviedol ich aj domov. Má tam babu, ale novú, miestnu, a po Klárke ani stopy. Vraj sa už rozišli, lebo bozkávať sa iba raz za dva týždne sa jej zunovalo a dala mu kopačky. Klárka za ním bola iba raz a to jej stačilo. Jednoducho tam nie je. Miler sa rozhodol, že celú vec rozhýbe a napíše ministrovi vnútra...“

„A ja budem trikrát hádať, kto mu to poradil,“ znova jej do reči skočil Chosé.

„... a bude sa sťažovať na nečinnosť policajtov. Hádať môžeš, aj zazerať na mňa, ale sami uznáte, že ten nešťastník hľadá svoju dcéru, a ak vidí, že polícia sa nehýbe, aktivizuje sa sám a v takom prípade je každá rada dobrá.“

„No, keby ťa k takýmto radám viedol súcit, tak by som to vedel pochopiť, ale ty ho potrebuješ použiť iba ako baranidlo, aby rozrazil vodu, a ty potom aj s celým štábom s kamerou na pleci budeš sledovať vlnky, kam vás privedú. A to, že si pri tom môže chalanisko rozbiť hlavu, vás ani trochu nezaujíma.“

„Ako by si mohol rozbiť hlavu, veď nerobí nič zlé, iba pátra po svojej dcére!“

„Samozrejme, že si mu v tom pátram sľúbila nezištnú pomoc.“

„Samozrejme.“

„Pravda, ak ťa bude o všetkom informovať a zavolá okamžite, len čo sa niečo pohne.“

„To je najmenej, čo nám mohol sľúbiť.“

„Takže budú aj exkluzívne rozhovory a o ich korektnosti a nezaujatosti nemôže byť pochýb.“

„Každý si nejako zarábame na chlebík.“

„Alica, ale stále mi uniká pointa. Čo s tým máme my?“

„Pokračujem, Chosé, neponáhľaj sa. Miler nás informoval o ich spoločnom pátraní so švagrom. Babke Vršeckej nikto neveril, ale oni uverili, lebo to bola v ich prípade v podstate jediná normálna stopa. Presedeli na jej lavičke celé hodiny a zistili zaujímavú vec: babka mohla vidieť všetko, ako opisovala, a nič jej vo výhľade nezavadzalo. Tie autá zavadzali iba policajtom, čo preverovali jej výpoveď, a tí si robotu náramne uľahčili. Sadli si na lavičku a pozreli smerom, akým im ukázala babka. Ale do záznamu nenapísali, že tam boli v piatok večer o šiestej, keď je v supermarkete celé mesto, aj autobusy zo širokého okolia, a parkovisko je preplnené. Miler so švagrom si na lavičke poctivo odsedeli pár hodín a zistili, že len čo sa parkovisko vyprázdni, z lavičky je perfektný výhľad na bok supermarketu. Všimli si, že kúsok odtiaľ je nakladacia rampa pre zásobovanie, a začali otravovať šoférov a závozníkov, čo privážajú tovar.“

Krauz sa zahniezdil a aj Chosé prejavil záujem. Toto bola ich parketa a v postupe Milera a jeho švagra cítili policajný nos - ozajstný policajný nos, ktorý chce niečo vyňuchať, nie policajný nos, čo chce všetko odbiť jedným narýchlo zbúchaným záznamom.

„Trvalo im to pár dní, ale napokon našli šoféra, čo sa musel v jeden deň otočiť dvakrát, lebo rozvážal čerstvé kurence a vedúci asi podcenil objednávku a už na obed sa minuli. Ten vodič si spomenul, že sa musel už ráno vyhýbať nejakej bielej dodávke, ktorá na parkovisku nemala čo robiť, lebo supermarket bol ešte zavretý, ale zarazilo ho, že keď sa vrátil poobede, zavadzala mu znova, no už nestála na parkovisku, ale bola zašitá bokom a on sa musel pracne vytáčať a vyhýbať. Na druhý deň ani nikdy potom ju už nevidel, ale zdalo sa mu, že deň predtým bola na parkovisku tiež, no neprisahal by.“

Obaja detektívi čumeli iba tak pred seba.

„Nič vám nenapadá, fízli? Nejaká podotázka?“

„Chodila tam často nakupovať?“

„Výborne, Richard! Ja som to vždy tvrdila, že som mala radšej zbaliť teba.“

Chosé sa tváril, že v reštaurácii je strašný prievan a v podstate nič nepočuť. Krauzovi to bolo jedno, Alica nebola jeho typ a mohla sa aj rozštvrtiť.

„Miler mi povedal, že Klárka chodila nakupovať rada a často, čo využívala celá rodina a do obchodu prakticky nechodili, všetky nákupy obstarala ona. Po uraze s členkom chodila síce pomalšie, nákupy jej trvali dlhšie, ale chodila aj tak, brala to ako formu rehabilitácie a bola vytrvalá. Z toho vyplýva, že tá biela dodávka tam nebola náhodou, oni ju tam čakali, a z toho ďalej vyplýva, že ju predtým sledovali, aby si zmapovali jej návyky, a z toho ďalej vyplýva, že sa nestratila, ju uniesli.“

Prišiel čašník s pomocníkom a po stole porozkladali strieborné podnosy, lebo na taniere by sa taká hora zeleniny a chitínového panciera ani nezmestili. Čašník na chvíľu zaváhal a taktne sa spýtal, či vážení hostia majú skúsenosti...

Nikto ich nemal, tak im predviedol kliešte a spôsob vyťahovania mäsa z panciera a zaželal dobrú chuť. Po chvíli tréningu im to išlo jedna báseň.

„To sú len tvoje veľké reportérske oči - chceš vidieť iba to, čo chceš vidieť,“ Chosé sa snažil rozbehnúť druhé kolo debaty.

„Vážne? Vy ste ešte nikdy nepočuli o obchode s bielym mäsom? To ste naozaj takí naivní, že si myslíte, že tovar sa dodáva iba z Ukrajiny, Rumunska a podobných krajín, kde pojem nezvestnosť ešte ani nepoznajú? Zobuďte sa a pozrite si moju reportáž z deväťdesiateho siedmeho o nútenej prostitúcii v Nemecku. Bola som tam desať dní, vy si neviete preds... alebo, presnejšie povedané, iba ľudia ako vy, ktorí s tým dennodenne robia, si vedia predstaviť, čo som tam videla. Tam normálne fungujú pojazdné bordely, ktoré privážajú prostitútky priamo na veľké stavby robošom rovno pod vtákov. Normálne tam na veľkú stavbu privezú a postavia veľké vojenské stany alebo unimobunky a roboši, aby sa nemuseli zdržiavať sprchovaním a behaním do centra mesta, si zatrtkajú priamo tam na stavbe, bez zbytočného zdržiavania, a vedúci to tolerujú, lebo chlapi neodchádzajú zo stavby, neožierajú sa a nemajú absencie. Bola som v takom stane, museli sme kruto zaplatiť a vzali nám kameru, ale bola som tam a prešla som si ho celý. To, čo som tam videla, by som vám nepriala vidieť. Sú to iba vyrastené deti, so ženami to nemá nič spoločné. Ani didinky to nemá, ani boky, nič, iba holé detské hnáty, ležia tam na vojenských posteliach s pološialeným výrazom v očiach, úplne našľahané a bezvládne. Vydržia tak rok, dva, potom buď zomrú, alebo ich choré predajú do treťotriednych bordelov, kde to majú možno ešte horšie. Žiadna sa nedožije dvadsiatky, zomierajú na predávkovanie alebo na zlyhanie dôležitých orgánov zožratých drogami. A presne takto to funguje aj vo Francúzsku, v Taliansku a aj inde. Je to medzinárodný biznis a vynáša tony peňazí. Sú v tom zainteresované perfektne organizované skupiny - a loviská už majú aj u nás, čo si budeme nahovárať.“ Alica rozprávala a medzitým vyťahovala kusy chutného bieleho mäska z rozlámaného článkonožca.

Detektívi tiež jedli a poočku ju sledovali. Obom bolo jasné, že sa chystá pohroma, lebo Alica už zavetrila, a ako ju poznali, koristi sa nevzdá za žiadnu cenu. Už sa videla na obrazovke v bombastickej relácii o odhalení medzinárodného gangu a nič ju nemohlo zastaviť. Koľko škody svojou reláciou narobí, koľko paniky rozvíri, koľko ľudí vystraší, to bolo úplne jedno. Bolo im to obom úplne jasné, lebo Alica o tej hrôze hovorila s nadšením a úsmevom a ani si to neuvedomovala.

„To je iba tvoja verzia prípadu, zatiaľ chýbajú akékoľvek dôkazy.“

„Tie onedlho vypátrate vy a ja chcem byť pri tom,“ vypálila ostrými a Krauzovi vypadlo z ruky klepeto.

„Prosím?“

„Dedukujem, sledujte ma: Klárku uniesli a predali, a ja viem kto. Zdenku uniesli a bolo to to isté auto. Reportáž pohla funkcionárov tam hore, a ako som sa dozvedela, prezident zvolal poradu a krajských šéfov riadne sprdol. Asi aj váš krajský sa k niečomu priznal, lebo Chosé mi do telefónu povedal, že vám už ubrali kyslík, a to by nerobili iba tak. Zrejme je tu nejaké spojivko medzi bielou dodávkou v Topoľčanoch a tu u nás. Z toho usudzujem, že aj my tu už máme nejaké podobné prípady, ale až do mojej relácie ich nikto nedával do súvislostí. A vás by do toho nezainteresovali, keby to bola iba nejaká blbosť, zrejme ide naozaj o sériu únosov, a ak ide o únosy, to je vaša parketa, však?“

„Volá sa to obmedzovanie osobnej slobody.“

„Nie, Chosé, ak ide o dieťa do pätnásť rokov, tak je to únos, natoľko sa v trestnom zákone vyznám aj ja. Hoci Klárka mala osemnásť či devätnásť, no Zdenka iba desať, a bohvie, alebo iba vy viete, koľko toho máte tu v Našom Meste. Aká som? Dobrá dedukcia?“

„Nie.“

„Som naozaj rada, že ste mi dali za pravdu. Moja ponuka znie: ja vám prezradím, čo viem o bielej dodávke, a vy mi obaja odprisaháte, že ma zavoláte na dva nočné výjazdy do terénu, plus na finálnu akciu, kde sa bude zatýkať, plus mám exkluzívne práva na všetky informácie.“

Obaja pokojne jedli, akoby sa nechumelilo. Občas si dali prestávku a zavlažovali hrdlá. Popíjali ozaj vynikajúce šampanské.

„Ty si niečo počul, Richard? Akoby sa tu niekto zvíjal v horúčke a bľabotal niečo od veci.“

„Tiež sa mi zdalo, Chosé.“

„Sľúbila som vám kyslíkovú bombu a ja to myslím vážne. Ja o tom aute niečo viem. Ale niečo za niečo. Zvážte to a uznajte sami. Čo vám to spraví? Pár informácií, skôr než ich vybľaboce vaša hovorkyňa, mimochodom, tá krava má špeciálny výcvik v tuposti? Alebo to už také vyberáte z civilu?“

Krauz si odkašlal. Jej narážky na úroveň policajných hovorcov ho vôbec nezaujímali, už dávno v duchu zvažoval jej ponuku a kombinoval, ako to zahrať, aby získali čo najviac a stratili čo najmenej.

„Počúvaj, Alicka, môžeme sa dohodnúť takto: po skončení celej akcie ťa budeme protežovať a dostaneš informácie dvanásť hodín pred oficiálnym zverejnením.“

„Na to ti kašlem! V podstate si mi iba potvrdil, čo som už tušila, že nejaká akcia predsa len bude, ale ja o nej nepotrebujem informácie ex post, ja chcem byť pri tom!“

„Vieš dobre, že to ti nemôžeme sľúbiť, žiadny šéf by nedovolil, aby si sa nám plietla pod nohy.“

„Ty si na hlavičku, Richard? Kto tu hovorí o šéfoch a oficiálnom schválení? Ja chcem, aby ste mi dali iba echo, kde a kedy, a o ostatné sa postarám sama. Viem sa zakrádať nočnými ulicami aspoň tak dobre ako vy dvaja, spýtaj sa Chosého, raz sme...“

„Budeš už držať tú hubu!?“

„Sorry, prepáč, už som ticho. Ozaj, a aby som nezabudla, potrebujem aj pár záberov okolo toho, takže ma zoberiete so sebou von, aspoň dvakrát.“

Vyjednávala a išlo jej to celkom dobre, ale Krauz bol nekompromisný.

„Tak dobre, dohodneme sa takto: žiadne výjazdy predtým, bočné zábery si urob sama a kde chceš, dáme ti echo pred záverečnou akciou, pri ktorej sa bude zatýkať páchateľ, a tým s tebou končíme. Informácie si zháňaj potom, kde chceš.“

„Ste svine.“

„To máme za to, že tu riskujeme vyhadzov do civilu a sľubujeme ti priamu účasť na ostrej akcii? Tak fakt díky!“

„Čo by vám to, doboha, spravilo, keby ste ma po akcii ako jedinú informovali hneď, aby som mala fóra pred ostatnými na spracovanie bomba reportáže?“

„Nič, ale nasrala si nás a už nie sme kámoši.“

„Čo ty na to, Chosé, ani s tebou už nie som kamoška?“

„Nie.“

„A dnes večer som sa načo sprchovala, čo myslíš? A kto mohol byť dneska vyfajčený, až by mu uši odstávali, há? A že viem fajčiť, práve tebe vysvetľovať nemusím, nie? Tebe to fakt nedošlo, Chosé? Mal si prísť sám a dohodli by sme sa bez problémov, načo si ho sem ťahal? Ale ste tu dvaja, tak čo už s vami? Mám obchodnú ponuku a moje podmienky sú pevné... akurát som si to teraz rozmyslela a som ochotná ponúknuť aj bonus. Môžeme ísť ku mne a môžete ísť obaja. Aj naraz.“

Chosé sa zamyslel a pred očami mu defilovali niektoré obrazy a vrátili sa isté veľmi konkrétne a jasné spomienky a...

„Nie!“ rozhodol rázne Krauz a bolo po spomienkach. „Bonus si nechaj pre toho, kto ťa informuje o programe policajného prezidenta. Dúfam, že to nie je on sám.“

„By si sa čudoval...“

„Posledná ponuka: žiadne spoločné akcie predtým, dáme ti vedieť o ostrej akcii so zatýkaním, po akcii jedna informácia mimo tlačovky. Bonbónik. Samozrejme, už žiadna podobná reportáž ako tá z Topoľčian. Nebudeš už provokovať a budeš nás informovať, čo chystáš a čo sa naozaj objaví na obrazovke. Ber, alebo nechaj tak.“

„Beriem,“ vyštěkla okamžite, aby si ponuku nerozmysleli, lebo to bolo aj tak viac, ako dúfala.

Keby prišiel iba Chosé, už by mala sľúbenú aj šikmú vežu v Pise pod oknami činžiaka, ale keď zbadala prichádzať aj Krauza, už tušila, že bude zle. Napokon to zahrala celkom dobre.

„Tak počúvame.“

„Miler so švagrom si zobrali toho mäsiarskeho vodiča bokom a vyspovedali ho. Vysvetlili mu, o čo im ide, a vraj sa skoro rozplakal, lebo aj on má doma dve malé dcérky. Spomenul si, že tá biela dodávka mala poznávaciu značku nášho mesta. Určite si pamätal, že prvé dve písmená boli naše, potom trojčíslie končiace sa na šestku a posledné dve písmená boli bé bé. Spomenul si na to preto, lebo sa o tej poznávacej značke rozprávali so závozníkom, že prvé dve písmená sú naše a druhé akoby z Banskej Bystrice, vraj taká náhoda. Potom sa do debaty zapojil aj závozník a spomenul si, že keď odstavili auto pri rampe a vodič išiel vybaviť skladníka na príjem tovaru, tak sa pozrel do speťátka a videl z bielej dodávky vystupovať vodiča. Veľmi vysokého chalana s čiernymi vlasmi v čiernom kabáte. Vraj taký taliansky typ. A obaja, aj závozník aj vodič, sa zhodli na tom, že biela dodávka bol volkswagen transportér. Trochu obdratý asi po havárke dotiahnutý zvonka, ale inak celkom v pohode. Zadná časť bez okien, komplet oplechovaná, bez nálepiek. Hore na streche hrubá krátka anténa ako nepodarený obušok. S takým opisom by sa už dalo niečo robiť, nie?“

Alica sa hodila na operadlo stoličky ako po mimoriadne namáhavom výkone a očakávala ovácie. Detektívi dojedli, poutierali sa a chvíľu iba tak potichu popíjali.

„To má byť všetko?“ odul sa Krauz, lebo keby sa neodul, asi by ju vybozkával.

„Že všetko, vám šibe? Drbali sme sa tam dva dni a spala som v hoteli s normálnymi plošticami!“

„Mala si si vziať rušičku.“

„Chosé, ty teľa, hovorím normálnymi, mali nohy a pobehovali mi po izbe.“

„Koľko mali nôh, dve? A boli holé? Športové typy meter osemdesiat?“

„Si nechutný.“

„Vždy k službám, slečna.“

Krauz vstal a ospravedlnil sa. Nedal Chosému znamenie, takže ten ostal sedieť a zabával ju. Krauz odišiel na záchod a naozaj sa vymočil. Vybral mobil a zavolal Burgerovi.

„Edo, tak sme hotoví, niečo vie, nie je to najhoršie, budeme to musieť zajtra prebrať. O päť minút mi volaj.“

Krauz sa vrátil a ešte si utieral mokré ruky.

„Alicka, a teraz na rovinu, vybal aj to, čo si nám chcela povedať naozaj.“

„Richard, to nemyslíš vážne! Ja vám zistím poznávaciu značku a typ bielej dodávky a ty chceš odo mňa aj číslo občianskeho preukazu vodiča, alebo čo? Vy fakt viete prejaviť vďačnosť!“

„Práve ty nám ideš dávať lekcie!“

„Mala som zavolať chalanov z okresu, tí vedia prejaviť nielen vďačnosť, ale aj...“

Krauzovi zapípal mobil.

„Pardon... prosím... nie, Sylvia, ja som ich nebral, musia byť v zásuvke... počkaj, vysvetlím ti kde...“ odtiahol mobil od ucha a trápne sa usmial. „Prepáčte, manželka, idem to vybaviť von, na chvíľu ma ospravedlňte...“ a s mobilom na uchu sa vypotácal von.

Hneď ako vyšiel z reštaurácie, schoval mobil, nasadol do auta a naštartoval.

Chosé chvíľu viedol nezáväznú konverzáciu, ešte raz a naozaj dôrazne odmietol fajku a vypýtal sa na záchod. Aj keď mu išlo roztrhnúť mechúr, bez povšimnutia minul dvere na toalety a pokračoval po chodbe von z reštaurácie. Vonku nasadol do naštartovaného auta a Krauz vyrazil.

Chvíľu sa viezli iba tak a bez slova sledovali premávku.

„Len aby bolo jasno, ruský jeseter sa po latinsky povie Acipenser acipenser, a nie Acipanter acipanter, ako ťa presviedčal vysoko odborne školený čašník,“ prehodil Krauz.

„To by ma ani tak neštvalo, ako skôr to, či bude mať pri sebe takú hotovosť, alebo si dá vystaviť faktúru.“

Detektívi sa odviezli domov a úplne triezvi si ľahli spať. Dobre vedeli, že zajtra a v najbližších dňoch budú na roztrhanie.

44

Všetci prišli už o pol siedmej, hodinu pred začiatkom pracovného času. Neboli dohodnutí, ale prišli, lebo tušili, že po stretnutí s Alicou sa veci pohnú.

S čím nerátali, bola účasť riaditeľa kriminálky a samotného krajského riaditeľa celej polície. Porada u prezidenta musela byť naozaj šťavnatá. Krajský si priniesol aj poznámkový zošit a ešte teraz sa mu triasli ruky.

Váňa odložil igelitku na stôl a slušne pozdravil: „Čau.“

Detektív Burger zložil noviny a z dymového mraku odzdravil: „Čau.“

To boli prví dvaja. Sotva Burger prehodil stranu a Vaňa si vyzliekol kabát, vošiel Chosé s Hanzelom. Stretli sa už dolu vo vestibule a išli spolu vo výťahu. Chvíľu po nich prišiel Krauz. Ani nestihli natrieť prvý krajec chleba a zarýpať do Váňu a vošla Petra s kávou.

„Čo vám je?“ spýtal sa Krauz prekvapene. „Je pol siedmej, čo nedrichmete doma?“

„Riško, ja som bola taká zvedavá, že...“ ale Petra nedohovorila.

Otvorili sa dvere a vošiel Mayor, vlastne iba nazrel, presvedčil sa, či sú tam, a potom niekomu na chodbe povedal: „Už sú tu...“ a vošli.

Ten niekto na chodbe bol riaditeľ kriminálky a sprevádzal ho sám pán krajský riaditeľ. No a už boli kompletní.

„Seďte, Váňa, natieraj, slečna, aj mne jednu, ak môžem poprosiť,“ a prstom ukázal na jej kávu, „pre ostatných pár organizačných pokynov: celú situáciu si rozanalyzujeme tu u vás a nebudeme tým zaťažovať a zdržiavať celé oddelenie na rannom nástupe do zamestnania,“ krajský riaditeľ polície sa chopil iniciatívy a Krauzovi bolo jasné, že ak sa unúval a prišiel tak skoro, asi sa naozaj vyskytli nové závažné okolnosti, takže si iba sadol a čakal, čo sa bude diať.

„Páni...“ Petra zo zvyku zodvihla ruku, ale krajský jej stál chrbtom, takže ju stiahla, vstala a išla mu robiť kávu. Aby nemusela ísť do vedľajšej kancelárie, Burger jej kývol, že dáva variť vodu, a prstom ukázal na sekretár s prázdnymi šálkami a na skrinku pod ním s kávou a cukrom. Petra pantomíme porozumela a pre istotu vybrala dve šálky, keby sa prebral aj šéf kriminálky. Mayorovi nevarila, ako ho poznala, tak už mal v sebe aspoň tri.

„... máme problém,“ pokračoval krajský riaditeľ. „Minister vnútra si včera večer zavolal na koberec nášho prezidenta a chcel informáciu o bielej dodávke. Našťastie bola napísaná celkom rozumne... kto to robil?“

„Krauz,“ odpovedal za Krauza Mayor.

„Krauz. Kolega, veľmi dobrá práca, rozumne a takticky vysvetľujete genézu fantóma z bielej dodávky a uvádzate aj fakty z prípadu Lívie Hauzerovej, lenže po napísaní vašej správy a hlavne po odvysielaní tej nešťastnej reportáže sa veci pohli trochu iným smerom, než by sme očakávali. Hovorí vám niečo meno Zedníček? Poslanec Zedníček. Poslanec za vládnu stranu. V auguste pred dvoma rokmi sa stratila jeho neter, dcéra jeho brata. Deviatačka na zedeeške, mala pätnásť. Videl tú reportáž a okamžite volal ministra vnútra. Samozrejme, že aj on chce, aby sa jeho prípadu venovala osobitná pozornosť, lebo únos jeho netere asi tiež súvisí s bielou dodávkou. Samozrejme, iba podľa neho. Ja viem, aký máte na tlaky zhora názor, ale nevyhneme sa im. O desiatej mám byť u prezidenta a ideme veci riešiť silou, ako to u nás bežne býva v stave bezmocnosti. Idú sa robiť dopravné akcie, plánujú sa preventívno bezpečnostné akcie, budú slúžiť stovky policajtov v uliciach... Jednoducho budeme sa onanovať, aby verejnosť videla, že ministerstvo neberie vážnu situáciu na ľahkú váhu. Ja som toho istého názoru ako vy, je to hovadina, ale už je to politická hovadina, a v takom prípade je každá blbosť ospravedlniteľná. Je na vás, aby ste s tým pohli. Všetci vieme, komu môžeme ďakovať za vzniknutú situáciu. Váš šéf ma informoval, že ste s tou kravou boli večer na schôdzke. Čo to prinieslo?“

„Pár informácií,“ prehodil iba tak Krauz.

Krajský riaditeľ sa pomrvil na stoličke, pohľadom poďakoval Petre za kávu a pomiešal si ju. Skúsil, ale bola príliš horúca, tak odložil šálku a otvoril si poznámkový zošit.

„Dôležité informácie?“

„Pre nás áno, pre ostatných nie.“

„To mám povedať prezidentovi?“

Krauz si vzal cigaretu, a aj keď mal vo zvyku prvú si zapáliť až po rannom chlebíčku, zapálil si ju nalačno.

„Niečo vám poviem,“ začal Krauz a vypľul zrnko tabaku.

Mayor sa oprel o dvere a počkal, kým si ho Krauz všimne. Keď sa im stretli pohľady, Mayor poprosil, aby neblbol. Krauz nebadane prikývol, ale pokračoval podľa seba.

„Vás... presnejšie, vrchnosť nad vami, teda prezidenta a ministra, asi najviac zaujíma odpoveď na jednu základnú otázku. Mám pre nich odpoveď. Nie je to premyslená a riadená akcia zo strany opozície, môžu byť pokojní, nie je v tom politika a Alica v tom nebude pokračovať. Aspoň nie týmto štýlom. Všetko nám vysvetlila. Tlačia na ňu v práci, bežná konkurencia, nabrali mladé žaby a tie sa chcú presadiť a staré musia robiť aj svinstvo, len aby sa udržali na obrazovke. Nič zlé tým nemyslela a má nás rada ako predtým. Aj my ju a dali sme jej to včera pocítiť. Skóre je jedna jedna, ak by vás to zaujímalo. Čo sa týka bielej dodávky... pán krajský riaditeľ, iba včera poobede sme dostali celú vec na stôl, a to bez jediného písomného záznamu, iba tak, lebo niekto sa po odvysielaní relácie splašil. Ak v tom plašení budete pokračovať, nedostaneme sa nikam a všetko pokazíte. Moje stanovisko je takéto: vysvetlite prezidentovi, že akékolvek unáhlené opatrenia v zmysle dopravných a podobných akcií sú nám na škodu. Ak sa niekde naozaj pohybuje biela dodávka a chlapci v nej spozorujú, že po nich pasie polícia, zalezú a sme v... riti.“

Krajský riaditeľ si robil poznámky.

Krauz počkal, kým dopísal a kým si odpil z kávy.

„Máte aj to posledné slovo? Trvám na ňom, lebo za daných okolností to môže byť niečo ako terminus technicus na označenie konečného a možno aj konečníkového stavu, kam nás neuvážené a urýchlené akcie určite dostanú. Myslím to vážne. Nikto z nás by sa do takého stavu nechcel dostať, lebo ak sa potvrdia získané informácie, tak máme do činenia s naozaj závažným prípadom.“

„Aby som neuvážené a urýchlené akcie mohol zastaviť, musím mať niečo v rukách. Niečo, čo prezidenta a ministra uspokojí a prestanú rýpať.“

„Dám vám niečo. Začali sme s prácou s informátormi a s prvotnou analýzou získaných informácií. Zatiaľ viem toľko, že dva prípady z Topoľčian a jeden náš asi spolu súvisia. Sú tam isté markanty, ktoré sa zhodujú, aj modus operandi by sedel. Máme opisy, aj osôb, aj auta. Máme aj niečo navyše, čo si zatiaľ necháme pre seba. Máme indície, ktoré vedú k medzinárodne organizovanej skupine obchodujúcej s bielym mäsom. Trestná činnosť, ktorá nás zatiaľ obchádzala, ale asi už nebude. Vyžiada si to dlhšie rozpracovanie. Potrebujeme aspoň týždeň na získanie základných informácií a preverenie už zistených faktov.“

„Mám tomu rozumieť tak, že už niečo máte?“

„Máme.“

„Sem s tým!“

„Pán krajský riaditeľ, tu ste na kriminálke, my informácie získavame, nerozdávame. Ak vám poviem, čo sme zistili od informátora, pochválite sa s tým hore, tí to dajú ešte vyššie, tí to na tlačovke povedia novinárom, novinári to roztrúbia do celého sveta a naša robota vyjde navnivoč, ako už veľakrát predtým. Uvážte sám, detaily by sme mali preberať, až keď sa potvrdia a keď ich prípadné vyzradenie nenarobí toľko škody.“

Krajský dopísal a pokýval hlavou na znak súhlasu.

„V poriadku, verím vám. Takže si to zhrnieme: prvé vyšetrovanie po dvadsiatich štyroch hodinách prinieslo dve základné informácie, a to, že nejde o cielený politický útok a že na celej afére s bielou dodávkou je niečo pravdy. Prinajmenej dva prípady odtiaľ a jeden od nás. Okrem toho ste získali aj konkrétnejšiu informáciu, ktorá by mala viesť k vypátraniu... čoho? Auta alebo páchateľa, alebo odhalenie organizovanej skupiny... ja viem, nechcem od vás nič konkrétne, iba naznačiť, čo môžem prezidentovi povedať a čo už nie.“

„K vypátraniu auta. Možno.“

„Dobre, takže auta. Čo ešte?“

„Nič. Zatiaľ viac nevieme.“

„Dobre. Koľko ľudí na tom bude robiť?“ otázka už patrila riaditeľovi kriminálky. Ten pozrel na Mayora.

„Celá kancelária, teda päť,“ Petra zodvihla ruku, „... vlastne šesť ľudí.“

„To by malo stačiť. Keby si pátranie vyžiadalo nasadenie iných síl a prostriedkov, okamžite ma informujte. To by bolo zatiaľ všetko, máte vy nejaké požiadavky? Nie? Nikto nič? Tak vám držím palce a chcem byť informovaný každý deň o pätnástej hodine. Zatiaľ dovidenia.“

Funkcionári odišli. Mayor ako posledný. Na odchode ešte vopchal do dverí hlavu a povedal im, aby ani na nástup nechodili, nech sa do toho pustia hneď.

Krauz sa do toho pustil hneď, začal raňajkovať. Chosé informoval kanceláriu o priebehu včerajšej schôdzky s Alicou. Záver sa páčil všetkým. Stred už menej.

„Richard, to myslíš vážne, že ju budeme ťahať so sebou?“ zhrozil sa Váňa.

„Nie, ona tiež nemyslela vážne, že prestane. Videl som jej to na očiach, mala tam plamienky bojovníka Apačov na vojnovom chodníku a len tak ľahko sa nevzdá. Musel som jej niečo sľúbiť, aby začala rozprávať.“

„Ja som tú jej reportáž spred dvoch rokov videl, naozaj hrôza,“ zaspomínal Hanzel.

„Aj ja, ale aj tak si myslím, že by sme mali ostať nohami na zemi a nedať sa nalákať na bombastické novinárske predstavy o medzinárodných organizovaných skupinách a podobne. Poďme na to po našom...“

„Myslíš hlúpy sedliacky rozum?“ spýtal sa Váňa.

„My použijeme sedliacky, ty môžeš to ostatné.“

„Zasa vtipný!“

„Takže navrhujem takto: rozdelenie síl ako pri Vratkovi. Petra a Oto dostanú od Chosého torzo poznávacej značky. Počítače nám nepomôžu, viete, v akom stave sú tie informácie a kto ich tam nakladá, takže sa presunú na oddelenie evidencie na doprave a presnoria tam archív. Niečo musíme nájsť, aj keby ste mali vypísať všetky biele dodávky, čo tam majú. Edo a Váňa by mali skočiť do Topoľčian, začať s tými ich prípadmi a zistiť, koľko nezvestností mladých žien tam majú.“

„Aj chlapcov, aj tí sa dajú použiť,“ upozornil Chosé.

„Správne,“ súhlasil Krauz, „aj chlapcov. Zistite, čo sa dá, navštívte rodičov, nájdite kamarátov... ak toho bude veľa, pôjdeme tam všetci, hoci aj na týždeň. My s Chosém si zoberieme na paškál tú Hauzerovú.“

„A Vratkovú, nie?“

„Oto, už blbneš aj ty? Čo s tým má Vratková? Ju zabil manžel, tak ma prestaňte štvať! Kde ste videli, aby starú, tridsaťdvaročnú kravu niekto predával do bordelu? Robotu má každý? Vieme, čo chceme? Tak do práce, nech nám pán minister môže s pokojným svedomím zvyšovať platy.“

A všetci sa s chuťou pustili do raňajok.

45

Sylvia mala aj tak naplánovanú návštevu u matky a vzala so sebou aj dcéry, takže čo by robil v sobotu doobeda doma sám, iba tak polihoval? Išiel na prednášku. Po dlhom čase urobil Krauz niečo pre seba, niečo, čo ho naozaj bavilo a na čo sa naozaj tešil. Išiel na prednášku profesora Micháleka o afrických cichlidách, lebo Milan ho o to poprosil a on mu to sľúbil.

Kým sa dievčatá vychystali a kým im naštartoval strečkujúceho žiguliaka s prechľastaným karburátorom, ubehlo pekných pár úvodných slov z prednášky, ale napokon dorazil a sadol si. Do posledného radu, ako to mal vo zvyku.

Záujem o africké cichlidy ho prekvapil. V sále bolo tma, svietilo iba veľké plátno. Keď si oči privykli na šero, jasne rozoznával jeden vlasatý kopček vedľa druhého. Toľko ľudí naozaj nečakal. Sústredil sa na plátno. Zarachotil dávkovač diapozitívov a obrázok sa zmenil. Cez celé plátno plávala veľká čierna ryba s množstvom bielych bodiek.

„... ďalším unikátom z mojej zbierky je pestrenec priečnopruhovaný, latinský názov Lamprologus calvus. Rod Lamprologus bol prednedávnom revidovaný a niektoré väčšie cichlidy boli preradené do príbuzných rodov, aj táto bola po novom zaradená do rodu Altolamprologus, takže jej celý a správny latinský názov je teraz Altolamprologus calvus. Na obrázku vidíte čiernu farebnú varietu nazývanú black pectoral,“ hovoril prednášajúci. Vstúpil do prúdu svetla, ale okamžite si uvedomil svoj omyl a ustúpil krok bokom.

Krauz ho zaregistroval iba na okamih, a aj to sa nedala rozoznať tvár, no zdalo sa mu, že je to už starší pán a že sa už niekde stretli, možno na nejakej burze alebo v časoch, keď ho Milan vláčil po akvaristických schôdzkach a snažil sa z neho urobiť nového člena spolku.

„Tento druh sa v prírode vyskytuje v Tanzánii, v Burundi, v Kongu a Zambii. Je to endemit lazera Tanganika. V akváriu obýva celý vodný stĺpec a je dosť silno vnútro-druhovo teritoriálne agresívny. Pokiaľ sa mu podáva kvalitná živá alebo mrazená potrava, chov a odchov je v podstate bezproblémový, vyžaduje iba dostatočne veľké akvárium, ktoré by nemalo byť menšie ako dvesto litrov, a dostatok kameňov, ktoré využíva ako úkryty a ohraničenie svojho teritória. Samica vypúšťa ikry voľne na substrát dna, občas využívajú na trenie jaskynky z kameňov alebo ulity väčších plžov. Samica po oplodnení zatarasí svojím telom vchod do jaskyne, aby sa k ikrám nedostal samec, lebo by ich požral. Ikry a plôdik patria k základným potravným zložkám týchto rýb a v spoločnom akváriu tak prirodzenou formou redukujú stavy ostatných chovancov. Rastú veľmi pomaly, za pol roka dorastú sotva do veľkosti štyri centimetre. V dospelosti dorastá samec do pätnástich centimetrov, samica je o polovicu menšia, asi osemcentimetrová. Telo tejto ryby je pomerne vysoké a sploštené, charakteristické je strmo sa zvažujúce čelo a tlamka vytočená dohora. Telo je výrazne dorzoventrálne pruhované, kresba je výraznejšia v prednej časti, smerom k chvostu sa pásy strácajú a telo je pokryté bielymi alebo modrastými bodkami. Calvus je dravec, na love sa pomaly zakráda ku koristi, a keď je dostatočne blízko, bleskovo zaútočí. Požiera iba malé rybky a bezstavovce, k dospelým jedincom je nevšímavý. Dobre sa znáša aj s inými rybami jazera Tanganika a Malawi. Môžeme ho chovať v pároch alebo aj v skupinách, pokiaľ chceme produktívny pár, výhodnejšie je kúpiť celú skupinu mladých rýb a nechať ich spontánne napáriť, vtedy vytvorí pevné zväzky, ktoré produkujú z jedného výteru aj dvesto ikier. Existuje niekoľko farebných variát tohto druhu, napríklad black calvus, yellow calvus „Chisanse“, white calvus „Chaitika“. Vedecky sa zaraďuje do skupiny Lamprologines...“

Prednášajúci hovoril z hlavy, nepoužíval poznámky a išlo mu to, akoby verklikoval z platne. Medzi rybičkami bol doma, o tom nebolo pochýb. Občas prehodil obrázok, občas použil dlhé ukazovadlo, aby vysoko na plátne ukázal poslucháčom nejakú zaujímavosť alebo skrytý detail.

Krauza prednáška zaujala a ani raz nezívol. Uvedomil si, že len počas jeho prítomnosti prebrali aspoň dvadsať rybičiek - a koľko toho stihli predtým, k tomu ešte úvod! Boli to zmysluplne strávené dve hodiny.

Vstal, a keď vstala celá sála a otočila sa k nemu, lebo východ mal za chrbtom, musel sa usmiať. Samá mládež, ako za starých čias, keď prišiel hrdina letec zo Sovietskeho zväzu a chcel sa stretnúť s mládežou a urobiť besedu. Keby to nechali na dobrovoľnosť, sedel by tam sám, chudák, ešte podnes, ale stranícki funkcionári vedeli šmahom ruky vyriešiť akýkoľvek problém s masami, jednoducho nabehli do najbližšej školy, vydali pár pokynov a kinosála bola okamžite na prasknutie. Decká mali radosť, že odpadol zvyšok vyučovania, a hrdina Sovietskeho zväzu mal radosť, že ho ešte stále majú všetci tak radi.

Aj táto sála sa hemžila mladými, no Krauz si bol istý, že dobrovoľne. Zvrtol sa a zamiešal sa do prúdu tiel smerujúcich k východu, ale Milanovi neušiel.

„Hééj! Héj, Richard!“

Milan poskakoval a mával, aby si ho Krauz všimol. Všimol si ho a odkýval mu, ale Milan mával ďalej, tak Krauz vystúpil z davu a postavil sa bokom. Milan mu stále kýval, aby sa prebojoval k nemu. Krauz počkal, kým nápor povolil, a pretlačil sa dopredu k plátnu.

„Nazdáár!“ privítal ho Milan, podal mu ruku a od radosti ho objal.

„Na pivo nejdem, mám toho dosť cez týždeň v práci,“ odzdravil Krauz. „Je sobota, relaxujem.“

„V pohode... rád by som ti predstavil pána Micháleka.“

Pán Michálek prestal baliť projektor a diapozitívy a otočil sa k nim. Usmial sa a podal Krauzovi ruku.

„Michálek.“

„Krauz.“

„Richard, som rád, že si prišiel...“ pokračoval Milan.

„Ale nebudem vstupovať do žiadneho novovznikajúceho akvaristického spolku.“

„Nevadí, aj tak som rád, že si prišiel.“

Stáli proti sebe a zavládlo trápne ticho. Krauzovi sa zazdalo, že by mal pochváliť prednášku, a tak povedal: „Pán profesor, bolo to vynikajúce. Hoci ja sa na afriky nešpecializujem, vychutnal som si to. Taký ucelený prehľad o Tanganike som už dávno nepočul.“

„Ďakujem za prejavy uznania, ale ja nie som profesor, som garážmajster. Ale Tanganiku a afriky vo všeobecnosti ovládam, to ma baví.“

Krauzovi poskočilo obočie.

„Vy nie ste profesor? Počul som o vás, že pracujete niekde v ústave medicíny...“

„To je pravda, pracujem v Mestskej nemocnici, ale ako garážmajter, nie ako vedecký pracovník.“

„Úchvatné...“

„Čo je na tom úchvatné? Samé sanitky a...“

„Ako sa môže garážmajter takto vypracovať?“

„Pán Krauz, Milan my o vás tiež niečo prezradil, vraj poznáte latinské názvy všetkých u nás chovaných exotických rybičiek. Skúška: Ako sa povie gurama perleťová?“

„Trichogaster leeri.“

„Kam patrí, aká čeľaď?“

„Belontiidae, čuchávcovité.“

„A mrenka nádherná?“

„Botia macracantha.“

„A čelaď?“

„Cobitidae.“

„Tak vidíte, vy kde prednášate, pán profesor Krauz?“

Krauz sa musel zasmiať.

„Máte pravdu, pán Michálek, človek nemusí byť hneď profesor, aby sa v niečom vyznal, alebo inak, nie každý, kto sa v niečom vyzná, musí byť zákonite profesor. Stačí, ak ho to baví a ak sa niečím naozaj vážne zaoberá.“

„Súhlasím. Vy čo robíte?“ Michálek položil otázku iba tak, aby bol zdvorilý, ale otočil sa k stolu a ďalej balil diapozitívy.

„Som detektív z kriminálky.“

Michálek prestal baliť a obrátil pozornosť späť ku Krauzovi.

„Fór?“

„Nie.“

Michálek dosť okato a dosť vyčítavo zagánil na Milana.

„To si mi nepovedal!“

„On to nemá rád... chce byť tajný aj pred kamarátmi.“

Krauz sa rozhodol zasiahnuť, aby zachránil Milana.

„Má pravdu, nehnevajte sa naňho. Naozaj nemám rád, keď sa o mne zbytočne hovorí, zvlášť ak nie som pri tom.“

Michálek chápavo pokýval hlavou. Chvíľu váhal, potom sa rozhodol.

„Ja by som... ako by som to...“ habkal Michálek a pošúchal si strnisko na brade.

„Normálne. Som na to zvyknutý,“ usmial sa Krauz.

„Ako môžete vedieť, čo chcem?“

„Lebo to poznám, už som to zažil veľakrát. Keď poviem, že som poliš, občas sa stáva, že ľudia sa chcú so mnou porozprávať. Vtedy sa im oči zatemnia takou zvláštnou hmlou ako vám teraz. Aj gestá majú podobné. Niečo sa vám stalo a chcete sa o tom s niekým poradiť, najlepšie s niekým od polície, ale nechcete, aby to išlo oficiálne do zápisnice, niečo ako vyšetrenie na onkológii po telefóne, ale aby nález nebol pozitívny a podložený papiermi. Je tak?“

„Je.“

„Ale v oboch prípadoch si vás realita bežného dňa nájde. Skôr či neskôr, no raz určite.“

„Ja tú rakovinu nemám, ide mi o kolegu.“

„Fajn. Kedy a kde?“

Milan poskočil od radosti.

„Oproti je taká fajn krčmička...“ rozhodol za oboch.

Pomohli Michálekovi s projektorom a s vybavením a všetko odniesli do jeho starej škodovky. Potom skočili na pivo.

Milan objednal tri, Krauz si zapáli cigaretu a bol zase v práci.

„Tak počúvam.“

„Ono je to také zvláštne...“

„Na začiatku je vždy všetko zvláštne, len smelo.“

„Mám kolegu, volá sa Andy. Je u nás vodič sanitky. Asi pred mesiacom ma prekvapil s takou otázkou, že kto prideľuje poznávacie značky na naše autá, presnejšie, na sanitky, a chcel vedieť, či o tom aspoň čiastočne nerozhoduje vedenie nemocnice alebo niekto z vedenia záchrannej služby. Robím so sanitkami iba štyridsať rokov, a tak som si myslel, že mu môžem dať fundovanú odpoveď. Vysvetlil som mu, že poznávacie značky nám prideľuje dopravný inšpektorát, lebo naše autá, ak nepoužívajú výstražné znamenia, sú z hľadiska dopravy úplne bežné vozidlá cestnej premávky a na prideľovanie poznávacích značiek nemáme žiadne zvláštne predpisy, ani pravidlá, ani protekčné postavenie, hoci... ale to je jedno, občas sa niečo dá vybaviť - napríklad čísla sú zrkadlové, alebo podobne, ale to nebol jeho prípad. Andy mi najprv nechcel povedať, o čo mu ide, ale napokon to z neho vypadlo. Videl takú istú sanitku, ako riadil sám...“

Michálek stíchol a napil sa. Spoza pohára sledoval Krauza. Ten nič.

„Videl svoju sanitku,“ zopakoval Michálek.

„No a?“

„Aj taká istá poznávacia značka.“

„Omyl v evidencii. To by sa dalo vysvetliť. Videl vodiča? Bol to kolega z vašej nemocnice? Alebo niekto cudzí?“

„Nevidel, stál za ním a prudko odbočil, ale Andy musel ísť rovno, mal robotu.“

„Typ vozidla, pomaľovanie, ešpézet... všetko sedelo?“

„Všetko ako odkopírované. Andy je na svoje autíčko dosť citlivý. Ak ostatní umývajú raz za týždeň, on trikrát, ak ostatní kontrolujú tekutiny raz za mesiac, on desaťkrát, ak ostatní vysávajú koberčeky raz za tri dni, on dvakrát za deň... je to proste pedant. Dosť ho zmiatlo, čo videl. Nevedel čo s tým a prišiel sa poradiť za mnou.“

„Je taká možnosť, že bol ožratý alebo naklepaný?“

„U Andyho taká možnosť neprichádza do úvahy. Predtým áno, slopali ako dúhy, ale teraz nie. Možno si ešte občas lízne, ale sám dobre vie, že nevie nič iné, len jazdiť. Nemôže prísť o vodičák, a tak k svojmu remeslu aj pristupuje. Poznám ho desať rokov, za celý ten čas ani jedna absencia pre nejakú oslavu alebo podobne. Žiadne mimoriadne voľno, ako si ho vyberajú ostatní. Nie, uňho to neprichádza do úvahy, okrem toho v ten deň, keď sa mu to stalo, sa mi prihovoril, bol u mňa v kancelárii, hovorili sme spolu na vzdialenosť pol metra, nič som na ňom nevidel, a to vám prisahám, že za tie roky mám v nose automatický dreger, a z neho som nič necítil, bol úplne v poriadku.“

„Tak potom...“ začal Krauz, ale ani netušil, čo potom. Netušil ani, čo teraz. „A čo s tým kriminálka? Čo sa podľa vás stalo?“

Ani Michálek nevedel, čo sa stalo.

„Ja neviem, Andy bol z toho dosť vyoraný a ani podľa mňa to nie je v poriadku. Ak niekto odkopíruje sanitku, asi má niečo za ušami a na niečo ju použije, nie?“

Krauz musel pripustiť, že má pravdu.

„To je logické. Viete mi povedať na čo?“

„Ani netuším.“

Krauzovi tiež nič nenapadlo.

„Povedali ste to aj ostatným vodičom?“

„Nie.“

„Stalo sa to už niekedy v minulosti? Má podobný zážitok aj niekto iný z vodičov?“

„Nie.“

„Vy ste garážmajster?“

„Som.“

„Máte priamy kontakt na všetkých vodičov sanitiek?“

„Mám.“

„Tak to prestaňte tajiť, odvolajte sa na mňa a pokojne im všetkým povedzte, že je tu podozrenie zo zneužívania jedného z vašich vozidiel a chceme vedieť, kto sanitku ešte zaregistruje a kde sa pohybuje. Vy ste na vysielačkách, nie?“

„Sme.“

„Tak ak sa vám niektorý z kolegov ozve, že ju vidí, dáte mi vedieť a ja zariadim okamžitý policajný zásah, tiež cez vysielačky a cez naše operačné stredisko.“

Michálek sa hodil na operadlo a spokojne sa usmial.

„Perfektné! Ak to pôjde cez vaše operačné, tak ho dostaneme. Presne to som chcel. Andy bude nadšený! Vedúci!“ Michálek sa obzrel, kde sa zasekla obsluha. „Tri vodky a tri pivá...“

Krauz protestoval, ale nebolo to nič platné. O pol štvrtej vyzeral ako normálne na fajront, iba s tým rozdielom, že počas pracovných dní sa mu ešte nestalo, aby podpísal až dve prihlášky do novovznikajúceho akvaristického spolku.

46

V nedeľu spal a chcel spať aj v pondelok. Ukázalo sa, že Michálek býva na polceste k nemu, a keďže už pár hodín po prednáške nemohol šoférovať, požiadal Krauza, aby staručkú škodovku odkočíroval zaňho, a aj mu ukázal, kde ju má odparkovať. Milan sa pripojil akosi automaticky a skončili u Micháleka v zadnej detskej izbe, prerobenej na akvaristickú chovňu. Manželka bola na akvaristické návštevy zvyknutá, a tak iba mávla rukou. Zmierená s tým, že zvyšok nedele strávi pri televízore, zacúvala do obývačky a nechala ich. Hektolitre vody v poschodových akváriách a dva litre domácej orechovice. Asi tak nejako vyzerala Krauzova sobota, ktorú si vyhradil na oddych.

Nedeľa nebola, to sa občas stáva.

Bol až pondelok.

„Čaute, vajčáci!“ zahulákal Váňa.

„Choď do riti!“ odzdravil Krauz.

„Ááá... ťažký víkend. Počúvam. Čo bolo?“

„Nič, v sobotu som sa započúval do prednášky o afrických cichlidách a v nedeľu som mal prednášku na tému alkoholizmus metla ľudstva. V sobotu prednášal kamoš, v nedeľu bojovo naladený nepriateľ v mojej vlastnej kuchyni. Dnes je pondelok ráno a Hanzel ma už stihol nasrať s ponukovým listom, vraj iba vodka, žiadne pivo. Kto mi vychlastal tie tri plechovky bažanta!?“

Váňa zodvihol ruky a ukázal mu dlane.

„Ja, priznávam sa bez mučenia, mal som tu vážnu návštevu, ale ponúkam ti za to dva chlebíčky s extra vysoko naloženým vlašským šalátom a šunkou.“

„Odpustené, nakladaj!“

Odvedľa prišla aj Petra s kávičkou.

„Čo máme nové? Krajský bude chcieť nejakú informáciu,“ zastonal Krauz, ale viac ho zaujímali raňajky.

Doobeda to ako-tak šlo, Krauz napísal informáciu pre krajského riaditeľa o tom, ako za minulý týždeň nič nevyšetrili, ale vzhľadom na to, že toho bolo na tri strany, činnosť celej špecializovanej skupiny bola opodstatnená a nikto z nadriadených si netrúfol namietať. Krauz bol špecialista na básnenie a jeho literárne črevo nikto nespochybňoval, takže ak išlo o písanie správ, automaticky to padlo naňho a už sa ani nebránil. Len písal. Písal často a rád. Nikto z kolegov to nevedel pochopiť. Písanie je najstrašnejšia policajná činnosť. Iba idiot by si na nej založil existenciu.

Krauz nemal opečiatkovaný obed v policajnej vývarovní, lebo s Chosém počítali s tým, že v pondelok vypadnú do Topoľčian. Lenže policajti z Topoľčian im telefonovali, že tých, čo chceli na výsluch, nezohnali a išli by zbytočne, a tak obaja ostali doma. Chosé sa na obed vytratil na vyšetrovačku pozrieť novú sekretárku a Krauz sa vytratil k mäsiarovi kúpiť si dvadsať deka pečeňového syra a desať deka diétnej salámy, aby sa aspoň ako-tak najedol.

Kúpil si aj štyri rožky, a keďže toho bolo veľa, dali mu nákup do tenučkej igelitky. Ako vychádzal von, zavadil o rám dverí, igelitka sa roztrhla a jeden rožok vypadol. Musel sa zohnúť. Keď sa vystrel, už stáli pri ňom. Každý z jednej strany.

„Pozdravuje ťa Canis. Ivan Canis.“

„Ťažko, je už vyše roka mŕtvy.“

„Vieme. Neblbni a počúvaj, niekto, kto ho poznal aspoň tak dobre ako aj ty, sa chce s tebou porozprávať.“

Obaja boli o desať rokov mladší a o desať kilogramov ťažší. Nadváha nespočívala v sadle okolo bokov, ale v svaloch na rukách. Takticky počkali, kým si pozbieral roztrúsený nákup, a až potom ho pritlačili k výkladu, aby nemal kam utiecť. Nebol by žiadny problém, keby bol riadne vyzbrojený, lenže Krauz si iba odskočil k mäsiarovi a všetko nechal v kancelárii. Pištoľ mal v skrini.

Už dva roky nosil Krauz pištoľ stále so sebou, lebo bitka, čo dostal, a ceremónie, čo s ním tajná služba narobila, mu stačili. Skoro ho dorazili, a aj keď sa im to na prvý raz nepodarilo, aj tak to bolelo a musel počítať, že sa to možno zopakuje. Viackrát im takúto šancu nechcel dať. Kúpil si malú, ale šikovnú devinu a normálne si ju prihlásil. Dostal zbrojný preukaz, no necítil sa o nič lepšie. Kúpil si aj jednu nelegálnu. Nie pištoľ, ale revolver, lebo tieto zbrane po sebe nechávajú oveľa menej stôp než pištole. Netušil kedy a netušil, za akých okolností sa mu obe zbrane zídu, ale mal ich a nosil ich. No teraz, keď ich potreboval, ostali v skrini.

„Odstúpte o krok, lebo začnem kričať.“

Krauz zložil ruky pozdĺž tela, aby videli, že nie je ozbrojený a že nebude bojovať. Chcel, aby sa upokojili. Panika by nikomu nepomohla, a keby chlapci zaskratovali, mohli tasiť a narobiť paseku. Krauz chcel prežiť, a ak chcel prežiť, musel zvládnuť začiatok vyjednávania. Ak prežije úvod, potom to už bude iba kecanie, a na to si trúfal.

„Povedal som odstúpte, aby som na vás videl. Vy vidíte moje ruky, nič nerobím, tak sa neserte a ukážte mi svoje.“

Jeden mal pravú ruku v bunde a používal iba ľavú, druhý mal obe ruky v kabáte. Krauz tušil, že nemá šancu, a aj keby boli akíkoľvek pomalí, aj tak by boli rýchlejší než on, ale nespravili nič. Buď ich tak zaskočil so stupídnou vyhrážkou o kričaní, alebo dnes fakt nemali v popise práce žiadne únosy. Počítal s tým, že keby ho chceli znova dostať a dať do laty, nerobili by to na verejnosti, ale spravili by ho v nejakej tmavej uličke, kde sa obšmietal dosť často. Nič také nespravili a okrem toho dobre vedel, že teraz nemajú s Chosém nič na rováši, čo by ich starých kamošov malo iritovať, takže dúfal, že dnes to nebude až také ostré.

„Nie som ozbrojený, nechcem bojovať, vidíte, nie?“

„Chce sa iba porozprávať, nerob paniku a poď za mnou.“

Atmosféra sa upokojila, prvý kontakt zvládli všetci traja na výbornú. Ako na povel sa pohli. Krauz sa bezmocne obzeral, či nápad skočiť si k mäsiarovi nedostal aj niekto iný z kriminálky, ale ako na potvoru buď nikto nebol hladný, alebo to stihli pred ním.

Rameno vedľa ramena ho odprevadili do bočnej uličky a ako prechádzali po chodníku okolo modrej dodávky, otvorili sa bočné šúchacie dvere a strčili ho dnu. Táto mala aspoň sedadlá, nie ako tá pred dvoma rokmi. Dosadol na jedno v strede auta, chlapci z každej strany vedľa neho a konečne sa im stretli pohľady. Dodávka bola dosť veľká a mala dva rady sedadiel oproti sebe, takže sa ocitli tvárou v tvár. Opäť po rokoch.

„Ty nie si normálny, tvrdil som to vtedy a tvrdím to aj teraz,“ uľavil si Krauz, keď spoznal únoscu.

„Vitaj.“

„Ty chuj, mal som ťa už dávno odjebať a bol by pokoj,“ Krauz sa milo poďakoval za uvítanie.

„Aj ja ťa rád vidím, Richard. Koľko je to... dva roky? Dva roky, čo sme sa nevideli.“

„Nechýbal si mi. Čo to robíš za hovadiny, ti kvapká na karbid? Toto učíte tých mladých, Butch Cassidy a Sundance Kid? Keby som mal pri sebe svoju pištoľ, tak tých tvojich kinder mafiánov odkrágľujem na chodníku pred mäsiarstvom ako nič.“

„Nemal si ju a ja som trpezlivo čakal, kedy ju nebudeš mať.“

„Takže ma už zase sledujete? Alebo ešte stále?“

„Nesledujeme, nie si až taký zaujímavý, nenamýšľaj si.“

„Tak čo chceš? Načo toto divadielko?“

Auto sa pohlo.

„Hladný?“ muž ukázal na Krauzovu igelitku.

„Čo ťa po tom?“

„Drzý?“

„Mám ti jednu trtnúť?“

Chalani po jeho boku sa spýtavo pozreli na šéfa. Šéf iba pokrútil hlavou, a tak Krauza nechali tak.

„Sviňa si bol a sviňa aj ostaneš, Erik, ja som nezabudol...“

„Iba sa prevezieme a podebatujeme.“

Krauz si vzdychol, lebo nič iné robiť nemohol. Odviezli ho na Železnú studničku, vysoko nad posledné jazero. Poznal to tam z prechádzok so Sylviou a neskôr z prechádzok so Sylviou a deťmi. Poznal to tam naozaj veľmi dobre, lebo tam chodil ešte ako slobodný behávať terény. Keby došlo ku kritickej situácii a musel by zase utekať, bol by vo výhode, tentoraz poznal terén. Nevýhodou bolo, že Chosé a ani nikto z oddelenia nevie, kde je, nik mu nemôže prísť na pomoc.

Dodávka ich vyhodila na čistinke s vyhasnutým ohniskom, s premasteným stolom a lavicou načatou sekerou.

Erik ho gestom pozval k stolu, akoby tu bol doma. Krauz položil igelitku na zle ohoblované brvná, odovzdane si sadol a čakal. Auto ostalo dolu na parkovisku, pár metrov od nich. Chalani sa rozostavili pod stromy a tvárili sa, že hľadajú huby. Obaja mali ruky vo vreckách a stále sa obzerali. Vodič ostal v aute. Krauza nezaskočili, poznal toto rozostavenie.

Hore za Krauzom bol iba les, ale svah bol veľmi strmý. To nebolo dobré, Krauz nemal možnosť zdrhnúť ani na jednu stranu. Poznali to tu veľmi dobre, asi nebol prvý, ktorého sem pozvali na pokec.

Erik Bergmann sa obkročmo posadil na lavičku oproti Krauzovi a usmial sa.

Erik Bergmann bol kolega Ivana Canisa z bývalej Štátnej bezpečnosti. Oni dvaja a aj pár ich kolegov sa zachránili a po nežnej revolúcii a ročnej nútenej dovolenke ich novovzniknuté vedenie polície upratalo na kriminálku. Canis sa dostal na oddelenie vrážd a celkom dobre zapadol, Bergmann sa dostal na oddelenie lúpeží a nikto ho nemal rád. Ani vtedy, ani potom, keď si ho v polovici deväťdesiatych rokov tajná služba znova vyžiadala späť. Krauz s ním mal problémy pre neopodstatnene tvrdé vyšetrovacie metódy a neohrabanosť v myslení; raz mu aj musel rozbiť hubu, lebo bol drzý. Bergmann mu to nikdy nezabudol.

Teraz bol hore Bergmann a Krauz iba takticky vyčkával.

Bergmann zalovil v útrobách saka a podal mu vyskakovací nôž. Krauz pokrútil hlavou, zalovil v útrobách bundy a vytiahol si svoj. Stlačil gombík a nôž vyskočil. Obaja chalani ho sledovali, ale bez povelu sa ani nepohli.

„Daj si, ak si hladný,“ ponúkol ho Bergmann ako zo svojho.

Krauz sa nerozpakoval, rozbalil si salámu, rozkrojil rožok, natrel pečeňovku a pokojne začal jesť. Po prvom zahryznutí si uvedomil, ako nespoločenský sa správa voči hostiteľovi, natrel aj druhý rožok a podal mu ho. Bergmanna prekvapil, ale rýchlo sa spamätal, bez ostychu prijal a zahryzol.

„Máš dobré nervy... ešte stále, Richard.“

„Ani ste ma neprehľadali,“ poznamenal Krauz a provokatívne zodvihol svoju vyskakovačku. „Zmenili sa pracovné metódy, alebo si až tak dôverujeme?“

Bergmann si znova odhryzol.

„Uhm... príma obed, už som odvykol. Chcelo by to paradajku.“

„Pošli ich po ne a nech nezabudnú na papriku, načo tu zavadzajú?“ Krauz hodil bradou k chalanom.

„Len ich nechaj tam, kde sú, dáme si obed aj bez zeliny. Ako ide život?“

„Ty by si mal vedieť lepšie ako ja, ako sa mi darí. Ešte stále mi občas podozrivo praská v mobile.“

„Bežná rutina.“

„Vieš, čo sa ti môžem na vašu bežnú rutinu.“

„Ale to je asi tak všetko, čo s tým môžeš urobiť.“

„Tiež pravda. Preto ma vaše úlety nemôžu rozhádzať. Viem, že sme s Chosém čistí, a nemáte dôvod.“

„Hovoríš za oboch?“

„Sto percent.“

„Aj tak ste do niečoho zarýpli...“

„Tak to som naozaj zvedavý!“

„Pred pár dňami ste robili na prípade zavraždenej Anny Vratkovej...“

Krauz si skoro zarezal do prsta.

„Doriti...“

„Opatrne, zálesák, mám aj inú robotu, než ťa rozvážať po nemocniciach. V poriadku? Netečieš?“

Krauz si vycucal prst a skontroloval narezanú kožu.

„Iba koža.“

„Takže si spomínaš...“

„Tak okrajovo, máme toho teraz vyše hlavy...“ zahmlieval Krauz.

„Nemáte. Oslobodili vás od všetkých služieb, teba a celú kanceláriu, plus tú čiernovlasú Apačku odvedla. Všetci sa pokakali z Alicinej reportáže a hodili vám na krk toho fantóma z bielej dodávky. Nemáte toho vyše hlavy, máte iba tú dodávku, neklam.“

„Si perfektne informovaný.“

„Ako vždy.“

„Tak v čom je problém?“

„Na...“ Bergmann mu podal lístoček.

Obyčajný papier do písacieho stroja zložený na štvoro. Krauz ho štyrikrát otvoril a poskočilo mu obočie. Celý papier biely, iba v hornom rohu strojom napísaná adresa.

Čudná, dlhá, dlhé slová. Krauz sa prizrel bližšie a zistil, že je to po nemecky.

„Nerozumiem.“

„Ani sa nečudujem.“

„Jungenstras... Kriste, prečo píšu také dlhé slová?“

„Majú čas na čítanie, neponáhľajú sa so všetkým ako my.“

„Logiš.“

„To je adresa nemocnice v siedmom viedenskom obvode.“

„No a?“

„Na druhom poschodí tam v kóme leží Anna Vratková, ale oni to nevedia. Evidujú ju ako neznámu ženu privezenú z odpočívadla diaľničného úseku E šesťdesiat v hlbokom bezvedomí. Priviezli ju v piatok pred polnocou... v ten piatok, ktorý vás tak strašne zaujíma. Pri prvotnej ohliadke tela nenašli žiadne stopy po dopravnej nehode a nevedeli si bezvedomie vysvetliť. Keď urobili krvný obraz a toxikológiu, niečo našli.“

„Čo?“

„Držím palce,“ povedal Bergmann a vstal. „Odpoveď na všetky otázky sa skrýva v jej krvi.“

Obaja chalani sa pohli k autu. Bergmann počkal, kým ho predbehli, potom vykročil za nimi.

„Erik, ti šibe, alebo čo? Čo tu hráme za hru? Tak mi aspoň povedz, prečo ťa Vratková vôbec zaujíma a ako ste na to všetko prišli! A čo chcete od nás, si na hlavičku?“

Krauz zvyšoval intenzitu hlasu úmerne k vzdialenosti, v akej sa od neho Bergmann nachádzal. Na konci už kričal, lebo Bergmann s ľadovým pokojom nasadol do auta a spokojne odchádzal.

„Ti jebe už načisto!? A čo ja s tým zdrapom papiera!?“

Ale Bergmann odišiel ani mu nezakýval z okna. Krauz od zúrivosti pokrčil papier do guľôčky a z celej sily ho šmaril do vyhasnutého ohniska. Potom si odkrojil pečeňovku a nasilu v pohode dojedal ako bezmocný človek, ktorému sa všivavý život naokolo vôbec nepáči, ale nemôže si pomôcť.

47

Chosé skončil so sekretárkou na vyšetrovačke, no žiadny termín mu nedala, čo sa mu stávalo dosť zriedka. Ak aj nie hneď v ten večer, tak o dva-tri dni z toho väčšinou vždy bola večera a potom to už bola iba rutinná záležitosť, ale táto nemala čas ani dnes, ani zajtra a povedala mu, že ani mať nebude. Skúsil pár osvedčených fínt, no ostalo pri starom. Tieto ťažko zamilované boli najhoršie. Kým zistia, že aj ten ich im zahýba a že by mohli aj ony, utečú im často najlepšie roky.

Asi takto nejako mudroval, keď sa vracal na oddelenie a zapípal mu mobil.

„Čo blbneš, Richard, veď ja som v budove.“

„Ja nie, príď po mňa na Železnú studničku hore nad štvrté jazero - ako sme vykopávali tú poslednú zabitú po Jožkovi Slovanovi. Ako sú tie ohniská a lavičky.“

„Ty tajne fetuješ?“

„Nie, ja som tu naozaj.“

„Veď si bol hladný a išiel si si niečo kúpiť k Tiborovi.“

„Mäsiara som stihol, ale nejako som sa zatúlal.“

„Ty si tam bol opierať a zdochlo ti auto? Koho tam máš? A mne sa nič nepovie?“

„Som tu sám a bez auta. Švihaj!“ Krauz prerušil spojenie a Chosé nechápavo čumel na mobil, ale ani sa nesnažil pochopiť nepochopiteľné, radšej skočil do kancelárie po knihu od auta a vybehol po kolegu. Skoro mu oči vypadli, keď ho stretol na cestičke, ako mu ide oproti z lesov.

48

Bergmann povedal vodičovi: „Tam k tomu autu,“ a vodič zatiahol na prvé parkovisko pod jazerami a poslušne sa postavil vedľa označeného auta.

„Chlapci,“ Bergmann vydával pokyny podriadeným, „ako sme sa dohodli, začnete s odpočúvaním celej kancelárie a tej baby odvedľa. Chcem mať napichnuté všetky mobily a služobné linky a rozšírime požiadavku aj na Mayora, tiež mobil a služobná linka, aj on môže byť zaujímavý. Od tejto chvíle pracujú pre nás, ale nemusia o všetkom vedieť, výplatu si budú preberať tam, ako doteraz,“ zazubil sa Bergmann, lebo sa mu vlastný fór celkom páčil. Chalani sa nezazubili, tak pokračoval: „Choďte a všetko zariaďte, ako sme sa dohodli,“ skontroloval na hodinkách čas. „Podľa môjho odhadu máme ešte tak dvadsať minút, potom sa to začne. Už ich nesmieme pustiť z dohľadu. Ako poznám Krauza, o chvíľu by mohli vedieť viac ako my, a to ma desí.“

Bergmann vystúpil a presadol si do druhého auta. Počkal, kým modrá dodávka odišla, a znova skontroloval čas na zápästí.

„Tak pätnásť minút, viac nie,“ povedal vodičovi a ten iba nemo prikývol.

Nemýlil sa. Chosé prešiel popri nich o dvadsať minút a mieril hore k jazerám. Počkali ešte chvíľu a vracali sa spolu s Krauzom jedinou prístupovou cestou do údolia a mierili späť do centra mesta.

„Za tým bordovým renaultom,“ ukázal Bergmann prstom a vodič sa pomaly pohol.

49

„To je sviňa,“ skonštatoval Váňa, keď Krauz dopovedal svoju najnovšiu príhodu s bývalým kolegom.

„Niekedy sa mi nechce veriť, že aj Canis k nim patril,“ vzdychol si Hanzel.

„Patril, nerobme si falošné ilúzie, patril, ale aspoň s ním bola občas psina. Toto hovädo je zákerné, až to bolí, a zase s nami hrá nejakú vyhúkanú spravodajskú hru.“

„Ale o čo mu ide?“ zasiahla Petra.

„Uvidíme, keď využijeme Mayora. Ide sa za ním!“

„Nie, Richard, radšej ho zavolajme sem.“

„Tak dobre, Edo.“

Zavolali šéfa.

„No? Máme niečo?“ zajásal, skôr než si sadol.

„Sadni si, šéfko...“ usadila ho Petra a celkom nespoločenský ho ponúkla cigaretou, ešte mu ju aj pripálila ako starému kamošovi.

„Šani, kedy ste boli naposledy na tom zlete šéfov kriminálnych polícií stredoeurópskych krajín?“

„V jeseni minulý rok... viem ja, tuším v októbri? Prečo, Richard?“

„A platia ešte tie kontakty, čo si sa nimi tak chválil po návrate? Vieš, ako si nám ukazoval vizitky všetkých riaditeľov kriminálok z okolitých štátov, že by pre teba skočili aj z mosta...“

„To bolo v Budapešti, ten most sa tuším volal Rákociho a mali sme všetci tri a pol promile, aspoň tí, čo už stáli na zábradlí... viem ja, či sú ešte v rauši, alebo už odvtedy vytriezveli a zabudli? Viete, na takých spoločných akciách sa toho nasľubuje...“

„Tak jednému vyskúšame pamäť, čo povieš?“

„No...“ zaváhal Mayor, „ja neviem,“ stále váhal, lebo ani netušil, čo budú chcieť.

Krauz mu to vysvetlil veľmi jednoducho. Mayor pozorne počúval a na konci si iba vzdychol: „Zase Erik, doboha aj s nimi! Kedy už dajú pokoj?“

„Vieš, čo potrebujeme, nie? Ak začneme komunikovať cez Interpol, každé písomné dožiadanie pôjde asi tri mesiace a odpoveď približne tiež tak dlho, ale my toľko času nemáme. Zavoláš šéfa Dolnozemskej kriminálky a vysvetlíš mu, aby do tej viedenskej nemocnice poslal dvoch detektívov a o dve hodiny nám zatelefonoval odpoveď. Čo ty na to?“

„Že Stefan nevie po našom a ja neviem po rakúsky.“

„A ako ste sa dohadovali v jeseni v Pešti?“

„Tlmočila nám baba z Interpolu.“

„Nám bude tlmočiť Walter z protidrogového oddelenia, je to polovičný Nemec, tuším po otcovi, či ako to má v rodine vlastne pomiešané. Už sme ho použili, pamätáš, a osvedčil sa. Skočte niekto poňho!“ zakončil Krauz.

Počkali na Waltera, na prvý pohľad vyzeral úplne normálne, nie ako polovičný Nemec. Pochopil na prvý raz, ani mu úlohu nemuseli opakovať.

Mayor zalovil vo vnútornom vrecku na saku a zo služobného preukazu vybral pár vizitiek. Prehrabal ich a našiel tú pravú. Vzal slúchadlo a zavolal šéfku spojovacieho oddelenia.

„Ahoj, tu je Mayor, potrebujem súhlas na medzinárodný hovor.“

„Kam?“

„Viedeň.“

„V poriadku, máš súhlas. Hovor sa uskutoční z tej klapky, z ktorej voláš?“

„Áno.“

„Vybavené, zapísané, volaj ústredňu, nech ťa prepoja.“

Mayor prerušil spojenie a vytočil päť jednotiek.

„Ústredňa, prosím.“

„Mayor, oddelenie vrážd. Mám povolenie na medzinárodný hovor.“

„Kam?“

„Viedeň.“

„V poriadku, dajte mi číslo.“

Mayor pomaly diktoval z vizitky.

„Mám, môžete položiť, zavolám vás.“

Čakanie využili na hlasné uvažovanie.

„Ak sa to potvrdí, máme aspoň logicky vysvetlený záujem tajnej služby,“ šomral Mayor. „Akcie za hranicami spadajú do ich kompetencie, len keby to dodržiavali a nesrali sa nám do roboty aj tu vnútri. No problém bude, ako sa my dostaneme von a čo tam zistíme.“

„Nič nezistíme a nikam nepôjdeme, to je nanič. Musíš toho Stefana naočkovať tak, aby bol rád, že nám môže pomôcť, a nech jeho ľudia zistia všetko, čo môžu. My sme tam stratení...“

Krauz nedokončil, lebo zazvonil telefón. Mayor po ňom chňapol.

„Haló... hier ist Mayor, Alexander Mayor aus Pressburg...“

Chvíľu počúval druhú stranu.

„Stefan? Nazdááár Stefan, ich bin...“ a vtedy si Mayor uvedomil, že už vystrieľal celú nemeckú slovnú zásobu a nedokáže kolegu z Viedne ani pozdraviť. Jediný pozdrav, ktorý mu preblesol hlavou, bolo slovíčko heil, ale nezdalo sa mu veľmi vhodné, tak podal slúchadlo Walterovi. „Na, predstav sa a povedz mu, že budeš prekladať.“

Walter prevzal slúchadlo a rutinované sa pokojným hlasom predstavil. To bola iná nemčina. Väčšina tlmočníkov, čo polícia používala, boli policajti, ktorí sa cudzí jazyk pracne učili na strednej alebo v kurzoch - a celé tlmočenie aj tak vyzeralo. Walter používal nemčinu odmalička, bola to jeho druhá rodná reč, nemusel robiť dlhé prestávky s hlasným éééé a loviť v pamäti, slová sa z neho len tak sypali a po chvíli už mal so Štefanom celkom slušný kontakt.

Walter sa pohodlne rozvalil za stolom a štebotal si s Viedňou. Ostatní len vyvaľovali oči. Občas zachytili nejaké slovíčko - napríklad alles klar, alebo ja, in ordnung, ale inak sa nechytali.

Mayor netrpezlivo poklepal Waltera po pleci. Ospravedlnil sa do slúchadla a prestal telefonovať.

„Áno?“

„Tu sme!“

„Ja viem, ale najprv trocha spoločenskej zdvorilostnej konverzácie, nie? Chce vedieť, ako sa tu máme, čo robíme, kedy ho prídeme navštíviť. Ako sa máte, pán Mayor?“

„Dobre,“ vyblafol prekvapený šéf.

„No vidíte, presne to som mu aj povedal, takže vás nebudem otravovať zbytočnými otázkami a čo budem vedieť, vybavím sám. Ešte chvíľočku počkajte a prejdeme k veci...“ oznámil im a už sa venoval šéfovi viedenskej kriminálky.

Celkom dobre si pokecali. Krauz rozumel asi najviac, a keď zachytil slová mein Vater pochopil, že Stefan sa asi zaujíma, odkiaľ Walter tak perfektne šprechuje. Walter mu v stručnosti opísal rodostrom a po chvíli opäť odtiahol slúchadlo od ucha.

„Tak môžeme, chce vedieť, ako nám môže pomôcť.“

„Že ho pekne pozdravujem,“ začal Mayor, „že ho určite v najbližšom čase navštívim aj s manželkou, ako sme sa dohodli, ale teraz potrebujeme pomoc v závažnej veci...“ Mayor hovoril pomaly, s prestávkami, a vždy počkal, kým Walter preložil. „Richard, podaj mi tú informáciu...“ Krauz mu podal papier, na ktorom boli zhrnuté všetky potrebné údaje. Mayor ho podal Walterovi. „Walter, nadiktuj mu meno a generálie Aničky Vratkovej, aj dátum nezvestnosti, upozorni ho, že to bol piatok, potom budeme pokračovať.“

Walter všetko vysvetlil Stefanovi a pomaly diktoval, lebo rakúsky kolega si evidentne robil poznámky.

„Mám,“ oznámil Walter.

„Tak, a teraz prekladaj... Stefan, táto žena je u nás od toho dátumu nezvestná, mysleli sme si, že je zavraždená a zakopaná, ale dnes sme sa dozvedeli, že leží vo Viedni v nemocnici... Richard, daj sem ten papierik! Doriti, prečo je taký pokrkvaný a celý od sadzí? Walter, tu máš adresu tej nemocnice, nadiktuj ju Stefanovi, to o tých sadziach neprekladaj!“

Zase chvíľu čakali, kým Walter diktoval.

„Pokračujeme... podľa našich informácií by mala ležať na druhom poschodí v bezvedomí a je označená ako neznáma žena, nepoznajú jej identitu. My chceme vedieť, či je to pravda, a ak áno, za akých okolností a kedy presne sa do nemocnice dostala. Poslali by sme faxom fotografiu, aby ju mohli stotožniť, poprípade tam pošleme jej manžela, aby ju opoznal. Ako dlho im to bude trvať?“

Krauz zakýval rukou a skočil im do reči.

„Ešte jedna otázka - veľmi dôležitá. Tej žene mali robiť krvné testy a lekári jej niečo našli v krvi, my potrebujeme vedieť čo a zároveň, ako je na tom zdravotne, kedy sa preberie a kedy by sme ju mohli vypočuť.“

Walter pomaly prekladal.

„Hovorí, že tam okamžite pošle svojich ľudí. Ak to stihnú do fajrontu, zavolá, ak nie, ozve sa zajtra ráno. Nadiktoval mi číslo faxu, máme mu odfaxovať fotografiu.“

„V poriadku, že pekne ďakujeme a netrpezlivo čakáme odpoveď.“

Walter pretlmočil, zaznelo pár pozdravov na záver a položil. Odrazu si všetci uvedomili, ako rýchlo a hladko celá akcia prebehla.

„Perfektné,“ pochválil tlmočníka šéf. „Nechcel by si zmeniť odbornosť, Walter? Miesto na vraždách by sa našlo.“

„Ani nie, na drogách je tej nemčiny oveľa viac, chodí nám to sem zvonka na drogovú turistiku ako do Thajska, a vraj sme iba na začiatku, to hlavné nás ešte len čaká o pár rokov. Zatiaľ som spokojný, vďaka.“

Walter sa poďakoval a odišiel. Mayor ho ešte upozornil, aby neodchádzal z oddelenia, že to vybaví s jeho šéfom, aby im bol teraz k dispozícii. Walter súhlasil a kývol im na pozdrav.

„Tak čakáme,“ skonštatoval Váňa.

„Zatiaľ niečo robte. Mohli by ste mi napríklad povedať, ako dopadlo vyšetrovanie na doprave, máme už niečo z tej ešpézetky?“ zaujímal sa Mayor.

„Nič, robíme na tom ako draci, tých kombinácií je toľko, že tam budeme musieť poslať ešte jednu dvojicu. Prehrabujeme sa ručne v celom archíve.“

„Čo počítač?“

„Počítač? Vieš o tom, že na jeho naplnenie najalo ministerstvo brigádnikov? Vraj všetko do databázy nahadzovali gymnazisti - a ešte k tomu cez prázdniny. Ministerstvo ušetrilo tony peňazí, ale čo všetko tam nahádzali a čo zabudli, to by si sa divil. Zase jedna nedomyslená akcia.“

„V poriadku, tak čakáme.“

Stefan do fajrontu nezavolal. Asi ani vo Viedni nerobia zázraky na počkanie.

50

Čakali aj v utorok ráno, aj doobeda, a stále nič. Tesne pred obedom to už Mayora naštvalo a zavolal Waltera.

„Sedím na zadku v kancli, ani som sa nepohol, šéfe.“

„V poriadku, viem, že sa na teba môžeme spoľahnúť. Nevolám preto. Jednoducho ma už štvú, vyslovene som im povedal, že riešime súrny prípad. Mám povolenie zo spojovacieho, budeme znova volať my.“

„Dobre, tak idem k vám,“ súhlasil Walter a o chvíľu prišiel.

Walter počkal, kým Mayor nadviazal spojenie s imperialistickou cudzinou, prevzal slúchadlo a okamžite začal prekladať, lenže okamžite, ako začal prekladať, bolo jasné, že niečo sa pokašľalo. Nikto v kancelárii mu nerozumel.

„Stefan hovorí, vraj tá fotografia bola dosť tmavá, ale podľa nich by to mohla byť ona, vraj či má čerstvú jazvu po apendixe.“

„Má, operovali ju niekedy na Vianoce alebo medzi sviatkami,“ odpovedal Krauz za Mayora.

„A že či sedela u nich v base.“

„Nie, ona nesedela, ona pracuje v base, ale tu u nás, nie u nich.“

„To nezisťovali, ale že im zdrhla z basy.“

„Čo im šibe? Kedy a ako by sa tam dostala?“

„Vraj za prostitúciu a ťažké ublíženie na zdraví - podrezala zákazníka, čo jej nechcel zaplatiť.“

Krauz zvädol na stoličke. Chlapi na seba nechápavo gánili.

„Ešte raz, Walter, vysvetli mu, že ona sa prostitúcii nevenovala, ona tu pracovala ako členka väzenskej stráže, ale u nich v base nesedela,“ naliehal Krauz.

„Aha, Stefan hovorí, že zdrhla aj s kamoškou v ten piatok, ako ju priviezli do nemocnice. Zo ženskej väznice, vlastne nie, boli vonku pracovať a zdrhla z pracoviska, na úteku zranili dozorcu... prerazili mu lebku... vzali pištoľ...“

„Walter, zastav ho, to je hovadina, ona bola v piatok celý deň v práci, ale tu u nás, nie v Rakúsku! O štvrtej sa lúčila s Velickým a išla domov, tri hodiny bola doma a potom pred siedmou sa stratila.“

Walter prekladal, aj on bol z toho magor.

„Aha, Stefan hovorí, že ešte nemá komplet správu, že na to nasadil tri dvojice, lebo v nemocnici sa ukázalo, že je to aj pre nich komplikovaný prípad, vraj súvisí s útekom nejakých dvoch väzenkýň a s krádežou pištole.“

„Ježišukriste,“ zastonal Váňa, lebo už tušil, že budú problémy a tak skoro sa domov nedostane.

Walter sa rozlúčil a položil.

„No?“

„Vraj sa ukázali nejaké nové podozrivé fakty a súvislosti, vraj musel vyhnať von viac ľudí a ešte nemá všetky hlásenia. Keď sa vrátia, všetko nám spracujú písomne a odfaxujú.“

„A kedy? Dokedy ešte budeme čakať na obyčajné preverovačky v nemocnici?“ zaúpěl Mayor.

„Vraj sa pokúsia ešte dnes.“

„Takže zajtra večer je to tu,“ vzdychol si Krauz.

Bol posledný, čo šialene popletenú situáciu komentoval. Po ňom už stíchli a čakali, kto sa pokúsi vniesť trochu logiky do toľkého chaosu.

„Ja mám taký nepríjemný pocit, že Bergmann s nami niečo hrá. Toto je jeho rukopis. Zase niekoho zbalili, vyviezli do Rakúska a nevedia, ako z toho vycúvať, tak použili nás. Hodili nám kosť a teraz budú sledovať, kam sa až dostaneme, a v pravý čas zasiahnu a všetko nám zmietnu zo stola. Uvidíte, že mám pravdu, toto je Erikova robota,“ šomral si Chosé a Krauz napokon prikývol.

„Aj mne to smrdí, toľko dezinformácií pokope môže vypustiť iba jedna jediná agentúra na tomto svete a Chosé ju identifikoval veľmi presne. Ale nemôžeme robiť nič, kým nám aspoň niečo nepošlú.“

Všetci netrpezlivo čakali, ale v utorok to Rakúšania zase nestihli.

51

Na druhý deň bola streda, sedemnásteho marca. Na ten deň Krauz a Chosé neradi spomínali, bohužiaľ, ani naň nezabudli. Chceli zabudnúť, niektoré tiene minulosti by radi vymazali z pamäti, ale tiene boli na zmizík akési imúnne.

Ráno nemuseli nikoho urgovať. Fax zarachotil sám a vzápätí sa ozval šéf Viedenskej kriminálky. Walter zase prekladal, Stefan sa vraj ospravedlňuje, mal v tom včera zmätok, dnes sa už všetko vysvetlilo, jeho chlapci pracovali aj v noci, správa je hotová a posiela ju. Keby niečomu nerozumeli, majú volať.

Walter sa začítal.

„To sa nedá doslovne, je to viedenská policajtčtina seknutá odbornými výrazmi, ja si to budem čítať a hovoriť vám obsah...“

„Počkaj,“ zastavil ho Krauz, zo zásuvky vybral diktafón a položil ho pred Waltera.

„Môžeš.“

„Na základe požiadavky zo slovenskej strany bolo začaté vyšetrovanie... bla-bla-bla... to je úvod, aký píšeme aj my, že prečo sa vykonávalo vyšetrovanie. Našli nemocnicu aj oddelenie a od ošetrujúceho lekára zistili, že tam naozaj majú neznámu ženu v kóme. Oni píšu, že lekár sa vyjadril, že ide o komatický stav, a nie o bezvedomie. Lekár im ukázal aj papiere o prijatí, je tu dátum, kedy ju priviezli, je to v piatok, ako sme hovorili, sedem minút pred polnocou bol urobený príjem na pohotovosti. V lekárskych záznamoch sa uvádza, že oznamovateľ, je tu jeho meno a nacionálie, volal z mobilu na pohotovosť, aby poslali sanitku na diaľničný úsek E šesťdesiat na odpočívadlo dvojité vé gé sedemnásť blízko kilometrovníka dvadsaťtri. V trávnatom poraste našiel bezvládnu ženu. Prišlo tam šesť policajných hliadok a dve sanitky, lebo na celom území Dolnozemského policajného regiónu prebiehala v tom čase policajná akcia. A teraz sa rozpisuje o dôvode pátracej akcie, ja to skrátim... Tu sa píše, že v piatok o sedemnástej robili bachari sčítanie väzňov zaradených do práce mimo areálu väznice, píše sa tu názov väznice a objekt, kde vykonávali práce, nejaká novostavba. Pri nástupe zistili, že dve ženy a jeden dozorca chýbajú. Našli dozorcu, mal výraznú krvavú ranu na temene hlavy, gate omotané okolo členkov a chýbala mu pištoľ. Okamžite vyhlásili poplach a do pátrania po utečencoch sa zapojili všetky zložky polície, urobili uzáveru okolo Viedne aj na výpadovkách celého regiónu. Keď prišlo hlásenie z diaľničného odpočívadla, že niekto našiel bezvládne telo ženy, mysleli si, že ide o jednu z väzenkýň. Napokon zistili, že to nie je ani jedna z nich, a neznámu ženu v bezvedomí a bez osobných dokladov totožnosti previezli do nemocnice...“

„Takže preto Stefan včera blúznil o utečencoch!“ zajásal Váňa, lebo aspoň jedna časť hádanky sa vyriešila.

„Ja to nahrávam,“ upozornil ho Krauz a Váňa si tľapol po ústach, akože prepáčte.

„Pokračujem. Previezli ju do nemocnice, teraz cituje z prijímacieho listu a výsledky prvotných vyšetrení, podozrenie z dopravnej nehody sa vylúčilo, okrem čerstvo zahojenej jazvy po apendixe nenašli žiadne vonkajšie zranenia, všetky orgány a životné funkcie v poriadku, mierny pokles tlaku a... stále cituje z lekárskej správy... a tu to je! Po vykonaní laboratórnych testov zistili v krvi enormne vysokú hladinu fentanylu, diazepamu a ešte nejakého morfínového derivátu, bližšie nevedeli zistiť, čo to je. Koncentrácia bola mimoriadne vysoká, ako píše doktor, vo väčšine prípadov by išlo o smrteľnú dávku. Elektroencefalografické vyšetrenie preukázalo, že došlo k trvalému a nezvratnému poškodeniu mozgu a už dvakrát k zlyhaniu srdca a obehového systému, ale ju recus... resic... oživili a toho času je na prístrojoch. K dnešnému dňu sa jej stav nezlepšil a lekári ani nepredpokladajú, že by sa prognóza zmenila a došlo k nejakej výraznej zmene. Ďalej nám kolegovia z Viedne píšu aj svoj komentár - lekár sa mimo protokolu vyjadril, že je v podstate hotová, čaká sa na vypátranie totožnosti, vyrozumenie rodiny a odpojenie od prístrojov. Teraz je tu poznámka, to asi diktoval Stefan, že jedna baba na úteku je od nás a druhá Poľka, sedeli za prostitúciu a ťažkú ujmu na zdraví, lebo spolu dorezali nejakého zákazníka. Ani jednu zatiaľ nechytili a Stefan včera nemal komplet hlásenia od všetkých hliadok vonku, preto si tú našu splietol s tou ich, navyše mu do toho vstúpil nejaký špecializovaný odbor pátrania, lebo si mysleli, že má od nás čerstvé informácie práve o tých basistkách. Kým sa to všetko vysvetlilo, ktorá baba je ktorá a komu patrí, tak v tom bol chvíľu zmätok, ospravedlňuje sa, zároveň posiela nacionálie oboch báb a opisy, aby sme pátrali aj my, lebo je pravdepodobné, že sa pokúsia prekročiť hranice a pôjdu na sever, teda domov. Ako pekne to označil, ako keby tiahli stáda kráv, niektoré na sever, niektoré na juh... A ešte je tu prosba, aby ste poslali niečo lepšie než fotku cez fax, aby ju mohli stopercentne stotožniť. To je asi tak všetko, dúfam, že ma nebudete nútiť prekladať doslovne všetky strany a prepisovať ich.“

Walter sa prosebne zahľadel na Mayora a jeho kamenná tvár mu bola jasnou odpoveďou.

„Doriti, ja som to vedel!“ poďakoval Walter za dôveru. „Tri dni strávené ťukaním pri počítači!“

„Nie, iba jeden. Poobede to potrebujem mať preložené na stole.“

„Tak ja teda idem...“ rozlúčil sa smutný Walter a radšej už nič nepovedal, aby mu ešte nepriložili.

V kancelárii ostali iba vraždári.

„Čo to má znamenať?“ spýtal sa Mayor.

Krauz si schoval tvár do dlaní a pošúchal, Burger stál pri okne, fajčil a čumel na ulicu, ostatní sa snažili premýšľať, ako kto vedel.

„O štvrtej odišla z práce, o siedmej sa vrátil Vratko domov, a už jej nebolo. Tu je niekde chyba, tak to nebolo, Vratko nám zase klamal, ako vo všetkom. Počas tých troch hodín sa niečo stalo, niečo, čo nám ten pes zatĺkol. Váňa, Oto, skočte poňho a cestou ho nebite, ja mu drbnem hneď medzi dverami takú, že sa poserie, smrad jeden mizerný! On vie, čo sa Aničke stalo, a musíme to z neho dostať!“

Váňa si pomädlil ruky a svižne vstal. No, svižne...

52

Opäť sedel u nich v kancelárii a opäť sa tváril ako majster športu. Nikto sa ho ani nedotkol, lebo aj Krauz medzitým vychladol.

„Bez vy ácok, Ivan, už debatuješ aj so mnou? Alebo chceš hovoriť iba s Edom?“

„Sme si kvit, skóre jedna jedna, takže v pohode debatujeme. Ja proti tebe nič nemám, Richard, a ak mi pomôžeš dostať sa na vraždy, budú z nás najlepší kámoši, uvidíš.“

Krauz si vzdychol a radšej si sadol, aby bol od neho čo najďalej.

„Robí ti to dobre?“

„Veľmi.“

„Si spokojný, keď si môžeš rypnúť?“

„Naozaj spokojný.“

„Tak ja ti tú pohodičku trochu okorením. Našli sme tvoju manželku.“

Pozorne ho sledovali, ale ani to s ním nehlo.

„Vedel som, že je s ním, hovoril som vám to od začiatku, ale tu mi nikto neveril.“

„Nie je s ním, teda ak máš na mysli toho lodníka.“

„Toho.“

„Nieje s ním.“

„A s kým?“

„S nikým. Je vo Viedni v nemocnici.“

„V nemocnici? Čo by tam...“ ale stíchol. Opatrne si premeriaval Krauza a aj ostatných. Vetril nejaký podraz, nejakú fintu. Krauz a aj ostatní si ho podozrievavo premeriavali, no zároveň všetci vedeli, že môže byť v pohode, lebo ju nezabil. Alebo... tak potom prečo stále vetrí a je v strehu?

„V piatok si išiel odviezť chlapca na sústredenie...“

„No.“

„... potom si sa zastavil za kamošom v krčme a odvolal si chatové mecheche...“

„No.“

„...a keď si prišiel domov, už jej nebolo a viezla sa s lodníkom na juh...“

„No.“

„... tak mi vysvetli, prečo by ju jej milenec prišiel vyzdvihnúť až sem, potom ju omráčil drogami a pohodil pred Viedňou do trávy?“

„Omráčil? Pohodil? Čo to trepeš?“

„Tvoja manželka leží v nemocnici v kóme, niekto jej podal extrémne vysokú dávku sedatív a upadla do kómy. Jej stav je nezvratný, dýchajú za ňu prístroje. Toto by jej milenec, čo si po ňu príde až z takej diaľky, nespravil. Tu ide o niečo iné a ty vieš o čo, tak už konečne niečo povedz, ale aspoň trochu pravdivé!“

„Ona je v kóme?“ Až teraz si začal uvedomovať skutočný stav veci. „Ja som si myslel... naozaj som si myslel, že zdrhla, hoci tie jej veci... ja neviem...“ jachtal a úporné premýšľal.

Vratko zvážnel, už sa netváril ako majster športu. Aj on začal brať situáciu naozaj vážne a posledné informácie ho zjavne zaskočili. Nehral to.

„Aj my by sme chceli vedieť, Ivan.“

„Čo?“ Vratko sa prebral a vzhliadol.

„Na čo teraz myslíš. Aké jej veci? O čom to hovoríš?“

Vratko ešte chvíľu váhal, ale trvalo mu to iba chvíľu a rozhodol sa.

„Tak dobre. Všetko, čo som vám povedal, bola pravda, až na... pár detailov. My sme sa pohádali, ale nebola to iba taká nevinná hádka, ako som vám hovoril. V piatok mi z ničoho nič oznámila, že včera bola na súde podať o rozvod a že sa chce trhnúť a osamostatniť a že si berie chlapca, aby som s tým počítal a že... no proste chcela to všetko rozbiť, zničiť, všetko, o čo som sa celý život tak usiloval, chcela mi vziať syna a... no jednoducho som ju vyplieskal a ako sa bránila, odsotila ma a ja som padol cez fotelku a zranil som si ruku. Chlapec prišiel zvonka a chcel ísť na sústredenie, tak sme hádku ukončili a ja som ho odviezol. Ešte som sa vrátil a sľúbil som jej, že to bol iba začiatok, nech ma počká a nefláká sa, že keď sa vrátim, rozdebatujeme si to. Už som vedel, že na chatu nepôjdem, že to bude debata až do noci, a tak som sa cestou domov zastavil aj v krčme a vysvetlil som to chalanom. Tento víkend žiadny mariáš, a hotovo. Keď som sa vrátil, nebola doma. Čakal som, nechodila, a tak som premýšľal. Rozmýšľal som nad tým, prečo mi práve dnes oznámila, že podala o rozvod, keď musela vedieť, ako to dopadne. Musela počítať s tým, že sa mi to nebude páčiť a že... a že, no...“

„Že ju zmlátiš ako zakaždým.“

„Ten tón si vyprosím! Čo sa deje za dverami môjho bytu, je čisto moja a manželkina záležitosť a...“

„Kecáš, a ty to dobre vieš! Prečo by inak zákonodarcovia vymýšľali toľko paragrafov na ochranu týraných žien a detí? Poznáš ich sám, veď si s nimi roky pracoval, tak nás ušetri od demagogických výlevov a vráť sa do deja.“

„Aký režisér! Ale máš pravdu, ako chceš, Richard, poďme ďalej... až teraz sa vám to začne páčiť, len počúvajte. Keď sa neukázala ani v noci, začínalo mi svitať. Nabrala odvahu, lebo už mala niečo dopredu pripravené. Vzoprela sa mi a šplechla mi to do tváre, lebo vedela, že pomoc je už nablízku, niekoho čakala. Buď toho lodníka, alebo toho cibazola z basy, alebo možno niekoho tretieho, o kom som ešte nevedel. Ona toho vedela niekedy stihnúť... by ste sa čudovali. Došlo mi, že zdrhla. Prezrel som jej šatník, ale nič nechýbalo, takže buď to bola nejaká rýchlovka, alebo sa zle dohodli a prišiel o deň skôr, nevedel som, no ako som prezeral jej veci, dostal som nápad. Nech už zdrhla s kýmkoľvek, ten jej amant z práce, čo som mu dal vylepšiť ciferník, ju bude hľadať, a keď ju nenájde, pobeží za vami. Vedel som, že sa dobre poznáte, poznám prípad Puskailer, nemyslite si. Poznám aj vás a viem, že by ste ma najradšej utopili v lyžičke vody...“

„Kávovej...“ zašomrala Petra, ale Vratko jej nevenoval pozornosť.

„... a správne som tušil, že sa chopíte jeho podozrenia a pôjdete po mne. Tak som vám to trochu prikrášlil. Čas vraždy som mal dobrý, piatok podvečer, deň po podaní o rozvod, chlapec na sústredení, prázdny byt, akciu na chate som už odvolal, aby neboli žiadni svedkovia, už ostávalo iba previezť koberec, naaranžovať jej osobné veci a potom bonbónik. Ten pes nám zdochol o týždeň skôr, ale dúfal som, že ma pri jeho pochovávaní nikto nevidel. Stačilo ho iba nepozorovane vykopať, obliecť a znova zahrabat', ale trochu inak, odbornejšie. Povedzte, nebola to prča? Žrali ste mi to surové, uznajte sami, že som vás krásne odrbal!“

Jediný, kto bol v kancelárii nadšený, bol Vratko.

„A sme si kvit, Richard. Nabudúce si rozmysli do mňa rýpať, vráti sa ti to aj s úrokmi. A nech ti už nikdy ani nenapadne sa na mňa zahnať, fakt sa viem brániť a mohlo by ťa to mrzieť.“

„Nevyhrážaj sa.“

„To by som si nikdy nedovolil, pán psí vraždár.“

Krauz nemal chuť na prekáranie.

„Ale aj keby som na chvíľu pripustil, že teraz hovoríš aspoň sčasti pravdu, mne tam stále chýba jej cesta za hranice a prečo ju vyložili na diaľnici. Ja sa z toho aj tak neviem vysomáriť. Ivan, čo si nám ešte zatlkol?“

„Nič. Moja pomsta sa skončila, keď ste ma museli pustiť a odvolať kukláčov. Pohľad na vaše kyslé ksichty stál za to. Ja už nemám čo zatĺkať. Ani ja nechápem, ako sa tam dostala a prečo všetky jej veci ostali doma.“

„Si predsa bývalý kriminalista, máš lepší postreh než iní muži, inak vyhodnocuješ a ukladáš k sebe fakty a nenápadné signály zvonka. Mala v poslednom čase nejaké telefonáty...“

„Mobil som jej kontroloval pravidelne, vedela o tom, dávala si pozor a všetko okamžite mazala.“

„Tak si občas večer odskočila za kamoškou...“

„Občas som ju sledoval, aj to asi tušila. Iba raz som ju skoro vymákol, na chate v záhrade, ale ušli mi.“

„Tak nejaké návštevy, alebo...“

„Myslíš doma? Si normálny? Vykrútil by som jej krk.“

„Tak potom...“

„Aj toho saniťáka som hnal zo dverí, len sa tak za ním prášilo...“

„... neviem,“ dopovedal Krauz. „Čo si to povedal? Akého saniťáka?“

„Po operácii ju otravoval jeden saniťák, presnejšie, ja som presvedčený, že sa tam v nemocnici do nej buchol a potom nevedel, kedy prestať, až som ho našiel v mojej obývačke. Ona mi síce tvrdila, že ho videla prvý raz a že sa nepoznajú, ale to poznáme...“

„Ako ju otravoval, môžeš mi to vysvetliť?“

„Načo? Robíš zoznam jebákov mojej manželky? Ver mi, táto téma mi nie je príjemná, ani trochu nie.“

„Nie, zoznam nie, ani tvoja paranoidná žiarlivosť ma teraz nezaujíma, ale hľadáme akúkoľvek spojitosť s jej terajšou situáciou a tým, čo sa stalo v piatok. Zisťujeme, ako v poslednom čase žila, hľadáme čokoľvek, čo sa v posledom období stalo a bolo to niečím zvláštne, vybočujúce z normálu... vlastne, načo ti to vysvetľujem, veď to poznáš.“

„Tak dobre. Asi mesiac, možno aj viac, po jej prepustení z nemocnice som prišiel večer domov a bol u nás chlapík v bielom plášti a milo sa usmieval. Akože jej priniesol nejaké lajstra na podpis a podobne, tak som ho zdrapol za golier a vyhodil - a bolo. Ona prisahala, že ho nepozná, že jej priniesol niečo podpísať, ale ako hovorím, ver manželke...“

„Čo podpísať?“

„Nejaký dotazník súvisiaci s prepúšťacou správou. Vraj jej to zabudli dať na chirurgii podpísať a potrebujú to, tak poslali jeho.“

„Ako vyzeral?“

„Ako ten jej jebák z Chorvátska. Vysoký, chudý, nosatý, čiernovlasý... a biely plášť mal frajersky rozopnutý až po pupok. Z hrude mu vyrastali čierne chumáče, také nechutné, aké im rastú až hore po ohryzok a utnú ich až pri rannom holení. Nechuťas, nemám také frajerské typy rád a chvíľu mi to pripadalo, že práve skončili a čaká iba na mňa, aby sa mi pochválil. Vlastne tá jeho suverenita ma tak dožrala, že som ho vyhodil.“

„Videl si, na akom aute prišiel?“

„Dal som si tú námahu. Poznáte to, policajný nos. Vybehol som za ním a nenápadne som si ho omrkol. Nasadol do sanitky ako spolujazdec, preto hovorím, že to bol asi iba obyčajný sanitár.“

„Tak sanitka, hovoríš...“ šepkal Krauz a premýšľal. „Ešte jedna vec - kedy ju operovali, ale presne.“

„Dvadsiateho šiesteho. Akútny prípad.“

„Kedy ju prepustili?“

„Tridsiateho, deň pred Silvestrom.“

„Povedal si, že ten sanitár prišiel asi mesiac po jej prepustení.“

„Asi tak nejako. Koniec januára, začiatok februára.“

„Teraz je polovica marca, ale to znamená, že medzi jej únosom a návštevou sanitára ubehli sotva dva týždne, to je čertovsky krátky čas.“

„O akom únose to hovoríš?“

„To si nevšímaj, iba spriadame nite z doterajších poznatkov. Stalo sa ešte niečo zvláštne?“

„Aký únos? Dokonči to!“

„Nevieme, či únos, robíme aj na tom prípade bielej dodávky.“

„Čo to je?“

„Nevidel si reportáž v televízii?“

„Nepozerám televíziu.“

„Vraj nejaká biela dodávka unáša ženy a predáva ich na prostitúciu do zahraničia. Ženy a dievčatá.“

„To je blbosť. Anča má tridsaťdva a dva pôrody za sebou, kto by už len takú starú vynosenú opicu chcel za prostát... síce,“ zaváhal a prižmúril oči, „kurva bola a aj je, ktovie?“

„Ako dve deti? Veď máš jedného syna.“

„Prvé nám zomrelo po pôrode...“

„To nechaj tak, to sem nepatrí, prepáč. Dokončime tú návštevu sanitára. Stalo sa ešte niečo zvláštne?“

„Nič. Vonku som si zapálil, odprevadil som ich pohľadom a vrátil som sa domov. Akurát mi manželka vynadala, že sa už neviem kontrolovať a podobne, ale to poznáme, to robia všetky, najlepšia obrana je útok. A ešte sa čudovala, že čo by som robil, keby s ním išla von do auta a vymákol by som ich tam, že ako by som vyskakoval. Ona ho radšej zavolala dnu, lebo si myslela, že s tým nebudem mať problémy a...“

„Počkaj, zastav sa. Ako máme tomu rozumieť? Kam do auta?“

„No, povedala mi, že keď prišiel, tak ju najprv volal von do auta, asi aby s ním išla do tej sanitky podpísať tie lajstra, že sa ponáhľajú a čo ja viem čo, ale ona odmietla, že sa jej po operách zle chodí, a tak podobne, tak sa vrátil k autu sám a priniesol tie lajstra ku mne do bytu. Serte na to, bola to iba výhovorka, hovorím vám, že trtkávala prvú ligu, sviňa jedna.“

Krauz zaváhal. Burger to využil, zadusil cigaretu a pokračoval vo výsluchu.

„Ivan, všimol si si poznávaciu značku?“

„Si normálny? Bola to sanitka, kto kontroluje poznávacie značky sanitiek? Okrem toho boli odo mňa na päťdesiat metrov a ešte k tomu za kríkmi. Ani som poriadne nevidel.“

„Ešte jedna otázka...“

Ale už sa k nej Burger nedostal. Vošiel Mayor.

„Prepáčte, máte niečo súrne, alebo vás môžem prerušiť?“

„No?“ vyzval ho Krauz.

„Volal Stefan, ozvala sa nemocnica, chcú ju riešiť čím skôr, najlepšie ešte dnes. Buď prevoz, alebo... bolo by dobre tam skočiť a stotožniť ju a dohodnúť podrobnosti. Hovoril som už s Walterom, preruší preklad a pôjde. Mohol by ísť aj jeden od nás. Ale hlavne vy, pán Vratko. Ste ochotný odbehnúť do Viedne a urobiť potrebné úkony na stotožnenie vašej manželky?“

„Som, samozrejme.“

„Stefan pošle dvoch chalanov na Berg a budú vás čakať na hraničnom priechode a urobia vám eskortu. Vedia o všetkom, všetko zariadia.“

„Tak poďme,“ Vratko vstal a výsluch považoval za ukončený.

„Kto sa prevezie?“ spýtal sa Mayor.

„Ja,“ prihlásil sa Hanzel.

„Dobre, Oto, vieš všetko o celom prípade, choď ty. Budeš šoférovať. Nemáme tu žiadne vozidlo so zahraničným poistením, ale už som požiadal ministerstvo, privezú nám nejakú limuzínu, počkajte hodinku...“

„Pán Mayor,“ zaprotestoval Vratko, „asi som už pridlho v civile, keď sa nad niečím takýmto pozastavujem, ale ja nebudem čakať na nijaké vozidlo z ministerstva so zahraničným poistením, ak ide o život mojej manželky. Chcú ju urgentne riešiť preto, lebo s ňou majú zase komplikácie, to je mi jasné, a ja tam idem okamžite, bez otáľania. Ak polícia nevie zaplatiť zahraničné poistenie na pár služobných áut, to je váš problém a vaša hanba, ja osobne odchádzam okamžite. Vaši ľudia sa môžu odviesť so mnou, rád ich zoberiem, ale čakať nebudem. Hlavne, že vstupujeme do Európy a nemáme ani na zaplatenie poistného. Budú z nás mať veľkú radosť tí naši bývalí imperialistickí nepriatelia... budúci najlepší kámoši v Únii.“

Mayor mal iba pár sekúnd na rozmyslenie, lebo Vratko sa vážne zberal k dverám.

„Oto, vypíš si dovolenkový lístok, keby ste mali dopravnú nehodu alebo iné problémy, nevieme to vyriešiť. Ideš akože na súkromný výlet v čase osobného voľna a na vlastné riziko.“

„V poriadku,“ súhlasil Oto, lebo sám dobre chápal, že porevolučná euforická demokracia je síce pekná vec, ale služobné skostnatené predpisy niečo iné.

Vypísal si dovolenkový lístok, počkal na Waltera a odišli.

53

„Máme chvíľu čas na premýšľanie,“ začal Burger, „mali by sme ho využiť.“

„Tak poďme na to.“ súhlasil Krauz.

„Poďme,“ pridali sa ostatní.

„Začnem ja,“ prihlásil sa Krauz. „Niečo som vám nepovedal, lebo som to nepovažoval za potrebné a dôležité. Teraz niektoré veci dostávajú inú farbu a iné súvislosti. Stretol som sa s garážmajstrom Mestskej nemocnice na kopci. Je akvarista a bol som na jeho prednáške, ale to nie je dôležité, dôležité je, že ma požiadal o pomoc. Jeho kolega, vodič sanitky, zbadal na križovatke svoju vlastnú sanitku. To isté auto, to isté pomalovanie, tá istá poznávacia značka. Neviem, ako to súvisí, dúfam, že nijako, ale hovorím vám to, aby ste vedeli.“

„To je nejaká čudná náhoda,“ neveril Burger.

„Ani mne sa to nezdá, ešte sa za ním zastavím a doklepem ho.“

„V poriadku, doklep ho, lebo na náhody neveríme, aj keď nám už toľko ráz v živote pomohli. Zoberme to od začiatku,“ pokračoval Burger, „mali sme vraždu Vratkovej a prihodili nám k tomu únosy dievčat z Topoľčian. K tomu sa nám nabalil únos Lívie aj so svedkyňou Monikou. Vraždu Aničky sme oddelili od únosov, ale teraz vidíme, že žiadna vražda sa nestala. Anička žije a aj jej prípad bol iba obyčajný únos. Tak čo majú tieto prípady spoločné? Kým na to neprídeme, nemáme šancu.“

Prihlásil sa Chosé.

„Alica hovorila o únosoch za účelom prostitúcie, lebo pred pár rokmi robila o tom reportáž a bola si istá, že to súvisí. Mne to tak už nepripadá. Anička Vratková na prostitúciu vhodná nebola, je to zrelá žena s dvoma deťmi a okrem toho je štátna zamestnankyňa. Povedzte mi, ktorá mafia by sa dala nahovoriť na únos baby s takým vysokým rizikom cieleného vyšetrovania a pátrania po nej? Veď to už rovno mohli uniesť prezidentovu manželku a čakať, že sa o to nebude nikto zaujímať. To je hovadina! Ak prestaneme robiť rozdiel medzi únosmi dievčat a únosom Aničky, potom musíme nájsť iný motív na únos, než je nútená prostitúcia. Reálnejší motív.“

Chvíľu zvažovali Chosého argumenty.

„Ale potom si musíme vyjasniť aj druhú vec,“ skúsil Krauz. „Ak prípad Aničky a tých troch dievčat spolu súvisia, musíme uvažovať aj tak, že to nemusí byť iba prípad Aničky a troch dievčat, ale tých dievčat môže byť aj viac. Desať. Dvadsať...“

„A možno aj chlapci...“ doplnil Váňa.

„Váňa, prosím ťa, čo sem trepeš chlapcov? Hovoril tu niekto o unesených chlapcoch?“ nesúhlasil Krauz. „Držme sa toho, čo máme na stole, a nevymýšľajme ešte ďalšie komplikácie. Nájdime odpoveď na otázku, čo je to za biznis, ak to nie je prostitúcia.“

Zase chvíľu uvažovali.

„Druhá vec je, prečo sa o to zaujíma Bergmann, prečo nás do toho vtiahol a prečo nám povedal, že riešenie je v Aničkinej krvi. Mala tam drogy, smrteľnú dávku. Napadá niekomu z vás, kam by nás mal tento fakt posunúť? Prečo smrteľná dávka drog v krvi má byť riešením?“ pýtal sa Burger.

Nikto nič.

„Zavolaj Lengyelovi,“ poradila Petra.

„Dobrý nápad!“ Krauz na ňu namieril ukazovák a palcom vystrelil.

Lengyel neoperoval, sedel v kancelárii a písal.

„Mám jednu otázku, doktore, čo je to fentanyl, diazepam a neidentifikovateľné deriváty morfia?“

„Tak to si klesol dosť hlboko, drahý priateľ. Pivo a vodka ti už nestačia?“

„Nie pre mňa, má to jedna baba v krvi a už sa nikdy nepreberie.“

„Nečudujem sa. Ak sa to preženie, je to smrteľný koktail.“

„Načo sa to používa?“

„Na nič. V takej kombinácii na nič. Fentanyl je na upokojenie a spôsobuje svalovú ochabnutosť. Diazepam sám osebe je oblbovák a všetky deriváty morfínu sú proti bolesti, na uspanie a odrovnanie. Ak ti niekto namieša takýto koktail, tak ťa chce buď rýchlo uspať, alebo pri väčšej dávke jednoznačne zabiť.“

„Dá sa to podávať v tabletkách?“

„Blbost'! Taká tabletka, ktorá by obsahovala toto všetko naraz, neexistuje. Všetko sa strieka injekčne. Asi päť mililitrov je ešte kamarátska dávka a iba spíš. Všetko nad je už svinstvo a ide ti o život. Ak jej to niekto podal v množstve, že jej zničil mozog, tak to muselo ísť intravenózne.“

„Vďaka, máš to u mňa.“

„Dáme pivo?“

„Neskôr, teraz fakt pracujeme.“

„Tak čau, pozdravuj mančaft. Ozaj, vieš, že mám nový mobil? To staré číslo už nefunguje. Chceš nové?“

„Nie, potom si ho napíšem.“

„Počkaj, keď ťa už mám na drôte, tak si ho poznač, človek nikdy nevie...“

„Načo by som už len ja súrne potreboval súdneho lekára?“

„Len si píš, ty mudrlant...“

Krauz nemusel nikoho pozdravovať, lebo mal prepnutý reproduktor a všetci ich dialóg počuli. Číslo si zapísal nielen Krauz, ale všetci a okamžite si ho uložili do mobilu.

„Tak to máte z prvej ruky,“ začal Krauz, keď odložili mobily. „Ja som z toho magor.“

„Mne sa niečo črtá,“ pokúsil sa Burger. „Monika nám povedala, že Lívia sa pred nastupovaním do bielej dodávky potácala ako opitá... alebo nadrogovaná, dopovedzme za ňu. A opísala nám vysokého čierneho basketbalistu v čiernom kabáte. Vratko takého vyhodil z bytu, všimol si aj orlí južanský nos, akurát že bol v bielom plášti. Jeden nastupoval do bielej dodávky, druhý do sanitky. Richard nám teraz povedal, že jedna podozrivá sanitka nám jazdí po meste.“

„Pokračuj,“ hlesla Petra, lebo sa jej to začínalo páčiť.

„Aničku dva týždne pred únosom otravuje sanitár zo sanitky, ale nejde za ním do auta, takže ju nemôže naložiť. Ale ona ho zavolá do bytu. Ide. Prečo? Aby si omrkol terén. O dva týždne Anička rieši závažnú rodinnú situáciu, ktorá sa preruší odvozom syna na sústredenie, a dramatické okolnosti majú pokračovať, lebo jej to Vratko vyslovene sľúbil, a ešte sa kvôli tomu aj vrátil. Dostala bitku a ďalšiu mala sľúbenú. Ako asi reagovala a v akom bola psychickom rozpoložení? No v hroznom. Išla sa odreagovať prechádzkou, možno chcela telefonovať Velickému a požiadať ho o radu, možno aj o pomoc, možno sa chcela iba prejsť a usporiadať si myšlienky... v každom prípade sa dostala von a... čo ak ju tá sanitka alebo biela dodávka už čakala a iba dokončili, čo začali pred dvoma týždňami?“

Váňa zvraštil obočie, Petra pokrútila hlavou, Chosé si vzdychol. Jediný Krauz prehovoril.

„Príliš filmové. To je námet na román, Edko, ale nie vyšetrovacia verzia. Príliš veľa náhod a málo faktov. Je to iba lavírovanie na tenkom ľade, hypotéza, Edo, ale nie je ničím podložená. Chýba mi motív. Stále mi chýba motív. Prečo?“

„Vratko je chorobne žiarlivý sadista,“ nedal sa Burger a pokračoval. „Svoju manželku nezabil, pripusťme, ale jeho žiarlivosť ho dohnala k tomu, že vyhodil sanitára z bytu a ešte ho aj sledoval von na ulicu, a teda videl podobného chlapíka, ako nám opísala Monika. Nech už naložili Aničku do akéhokoľvek auta, do sanitky alebo bielej dodávky, a nech už ju unášali za akýmkoľvek účelom, fakt je, že ju našli na diaľničnom odpočívadle. Auto išlo na juh. To auto s Aničkou na palube sa dostalo do problémov, vošlo do kontrolovanej zóny, lebo Dolnozemská polícia urobila uzáveru pred Viedňou a pátrala po dvoch ženách na úteku. Asi o tom vysielali správy v rádiu, možno šofér videl zátarasy a policajné hliadky. Vošli do kontrolovanej zóny a v aute mali ženu bez dokladov. Možno už v bezvedomí. Museli situáciu riešiť a vyriešili ju veľmi jednoducho: pichli jej injekciu a vyhodili ju na odpočívadle. Mysleli si, že jej dali dosť a že ju zabili, ale ona prežila.“

„Ale v tom prípade to nemohol byť jej frajer z Chorvátska,“ oponoval Krauz. „Auto síce malo dobrý smer, vo Viedni sa dá odbočiť na E päťdesiatdeväť smer juh a ideš na Maribor a dolu stále na juh až do Chorvátska, ale frajer by ju kvôli policajnej uzávere nezabíjal. Keby zdrhla s frajerom, mala by u seba doklady a všetko by bolo legálne. Aj keby nemala doklady, rýchlou kontrolou by sa dalo zistiť, že neuteká z väznice. Žiadny frajer by ju nezabíjal. Ona bola naozaj unesená, únoscovia spanikárili a museli sa jej zbaviť, lebo keby ju našli v ich aute, nevedeli by vysvetliť, kto je a odkiaľ a kam ju vezú.“

„Celkom dobré, toto má logiku,“ pochválila ich Pertra, „ale to potom znamená, že prevoz Aničky nebola milenecká aféra, ale trestný čin a páchatelia sa jej zabitím snažili zahladiť stopy.“

„Presne tak, Petrička, trestný čin,“ súhlasil Burger. „Ešte treba vysvetliť, prečo sa o to zaujíma tajná služba. Čo je na tých babách také zaujímavé, že nám ich dal do placu práve Bergmann.“

„To zatiaľ nevieme, ale určite by sa nezaoberali obyčajnou prostitúciou,“ súhlasila Petra.

„Mne stále nedá pokoj tá jeho poznámka o krvi... vraj v Aničkinej krvi je riešenie celého prípadu,“ špekuloval Chosé.

„Mala tam drogy na znehybnenie, na paralyzovanie. Načo ťa chcú prevážať v paralyzovanom stave? A prečo ťa potom zabijú?“ nadhodil Váňa.

„Prečo sa ju pokúsili zabiť, už vieme, lebo vhupli do kontrolovanej policajnej zóny a nevedeli, čo s ňou. Toto by sme už mali vyriešené, ale prvá časť tvojej úvahy je správna. Prečo chcú niekoho prevážať v paralyzovanom stave?“ pokračoval Krauz. „Podľa mňa na to ideme zle, stále vymýšľame nové a nové otázky, a takto sa nikam nedostaneme. Skúsme hľadať aj odpovede. Skúsme ísť na to takto: vražda Aničky Vratkovej a únos troch dievčat nie sú dva rôzne prípady, ale jeden, na tom sme sa už dohodli. Žiadna vražda, iba únosy. Čo spája starú - prepáč, Petrička, myslím to obrazne - čo spája tridsiatničku, dve dievčatá a jedno decko? Sú preč. Všade sa obšmieta biela dodávka, občas sanitka a občas aj čiernovlasý vysoký chlapík, južanský typ. Čo ich spája? Čo majú tie baby spoločné?“

„Sanitka... sanitár u Aničky po operácii... chcel ju vylákať von, potom jej priniesol podpísať nejaké lajstra, vraj pooperačný dotazník, či prepúšťaciu správu, ale stále sa točíme okolo operácie a nemocnice. Všimli ste si, že aj Lívia bola po hospitalizácii v nemocnici a hrozila jej vážna operácia kolena?“ nadhodila Petra.

Burger zastavil cigaretu na polceste k ústam.

„Doboha, aj Klárka Milerová bola na operácii členka, mala úraz a stále krívala,“ šomral si popod nos a až teraz si potiahol.

„A čítali ste správu od Hanzela?" spýtal sa Krauz. „Bol za rodičmi Zdenky Malej. Nosila stále reflexnú čiapku, lebo mala podozrenie na zápal mozgových blán, dlho ležala v nemocnici, a keď ju pustili, nesmela vonku prechladnúť.“

„Takže nemocnica, operácie, vyšetrenia,“ zhrnula Petra.

„Ešte mi povedzte, že boli v jednej nemocnici,“ pokračoval Krauz.

„To musíme zistiť.“

„Pozri do spisu, Richard,“ vyzval ho parťák.

Krauz zalistoval v spise a hľadal odseky, ktoré o tom hovorili. Mal ich pred očami, čítal tie správy už niekoľkokrát, iba ich potreboval správne zoradiť.

„Dve sa zhodujú: Anička a Lívia. Boli v našej Mestskej nemocnici na chirurgickom oddelení. Aničke vybrali slepé črevo a Lívii opravili koleno.“

„Musíme tam skočiť a preveriť aj ostatné,“ navrhol Chosé.

„Aj tak nemáme čo robiť, kým sa nevrátia z Viedne. Chosé, poďme, vy zatiaľ naštudujte spis a nájdite ešte niečo. Ale aj keď nenájdete nič, aj tak sa mi to už začína páčiť, akosi tie zúbky začínajú zapadať,“ pochvaľoval si Krauz.

Kým odišli, zastavili sa ešte u šéfa. Zahlásili mu odchod do terénu a upozornili ho, že do fajrontu sa asi nevrátia, aby im dal súhlas na používanie služobného vozila mimo pracovného času a na parkovanie v mieste bydliska. Mayor im dal do prevádzkovej knihy vozidla podpis a mohli sa ísť flákať.

54

Nemocnica je magické prostredie, niečo ako akademická pôda. Obe pôdy majú jedno spoločné - ani na jednej nevítajú policajtov s otvorenou náručou, nikto nechce o svojej pôde poskytovať informácie, každý funkcionár sa tvári ako ochranca štátneho tajomstva a každý riaditeľ chce vidieť nejaký papier.

Chalani žiadny papier nemali. Išli iba tak, nablint.

Začali od hlavy, lebo nielen ryba, ale všetko a všade smrdí práve odtiaľ.

Riaditeľ nemal poradu ani nebol na služobnej ceste. Aj tak si počkali polhodinu, kým sa k nemu dostali.

„Vitajte,“ privítal ich a bol aj úsmev, aj srdečné podanie rúk. Ale nič viac. „Čím môžeme pomôcť spravodlivosti?“

Ukázali mu odznaky.

„My nie sme zo súdu, my sme detektívi z oddelenia vrážd, detektív Krauz a detektív Fischer. Kriminálka. Nás spravodlivosť nezaujíma, my iba chytáme vrahov, o spravodlivosť sa, bohužiaľ, starajú iní, asi preto to tak na našich uliciach aj vyzerá. Pomáhať nemusíte, pán riaditeľ, my si pomôžeme aj sami, nám by úplne stačilo pár odpovedí na pár otázok.“

Prijali miesto v kreslách, odmietli kávu aj čaj, aj niečo iné a vysvetlili mu podstatu problému.

„Máme štyri mená, potrebujeme zistiť, či tie osoby boli u vás hospitalizované, ošetrené, operované, a ak áno, čo sa s nimi robi...“

Ani nedokončili.

„Máte súhlas prokuratúry?“

A bolo vymaľované.

„Načo, veď sa vám snažím vysvetliť, pán riaditeľ, že máme iba podozrenie. Asi, hovorím asi, došlo k spáchaniu závážných trestných činov, k únosom štyroch žien, ktoré asi, opakujem - asi, boli ošetrené vo vašej nemocnici. Nič viac nechcem iba zistiť, či naozaj boli u vás, a ak áno, tak kde, na akom oddelení a čo sa s nimi robilo.“

„Vy viete veľmi dobre, čo je lekárske tajomstvo a...“

„Ale, pán riaditeľ, my nechceme chorobopisy ani nič konkrétne, iba chceme potvrdiť informáciu, či tu naozaj boli a kde.“

„To je to isté. Informácie o pacientoch môžeme podávať iba so súhlasom prokuratúry. Máte súhlas?“

„Ešte raz a pomaly, pán riaditeľ, o nič nejde, nechceme zasahovať do súkromia vašich pacientov ani lekárov, ani nepreverujeme žiadne lekárske postupy, nič také. Iba chceme zistiť, či tu boli ošetrené štyri osoby.“

„Bohužiaľ, bez papiera to nejde.“

Tak čo s ním? Chosé ho mohol kopnúť do píšťaly a Krauz aj inde, ale načo. Bol to úradník a tak sa aj správal, nemohli mu nič vyčítať. Poďakovali sa a odišli.

„Mám nápad, Chosé,“ povedal Krauz, keď už sedeli v aute. „Vieš o tom, že v každom úrade sú vždy dvaja najdôležitejší na svete?“

„No?“

„Riaditeľ a vrátnik. Tí vedia o všetkom.“

„Jedného sme vyskúšali, ty poznáš aj druhého?“

„Nie celkom, ale jeho funkcia nemá k vrátnikovi ďaleko. Možno by vedel pomôcť. Poďme, za pokus to stojí.“

„Ty myslíš toho tvojho kamoša akvaristu z garáže?“

„Máš niečo proti rybičkám?“

„Nie, napríklad ruské sardinky normálne zbožňujem.“

„Sviňa. Pre každého akvaristu je podobná poznámka niečo ako kanibalizmus.“

„Sa nepotento, som si myslel, že kanibalizmus je pre teba bravčové.“

„Ty si sviňa, nie ja!“

Vystúpili a prešli peši pod terasu. Cestou sa neprestávali podrýpavať a riešili otázku svojej príslušnosti k niektorej skupine v živočíšnej ríši. Išli naisto, žltá neprerušovaná čiara ich neomylne viedla po stopách sanitiek prevážajúcich tých, čo trpia najviac. Čiara sa končila pri urgentnom príjme. Jedna sanitka práve niekoho vyložila a chlapci upratovali interiér. Vynášali guče krvavých bielych utierok, takže pacient asi naozaj trpel.

„Nazdar, chalani, kde by sme našli garážmajstra Mieháleka?“

„Tam,“ mávli rukou hlbšie pod terasu a vynášali ďalej.

Tak išli tam, teda hlbšie pod terasu.

Garáže sanitiek boli presne také isté ako každé iné podzemné garáže: samé betónové stĺpy, samé čiary na asfalte. Každý štvorec znamenal domov pre jednu sanitku. Veľa stĺpov a veľa čiar, ale našli ho. Sedel vo svojej presklenej kukani a niečo si písal. Zbadal ich a vyšiel im v ústrety.

„To nemyslíš vážne, Richard? Vy ste už niečo vypátrali?“

„Ahoj, ani nie, skôr sme prišli požiadať o spoluprácu, aby sme ozajstné pátranie mohli naozaj rozbehnúť.“

„Pre vás všetko.“

„Toto je kolega Fischer, neurazí sa, ak mu budeš hovoriť Chosé.“

„Dám mu trošku orechovice a určite sa neurazí, aj si potykáme, vyzerá normálne ako aj ty. Škoda, že vás u polície nie je takých viac. Ráno som cáloval stovku za rýchlosť.“

„My nie sme od polície, my sme z oddelenia vrážd, to je veľký rozdiel.“

„Prepáč, zabudol som, v sobotu si mi to vysvetľoval iba dve hodiny...“

„To bola zlá sobota, zabudni. Teraz je perfektná streda, tak spolupracuj. Potrebujeme od teba vedieť jedno, ty tu dolu v kancelárii máš počítač?“

„Chceš ma uraziť?“

„To by som si nedovolil, prepáč.“

„Mám-a aký!“

„Aký?“

„Viem ja? Kto sa v tom má vyznať? Ja si všetko píšem na lístočky ako pred desiatimi, dvadsiatimi, ba aj tridsiatimi rokmi, a vieš, čo ti poviem? Smiali sa mi všetci, nech im minister zdravotníctva odpustí, a keď pred rokom celý systém, či ako to nazývajú, skolaboval, hádaj, čo fungovalo najlepšie? My! Všetky sanitky vyšli na čas a všetko fungovalo ako po masle, lebo som sa neserinkal s počítačom, ale všetko som riadil ručne cez kartičky a cez henten panel výjazdov,“ a hrdo ukázal na stenu, kde mal veľkú nástenku s lístočkami. „Každý vedel, kam má ísť a kde má sanitku. Namiesto aby ma vyznamenali, vedúci ma pokefoval, že sanitky jazdili prázdne, ale uznaj sám, môžem ja za to, že ich skolabovaný systém nedokázal naplniť? My sme boli pojazdní, ostatní nie, a mňa chceli potento. Ale to bolo, a čo bolo, to bolo, teraz je systém... ako tomu hovoria... aha, odladený. Tak mám odladený počítač a je mi na prd tak ako predtým.“

„Môžeme sa naň pozrieť?“

„Môžete, ale neviem, či vám to pomôže.“

„To máš pravdu, nám nie,“ Krauz uznal porážku a pozrel na Chosého so žiadosťou o pomoc.

Chosé dostal nápad.

„Pán Michálek...“

„Miro.“

„Mirko...“

„Volám sa Miloslav.“

„Tak Milo...“

„Ale kámoši mi hovoria Mirec.“

„Tak Mirec, máme jedného kamoša, ten sa v počítačoch vyzná, môžeme ho priviesť?“

„Môžete, no len čo začnete brnkať po klávesnici, volá mi zhora vedúci, že čo sa zase serieme do vecí, ktorým tu dolu nerozumieme.“

„Aha, takže si pod kontrolou. Myslel som si, že si garážmajster.“

„Som, ale aj ja mám nad sebou vedúceho. Dobrá správa je, že iba do štvrtej. Potom vrchnosť odchádza a prepínajú sa na nejaký spoločný centrálny systém. Inak povedané, potom sa už môžu sestričky hrať tie ich nezmyselné počítačové hry a nikto ich za to nesekíruje.“

„Takže by sme mali prísť po štvrtej?“

„Nie, po šiestej. Ja mám dnes nočnú, od šiestej do šiestej.“

„Ešte nie sú ani tri, čo tu robíš?“ skočil im do reči Krauz.

„Vieš, Riško, keď ja tú babu doma za tie roky poznám aj odpredu, aj odzadu a rybičky som nakŕmil... tak čo tam budem? Mám vo zvyku zastaviť sa aj skôr a obzrieť si pred šichtou rajón. Okrem toho dnes idem k stolárovi po ohoblované dosky, takže kým to vybavím, akurát mi začne pracovná doba.“

„V poriadku, tak my sa zastavíme večer.“

„Ste vítaní... a papier máte?“

„Teba je tu škoda, mohol by si robiť aj riaditeľa.“

„Konečne niekto, čo si to všimol.“

„Ešte jedna vec, ten vodič sanitky...“

„Andy.“

„... ten. Je tu?“

„Je, práve prišiel.“

„Kde by sme ho našli?“

„Načo? Chceš si overiť, či som neklamal?“

„Samozrejme.“

„Vďaka za úprimnosť. Najskôr bude vzadu v bufete, ale sami to nenájdete, odvediem vás. Poďte za mnou, cestou sa môžeme porozprávať o tej tvojej prihláške...“

Krauz si bol istý, že keď stretne Milana, bude v tohtoročnej štatistike o jednu nevyriešenú vraždu viac, lebo ho hodlal zaškrtiť a zakopať tak hlboko, že ho v živote nikto nenájde. Využiť kamarátovu nemohúcnosť a podstrčiť mu na podpis prihlášku, to sa nerobí, aj keď ide iba o novovznikajúci spolok akvaristov.

Garážmajster povodil detektívov po suterénnych zákutiach nemocnice a už pri prvej odbočke stratili orientáciu. Chodby pod nemocnicou boli tmavé a elektrikári kašľali na vymieňanie vypálených žiaroviek presne tak ako vo všetkých podobných inštitúciách. Pod stropom boli obalené vodovodné potrubia a spleť elektrických káblov. Všetko páchlo vlhkosťou a dezinfekčným postrekom. Odrazu sa rozvidnelo a ocitli sa v miestnosti voňajúcej kuchyňou a všetkými možnými dobrotami ozajstného bufetu. Andy a Michal sedeli pri vyhradenom stole v zadnej miestnosti bufetu a jedli chlebíčky.

„Čaute,“ pozdravil Michálek.

„Andy, toto je Richard, teda detektív Krauz. Ako som ti spomínal, že som mu hovoril o tej tvojej sanitke. Toto je jeho kolega Chosé.“

Obaja muži v bielych plášťoch opatrne vstali.

„Čo je vám, len seďte, my sme prišli iba tak na pokec,“ uzemnil ich Krauz a podali si ruky.

Kým stihli začať iba tak pokec, z prednej miestnosti bufetu vošla dievčina, ako inak, v bielom plášti. V jednej ruke niesla prázdnu misu so zvyškami vlašského šalátu a v druhej ruke balíček. Zamierila k nim, a keď si uvedomila, že okolo stola je akosi priveľa ľudí, zarazila sa.

„Pán Michálek, koľko ráz som vám hovorila, aby ste mi sem dozadu nevodili cudzích ľudí? Toto je bufet so samostatnou prípravnou jedál, tu sa môžu zdržiavať iba osoby so zdravotným preukazom! Predpis je predpis! Von - a to hneď!“

„Vieročka, ale oni majú preukazy...“ usmial sa Michálek.

„To by som chcela vidieť!“

Bez zaváhania jej ich ukázali, navyše aj odznaky.

„Tak ja radšej zavolám vedúcu...“

„Načo? Prišli za Andym, iba sa porozprávať, ak odpovie správne, nezavrú ho, tak čo sem montuješ vedúcu?“

„Aha, takže kámoši? Žiadne oficiálne vyšetrovanie?“

„Kámoši, jasnačka!“

„Tak vodku máte vzadu v mrazáku a už ma nezdržujte!“

Balíček položila na stôl k ostatným balíčkom, z veľkej chladničky vybrala vedro s vlašákom a veľkou naberačkou doplnila zásoby v mise. Všetko upratala a kopcom naplnenú misu chvatné odniesla do prednej miestnosti k pultu. Dnes mala blázinec - Zdena ochorela, vedúca počítala tržby, ako vždy, a ona ostala na všetko sama.

Andy a Michal si spomalene sadli. Vymenili si rozpačité pohľady a Krauz a Chosé v nich čítali jasnú správu: „To je krava, tá Vieročka...“

„Ehm, to s tou vodkou... ona sranduje, ako vždy...“ zaodŕhal sanitár Michal, keď dosadol.

„My vieme, jasné, že sranduje. Okrem toto ešte som nevidel policajta, ktorý by zastavil sanitku a dal niekomu fúkať, tak môžete byť pokojní, aj keby náhodou nesrandovala. Vraj sa to u vás veselo zneužíva, ale...“ Chosé sa tváril dosť úradne.

„To bolo! To bola za totáča, teraz to už nejde,“ ohradil sa Michal a začal sa smiať, akože čo si to o nich myslia.

„A vraj sa zneužívajú aj majáky a húkačky, niekto mi hovoril, že keď sa sanitka ponáhľa na obed, tak si zahúkajú a stihnú ešte aj horúcu polievku a dvojitý múčnik.“

„To bolo! To sa už nedá... teraz je to oveľa prísnejšie.“

„Tak potom je všetko v poriadku. Tú vodku vzadu v mrazáku ani nebudeme hľadať, keď kolega tvrdí, že to bolo iba za totáca...“

Ostalo trápne ticho.

„No, a tým by sme mali za sebou úvod a teraz sa venujte tomu podstatnému. Ja vás nechám, idem si hore k stolárovi po dosky. Andy, keď skončíte, vyveďte ich, nech tu neblúdia,“ zachránil situáciu Michálek, potľapkal Krauza po chrbte a vybehol zadnými dverami.

Atmosféra sa trochu uvolnila.

„Jasnačka,“ súhlasil Andy.

Sanitár Michal im prisunul stoličky.

„Len jedzte, chalani, my sme fakt prišli iba za informáciami o tej falošnej sanitke, takže pohov, iba kamarátsky pokec,“ vyzval ich Krauz.

„Však v pohode,“ uveril Michal a odhryzol si, ale akosi mu vyschlo v krku a nie a nie prehltnúť.

„Andy,“ začal Krauz, teraz už vážne, „s tou sanitkou to bolo ako?“

„Ako som povedal Michálekovi. Normálne sme s Michalom stáli na križovatke, bol som dosť vzadu a zavádzal mi nejaký nákladiak, ale ako sa šóra pohla, tak som vpredu zbadal sanitku. Myslel som, že kolega, a chcel som ho akože potlačiť a dohonit', ale skoro som odpadol. Keď sa cesta predo mnou uvoľnila a zbadal som poznávaciu značku, neveril som vlastným očiam.“

„Všetko sedelo?“

„Všetko. Farba, poznávacia značka, umiestnenie majákov... všetko.“

„Vodič?“

„Boli vpredu a vyrazili dosť rýchlo a ja som odbočoval. Až keď som odbočil, mi napadlo, že som ho mohol sledovať a zastaviť, ale naozaj mi to napadlo neskoro. Kým by som sa niekde otočil...“

„Takže nevieš, kto tam sedel. Nejaký opis vodiča alebo posádky?“

„Nie.“

„Ale si si istý, že mala takú istú poznávaciu značku ako ty, áno?“

„Stopéro!“

Chosé ich počúval a sledoval balíčky na stole pred nimi. Nič mu to nehovorilo. Obyčajné balíčky zabalené v baliacom potravinárskom papieri. Do jedného drgol a otočil si ho k sebe. Čiernou fixkou na ňom bolo načmárané I. dk-s.

Na stole, kde Andy a Michal jedli, boli štyri balíčky. Chosé si ich otočil všetky. Na každom bolo niečo načmárané. Na druhom Pato., na treťom II ch-sál a na treťom int-Ka. Toto mohol dešifrovať iba inteligent s vysokou školou.

Vieročka vletela do zadnej miestnosti a niesla novú prázdnu misu. Kmitala ako fretka, bolo toho na ňu veľa.

„Ja by som si vás, krásna slečna, nedovolil zdržiavať, ale môžem sa vás niečo spýtať?“ ozval sa Chosé.

Krauz mal sto chutí mu povedať niečo o zdržiavaní pracujúcej triedy, ale nechal ho tak.

„No?“ ani sa neobzrela a dopĺňala zásoby z chladničky.

„Čo to tu máme za balíčky?“

„Dievčatá, čo sú v poobednej alebo idú do nočnej.“

„A...?“

„To sú objednávky. Telefonické alebo na papierikoch. Taký vnútorný stravovací systém. Vedia, že idú do služby, tak si u mňa objednajú chlebíčky, ja im ich zabalím a ony si niekoho pošlú alebo zbehnú samy.“

„A to rímska I. dk pomlčka s?“

„Prvá detská klinika, sestričky.“

„A rímska dva, potom ch - sál?“

„Druhé chirurgické oddelenie, doručiť na sálu.“

„Tak potom Pato bude asi patológia, nie?“

„Správne, prepáčte, už musím bežať,“ a vybehla.

Andy si k sebe otočil posledný neidentifikovaný balíček.

„To je interná, nočnú má doktor Kadlec, stoštyridsať kíl živá váha. Jeho balíček je vždy najväčší. Keď má on pohotovosť, tak bufet má prémie.“

„Vďaka za odborný výklad.“

Za chrbtom im zarachotili dvere, lebo dievčatko, čo vbehlo, ich nedokázalo udržať a prievan do chodby jej ich vytrhol z rúk.

„Čaute, decká,“ zašvitořila, dobehla k stolíku, usmiala sa, položila na stôl za hrsť bankoviek a drobných mincí, prehrabala sa v balíčkoch, vzala si ten s označením I. dk-s a vybehla, odkiaľ prišla.

„Takto to tu funguje,“ pokrčil plecami Andy a uložil bankovky a mince na kôpku.

„V pohode.“ súhlasil Krauz. „Vysvetlil vám Michálek našu dohodu?“

„Niečo spomínal.“

„Treba všetko povedať aj ostatným saniťákom. Viac očí, viac sivého zákalu.“

Andy nerozumel.

„Fór.“

„Jáj.“

„Inak povedané, viac očí viac uvidí. My zariadime, aby sa do toho vložili aj motohliadky od nás, aj dopravná polícia. Možno niečo zistíme, ale v prvom rade by ste mali podpichnúť vašich kolegov, lebo polícia sanitky veľmi nekontroluje, to je fakt.“

„Moji kolegovia zas na to kašlú,“ posťažoval sa Andy. „Ešte si o mne budú myslieť, že zase slopem a videl som fatamorgánu.“

„Takže do toho ani veľmi nechceš ísť, čo?“

„No, je to také divné...“

Zase sa otvorili dvere za ich chrbtom. Nebuchli, muž v bielom plášti ich pohotovo zachytil.

„Nazdar, banda... zase vozíte pacientov do bufetu, a nie rovno k nám? Nič vám to nie je platné, páni, dáte si miestnu špecialitu, štvordňovú tresku strihnutú sódovkou, a aj tak sa všetci stretnete u mňa...“

Položil peniaze, vzal si balíček a odišiel.

„Ahoj, Atnan,“ odzdravil Andy a Michal iba kývol rukou. Ani ho poriadne neregistrovali.

Chosé si vybral cigaretu a vložil si ju do úst.

„To nie, to tu nikto nerobí, to asi fakt nepôjde, Vieročka by vrešťala...“ protestoval Andy.

Tak ju vybral a vrátil ju do škatuľky. Zarovnal dva ostávajúce balíčky na stole. Boli pre chirurgov a doktora Kadleca. Balíček pre patológiu si práve prišiel vyzdvihnúť chlapík vysoký ako basketbalista, mal čierne vlasy a orlí nos. Biely plášť mal frajersky rozopnutý a z hrude sa mu na svetlo božie drala húština čiernych chumáčov skoro až po ohryzok, ale uťal ich ranným holením.

Inak fešák chalan.

55

Do kancelárie vraždárov vrazil Mayor a iba tak od dverí ich spočítal pohľadom.

„Čo je? Nástup na fajront vás nezaujíma?“

„Šani, máme vonku ľudí a čakáme telefonáty,“ vysvetľoval Burger.

„Kto?“

„Hanzel s Walterom sú v Rakúsku a Chosé s Krauzom sú v nemocnici. Ani jedni sa ešte neozvali.“

„Jáj. Edo, vypíš si knižku, dám vám s Váňom auto domov a budete v pohotovosti, keby sa niečo dialo. Na nástup ísť nemusíte. Keby sa niečo hýbalo, chcem byť okamžite informovaný.“

„Jasné, šéfe.“

„Petra ostáva s vami, keby dačo.“

„Vykonám,“ súhlasila Petra a dopila poslednú pracovnú kávu.

„Decká, spravíme to takto,“ navrhol Burger, „Váňa si zoberie auto a sme v spojení na mobiloch. Pre istotu dnes nikto nepôjde na pivo a budeme tých vonku zabezpečovať. Keby dačo, voláme si.“

„Jasné,“ rozhodla Petra a išla sa zbaliť.

Bežný pracovný deň na oddelení vrážd sa skončil. V plnom nasadení ostali iba tí vonku.

56

„Koľko tu stojí chlebíček?“ spýtal sa Krauz Andyho.

„Päť päťdesiat.“

„Povieš jej, že dva pre mňa a kolegu? Dáte si aj vy ešte po jednom? Platím.“

Andy vstal a suverénne otvoril chladničku, akoby tu bol doma. Z obrovskej tácky zobral dva chlebíčky a podal ich detektívom.

„Kašlite na prachy, aj tak ich tu Vierka pajcuje a vedúca na tom zarába majland, tak čo si budeme nahovárať, viete, ako to chodí. Dajte si. My si dáme, kedy chceme, nemusíte nám platiť.“

„Vďaka,“ poďakoval Krauz a Chosé iba prikývol. „Aj v našom bufete to tak chodí a to je policajný. Asi aj v Amerike v bufete FBI to tak chodí, lebo o tom sú asi všetky bufety všade vo svete.“

„Asi,“ zasmiali sa chlapci v bielom a pokojne dojedali.

„Počúvajte... ehm...“ zaodŕhal Chosé, „fakt sa tu nedá nikde zapáliť? Ako fajn, bufet máte v pohode, ale ja som taký silný fajčiar, že...“

Andy s Michalom na seba pozreli a chvíľu váhali, kto im prezradí ich tajomstvo ako prvý.

„No...“ začal Michal a Krauz si dobre tipol, že to bude práve on, „poďte teda vedľa...“ a zatváril sa ako strážca kráľovskej pokladnice, ktorý objavil prasklinu medzi starými doskami a už si vybral pár zakázaných mincí.

Vstali a zaviedli ich do rohu zadnej miestnosti k dverám schovaným za regálmi s polotovarmi. Otvorili nenápadné dvere a vošli do skladu. Andy zapálil svetlo a stlačil aj vedľajší vypínač. Okamžite sa rozhučal ventilátor.

„Tu máme fajčiareň,“ priznal sa Michal, a aby im to bolo naozaj jasné, zalovil pod plášťom a vylovil cigarety. Slušne poponúkal. Vzali si a fajčili.

„Príma zašivák, máte to tu dobré,“ chválil ich Chosé a so záujmom si prezeral police.

Krauz si párkrát odpľul, ale vypľúval iba zrnká tabaku a utrel si aj špičku jazyka.

„Krista jeho, mám ho nejaký suchý, práši sa mi od papule... chalani, to s tou vodkou myslela Vieročka vážne? Dáme si po jednom, slušne zaplatíme a ideme, čo vy na to? Veď sme chlapi, debatujeme spolu úplne normálne, nie?“

Zaváhali. Toto už bola silná káva.

„Tak ju dones,“ priznal farbu Michal.

Andy odišiel a vrátil sa so sedmičkou fínskej.

„Dobre si žijete,“ ohodnotil ich výkon Chosé.

„Darčeky od trpiacich, kde by sme na to vzali. Ale poháriky tu neskladujeme, iba tak, po rusky...“ a dal fľašu kolovať.

Chosé s tým veľa problémov nemal, Krauz tiež nie, keď prišiel rad na Michala, aj on ukázal svoje kvality, ale Andy zaváhal.

„Ešte nie je šesť, môže niekto zavolať.“

„Kašli na to, veď oni nás nepodrazia, nie?“ nahováral ho Michal.

„My sme normálni,“ súhlasil Chosé.

Dal si aj Andy. A riadne.

„Počúvajte, ale na tom oddelení vrážd to nemáte ľahké, čo? Hnusná robota. Ste správni chalani, že to vydržíte,“ štebotal Michal a Krauz mu podal fľašu. Michal sa napil a podal ďalej.

Podávali si ešte chvíľu. Michala zaujímalo, koľko je tak vrážd za týždeň... aj za rok a či musia často strieľať a či aj po nich strieľajú... tak mu to celkom farebne vysvetlili. Keď zhodnotili, že už mu stačilo, obrátili list.

„Chalani, počúvajte, ten systém s tými balíčkami na stole, to kto zaviedol?“ začal Krauz a Chosé spozornel. Už zase vyšetrovali a sanitári si nič nevšimli.

„Nikto, to tu funguje stále.“

„A z tých oddelení sem chodí vždy ten istý, alebo sa striedajú?“

„Sa striedajú podľa toho, kto má nočnú, alebo tak.“

„A z patológie sem chodí iba ten jeden, alebo sa tiež striedajú?“

„Patoška? Tí smradi sa striedajú tiež podľa toho, kto má službu.“

„Ten vysoký dnes dokedy slúži?“

„Do šiestej, potom ho vystriedajú. Ako aj nás.“

„Ale je riadne vysoký, basketbalista?“

„Atnan? Prdlajs! Iba tak vyzerá.“

„Atnan? To je čo za meno?“

„Atnan Semiri. On je pôvodom niekde z Balkánu, asi z Kosova, alebo tam niekde. Raz nám rozprával, že vyrastal v dedinke, kde sa ešte stále strieľa a chlapi nosia pušky a samopaly ako bežný doplnok k odevu.“

„On je doktor?“

„Nie, asistent na patológii. Niekto mi spomínal, že študoval medicínu, ale nedokončil a ostal tu pracovať.“

„Neviete náhodou, na akom aute jazdí?“

„Prečo, on niečo vyviedol?“

„Nie, to iba tak, profesionálna zvedavosť.“

„Má takú tmavomodrú fordku, tuším sierra.“

„Aj na nej chodí do práce?“

„Stále, bez auta sa ani nepohne. Aj teraz ju má odparkovanú vzadu na vyhradenom parkovisku pre zamestnancov. Pod terasou úplne v rohu.“

„Tak tam na tej patológii dobre zarobí, keď má forda.“

„Ani nie, ako my, a tá fordka je už stará, žiadne hogo fogo.“

„A vy tu koľko zarobíte?“

„Bieda s núdzou...“

Debatovali a fajčili. Michal im celkom ochotne porozprával, ako to u nich v nemocnici chodí, a detektívi celkom ochotne počúvali.

„Tak sa tu držte a bacha za volantom,“ upozornili ich, rozlúčili sa a Andy ich vyviedol von.

„Patológia je ktorým smerom?“ zaujímal sa Krauz, ale iba tak, aby reč nestála.

„Hlavnou chodbou dozadu, potom doľava a zase doľava. Je to zašité v suteréne pod klinikou,“ Andy mávol rukou a naznačil im smer.

Vyviedol ich späť do podzemných garáží a u kázal cestu von. Podali si ruky a detektívi odišli. Podľa žltej neprerušovanej čiary našli svoje auto bez najmenších problémov.

„Čo na to povieš?“ spýtal sa Krauz, keď si sadli a pomrvili sa na sedadlách.

„Máme iba jeho opis, ale je taký výrazný, že náhodnú podobu by som skoro aj vylúčil.“

„Opisuje nám ho aj Monika, aj Vratko a dali nám toľko markantov, že aj ja by som uveril. A okrem toho sme ho našli v nemocnici, to je ďalší závažný fakt. A je z Balkánu, čo zatiaľ nevieme dať do súvislostí, ale ak zoberieme do úvahy Aničku Vratkovú a Chorvátsko, tak je to zaujímavé.“

„A okrem toho robí na patológii a študoval medicínu, takže sa vyzná v liekoch a vie používať injekciu.“

„Tak sa rozhodnime, čo budeme robiť, Chosé.“

„Aké máme možnosti?“

Krauz pozrel na hodinky.

„Už je po pracovnom čase, hore už nenájdeme nikoho a volať ich späť do práce len preto, že sme našli niekoho, kto sa nápadne podobá na možného únoscu... ja neviem. Aby som ti povedal pravdu, jedna spackaná akcia s tým psom mi stačila. Radšej by som nerobil paniku a predčasné závery už vôbec nie.“

„Ani ja, súhlasím. Tak vieš čo, obzrime si ho sami.“

„Asi nemáme inú možnosť. Oficiálnu sledovačku už dnes nevybavíme, musíme sa spoľahnúť sami na seba. Máš búchačku?“

„Mám.“

„Tak poďme.“

Vystúpili a vrátili sa po žltej až pod terasu.

„Ak sa vnoríme do toho ich labyrintu chodieb, dáme mu výhodu. Keby k niečomu došlo, bude na domácej pôde. Okrem toho, tú patológiu si môžeme pozrieť aj neskôr a bez jeho asistencie.“

„Tak sa sústreďme na jeho auto.“

Sledovali dodatkové tabule na zákazoch vjazdu. Všetky miesta na parkovanie boli vyhradené pre jednotlivé oddelenia, v tejto časti už pacienti a návštevy nemali čo hľadať. Na konci terasy našli vyhradené parkovisko pre zamestnancov.

„Tam je, úplne v rohu,“ ukázal Chosé.

Našli tmavomodrú fordku. Naozaj nebolo treba načrieť hlboko do kešene, aby sa človek stal majiteľom takej rachotiny. Zub času už načal aj niektoré plechy, farba bola zodratá a vyblednutá od slnka.

Hľadali ďalej. Prešli celé rozľahlé parkovisko.

„Nič. Žiadna biela dodávka,“ skonštatoval Chosé.

„Nie je taký blbý, aby ňou chodil do práce. A sanitku s Andyho číslom tu tiež nenájdeme, čo si čakal? Choď tam dozadu a zisti únikové cesty z parkoviska. Ja idem na začiatok, potom sa stretneme pri východe.“

Rozdelili sa. Prešli si všetky priestory pod terasou a vyšli aj hore. Poctivo preverili celé okolie.

„Vrátime sa do auta, uvidíme.“

Cestou k autu mlčali.

„Napadá ti niečo, Chosé?“ spýtal sa Krauz a ponúkol parťákovi cigaretu.

„Vzadu je jedna príjazdová cesta, ale uložili na ňu betónové zábrany. Obísť sa nedajú. Keď bude odchádzať, musí ísť okolo nás.“

„Tak cúvnem, zastrčím sa hlbšie za autá a čakáme.“

Čakali. Pre nich to nebol žiadny problém, boli zvyknutí.

„Ešte jedna vec,“ spomenul si Krauz. „Zavolám Billiho, aby bol doma a čakal nás. Keď skončíme s Atnanom, vrátime sa do garáží a prevetráme im počítače.“

Chosé súhlasil a zavolali Billiho Gatesa, machra na počítače. Nebol nadšený, ale napokon súhlasil.

Zase čakali.

„Je šesť, bude striedačka, dávaj pozor,“ upozornil Chosé.

Premávka z parkoviska zamestnancov akosi zhustla. Končilo veľa majiteľov áut, ale modrá fordka im v tom návale neušla.

„Tam je!“

„Tak poďme, uvidíme, kam nás zavedie.“

Šoféroval Krauz. Nikdy sa nevenoval pretekaniu na plochej dráhe, ale čo-to sa od kolegov profesionálov naučil. Modrú fordku si pustil na päťdesiat metrov, nechal tri autá, aby ho clonili, a dodržiaval odstup.

Fordka sa vyhla prehustenému centru a zamierila na diaľnicu, ale skôr než sa stihli dohodnúť, či ho budú naháňať po celom kraji, alebo iba na hranice mesta, vyriešil dilemu za nich. Odbočil z diaľnice do okrajovej štvrte. Premávka zredla a museli ho pustiť na väčšiu vzdialenosť.

„Ak odbočí k veľkoskladom, sme v prdeli. Zbadá nás, vedie tam iba jedna cesta a teraz večer po nej nikto nejazdí.“

Fordka zamierila k veľkoskladom.

„Rýchlo cúvni a odboč na ten nadjazd za nami!“

Krauz rýchlo cúvol a vybehol na nadjazd nad hlavnou výpadovkou na juh. Chosé vyskočil z auta a svižne vyliezol na prednú kapotu. Sledoval prašnú stopu na opustenej príjazdovej ceste k veľkoskladom. Po chvíli zliezol a vrátil sa do auta.

„A teraz sme vieš kde? Dúfam, že to bol on. Vošiel do areálu a auto odstavil pred tretím krechtom od konca. Stojí tam.“

„Už to nie sú veľkosklady so zeleninou, Chosé. Pred polrokom som tu bol s kamošom riešiť jeho havarované auto. Všetko obsadili firmy, v niektorých sú autodielne, v niektorých stolárske dielne, jeden využíva dom nábytku ako medzisklad a podobne.“

„Tak by sme mohli ísť dnu, nie?“

„Teraz? O chvíľu je sedem, už tam niet ani nohy, boli by sme naozaj nenápadní.“

„Tak čo?“

„Zalezieme tam za tie garáže a počkáme.“

Zase čakali.

„Čo ak tam aj býva?“

„Tak počkáme takú hodinku, a ak sa nepohne, ideme po Biliho. Vieme, kde ho hľadať, keby sa nám za ním zacnelo.“

Ale nemuseli čakať ani hodinu. Modrá fordka vyrazila z areálu veľkoskladov a prešla popred nich.

„Spíš?“ spýtal sa Chosé, keď Krauz neštartoval.

„Kašlime naňho, kompl. Bude nás vodiť po celom meste a my nebudeme zase nič vedieť. Nechajme to na sledovačku, tí nám ho zajtra zmapujú. Ukázal nám jedno miesto, tak si to miesto preklepnime, aby sme zistili aspoň niečo konkrétne.“

„Ako myslíš...“

Bez náhlenia vošli do areálu a zastali pred tretím krechtom od konca. Nápis nad dverami hlásal Varga trans a ešte sa dozvedeli, že zabezpečujú prepravu po celej Európe.

Malé dvierka v obrovskej plechovej stene pôsobili komicky, ale keď ich otvorili, zistili, že sú robené normálne podľa normy na bežného chlapa. Ani nemuseli skloniť hlavy, bol to iba optický klam.

Za dverami sa im otvorila obrovská hala. Už bolo zhasnuté, ale rozoznali siluety niekoľkých návesov a prívesov. Za nimi boli dve alebo tri autá prikryté plachtami. Krauz na ne ukázal prstom a Chosé prikývol, že pochopil. Trochu svetla vychádzalo spod dverí naľavo, tak zaklopali a vošli.

„Dobrý večer.“

Mladý muž vstal od počítača a prekvapene na nich vyvalil oči.

„Dobrý... stalo sa niečo vonku?“

„Nie, alebo aspoň neviem,“ nechápali otázku a tiež vyvalili oči.

„Vy ste...?“

„Dobrôtka, firma Dobrôtka a spoločníci. Ideme za vami na odporúčanie pána Zemana... ehm, venujete sa ešte preprave tovarov, nie?“

„To áno!“

„Vy ste pán Varga?“

„Áno, ale mladší. Firmu vedie otec, ale nie je tu.“

„A s vami by sme nemohli aspoň predbežne predebatovať jednu zákazku?“

„So mnou...“ váhal. „Nemôžete prísť zajtra ráno, bude tu otec aj ostatní...“

„Môžeme, ale ideme zo služobnej cesty a ideme práve okolo, tak sme chceli vybaviť jedným vrzom aj vás...“

„Takže nie ste poisťovací? To som rád. Preto som a pýtal, či sa nestalo niečo niektorému nášmu autu vonku.“

„Nie, nie sme.“

„Tak si sadnite... a o aké objemy by asi išlo?“

„Kúpili sme pletacie stroje v Čechách a potrebujeme ich prepraviť sem k nám. Ja vám ukážem prospekty a pozriete si rozmery, aby ste vedeli aspoň približne, o aký druh prepravy by nám išlo. Peter, skoč do auta a prines podklady.“

Chosé bez reptania vstal a odišiel. Krauz sa zatiaľ zaujímal, či by Vargovci vedeli prepraviť aj väčšie telesá, hoci teraz by to nehrozilo, lebo pletacie stroje budú rozobraté v drevených debnách a stačil by aj priemerný kamión.

„Všetko vieme prepraviť, ale ja teraz neviem, viete, nechcem byť neochotný, pozrieť sa môžem, ale oficiálnu zmluvu na prepravu budete musieť aj tak prísť prejednať s otcom.“

Chosé sa vrátil a bez mihnutia oka podal svojmu partnerovi diplomatku. Krauz ju otvoril a vybral veľký poznámkový zošit, potom noviny... a nič. Prekvapene vzhliadol.

„Peter, ty si tie prospekty nezobral?“ zdúpnel Krauz.

„Ja som ich mal zobrať? Veď si hovoril, že máme všetko a môžeme ísť, tak som si myslel...“

„No fasa! Tak načo sme tam boli? Ja by som ťa...“

„Zase ja! Za všetko môžem iba ja!“

„A kto iný? Kto sa má starať o papiere, ja?“

Mladý Varga ich s pobavením sledoval, ale napokon bol aj rád.

„Tak viete čo, aj tak vám iné neostáva, iba aby ste sa zajtra zastavili za otcom.“

Krauz smutne súhlasil.

„Asi máte pravdu... tak nič,“ vstal a podal mu ruku, „prepáčte, že sme otravovali - uvidíme sa zajtra ráno.“

Varga mladší si ani nedal námahu ich vyprevadiť.

Krauz hodil diplomatku na zadné sedadlo a pomaly sa pohli. Chosé sa naňho zazubil a na znak uznania mu ukázal vztýčený palec.

„Dobrý herecký výkon, treba uznať, aj odhad, kámo. Hádaj, čo je vzadu za tými prívesmi.“

„Pod tými plachtami?“

„Presne.“

„Nekecaj.“

„Vážne!“

„Aj sanitka?“

„Aj.“

„Tak ma nenaťahuj!“

„Sú tam tri autá, jedna sanitka, jedna biela dodávka volkswagen transportér a jedna modrá dodávka, asi fiatka. V tej tme som nevedel nájsť značku.“

Chosé vybral zápisník a nalistoval poslednú stranu.

„Tu sú poznávacie značky. Tá na sanitke je totožná s Andyho poznávacou značkou. Tá na bielej dodávke má číslo šesť päť osem bé bé...“

„Takže posledné je osmička, a nie šestka, preto sme ju ešte nedokázali stotožniť v archíve. Ten závozník s čerstvou hydinou sa pomýlil.“

„...a modrá dodávka je bez poznávacích značiek.“

„Slušný výkon! Tak ja ti teda odpúšťam, že si zabudol tie prospekty.“ a obaja sa rozosmiali.

57

Michálek ich už ani nečakal.

„Vy ste nezabudli?“ spýtal sa prekvapene.

„Prepáč, ale zdržali sme sa. Vadí?“

„Neblbni, Richard, veď som tu do rána. Tak ako by som mohol byť užitočný? Ozaj, s Andym a Michalom ste sa dohodli? Tak ste si to predstavovali?“

„Dohodli, príma chalani. Ten Michal je trochu ukecaný, ale inak príma dvojica.“

„Presne to som mu povedal aj ja, neviem, načo tliachal Atnanovi, že ste sa naňho pýtali, to je taký kôň...“

„Čo mu povedal?“ zdúpnel Krauz.

„Ja som to tušil, že budeš soptiť! Vieš, Michal je taká huba nevymáchaná, ale nemyslí to zle...“

„Pochybujem, že vôbec myslí.“

„No, aj to je možné.“

„Ako k tomu došlo?“

„Viete, asi sa chcel robiť zaujímavý alebo čo, ale keď dnes Atnan o šiestej odchádzal z práce, tak som počul, ako mu Michal hovoril o vašej návšteve, a spomínal aj to, že ste sa naňho pýtali, že kde sa narodil a tak. Oni vždy odchádzajú tadiaľto cez garáže okolo mojej kancelárie.“

Krauz s Chosém si vymenili zúfalé pohľady.

„Ten Atnan vyzvedal, alebo...“

„Ani nie, skôr to vyzeralo, že Michal sa chválil, akých má nových kamošov z kriminálky.“

„Aspoň už vieme, prečo Atnan utekal rovno tam, kam utekal. Nevadí, možno to bolo aj na niečo dobré, venujme sa počítaču. Toto je náš kolega Billi, počítačový mág. Stačí, ak ho pustíš na stoličku...“

„Jasné,“ trklo Micháleka a vstal.

Billi sa pozdravil iba kývnutím hlavy a čupol si pod stôl, kde mal garážmajster schovaný počítač. Poprepájal kábliky s dvoma skrinkami, čo si priniesol so sebou, a začal mlátiť do klávesnice.

„Pre boha živého, ako môže tak rýchlo písať?“ žasol Michálek, ale Billi si ich už nevšímal, už bol mimo reality.

Zo skúsenosti vedeli, že to chvíľu potrvá, tak si išli zapáliť von do priestoru garáži. Chosé mlčky fajčil, lebo tí dvaja blázni začali na seba po latinsky a vôbec im nerozumel. Pochopil iba toľko, že na trhu sa objavili nejaké nové importy z Malajzie a že sú to klenoty v akvaristickej brandži. Dofajčili aj druhú, ale potom sa ozval Billi.

„No poďte sem, dajte tie mená!“

„Anička Vratková...“ a Chosé mu z poznámok nadiktoval aj rodné číslo.

Billi nahodil jej meno do tabuľky a do inej zadal jej rodné číslo. Stlačil enter a čakali. Výsledok sa dostavil o pár sekúnd.

„Tu ju máte. Druhé chirurgické oddelenie, operovaná dvadsiateho šiesteho decembra minulého roku, apendicitída...“

„Čo je toto tu?“ spýtal sa Chosé a ďobol do obrazovky.

„Samé latinské slová a skratky,“ odpovedal Krauz. „To budeme musieť ukázať Lengyelovi, ale vyzerá to na predoperačné vyšetrenie, lebo toto tu je krvný tlak, toto je asi krvná skupina a podskupiny a toto už neviem,“ priznal sa bez mučenia. „Billi, dá sa to vytlačiť alebo nahrať?“

„Všetko, čo poviete, vám zálohujem, vytlačíme si to potom u nás hore.“

„Chalani... neblbnite, za toto by ma mohli vyhodiť,“ zastonal Michálek, keď videl, čo všetko Billi dokáže.

„Nemohli,“ protestoval Billi, „pozrite sa sem, vidíte? Sem do tejto úrovne som nainštaloval zábranu. Akýkoľvek pokus nás stopovať sa odrazí, nikto nikdy neidentifikuje počítač, z ktorého sme urobili vstup do databázy ministerstva zdravotníctva, okrem toho majú ju tak slabo zabezpečenú, že som si istý, že si z nejakého nelegálneho vstupu ani nebudú robiť ťažkú hlavu. Oni totižto ani nezistia, že sa im v noci niekto hrabal v zásuvke. Kašlú na to, uznajte sami, kto normálny dá vstupné, heslo do systému ministerstva zdravotníctva mz jedna dva tri? Iba kretén. Keby sa o tom dozvedeli machri z národného bezpečnostného úradu, tak by nad toľkým diletantizmom iba zalomili rukami a vzali im licenciu.“

Billimu to bolo všetko jasné, Michálekovi ani najmenej a strhaný výraz z tváre mu nezmizol.

„Ďalšia...“

„Lívia Hauzerová.“

Postup bol rovnaký, výsledok tiež. Pred tromi mesiacmi jej operovali koleno.

„Kto je toto?“ Chosé zase ťukol do obrazovky.

„Doktor Hrúza,“ prečítal Billi.

„To je anestéziológ z chirurgie. Prečo? Poznám ho osobne, taký večne zamračený nemorous,“ vysvetľoval Michálek.

„Lebo je tu uvedené jeho meno - pod tými latinskými nezmyslami.“

„Tak to je v poriadku, anestéziológ zodpovedá za to, že predoperačné vyšetrenia budú v poriadku a pacient sa po operácii prebudí, nie?“ mudroval Krauz.

„Ale jeho meno bolo aj pod výsledkami Aničky Vratkovej," upozornil ho kolega.

„Tak to už v poriadku nie je,“ súhlasil Krauz.

„Tak skúsme tretiu.“

Klárku Milerovú operovali v topoľčianskej nemocnici, ale zrejme sa objavili komplikácie, lebo ju previezli na druhé chirurgické a niečo s ňou robili aj tu. Pod množstvom vyšetrení bol podpísaný doktor Hrúza. Zdenka Malá nebola na chirurgii, našli záznamy spred roka, že ležala na prvej detskej klinike, potom na neurológii a potom zase na detskom. Pod záznamami o jej zdravotnom stave bola podpísaná doktorka Koklesová.

„Aj tú poznám, to je pediatrická,“ chválil sa Michálek.

„To nevadí, ale Zdenka Malá bola tu, v tejto nemocnici.“

„Ja som hotový, máte ešte niekoho?“

„Nie, Billi, zbaľ si tie kábliky, skôr než prídu fízli. Ak ťa tu vymáknu bez papiera, mohol by si mať opletačky so zákonom,“ popohnal ho Chosé.

Rozlúčili sa s kamarátom garážmajstrom, nasľubovali si stretnutie pri pive, hoci dobre vedeli, že nebudú mať čas, a pomaly odchádzali.

Krauz zastal na výjazde z parkoviska a dával prednosť autu na hlavnej. O jedenástej v noci už nebola skoro žiadna premávka, ale jedno auto sa našlo. Z opačnej strany sa okolo Krauza prehnala modrá fordka a zaliezla pod terasu do najvzdialenejšieho kúta. Chosé sa obzrel a Krauz sledoval situáciu v spätnom zrkadielku.

„Ty dávaš prednosť aj teplému vánku nad asfaltkou?“ spýtal sa Billi, lebo nemohol vedieť, čo tí dvaja sledujú a prečo sa Krauz nehýbe.

Krauz zaradil spiatočku a vopchal sa medzi dve odparkované autá.

„Bol to on, alebo nie?“ spýtal sa Chosé.

„Mne sa zdalo, že bol, ale dával som prednosť z opačnej strany a videl som ho iba kútikom oka. Billi, asi budeš musieť chvíľu počkať...“ ale nedopovedal.

Krauzovi zapípal mobil.

58

„Prosím, počúvam...“

Najprv počul dychčanie a potom Kukyho nepríčetný prerývaný hlas.

„Richard... Richard... ja som ju zabil... prosím ťa, príď sem, prosím ťa... ja už nevládzem...“

Krauz sa nadýchol a potom vysyčal. Uvedomil si, že ich je v aute priveľa, nemôže nikoho menovať ani nič riešiť a okrem toho hovoril do mobilu a to bolo vždy nebezpečné.

„Rozumel som ťa, ostaň tam,“ povedal celkom pokojným hlasom. Schoval mobil a usmial sa na Billiho. „Tak vieš čo, predsa len ťa odvezieme.“

„Ale ak to bol on,“ protestoval Chosé, „a vrátil sa teraz uprostred noci späť do roboty, asi ide niečo riešiť, nie? Nemali by sme...“

Ale Krauz naštartoval a vyrazil skoro treťou kozmickou rýchlosťou. Chosé sa oprel nohami o podlahu a vyvažoval zákruty, aby sa nezvalil na vodiča. Chvíľu sledoval Krauzovu tvár, potom sa im stretli pohľady a Chosé pochopil, že všetko pochopí, až keď budú sami a bude na to vhodný čas.

Billi bol doma skôr, než by stihol dofajčiť cigaretu. Veľmi sa s lúčením nezdržiavali a upaľovali ďalej, našťastie Kukyho rodičia bývali presne tým istým smerom, inak by museli Billiho vyhodiť na autobusovej zastávke, čo by si zase vyžadovalo nové kolo vysvetľovaní a naťahovačiek, a to naozaj nepotrebovali.

„Volal mi Kuky. Buď sa zbláznil, alebo vyviedol niečo strašné, ale prosil ma, aby som okamžite prišiel.“

„Čo strašné?“

„Povedal mi, že Richard, ja som ju zabil... a nežartoval.“

„No doriti! Švihaj!“

Nemusel to hovoriť, Krauz vedel aj sám, že si musia pohnúť.

Otvoril im Peter.

„Kuky mi volal, letel som sem rovno z kliniky. Povedal mi, že už volal aj vás, to je dobre, že ste prišli,“ vysvetľoval v chodbe.

„Kto je ešte doma?“ Krauz už začal pracovať a kolieska sa mu krútili na plné obrátky.

„Otec, ale dal som mu konskú dávku sedatív, je odrovnaný.“

Ostali stáť v chodbe, Krauz chcel prvotné informácie od Petra.

„Kde je Kuky?“

„V kuchyni.“

„Čo sa stalo?“

„Ja...“ Peter zaváhal, „som to posral. Kuky sa mi sťažoval, že má problémy, a ja som všetky vonkajšie príznaky odignoroval, myslel som si, že je iba preťažený, že sa potrebuje vyspať, trochu si zacvičiť a bude v pohode. Bolo to oveľa vážnejšie a ja som to nezbadal. Sťažoval sa mi, že matka s ním každú noc hovorí, že ho žiada o pomoc, aby ukončil jej utrpenie, aby sa zmiloval a dal jej poslednú injekciu. Namiesto aby som prijal opatrenie, iba som ho utešoval a ubezpečoval, že matka s ním nemôže hovoriť, že už nekomunikuje a že má iba halucinácie z vypätia. Už nevydržal a...“

Krauz chvíľu počkal, ale z Petra to nie a nie vyliezť.

„A...?“ postrčil ho Chosé.

„A podľa všetkého jej pichol asi šesťdesiat miligramov morfia naraz.“

„On si sám dávkoval morfium?“

„Nie, ja som mu vždy pripravil injekcie na celú noc, ale vedel, kde mám ampulky.“

„Kuky môže pichať injekcie?“

„Nepichal, mama má zavedenú kanylu, iba nasadil injekciu a pomaly vstrekol. Naučil som ho to. Zvládal to úplne v pohode.“

„Až doteraz,“ poznamenal Chosé.

„Až doteraz,“ súhlasil Peter.

„Poďme k nej,“ rozhodol Krauz.

Naskytol sa im úděsný pohľad. V posteli ležala kostra potiahnutá hnedým pergamenom, skoro bez vlasov, skoro bez tváre. Na stolíku bol zmotaný stetoskop.

„Skontroloval si ju?“ spýtal sa Krauz pri pohľade na stetoskop.

„Áno, srdce už nebije, je mŕtva.“

„Tak ju ani neodokrývaj, je to hrozné. Videl si aj hruď, predpokladám.“

„Videl.“

„Žiadne viditeľné stopy vonkajšieho násilia?“

„Čo si o nás myslíš!?“

„Len pokojne, nemyslím si o vás, myslím za vás, ty Johan! Teraz to nesmieme pokašľať, lebo skončíme do jedného v base. Odpovedz mi.“

„Nie, žiadne stopy po násilí.“

„Je to dôležité, lebo príde aj obhliadajúci lekár. Nesmie mať ani tieň podozrenia.“

„Žiadne stopy.“

„Tak poďme von.“

V tichosti opustili spálňu a Peter opatrne zavrel dvere, akoby sa bál, že by sa ešte mohla prebudiť.

Krauz podal Chosému kľúče od auta.

„Na. Skočíš po Lengyela, ja mu zavolám a bude ťa čakať dolu pod barakom. Švihaj!“

Chosé bez slova prevzal kľúče, prikývol a vybehol von.

Krauz vybral mobil a vyťukal číslo. Čakal, ale nie dlho. Ľudia zvyknutí na nočnú prácu mávajú mobil tesne pri ruke aj v spánku.

„No?“ niečo potichu zasyčalo do slúchadla.

„Ahoj, Krauz. Súrne ťa potrebujeme, Chosé ide po teba.“

„Počkaj...“ hlas šepkal a Krauzovi bolo jasné, že doktor Lengyel práve vychádza zo spálne a ide telefonovať do kuchyne, aby nezobudil manželku. „No, už som tu,“ toto prihlásenie už bolo hlasnejšie a energickejšie. „Je pravda, že som vám dnes poobede dal svoje nové číslo, ale nie nato, aby ste ho testovali presne o polnoci. Už aj ľutujem, že som vám ho dal.“

„Neľutuj a obliekaj sa.“

„Čo máme? Koho odkrágľovali?“

„Až osobne.“

„Čo si mám vziať?“

„Normálka, ideme do bytu.“

„V poriadku, idem dolu.“

Lengyel prekvapene pozrel na mobil a zaksichtil sa. Väčšinou mu Krauz povedal základné informácie už do mobilu, teraz nechcel, vraj až osobne, ale asi mal dôvod. Jediné, čo sa Lengyel dozvedel, bolo, že si nemusí dávať zimnú výbavu a baganče, lebo nepôjdu do terénu. Zatiaľ mu to muselo stačiť.

Krauz schoval mobil a ukázal na dvere.

„Poďme za ním.“

Peter otvoril a vpustil ho. Kuky sedel za stolom, raky mal vyložené pred sebou a tupo na ne zízal. Ani sa nepohol. Obaja si prisadli, každý z jednej strany.

„Kuky...“

Kuky zdvihol hlavu a zahľadel sa na Krauza. Až teraz si ho všimol.

„Richard... som rád, že si prišiel, vieš, ja... ja... ona...“

„V pohode, Kuky, už viem. Teraz ma dobre počúvaj, Kuky, budeš robiť to, čo ti poviem, dobre?“

„Uhm.“

„Vstaň a poď so mnou do kúpeľne. Ešte moment! Peter, dal si mu sedatíva?“

„Nie.“

„Výborne, takže kúpeľňa by mala pomôcť.“

Vstali a prešli do kúpeľne. Krauz pustil vodu. Iba studenú.

„Opláchni sa.“

Kuky sa zohol nad umývadlo a opláchol si tvár. Párkrát to zopakoval.

„Teraz si naber do dlaní, ponor tvár a vydrž, koľko môžeš.“

Kuky ho poslúchol a ponoril sa.

„Znova.“

Kuky poslúchol.

„Opakuj to stále.“

Kuky sa ponáral a po chvíli už dychčal, ale vytrvalo sa ponáral ďalej. Krauz ho nechal, až kým sa intervaly neskrátili a bolo jasné, že Kukymu hrozí utopenie vo vlastných dlaniach.

„V poriadku, utri sa. Prebral si sa? Už je dobre?“

„Uhm.“

Kuky mal tvár červenú od ľadovej vody a zmenil sa aj trochu inak. Do očí sa mu vrátil lesk a boli pohyblivejšie. Už registroval okolie a o to Krauzovi išlo.

„Tak sa môžeme vrátiť.“

Vrátili sa do kuchyne a opäť si sadli.

„Počúvaj ma, Kuky, sústreď sa. V krvi tvojej mamy pláva priveľa morfia. Ako sa tam dostalo, ma nezaujíma, okolnosti poznáš iba ty a ona, a tak to aj naveky ostane. Mne ide o to, že ak by sa o jej krv začal zaujímať niekto druhý, mohol by si dopadnúť veľmi zle. Situáciu, ktorá nastala, nedokáže pochopiť žiadny prokurátor ani sudca, keby išli striktne podľa trestného zákona, obvinia ťa z ublíženia na zdraví so smrteľným následkom, možno aj z vraždy. Chápeš, o čom hovorím?“

Kuky iba mlčky prikývol.

„Si policajt, musíš vedieť, o čom hovorím. V každom prípade by ťa to stálo kariéru a skončil by si v base na dlhé roky. Ja som videl, čo som videl, a podľa mňa to nebola vražda ani ublíženie na zdraví. Tvoja mama bola v poslednom štádiu rakoviny a zomrela doma - spontánne - na zlyhanie všetkých možných orgánov. Pochopil si ma, Kuky?“

Znovu iba prikývol.

„Príde Lengyel, obhliadne nebohú a zavoláme rýchlu zdravotnú pomoc, aby ju tiež obhliadli a vypísali tlačivá. Zariadime, aby ju previezli priamo do pohrebnej služby a aby ju nikto nepitval a nerobil žiadne testy. Toľko urobiť môžeme. S tým ostatným sa musíš vyrovnať sám, ale upozorňujem ťa na jedno: si dospelý chlap a musíš sa vedieť ovládať. Dnes, zajtra, o rok, o desať. Poznám ťa, viem, že to dokážeš. Musíš si uvedomiť, že dnes pre teba nasadzujú krk tvoji štyria kamaráti, ak sa poserieš a dostaneš niekedy neodolateľnú chuť sa vyspovedať, jedno, či farárovi alebo prokurátorovi, podrazíš nohy štyrom svojim najlepším priateľom, o vlastnom bratovi nehovoriac. Ja osobne si ťa potom nájdem a prestrelím ti kotrbu, jasné? Čo s tebou narobia oni, ti radšej ani nebudem hovoriť. Registruješ ma? Pochopil si?“

„Pochopil,“ prikývol Kuky. „Boh mi pomáhaj...“

„Ty veríš v Boha?“

„Nie... ale bojím sa ho.“

„Tak sa upokoj. Niečo ti vysvetlím. Ak to na tomto svete funguje tak, že existuje aj Boh, aj nebo, tak som si istý, že sa ešte raz s mamkou stretnete, a som si istý, že sa na teba nebude hnevať. Hodí sa ti okolo krku, vybozkáva ťa a poďakuje sa ti, som si istý, že to spraví. Iba ty sám najlepšie vieš, ako v posledných chvíľach svojho života trpela, a iba ty najlepšie vieš, akou veľkou oporou si jej bol a ako veľmi si jej pomohol. Na toto mysli, a nie na chujoviny z trestného zákona. To sú iba suché paragrafy a nemajú kúska citu, rozumieš mi? Nikto z nás nepochybuje o tom, že si svoju mamu miloval až za hrob, ale zároveň veľmi dobre viem, že nikto cudzí by ti to neveril, zvlášť nie tí cudzí na súde, preto musíme urobiť všetko, aby si na súde neskončil. Tam by ťa nemilosrdne zoťali. Už v tom máš jasno?“

Kuky vstal a naznačil Krauzovi, aby aj on vstal. Kuky mu podal ruku a objal ho. Pery sa mu triasli a oči sa začali lesknúť.

„Ďakujem ti, Riško...“

„Nemáš za čo. Teraz počkáme na Lengyela a dáme sa do toho.“

Doktor Peter Kukučka tiež podal Krauzovi ruku a uznanlivo pokýval hlavou.

„Keď ma raz chytia depresie, prídem za tebou... mal by si si otvoriť ordináciu.“

Prišiel doktor Lengyel, vysvetlili mu situáciu, okolnosti aj plán. Bez váhania prikývol.

„Budeš riskovať pre jedného krpca?“ ubezpečoval sa Krauz.

„Neriskujem. Zavolali ste ma, skonštatoval som smrť a zavolal som erzetpéčku, aby vypísali papiere. Ostatné okolnosti ste mi zamlčali, ja o ničom neviem.“

Lengyel zavolal rýchlu zdravotnícku pomoc a prišla mladá lekárka v sprievode sanitára. S doktorom Lengyelom sa srdečne zvítali a vyšlo najavo, že Lengyel ju učil, prednášal im niečo o súdnom lekárstve.

Lekárka skontrolovala nebohú, popočúvala ju, zasvietila jej do očí minibaterkou a prešla do kuchyne, kde si rozložila tlačivá o úmrtí.

„Občiansky preukaz, prosím.“

Doktor Kukučka jej podal mamin preukaz totožnosti. Lekárka vypísala prvú stranu, potom pár koloniek z nasledovnej strany, občas niečo vyčiarkla, občas niečo dopísala, až sa dostala ku kolonke o príčine smrti.

„Príčina smrti...“ a vzhliadla k Lengyelovi.

„Kardiopulmonálne zlyhanie v dôsledku...“

Krauz ani ďalej nepočúval, kardiopulmonálne zlyhanie bol dostatočný dôvod na to, aby človek zomrel, to ostatné boli už iba kecy, aby aj laikom bolo jasné, že tlačivo vypisoval doktor, a nie miestny údržbár.

„Odporučená pitva,“ pokračovala lekárka.

„Nie, načo. V takýchto jednoznačných prípadoch...“ diktoval Lengyel.

Lekárka ani nečakala, aby dokončil, a z ponúkaných možností zakrúžkovala nepitvať.

„Píšem pochovať v zákonnej lehote. Pozostalých sa pýtam - nebohá pôjde do zeme, alebo kremácia?“

„Kremácia.“

Lekárka pri ponuke kremácie z dvoch možností áno, nie zakrúžkovala áno, čo znamenalo, že nezistila žiadne okolnosti, pre ktoré by nemohli nebohú spáliť.

Sanitka odišla a prišli pohrebáci. Do čiernej plechovej truhly s rúčkami ju nakladali dvaja. Nie preto, že by ju jeden nevládal zdvihnúť, ale preto, aby sa mu nerozpadla v lufte. Pozostalí im pribalili čierne šaty a dohodli si termín, kedy majú zajtra prísť prebrať podrobnosti pohrebu.

Päť chlapov ostalo ticho stáť v kuchyni.

„Čo malo byť vypovedané, povedané bolo,“ začal Krauz. „Každý nech sa s tým vyrovná po svojom. Ale jedno ešte neodznelo,“ a Krauz natiahol ku Kukymu ruku. „Úprimnú sústrasť, kámo. Aj tebe, Peťo.“

Odviezli Lengyela, a keď mu odprisahali, že už nebudú otravovať a nechajú ho vyspať, zaliezol do paneláka.

„Uf, to je nočná...“ uľavil si Krauz.

„A čo my?“ spýtal sa Chosé a pozrel na hodinky. „Pomaly jedna hodina.“

„Ideme domov a trochu sa vyspíme. Zajtra nás čaká ťažký deň. Podáme si Atnana a trochu prevetráme doktora Hrúzu.“

„Ako myslíš, ale...“

„Ale?“

„Len tak pre istotu by sme sa ešte raz mali previezť okolo nemocnice, aby sme mali čisté svedomie a ľahšie zaspávali.“

„Načo? Teraz uprostred noci? Čo tam chceš zistiť?“

„Neviem, ale mali by sme... či tam ešte parkuje, napríklad.“

„Tak dobre, ty otrava, ale do žiadneho baru nejdem, aby bolo jasné! Chcem sa vyspať.“

Krauz naštartoval a pohol sa do noci.

59

Alica driemala, no zaspať nemohla. Na sedadle spolujazdca sa síce rozvalila najpohodlnejšie, ako sa len dalo, ale hlava jej stále poletovala sem-tam, a hoci mala oči nasilu zavreté, spať nemohla.

Dokončili reportáž o sérii požiarov družstevných stohov a napriek tomu, že už bola noc, celý štáb sa rozhodol, že sa vrátia domov a nebudú zháňať hotel. O polnoci boli už iba necelých sto kilometrov od domova, ale skrížený kamión ich zdržal a stratili pár cenných minút. Na predmestie dorazili skoro o pol druhej.

„Kašli na svetlá, teraz v noci aj tak nikto nechodí, a poliši drichmú,“ nahovárala šoféra, aby ignoroval červenú na semaforoch.

Väčšina svetiel blikala na oranžovo a nechali na vodičoch, aby si prednosť v jazde vyriešili medzi sebou, ako vedia, ale tieto fungovali.

Vodič vyhodil rýchlosť, pomaly sa blížil ku križovatke v nádeji, že mu preblikne zelená a iba zaradí trojku a vyrazí, ale neblikla a musel zastaviť.

„Neoplatí sa, Alicka, zboku vyletí nejaký Fitipaldi a sme natretí na hentom stĺpe.“

Alica sa pomrvila na sedadle a čakala na zelenú. Ospalým pohľadom sledovala osamelé auto prichádzajúce v protismere. Tiež sa blížilo ku križovatke a vodič tiež čakal, že zelená príde, skôr než zastane, ale - presne ako oni - nedočkal sa. Oddeľovala ich celá križovatka a vyvýšený pás trávy.

„Vilo... počuješ, Vilo! Nespi a podaj ten ďalekohľad,“ zasyčala Alica. „Niečo sa mi marí...“

Kameraman Vilo problémy so spánkom nemal a sotva vodič zaradil štvorku, už chrápal. I keď iba pracovným polospánkom, ale predsa. Prebral sa a podal jej malý poľovnícky ďalekohľad. Brávali ho so sebou vždy, keď vyrážali do terénu.

„Na.“

Alicka si ho priložila k očiam, namierila na auto v protismere a zaostrila.

„Kurvy hnusné fízlovské... ja som to tušila! Sú to oni!“

„Kto?“

„Krauz a Chosé. Vyrazili do terénu a nič mi nepovedali. Sú to hajzli, nedá sa na nich spoľahnúť! Vieš čo, keď sa pohneme, nechaj ich kúsok, potom sa hentam na tom priechode otoč a ideme za nimi. Ak sú tí dvaja o pol druhej vonku, tak niečo vetria a my by sme z toho mohli tiež niečo vytrieskať.“

„Alicka, kašlime na nich...“

„Nie! Otoč to! Ak inšie nič, aspoň ich dodrbem, ako dodržujú dohody, a vyinkasujem od nich štyri litre za homáre a šampanské. Choď, máme zelenú!“

60

Previezli sa popod terasu a kontrolovali autá.

„Tam! Tam v rohu,“ ukázal prstom Chosé.

Krauz cúvol a odparkoval auto za vysokou dodávkou. Prešli sa peši. V rohu pod terasou parkovala modrá fordka.

„Čo tu ešte robí?“ spýtal sa Chosé, ale ani nečakal na odpoveď.

„Nemusí tu byť, môže používať dve autá. Videl si, akých má kamošov. Plný hangár áut.“

„Ty myslíš, že chodí do práce na dvoch autách a tu pod terasou iba prepriaha?“

„Blbosť, čo?“

„No.“

Vošli do podzemných garáží. Všade vládlo prítmie, v kancelárii garážmajstra sa svietilo. Michálek spal v kresle a namiesto uspávanky používal stíšené rádio.

„Zobudíme ho, alebo...“

„Nechaj ho spať, Chosé, veď vieme, kadiaľ máme ísť.“

Prešli garážami a našli dvere do ponurej chodby. Sklady a zadnú čas bufetu už poznali. Pre istotu skúsili a ubezpečili sa, že na noc všetko pozamykali. Chodba pokračovala ďalej.

„Prestaň, prosím ťa, nepočuješ sa?“ zasyčal Krauz.

Chosé mal poltopánky s tvrdým opätkom a v tichej chodbe sa jeho kroky ozývali ako údery na bubon. Krauzove poltopánky boli o polovicu lacnejšie a mali iba flusovú podrážku z mäkkej gumy. Aj dvojnásobne smrdeli, za tú cenu...

„Ako nám to vysvetľovali? Na koniec chodby, potom doľava a zase doľava?“

„Správne. Poďme, ale ticho!“

Chosé sa zakrádal popri stene, našlapoval na špičky. Šľakom. trafené predražené topánky! Postupoval vpred ako náčelník Apačov, aj si tak pripadal, ako idiot na vojnovom chodníku. Aby toho nebolo dosť, Krauz vytiahol pištoľ a obtiahol, tak musel aj on.

Žiarovky nikto nevymenil - stále svietila iba každá desiata. Chodba bola ponurá, vlhká, smrdela chlórom. Chosé čakal, že každú chvíľu začne zo stropu kvapkať a na konci nájdu aj pár stalaktitov. Míňali jedny dvere za druhými. Striedavo železné, občas klasické, drevené. Na všetkých boli nápisy, niektoré jasné, voda, elektrorozvodná, ale aj šifrované ako O A 2-III. Ani za jednými sa nesvietilo a nevychádzali nijaké zvuky, tak ich ani neskúšali a iba ich kontrolovali pohľadom.

Chodba nemala konca-kraja. Prišli na križovatku.

„A teraz?“

„Chosé, bolo povedané na konci doľava, nie sme na konci, tak ideme rovno.“

Za najbližšími dverami to zarachotilo a ozvali sa kovové zvuky. Zastali. Boli to dvere do výťahovej šachty. Šípka ukazovala, že niekto privolal výťah na horné poschodia. Znova sa opatrne pohli.

Na konci chodby mali na výber, odbočili doľava. Svetlo zhaslo úplne. Za ďalším rohom ich zachránila sliepňajúca žiarovka bez krytu. Na dvojkrídlových dverách si prečítali, že stoja na prahu ústavu anatómie, presnejšie, kliniky patologickej anatómie, presnejšie...

„Cítim známy zápach,“ pošepol Chosé. „Naše zlaté mŕtvolky.“

„Už nie sme ďaleko,“ súhlasil Krauz.

Skúsili kľučku, povolila, tak vošli.

61

Bergmann nespal ani po polnoci. Nikdy nechodil spať pred jednou v noci a vstával o piatej. Sám, bez budíka.

Zodvihol domácu linku a povedal iba: „Počúvam.“

„Prepáčte, že vyrušujem...“

„Nevyrušujete.“

„Odposluchy niečo zachytili.“

„Je to iba informácia, alebo niečo dôležité?“

„Dôležité.“

„Idem.“

Do práce to mal presne dvadsať minút. V noci bez premávky polovicu.

Dvaja kolegovia ho už čakali aj s kazetou v ruke.

Posadali si, Bergmann odomkol svoj stôl a zo zásuvky vybral miniprehrávač. Vložil kazetu a zapol prehrávanie.

„Richard... Richard... ja som ju zabil... prosím ťa, príď sem, prosím ťa... ja už nevládzem...“

Najprv počul dychčanie a potom Kukyho nepríčetný prerývaný hlas. Niekto sa nadýchol, aby mu rýchlo odpovedal, ale rozmyslel si to a vysyčal.

„Rozumel som ťa, ostaň tam,“ povedal Krauz rozvážnym pomalým hlasom.

„To je všetko,“ upozornil kolega Bergmanna.

Bergmann stlačil prevíjanie na začiatok a celý rozhovor si vypočul ešte raz. Potom ešte raz. Potom ešte trikrát.

„Ten pes mu chcel odpovedať, ale uvedomil si, že telefonuje a že by to mohlo byť nebezpečné, tak si to rozmyslel. Nevadí, okamžite im pošlite pod barak jednu dvojicu, chcem vedieť, aká pohrebná služba ju bude prevážať a presne miesto, kam ju uložia.“

„Vykonám.“

62

Vošli do chodbičky, ktorá mala úplne iný ráz než jej dlhá kolegyňa vonku. Viac svetla, menej vlhka, viac mŕtvolného zápachu, menej chlóru a všade biele štvorcové obkladačky. Nemocničné biele.

Počuli hádku. Jeden muž kričal na druhého. Druhý sa iba chabo bránil. Išli za hlasmi.

Pred dvojkrídlovými dverami sa prikrčili.

„... koľkokrát ti to mám opakovať?“ reval ostrý hlas.

„Sľubuješ?“

„Odrbal som ťa niekedy?“

„Nie.“

„To si fakt zišiel dolu, iba aby si ma skontroloval? Fakt si myslíš, že by som ťa v tom nechal samého a zdrhol? Ty si úplne na nervy, doktor!“

„Z teba!“ už nabral na obrátkach aj druhý hlas. „Atnan, toto nedopadne dobre!“

„Ty si sa rozhodol, že ma dnes naserieš? Hodinu som ťa upokojoval do polnoci a po polnoci ďalšiu hodinu? To si myslíš? Ale my toľko času nemáme! Uvedom si, že do rána musíme všetko vyčistiť, tak sa vráť hore a pokračuj.“

„Potrebujem tabletku!“

„Nie, už si mal tri, to je horná hranica, vieš dobre, že potom začneš blbnúť.“

„Tak mi daj niečo iné, Atnan.“

„Teraz pri sebe nemám nič, dokončíme, čo sme začali, a niečo ti zoženiem, ale teraz sa vráť hore. Čím skôr všetko spáľ a príď mi sem pomôcť. Sám sa tu iba zdržujem, nerozrežem ju bez pomoci, tak švihaj!“

Hádka sa skončila.

Dvere sa rozleteli.

„Kriminálna polícia, nehýbte sa!“

Atnan stál pri veľkej vykachličkovanej vani zabalený v dlhej gumenej zástere, na rukách mal hrubé gumené rukavice a v nich zvieral drevenú tyč podobnú rúčke na zmetáku. Chlapík oproti nemu bol polovičnej výšky a úplne holohlavý. Obaja sa ako na povel obzreli a stuhli.

„Pusti tú tyč na zem, teraz!“

Krauz podišiel do stredu pitevne a neprestával mieriť. Chosé ostal pri dverách a zabezpečoval kolegu od chrbta. Mierili obaja, preto Krauz poodišiel nabok, aby ho v prípade konfliktu nezložil vlastný parťák.

Atnan pustil tyč na zem. Hlasno treskla o kachličky. Holohlavý mužíček zavzlykal: „Ježišukristenanebi...“

„Prepáčte, že vyrušujeme, ale o čo tu ide, páni?“ spýtal sa Krauz.

Ani jeden z prekvapených sa nemal k odpovedi.

„Ty!“ Krauz ukázal hlavňou na Atnana. „Tie rukavice dolu... táák... A poď sem k stene! Ruky hore a opri sa čelom o stenu. Teraz krok vzad... to čelo ostane na stene! Ruky vyššie!“

Krauz nadirigoval Atnana bližšie k Chosému, oprel mu ho o stenu a bradou naznačil, aby si ho prebral. Sám sa začal starať o malého mužíčka bez vlasov.

„Doktor Hrúza, predpokladám.“

Mužíček iba prikývol a bľabotal: „Ja nie... ja nie... ja...“

Bol vystrašený. Extrémne vystrašený

„Poďte sem k stolu. Odstúpte od tej vane. Ruky vyššie.“

Krauz si ho umiestnil k najbližšiemu kameninovému pitevnému stolu a podišiel k vani. Nazrel cez okraj. Zistil, že je to menší bazénik. Kúpali sa v ňom...

Nekúpali sa, lebo hlavy mali ponorené a už dávno nedýchali. Plávali v ňom tri telá. Biele telá, úplne vybielené formaldehydom.

Krauz si preložil pištoľ do ľavej ruky, skontroloval polohu roztraseného doktora, potom opretého Atnana, a keď sa presvedčil, že sú dosť ďaleko, zohol sa po drevenú tyč. Zalovil vo vani. To plávajúce napravo bol kedysi muž. Zarastený vychudnutý, asi bezdomovec. To za ním tiež. To pri prednom okraji bola žena. Trčal jej iba chrbát a to bolo na identifikáciu málo. Krauz zabral palicou, pritiahol si ju a chcel ju otočiť, ale jednou rukou to nešlo. Zaistil pištoľ a zastrčil si ju za pás. Dal si hrubé gumené rukavice a zalovil v mútnych vodách...

Mŕtvola bola mladá, pevná, akoby z vytvrdeného bieleho kaučuku. Tvár bola znetvorená bolestnou grimasou, oči kŕčovito zavreté. Okolo pravého kolena mala dve hrubé, ešte nezahojené jazvy po nedávnej operácii. Brucho bolo rozpárané celé a zošité hrubým tabakovým stehom používaným na patológii. Chýbala jej pravá ruka, ale nebola odtrhnutá pri autonehode, ruka bola odborne vybraná z ramenného klbu a rana bola ohraničená presnými chirurgickými rezmi.

Lietacie dvere za Chosého chrbtom sa rozleteli, jedno krídlo vrazilo do Chosého a ten odletel. Dnu vpadli tri osoby, tá najhlbšia vpredu z plného hrdla zrevala: „A máme vás! To bude reportáž jak cumeľ!“

63

V ten moment sa súčasne odohralo niekoľko vecí odrazu.

Chosé stratil rovnováhu, a aby nespadol musel poskočiť dopredu. Naletel na nízky kovový stolík s množstvom nástrojov určených na otváranie mŕtvol. Chcel sa oprieť a vyvážiť, ale stolík bol na kolieskach. Chosé naň dopadol celou váhou, stolík uhol a rozbehol sa. Chosé sa kúsok odviezol a skotúľal sa na dlažbu. Keď namáhavo vstával, Krauz si všimol, že z krku mu trčí hrubý skalpel a zalieva ho krv. Ani nevstal, v polovici ho zvrtlo a zvalil sa na dlažbu.

Atnan sa odrazil od steny, rozbehol sa proti trojici vo dverách a z celej sily do nich vrazil. Alica odletela pod kameninový pitevný stôl a otrepala si oň čelo. Kameramanovi zletela z pleca kamera a s rachotom dopadla na dlažbu iba sekundu pred ním a tretí si obúchal hlavu o plechovú skriňu. Atnan vybehol a dvojkrídlové dvere sa za ním pomaly zatvárali ako výsmech celého policajného snaženia.

Doktor Hrúza nečakal ani sekundu, prekľučkoval pomedzi pitevné stoly a rozbehol sa do opačného kúta. Kým Krauz odhodil palicu, zbavil sa nemotorných rukavíc a spoza opaska vytrhol pištoľ, bol preč.

Ubehlo pár nevysvetliteľne chaotických sekúnd, keď Krauz nevedel, čo má robiť a kam skôr skočiť. Jeho parťák ležal na zemi ako mŕtvola a nehýbal sa. Urobil k nemu pár krokov a uvedomil si, že páchateľ mu uteká za chrbtom, tak sa vrátil a chcel ho prenasledovať, ale museli tam niekde byť dvere, lebo už ho nevidel, druhý páchateľ utekal hlavnými dverami, ale tam sa váľalo niekoľko zvíjajúcich sa tiel... tak čo mal vlastne robiť?

„Kurva.“ okomentoval situáciu Krauz a začal ju riešiť po častiach.

Najprv to najdôležitejšie. Zohol sa k Chosému. Stretli sa im pohľady.

„Neležím preto, že som mŕtvy, ale preto, aby som stratil čo najmenej krvi, debil,“ a silene sa na Krauza usmial.

Nebol to skalpel, ale veľký otvárací nôž na mŕtvoly, a netrčal z krku, ale z trapézového svalu na šiji, ale Krauz sa aj tak zľakol, lebo hrot smeroval dovnútra hrudníka a nevedel odhadnúť, ako hlboko sa dostal. Otvoril plechovú skriňu... tam nebolo nič, ale v druhej našiel obväzy. Urobil guču a obložil nôž.

„Tu si to pritlač. Nemôžem ti ho vytiahnuť, lebo tampónuje ranu, vieš o tom.“

„Viem.“

„Tak lež, nehýb sa a ja zoženiem sanitku.“

„Sme v nemocnici, stačí doktora.“

Krauz vstal.

„Vy dvaja, kto z vás znesie pohľad na krv bez toho, aby to tu celé ošabľoval?“

„Ja,“ priznal sa kameraman, „foter je mäsiar.“

„Výborná kvalifikácia! Tak poď sem, čupneš si k nemu a budeš mu pritláčať obväz, aby nekrvácal, ja idem po doktora. Ty mu pomáhaj,“ ukázal Krauz na druhého. „A ty,“ Krauz sa zohol pod pitevný stôl a za vlasy vytiahol Alicu von.

„Aúú, au, to bolí!“

Postavil ju, chytil ju pod pazuchy, lebo mala iba svetrík, zodvihol ju do výšky, aby mali oči v jednej rovine, zatriasol ňou, až jej zahrkotali zuby, a zareval: „Ty krava sprostááá!“ A potom tichučko dodal: „Ak sa Chosému niečo stane, zabijem ťa a zákopem tak, že ťa nikto nikdy nenájde,“ a opatrne ju položil na dlažbu.

Chcel vybehnúť, ale ešte zaváhal, ešte s ňou nebol hotový. Zodvihol jej bradu a do navierajúcej hrče na čele jej dal z celej sily frčku. Zavyla, zviezla sa na dlažbu a rozplakala sa. Až potom vybehol za Atnanom. Dobehol až k presklenej kancelárii garážmajstra a vtrielil dnu.

Michálek sa strhol zo spánku. Skoro skolaboval.

„Drbe ti, Rišo, však ja som už človek v rokoch a...“

„Rýchlo, počúvaj ma, čo ti poviem, a rob rýchlo, lebo ide o život!“

„Na to sme tu, hovor.“

„V pitevni, kde robí Atnan...“

„Viem.“

„... leží Chosé a z krku mu trčí nôž. Silno krváca, pošli tam lekára.“

„Dobre.“

„Doktor Hrúza...“

„No?“

„... kde má kanceláriu?“

„Deviate poschodie, deväťstotrinásť.“

„Dobre. Atnan.“

„No?“

„Bežal teraz tadiaľto?“

„Dávam pozor, ale nevidel som ho...“

„Tak prestaň dávať pozor a otvor už oči! Atnan je v prdeli, no čo už...“ Krauz premýšľal, ale rozhodol sa rýchlo. „Volaj toho doktora a ešte niekoho,“ na papier na stole mu načmáral číslo. „Ozve sa ti detektív Burger. Povedz mu, že Chosé je ranený a ja potrebujem pomoc, ale rýchlo. Vysvetli mu, kde sme.“

„Idem na to.ô

Krauz sa vrátil do chodby, našiel výťahovú šachtu a privolal si výťah. Trvalo to večnosť. Aj kým prišiel dolu, aj kým vyšiel hore. Opatrne vystúpil. Vyplašil dve sestričky, čo v rohu fajčili a popol klepali dolu schodmi.

„Doktor Hrúza - bežal tadiaľto?“

„Pred chvíľou.“

„Kde má kanceláriu?“

„Vzadu na trinástke, ale, pane, teraz nie sú návštevné hodiny, čo tu rob...“

Otrčil im chrbát a rozbehol sa do chodby, kam mu ukázali. Boli to až posledné dvere v rohu. Doktor Hrúza bol šťúply mužíček, ale vizitku mal cez pol dverí. Krauz si pripravil pištoľ, stlačil kľučku a oprel sa ramenom. Odrazil sa ako tenisová loptička. Pomyksľoval kľučkou a zareval: „Doktor Hrúza, v mene zákona otvorte, lebo vykopnem dvere! Otvorte!“

Nič.

Krauz zovrel päsť a ako baranidlom zatrieskal. V chodbe sa roztriasol vzduch. Dvere v strede a aj na konci sa otvorili a ospalé tváre neveriaco civěli do chodby.

Krauz potiahol nosom a zacítil dym. Opatrne podišiel bližšie a privoňal ku škáre medzi dverami a zárubňou. Pach dymu bol výraznejší. Vo vnútri niečo horelo. Krauz už neváhal, zaistil pištoľ, vrátil ju do puzdra, odrazil sa od náprotivnej steny a nohou kopol tesne pod zámku. Dvere sa rozleteli. Vyvalil sa kúdol dymu.

Krauz vytiahol pištoľ a opatrne vošiel.

64

„Nedrží to, sviňa obväz, je už napitý a šmýka sa dolu,“ posťažoval sa kameraman.

„Počkaj, podám ti nový,“ ponúkol sa vodič. „A ty neskuč, bol to tvoj debilný nápad! Vraj super natúra reportáž z fascinujúceho prostredia podzemných chodieb nemocnice... nakopať ťa je málo, Alica!“

„Chcela som iba, aby mi vrátili prachy...“ lamentovala, ale nikto ju nepočúval. „Aj mne podajte obväz...“

Kašlali na ňu, Chosé dychčal a zatváral oči v čoraz dlhších intervaloch.

„Krista, dúfam že nám neodchádza. Vydržte, pane, ešte vydržte...“

„Kde v riti sú tí doktori? Čo zháňajú, helikoptéru?“

Doktori asi poznali skratku, lebo neprišli cez hlavný vchod, ale použili zadný, asi ten istý, ktorým utiekol doktor Hrúza. Prišli štyria aj s nosidlami. Odstrčili ich a bez slova obkolesili Chosého. Košeľu aj sako už mal premočené, tak mu hneď dali infúziu, utesnili obväz okolo rany, naložili ho a bez slova odviezli k výťahu.

„A ja?“ ozvalo sa spod stola.

„Ty vylez a vypadnime, kým nás tu niekto fakt nenakope do riti.“

65

Dymu nebolo veľa, vlastne skoro všetok sa vyvetral cez balkónové dvere.

Krauz vošiel a zbadal ho uprostred lekárskej izby. Stál, triasol sa a nezrozumiteľne si niečo bľabotal. Ak chcel Krauz prejsť k nemu, musel prejsť okolo toalety. Dvere boli otvorené, celá misa a podlaha boli zašpinené od popola a kúskov zhoreného papiera. Pár kúskov tlelo na linoleu. Krauz vbehol na záchod a podupal ich, až potom sa vrátil k doktorovi.

„Doktor Hrúza...“

Stál ani přikovaný plášť aj ruky mal celé čierne od sadzí. Krútil hlavou a niečo si mrmlal.

„Čo hovoríte?“

„Ja som to nechcel, donútili ma, ja som to nechcel, to oni, ja som im hovoril, donútili ma, ja som to takto nechcel...“

Krauz urobil krok vpred. Doktor Hrúza urobil krok k balkónovým dverám. Krauz pokročil ešte o jeden. Doktor tiež.

„Ostaňte stáť a sadnite si!“

Nepočúval ho. Krútil hlavou a mrmlal: „Nechcel som to takto, nechcel som, nechcem to takto, ja to takto nechcem, ja už nič nechcem, ja...“

Otočil sa, vybehol na balkón, na stoličku, na zábradlie a išiel ešte o kúsok ďalej...

Krauz zaistil pištoľ a schoval ju. Bol si istý, že tu už nebude po kom strieľať. Deviate poschodie by malo stačiť.

Vrátil sa na toaletu. Zodvihol obhorené papiere. Niektoré boli dosť poškodené, ale k niektorým v strede kôpky vzduch nemal prístup a oheň sa ich sotva dotkol.

Zuzana Ondrušová, Viera Bystrická, Eva Trúchla, Michal Černý...boli to chorobopisy a odborné posudky, ale mená mu nič nehovorili. Potom našiel jedno známe - Lívia Hauzerová. Lenže pred ňou bolo tých mien v kôpke aspoň desať. A plný záchod popola.

Krauz stál a neveriaco civel do záchodu. Nakoniec mu svitlo a zmohol sa iba na povzdych.

„Ježišukriste, to nemôže byť pravda...“

66

Do pohrebnej služby vošiel sympatický mladík s brašnou na pleci a slušne pozdravil.

„Kde by som našiel majiteľa?“

„Ja som...“

„David Roth, krajská hygienická inšpekcia. Idem kvôli vašej licencii...“

„My máme licenciu v poriadku, v januári nám ju predĺžili!“

„To viem, ale nás nevyrozumeli. Musím urobiť revíziu chladiaceho zariadenia. Dodatočne by sme to robiť nemali, podľa správnosti by vám mala byť pozastavená licencia a mali by ste požiadať o jej predĺženie až po vykonaní revízie, ale nechceme vám robiť zbytočné prieťahy a zahlcovať vás papierovaním. Ak mi sprístupníte chladiacu miestnosť, urobím to teraz a licencia sa nemusí prerušiť.“

„Tak poďte, samozrejme, že vám všetko ukážeme!“

David Roth sa začal prehrabávať v brašni.

„Tu je poverenie a tu protokol o vykonaní revízie... kde to mám... hergot aj s papiermi... sem som si to ráno dával...“

„Nechajte tak, to nájdete potom. Všivavé papiere, nenávidím ich. Ja sa vám, bohužiaľ, nemôžem venovať, ale pridelím vám... pridelím vám... kde je Vlado?“

„Robí raňajky, sám ste ho...“ pomohla mu sekretárka.

„Tak nech nakluše sem!“

Vlado nebol dvakrát nadšený, že ho vytrhávajú z práce, ale čo mal robiť, šéf je šéf. Dal si vysvetliť, čo sa od neho očakáva, a revízneho technika zaviedol do chladničky. Ten začal pracovať, okamžite ako vošiel.

„Koľko tu máte ľudí?“

„Šesť. Ale dnes máme tri pohreby, takže u nás sa to mení z hodiny na hodinu. Samozrejme, ďalších privezú počas dňa.“

Technik skontroloval teplotu a zapísal si ju do tlačiva. Potom odšrauboval kryt na zadnej stene a kontroloval zariadenie za panelom.

„Môžem vás tu chvíľu nechať samého? Mne sa tam páli lečo.“

„Samozrejme, len si to bežte pomiešať. Budem tu tak desať minút, máte čas.“

Vlado odbehol pomiešať lečo. Technik privrel dvere. Skontroloval štítky zavesené na palcoch a na treťom našiel, čo hľadal. Meno Kukučková a dátum 17. 3.1999.

Z brašny vybral hrubú striekačku s hrubou ihlou, odhrnul plachtu, roztiahol jej nohy, uvoľnil stehno a šikovne zapichol ihlu. Prešla svalom a zabodla sa do stehnovej tepny. Inšpektor krajskej hygienickej inšpekcie potiahol piest a striekačka sa naplnila hustou, skoro až čiernou krvou. Injekčnú striekačku uložil do plastového obalu a vložil späť do brašny. Vpich utrel gázou a silno zatlačil. Úplne zmizol. Nohy jej zase priložil k sebe a prikryl plachtou.

Krycí panel na zadnej stene priskrutkoval späť, zavrel chladničku a počkal na Vlada.

„V poriadku, protokol o revízii vám doručíme poštou.“

„Tak rýchlo? Vlastne máte pravdu, však u nás je aj tak všetko v najlepšom poriadku, tak čo sa tu budete piťkať. Nechcete vizitku? Keby ste nás niekedy potrebovali. Sme najlepší.“

„Čo vás nemá, nie ste ani zďaleka. Ja poznám jednu službu, čo vás v narábaní s mŕtvolkami tromfne na celej čiare...“

67

Anička Vratková zomrela dva dni nato, čo ju identifikoval jej manžel. Úplné zlyhanie životne dôležitých orgánov. Ani s nemocnicou nestihol dohodnúť podmienky prevozu. Nové podmienky prevozu určovali medzinárodné dohody: jedine v zapečatenej truhle.

Chosé ležal v nemocnici. Nezdochol, ako jeho súčastný stav okomentoval Váňa. Vlastne to povedal trochu inak: „Nezdochol, hajzel jeden milený, inak by som mu musel rozkopať prdel doružova...“ a otočil sa, lebo mu vyhŕkli slzy a hanbil sa pred ostatnými.

Nikomu nebolo do spevu. Petra rumádzgala úplne normálne a vôbec sa nehanbila. Tŕpli, kým neprišla definitívna správa, že už je stabilizovaný a mimo ohrozenia života. Všetci sa obávali infekcie, ale asi mal v krvi dostatočné množstvo dezinfekčnej vodky, lebo infekciu nedostal.

Prišiel Bergmann. Prišiel rovno za riaditeľom kriminálky. Zavolali si aj Mayora a dlho sa radili. Napokon skončili u Mayora v kancelárii a šéf vraždárov zavolal celú partiu z kancelárie stoštyridsaťjeden. Posadali si, ruku mu nepodal nikto.

„Otvorte okno, je tu nejaký smrad...“

„Kolegu Krauza prosím, aby sa zdržal,“ požiadal ho Mayor s vážnym výrazom v tvári.

„Nechajte tak, pán kolega, na Richarda som už zvyknutý.“

Mayor prikývol, že berie na vedomie.

„Erika poznáte všetci, netreba ho predstavovať. Má pre nás informácie... tak nech sa páči.“

„Pred tromi rokmi sme od... ako by som to... od spriatelenej zahraničnej agentúry dostali informáciu, kam sa podelo pár našich občanov, ktorí sú oficiálne vyhlásení za nezvestných,“ začal Bergmann a všetci pozorne počúvali. „Preverili sme informáciu a potvrdila sa nám. Pri ženách a dievčatách bolo podozrenie, že sa buď dobrovoľne, alebo nasilu venujú v zahraničí prostitúcii, pri deťoch sa predpokladalo, že boli unesené na detskú pornografiu, a pri mužoch to bolo individuálne, veľa verzií a motívov, od nevery až po náhlu nepríčetnosť. Polícia pracovala so všetkými týmito verziami, ale nevypátrala ani jedného, ani jednu. Ani nemohli, oni už boli dávno mŕtvi. Informácia o nich obsahovala závažné a podložené podozrenie, že naša krajina sa stala cieľovou oblasťou lovcov orgánov. O biele orgány je vo svete mimoriadny záujem a sú vysoko cenené. Zahraniční spolupracovníci nám dali pár mien a tipov a začali sme ich sledovať. Atnana Semiriho k nám vyslala zločinecká organizácia pred šiestimi rokmi. Najprv predstieral štúdium na lekárskej fakulte, potom sa zamestnal v nemocnici na patológii. Nie náhodou, bola to súčasť plánu. Šikovný chalan, za pár rokov si vybudoval celkom slušnú sieť, ale bol to iba pešiak, iba lovec. Jeho úlohou bolo vyhľadávať tipy a zabezpečiť prevoz živého materiálu do cieľových kliník v blízkom zahraničí. Našiel si prístup do nemocničnej databázy, doktor Hrúza mal prístup ku všetkým chorobopisom z chirurgie - stačilo iba počkať na objednávku, porovnať krvné skupiny a ostatné faktory vhodnosti darcovstva a išli na vec. Objednávka na Aničku Vratkovú prišla v januári. Bol záujem o jej ľadviny a pečeň. Vzhľadom na vzdialenosť sa rozhodli, že orgány budú prepravovať podľa variantu a v pôvodnom obale...“

„Tomu nerozumiem. Čo je to pôvodný obal a o akú vzdialenosť ide?“

„Richard, ja všetko vysvetlím, neboj sa. Ak ich organizácia dostala objednávku na konkrétny orgán a našla vhodného darcu...“

„Vraj darcu!“

„... nedobrovoľného darcu, ako chceš, tak vždy zvažovali vzdialenosť, na akú sa orgány budú prepravovať, a ak bola vzdialenosť príliš veľká, prevážali ich s celým človekom, ktorého paralyzovali drogami. Na tento účel si vyrobili presnú kópiu sanitky s perfektnými dokladmi. Tá dopravovala objekty na malé záložné letiská v Rakúsku, vo Švajčiarsku a v Chorvátsku. Odtiaľ išlo telo súkromným lietadlom čo najbližšie k odberateľovi.“

„To znamená, že takých takzvaných transplantačných stredísk je viac?“

„Všade po celom svete. Zoberte si Bangladéš. Nenájdete tam ženu, ktorá by nemala na boku jazvu od chrbtice až po pupok. Lenže ony žijú, lebo predávajú ľadviny úplne normálne. Tie naše nechcú, preto ich to stojí život. Trh je nenásytný, dopyt je obrovský, ponuka minimálna. Len v Nemecku čaká na transplantáciu tridsaťtisíc pacientov, v Anglicku päťdesiat, v Amerike dvestotisíc. Desivé čísla - a Bangladéš to sám nevytrhne. Okrem toho, nie každý chce farebné ográny, biele sú cenené najviac, preto sa lovci presťahovali priamo do srdca Európy. Musíte si uvedomiť, že obchod s orgánmi je piaty najlukratívnejší biznis na čiernom trhu. Zbrane, drogy, prostitúcia, pornografia a orgány. Sú v tom nepredstaviteľné peniaze, obrovská armáda ľudí, perfektná organizácia a logistika. Veľmi silný súper.“

„Chceš mi nahovoriť, že rasizmus sa prejavuje aj pri nákupe pečene?“

„Samozrejme. Ale iba ak na to máš, iba vtedy si môžeš vyberať. Problémom je, že oni na to majú.“

„Takému hajzlovi prachatému by som doprial, aby jeho manželke trasplantovali bielu pečeň, nech si užije, hovädo.“

„Richard, nikomu, ani mne sa to nepáči.“

„Dokonči to s tou Aničkou.“

„Objednávka prišla z Austrálie. Prevoz orgánu je najriskantnejšou a najcitlivejšou časťou plánu a vzhľadom na vzdialenosť sa rozhodli previezť ju vcelku. Naskytla sa nám ideálna možnosť vystopovať činnosť organizácie na našom území a prepojenie na susedné štáty. Dovtedy sme vedeli iba o Atnanovi, Hrúzovi a užšom okruhu bezvýznamných spolupracovníkov, ale teraz sme mohli pokročiť ďalej...“

„Vy chuji, vy ste ju normálne obetovali!“

„Bez tých zbytočných emócií, pán kolega, nie sme v materskej škole. Smerovali na juh, trasu sme mali obsadenú, ale... zaúradoval faktor náhody. V Rakúsku utiekli z väzenia dve ženy a sanitka smerovala priamo do policajnej uzávery. Spanikárili a rozhodli sa zbaviť tela. Konskú dávku sedatív síce prežila, ale, bohužiaľ, iba na krátky čas.“

„Erik, o tom, že si sviňa, som vedel už dávno, ale že sa vypracuješ na kráľa všetkých sviň, som ani netušil. Nemám najmenšiu chuť s tebou debatovať, ale jedno by ma ešte zaujímalo... prečo ste do tejto špinavej spravodajskej hry zatiahli nás?“

„Variant b.“

„Mohol by si prestať šifrovať a vyjadrovať sa jasne?“

„Variant a som vám opísal - prevážali celé telo na veľké vzdialenosti, aby orgány ostali čerstvé. Variant b spočíva v tom, že prevážali iba orgány na kratšie vzdialenosti. Kým sa Atnan venoval prvému variantu, vedeli sme ho sledovať a posúvať informácie von, ale v poslednom čase sa naučili aplikovať aj variant b.“

„Máme tomu rozumieť tak, že aj tu u nás sa niekto venuje čiernym transplantáciám?“

„Nie, iba odoberaniu orgánov, o kompletnej transplantácii zatiaľ nemáme informácie. Atnanovi sa podarilo nájsť priestory a získať na spoluprácu lekársky tím, ktorí začal odoberať orgány aj u nás. Vzhľadom na časové relácie, ktoré sme zistili pri sledovaní, to musí byť priamo v Našom Meste alebo blízkom okolí. Pri každej akcii pomáhajú Atnanovi ľudia z organizácie zvonka, vždy noví a iní, a sledovanie k žiadanému cieľu je zatiaľ nemožné, ale keď začal operovať tu v meste, zúžil okruh a chceli sme, aby ste sa doň zapojili a odsledovali ho. Preto som ti prezradil, kde nájdete Aničku, a naviedol som ťa na stopy v jej krvi. Krv je magická tekutina, prezradí veľa...“ zahľadel sa na Krauza a tajomne sa usmial.

Ale nikto nepochopil, lebo to Bergmann ani nechcel, a tak pokračoval.

„Pochopil si, Richard, no dosť neskoro, medzitým vám pod rukami uniesli Líviu Hauzerovú a spravili ju, ale tak šikovne a tak rýchlo, že sme zase nevedeli kde. Potvrdilo sa nám iba to, že Atnan na únosy stále používa bielu dodávku, ale bližšie sme sa nedostali a už sa ani nedostaneme, lebo Atnan vás odhalil, takže ste spackali, čo sa len dalo. Dobre, dobre, nevyskakujte, ja iba hodnotím stav veci. Ale aspoň ste odhalili ten najrafinovanejší spôsob odstránenia mŕtvol, s akým som sa kedy stretol. Atnan to vymyslel geniálne - čo by sa mal naťahovať s každou mŕtvolou a kopať po okolitých lesoch hroby. Strčil ich do bazéna s formalínom, študenti medicíny ich rozobrali na cvičeniach z anatómie na vlásočnice a všetko išlo do miestnej spaľovne, a pritom úplne legálne. Sfalšovať papiere o príjme nebol preňho problém, lebo na takéto študijné účely sa používajú väčšinou mŕtvoly bezdomovcov, o ktoré nemá nikto záujem a nemá ich kto pochovať. Jedna navyše sa z času na čas v takom bazéne stratí, zvlášť ak miestny pracovník požíva všeobecnú dôveru a nie je dôvod na zbytočné kontroly.“

„Kde je Atnan teraz?“

„Medzi svojimi, už sa tu neukáže. Asi ho onedlho vyšlú na lov do Poľska, možno do Rumunska, uvidíme. Nestratí sa nám, nebojte sa.“

„Kde to je - medzi svojimi?“

Bergmann s odpoveďou zaváhal.

„Nič vás do toho nie je, ale nemyslím si, že by ste sa za ním vybrali a chceli ho zatknúť, tak vám to poviem. Je doma na Balkáne, tam je najsilnejšie centrum organizácie. Neubehne veľa času a pár politicky veľmi silných mužov z toho regiónu bude mať problémy s medzinárodným súdnym dvorom, uvidíte. K všetkým beštiálnostiam, čo tam napáchali, im pridajú aj obchodovanie s ľudskými orgánmi.“

Sedeli a nepohnuto počúvali. Steny kancelárie šéfa vraždárov už počuli všeličo, ale toto bola silná káva aj na nich.

„Erik, ak máš kúsok zdravého rozumu, tak apelujem naň. Máte informácie, robíte s tým už tri roky, posuňte nám ich. My tie svine vystopujeme, aspoň tie, čo pitvú živých ľudí u nás. My to dokážeme, vy nie, tak sa podeľte s nami.“

Bergmann sa hodil na operadlo a usmial sa.

„Richard, vy by ste iba odstrihli jeden-dva pazúry, ale nám ide o hlavu, a nech ich ten drak má aj sto, aj tak mu ich časom poodtíname. Pracujú na tom všetky tajné služby v Európe, už to nie je iba náš problém. Nemôžem vám nič povedať. Aj tie zoznamy som si zobral iba preto, aby...“

„Čože!?“ zdúpnel Krauz a zagánil na Mayora.

„Museli sme, príkaz zhora,“ pokrčil plecami Mayor.

„Ľudia, neblázníte! Veď v tých zoznamoch je sedemnásť mien, sedemnásť rodičov sa konečne dozvie, čo sa stalo s ich deťmi, skončí sa ich utrpenie z neistoty a budú ich môct aspoň fiktívne pochovať. Nemáte právo rozhodovať o cudzom osude a vedome predlžovať niečie utrpenie!“ Krauz mal už toho plné zuby a zvýšil hlas.

Bergmann súhlasne pokýval hlavou.

„Správne, Richard, sme tu na to, aby ľudia netrpeli, ale hlavne na to, aby sme predišli utrpeniu, ak môžeme. My môžeme, iba to bude chvíľu trvať, a v mene tých stoviek, čo zachránime, máme právo potrápiť pár jedincov. Musíme, lebo inak bude plakať veľa matiek.“

„Ale vám to bude trvať roky, koľko rodičov ešte musí oželieť svoje deti, aby sa vám otvorili oči a začali ste spolupracovať?“

„Na to ti nedokážem odpovedať, ani ty nikdy neodpovedáš na otázku, dokedy ti ešte bude trvať, kým chytíš vraha.“

Krauz rezignoval, pochopil, že to nemá význam.

Ozval sa Burger.

„To znamená, že tie únosy budú pokračovať?“

„Určite áno. Atnan bol iba figúrka riadená zvonka, jeho odchodom sa nič nevyriešilo. Prídu iní, preberú si jeho agentúru a systém začne fungovať nanovo.“

„Ďalšie nezvestné deti a ženy?“

„Aj muži, aj tí mávajú perfektné ľadviny.“

„A my sa máme iba nečinne pozerať?“

„Vy áno, my nie, ako som už povedal, pokračujeme a spolupracujeme s celým svetom.“

„Na to ti seriem!“

„Ďakujem za povzbudivé slová. Ešte niekto? Nie? Tak na záver už iba jedno upozornenie: akcia sa skončila, už sa okolo nemocnice neobšmietajte, nechajte to na nás. Vy ste svoj podiel práce odviedli, tak zabudnite. Nikomu žiadne informácie.“

„A čo Alica? Aj tá tam bola.“

„Tá nenapíše nič, ani nič nepovie.“

„Môžem hádať? Ukázali ste jej nejaké jej fotografie, nie?“

„Nielen fotografie, vedie naozaj pestrý život. Viete, ako sa to robí. To je na dnešok asi tak všetko. Dáma a páni, bolo mi potešením,“ Bergmann vstal a podal Mayorovi ruku.

Ostatní sa tvárili, že nič nevideli a že ani ruky nemajú, ale Bergmann ich predbehol a s úsmevom im oznámil: „Ruky si podávať nebudeme, je to vraj nehygienické, a ja nechcem, aby ste sa kvôli mne dostali do nemocnice...“ zazubil sa na vlastnom fóre a odišiel.

Mayor vstal, zo sekretára vybral fľašu a pred každého postavil pohárik. Nalial a bez prípitku vypil.

„Spláchnite to a odchod do roboty. Čo mám viac povedať?“

Mayor nemal čo, ale Krauzovi to nedalo.

„Každý z tých unesených neborákov žil vlastne dvakrát, raz vo svojom tele, a raz v tom druhom, ale poviem vám úprimne, ja som skromný človek a za týchto okolností mi stačí len tento jeden život. Ale je môj a chcel by som ho dožiť vo vlastnej koži.“

Súhlasil každý a na to si štrngli.

68

Cestou domov sa Krauz zastavil za parťákom v nemocnici. Priniesol mu banány a pomaranče.

„No drbenká ti? Aj keby sa mi ich podarilo skvasiť, aj tak tu nemám pojazdnú pálenicu!“ rozčúlil sa Chosé.

„Kušuj! Si pacient, tak budeš ovocie hrýzť, nie piť,“ uzemnil ho Krauz a potľapkal ho po pleci.

„Aúú...“

„Prepáč. Máš sa?“

„Až doteraz dobre. Už ma tlačí celý človek, nechcú mi dovoliť vstať.“

„Tak lež, vedia, čo robia. Dúfam...“

„Richard, tak mi napadlo... nemohol by si sa vlámať k hlavnej sestre a ukradnúť môj chorobopis?“

„Lepí ti? Buď pokojný. Neblázni, tvoje prechľastané ľadviny a stvrdnutú pečienku by nekúpili ani kanibali z Novej Guiney. Podľa mňa si za vodou, ale keby ťa silou-mocou chceli naložiť do sanitky, zavolaj. Dáme echo Bergmannovi, ten ťa zachráni.“

„Si na hlavičku?“

„Posuň sa, sadnem si sem k tebe a porozprávam ti, čo to hovädo zase vymyslelo...“

Krauz si prisadol k parťákovi na posteľ a porozprával mu koniec celého príbehu. Potom iba tak sedeli a Chosé vyzváňal na sestričky, aby im mohli obodovať nohy a prsia. Jednej hovoril Majka, dostala desať aj hore, aj dolu a Chosé sa šťastne usmieval.

Vlastne sa mu v nemocnici celkom páčilo.

Dominik Dán

ŽIJEŠ IBA DVAKRÁT

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava

Editorka Mária Štefánková

Zodpovedná redaktorka Vladimíra Šimová

Zalomenie ALIAS PRESS, spol. s r. o., Bratislava

Návrh obálky Dodo Dobrík

Tlač Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

10 987654321

ISBN 978-80-556-0236-3

www.slovart.sk