Cover

Detektív Oto Hanzel pochoval manželku a syn sa mu pred piatimi rokmi bez stopy stratil. So stratou dvoch najmilovanejších ľudí sa ťažko vyrovnával, no Krauz s kolegami z kancelárie stoštyridsaťjeden ho nechceli nechať v štichu. Všetko nasvedčovalo tomu, že Oto už bude v poriadku. Lenže ako to už v živote býva, zdanie občas klame. Hanzelov syn sa nečakane vrátil domov a namiesto radosti prišli problémy – obrovský revolver za pásom a neustále klamstvá o tom, kde vlastne celý ten čas bol. Krauz a Chosé otcovi sľúbia, že mladého Ota postrážia a pomôžu mu. Vôbec netušia, do čoho sa kolegov syn zase zaplietol. Burger s Hanzelom majú plné. ruky práce s vraždou vysokopostaveného štátneho úradníka. Hoci to najprv vyzerá na obyčajný infarkt, výtery z ústnej dutiny mŕtveho odhalia zaujímavé fakty. Ani Krauz a Chosé nemajú pri sledovaní mladého Ota veľa šťastia. Rozpletú rodinné tajomstvo staré vyše polstoročia, ktoré je mimoriadne desivé.

Dominik Dán sa viac ako dvadsaťpäť rokov zaoberá vyšetrovaním zločinov. Osobné kontakty s vrahmi, lupičmi, únoscami a inou „lepšou spoločnosťou“ mu umožnili pochopiť nepísané zákony podsvetia. Z bohatých skúseností čerpá pri písaní mrazivo autentických detektívnych príbehov. Všetky jeho predchádzajúce knihy vyšli vo Vydavateľstve SLOVART a okamžite sa stali bestsellermi.

KOŽENÉ
SRDCE

DENNÍK
DOBRÉHO
DETEKTÍVA

Dominik Dán

KOŽENÉ
SRDCE

slovart

Text © Dominik Dán 2012
Slovák edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,
Bratislava 2012

ISBN 978-80-556-0693-4

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa
nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými
prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo
forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom
súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne
bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú
m/myslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými
udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu
niekomu zdať akési povedomé…

Ut valeas, multa dolenda feres.

Aby si bol zdravý, musíš zniesť veľa bolesti.

(Ovídius)

Túto knihu venujem otcovi.
Nikdy v nej nebude listovať a neprečíta z nej ani
jediné písmeno, aj napriek tomu je celá preňho.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem
MUDr. Ivete Čiernej, Mgr. Zlatke Pijákovej, Mgr. Martine
Urbanovej, Zuzane Hanzlovičovej, MUDr. Denisovi
Valentovi, PhD., MUDr. Jaromírovi Chorváthovi,
MUDr. Jurajovi Paliatkovi, MUDr. Dušanovi
Rapošovi, CSc., MPH.

1

APRÍL 2003

Aj nebo plakalo, nielen policajti. Mraky sa dotýkali zeme a chvíľami nebolo vidieť ani truhlu, ani farára s miništrantmi. Chlapci v dlhých bielo-čiernych kamžách sa snažili, ako vedeli, ale jednému zhaslo kadidlo a druhý zápasil s vysokým krížom zmietajúcim sa vo vetre. Hrozilo, že padne do jamy ako prvý.

Ostatní postávali v kruhu so schúlenými plecami. Dáždniky im boli nanič. Chatrnejšie vietor polámal už cestou z márnice a z tých odolnejších sa takmer vodovodný dážď akoby vysmieval. Navzdory živlom stáli ani prikovaní a tupo čumeli pred seba na kopec čerstvo vykopanej hliny.

Krauzovi zatieklo za golier a na zátylku cítil nepríjemný chlad. Chosé vedľa neho kýchol. Ich dáždnik bol z tých chatrnejších a spleť pokrivených drôtov na plastovej rúčke odhodil Chosé hneď za márnicou do kontajnera na zvädnuté kvetiny.

Krauz kýchol tiež a asi desiatykrát zašomral… tak ti teda pekne ďakujem, debil jeden… a Chosé asi desiatykrát ticho odvetil… nemáš za čo, druhýkrát si zober svoj… a hlavu naklonil proti novému náporu vetra.

Pán farár sa ani nesnažil otvoriť modlitebnú knižku, improvizoval a potácal sa vo vetre bičovaný dažďom ako stelesnenie mučeníka a masochistu. Voľnou rukou si pridŕžal štvorcovú čiapočku. Niečo hovoril, ale nikto mu nerozumel, a ani nebolo treba, na pohrebe už bol každý a to podstatné očakávali až od chlapov s lanami.

Riaditeľ kriminálky a šéf oddelenia vrážd sa krčili pod čiernym dáždnikom zahraničnej výroby a nastavovali ho šikovne proti vetru. Vial raz sprava, raz zľava, a pretože tí dvaja vedeli predvídavo vystihnúť, odkiaľ vietor zavanie, držali sa na svojich flekoch už pekných pár rokov. Teraz im ich umenie bolo prd platné, lebo sa postavili pod kopček čerstvo vykopanej hliny a potôčiky riedkeho bahna im zaplavovali poltopánky. Odstúpili nabok a závistlivo vzhliadli ku Krauzovi stojacemu hore nad jamou. Krauz sa tváril, že sa modlí, a kašľal na nich.

Tlstý Váňa a karatista Kuky vyriešili problém po svojom a nad hlavami si držali kus igelitového vreca. Občas pomohlo, občas im vietor spŕšku dažďovej vody chrstol do tváre alebo na chrbát.

Starý Burger neprišiel. Nepustili ho z nemocnice. Krauz sa chystal za primárom, aby už konečne ukončil večné špekulácie o kolegovom zdravotnom stave. Najprv to bol zápal pľúc, potom edém, potom nejaký tieň na röntgenovej snímke, potom…

Jednoducho mu už zákulisné reči liezli na nervy, a najviac ho štvalo pošuškávanie niektorých kolegov, tiežodborníkov na medicínu, a rozhodol sa načrieť priamo z prameňa a vyjasniť si Burgerov stav u samého primára. Lenže chystal sa za ním už týždeň, a vždy do toho niečo prišlo. Ako aj teraz. Kto mohol tušiť, že Hanzelova manželka nové srdiečko nebude chcieť?

Oto Hanzel stál tesne nad jamou. Petra Pergnerová sa snažila držať dáždnik tak, aby ho aspoň trochu kryla, ale v jednom kuse plakal, predkláňal sa, ruky naťahoval raz k truhle, raz k jame a bol už celý mokrý. Asi o tom ani nevedel.

Namiesto Petry tam mal stáť Hanzelov jediný syn, ale nevedeli ho nájsť. Pred piatimi rokmi odišiel pracovať do írska, potom, asi po dvoch rokoch, sa ozval z Melbournu, čo je len kúsok vedľa írska, a odvtedy o ňom nikto nepočul. Otcovi napísal iba jeden list, v ktorom vôbec nevysvetlil, ako sa na druhý koniec sveta dostal, ani čo tam vlastne robí, iba napísal, že všetko je ok a money sa iba sypú, a že už spíkuje úplne plynule a že sa potom ozve. Neozval sa. Zmizol. Chalani to skúšali aj cez ambasádu, aj cez Interpol, aj cez osobné kontakty v Sydney, ale výsledok bol nulový.

Detektív Oto Hanzel stál nad hrobom svojej manželky sám a ani záplava kolegov a policajných funkcionárov stojacich okolo neho pocit osamelosti nemohla zmierniť. To, že syn neprišiel na matkin pohreb a, samozrejme, aj to, že manželka zomrela, ho úplne zlomilo a Petra a Filip, ktorí ho po dohode so staršími kolegami dostali na starosť, mali čo robiť, aby im neskolaboval.

Hanzelova manželka minulý rok prechodila chrípku, a keď ju vedúca konečne pustila domov, bolo už neskoro. Ochrnula jej polovica srdca a tá druhá to nezvládala. Aj Oto večne v robote, aj syn vo svete, žiadne správy o ňom, aj práca, aj domácnosť… všetci sa do tej zdravej polovičky jednoducho nevmestili. Trocha nádeje priniesla transplantácia, ale napriek tomu, že operácia sa podarila a operačný tím žiaril od radosti nad perfektne odvedenou prácou, stretli sa dnes na cintoríne, aby pochovali sedemdesiat kilogramov Hanzelovej manželky a tridsaťpäť deka z dobrovoľného darcu jazdiaceho na Honde sedemstopäťdesiat po Pezinskej Babe podľa hesla… dvěste ve měste a třista z místa.

Pán farár prežehnal truhlu, potom jamu a odstúpil, aby sa vyhol novej záplave bahna. Štyria chlapi v čiernych mundúroch založili laná pod truhlu a vytiahli drevené máry, ktoré jej bránili spadnúť na dno.

Fúkol vietor a pár posledných kvapiek dopadlo na smútočný dav. Niekto hore zapálil svetlo a mraky sa rozostúpili. Vietor ustal a čierne postavičky na cintoríne sa prestali knísať a krčiť. Nechápavo pozreli hore.

Nastalo hrobové ticho a Kukyho poznámka, že kurva aj s aprílovým počasím, vyznela dosť nedôstojne, lebo intenzitu hlasu zvolil primerane k pôvodnému vetru.

„…a odpočinutie večné daj jej, pane,“ to bolo všetko, za čo zaplatili farárovi.

Potom to už išlo rýchlo.

Tí pod jamou mali problém hodiť kvety do hrobu, lebo sa im šmýkalo, a tí hore mali problém hodiť do hrobu kvety… lebo sa im šmýkalo. Mierny svah cintorína sa v tomto nečase zmenil na tobogan.

Z lopatky, čo podával zriadenec jednému za druhým, kvapkala hnedá kaša a mnohí sa uspokojili iba s hodením kvetov. Dav sa rozchádzal. Zriadenci počkali, či Hanzel odíde tiež, ale keď sa k tomu nemal, začali svižne zasýpať rozmočenú jamu a bolo na nich vidieť, že by si na šmykľavom blate aj zabohovali, ale pred Hanzelom si netrúfli. Najprv ohľaduplne počkali, lebo dobre vedeli, že na celom pohrebe je najdeprimujúcejší buchot dopadajúcej zeminy na veko truhly a najbližší pozostalí začnú vyvádzať práve vtedy.

Hanzel nevyvádzal. Stál premočený ako posledný žobrák na rohu ulice a pri každom dopade hliny na veko mu myklo viečkami. Detektív oddelenia vrážd, prvotriedny strelec a odborník na pyrotechniku, stál ako žobrák… a bol by ochotný aj pokľaknúť a zopnúť ruky v úpenlivej prosbe, keby mohol vyprosiť ešte pár dní pre svoju milovanú manželku, ale aj keby si kľakol, aj keby sa vyváľal v blate, už sa nedalo, bolo už neskoro. Oni to vedeli, on ešte dúfal.

Petra zložila dáždnik, spýtavo sa zahľadela na Krauza, ten jej pomohol rozpačitým pokrčením pliec, a tak sa nahla k Otovi a niečo mu zašepkala do ucha. Pokrútil hlavou a iba stál.

Tlstý Váňa a Kuky sa prestali naťahovať o igelit, skrčili ho, obehli jamu a pridali sa k svojim. Chosé ich pochválil.

„V kerej riti ste strčení s tým igelitom, my tu mokneme jak drbnutí…“

„To si aj bez dažďa.“

„Múdry… tlstý…“

„Prestaňte! Aspoň teraz…“ zahriakol ich Krauz.

Sledoval kolegov a funkcionárov. Všetci sa otriasali a trielili k východu z cintorína.

„Čo s ním?“ spýtal sa Kuky a bradou ukázal na Ota.

„… som sa ťa chcel opýtať,“ odpovedal mu Krauz.

„Ten v tom sivom je jeho brácho,“ bradou ukázal aj Chosé.

Muž v sivom, zavesený do tlstej paničky, Hanzelovi ani nepodal ruku a ešte stále pod obrovským čiernym dáždnikom cupkal v dave preč.

„Nerozprávajú sa už aspoň desať rokov, nepohodlí sa po predaji rodičovského domu,“ kýchol si Krauz a sopeľ si utrel do palca a ukazováka a potom odfrkol do trávy.

„Tak čo s ním?“ nedal sa Kuky.

„Ostaneme a vezmeme ho k nám… alebo kam bude chcieť,“ zastonal Krauz, lebo naozaj nevedel, kam sa bežne chodí s chlapmi, čo práve pochovali to najdrahšie na svete a ostali úplne sami.

Že to bolo to najdrahšie na svete, vedel aj Krauz aj ostatní. Málokto z policajtov mal takú dobrú manželku ako Hanzel. Vydržali spolu vyše dvadsaťpäť rokov, a nech sa služba na oddelení vrážd zvrtla ktorýmkoľvek smerom, pani Hanzelová stála pri svojom mužovi vždy, nič mu nevyčítala a on ju na odplatu miloval ako vo filme pre pamätníkov. Každý piatok jej na trhovisku na Miletičke kupoval kvety a cez víkend sa muckali ako pubertiaci.

Petra odstúpila, otriasla si dáždnik, zložila ho a nechala Ota samého na hrane jamy. Chlapci v čiernom sa činili a jama sa utešene plnila.

Chosé si odpľul, vysiakal sa spôsobne do vreckovky, ticho zopakoval Kukyho názor na aprílové počasie a vybral balíček cigariet. Skontroloval filtre, dve premočené vyhodil, a poponúkal dookola.

Vzali si všetci, fajčili a mlčky čakali.

Svah cintorína spustol.

Iba štyria zriadenci s ohnutými chrbtami makali o dušu spasenú.

Krauz odfrčkol cigaretu a podišiel k Otovi.

„Kompl… pôjdeme… jej je už dobre a… my musíme ísť,“ hapkal.

„Choďte, ja nejdem!“

„Oto, spolu sme prišli, spolu aj odídeme a… aj spolu ostaneme, tak sme sa dohodli na začiatku a tak to aj bude.“

„Choďte, ja nejdem!“

„Počkáme s tebou.“

„Nie! Choďte!“

Krauz sa vrátil ku skupinke.

„Čo povedal?“ spýtal sa Kuky.

„Aby sme išli, ale ja ho tu nenechám.“

„Ostaneme,“ zastonal Vaňa a z vrecka na baloniaku si vybral igelitové vrecko s dvoma obloženými žemľami a niečím tmavým, čo sa tvárilo nenápadne ako pol kila tlačenky.

„Váňa, pre jedného, ako si ty, je to málo a pre ostatných je to dosť, tak to daj sem a nemusíme sa ani deliť,“ navrhol Chosé, ale Váňa mu ukázal pažbičku pištole v podpažnom puzdre a výstražné zdvihol prst.

„Mohol by si mať srdce aspoň v takejto vážnej chvíli, ty pes,“ dobiedzal Chosé.

„Serte na srdcia, dobre, že vás nepočuje Oto, teľce,“ opäť ich zahriakol Krauz.

Stíchli. Lačno sledovali Váňu, ako sa napcháva. Kuky urobil psie oči a Váňa mu jednu žemľu podal. Kuky neváhal, rozlomil ju a polovičku podal Chosému. Chosé nelenil, rozlomil polovičku a štvrtinku podal Krauzovi. Váňa si zhlboka vzdychol, z druhého vrecka na baloniaku vylovil pár krajcov suchého chleba a podal aj Petre a Filipovi. Potom všetkým rozdal plátky tlačenky.

Od rána mali behanie kvôli pohrebu a nikto nestihol obed, takže teraz, krátko po tretej, už boli naozaj hladní.

„Do mňa ani nemusíte transplantovať žiadneho motorkára, ja si zdochnem aj sám… od hladu… pri vás,“ frfotal ticho Váňa a snažil sa zhltnúť to máličko, čo mu ostalo, skôr než ho zvalia na zem a oberú dohola. Dve tatranky a pomaranč sa rozhodol zatiaľ nevyťahovať.

Hanzel sa začal triasť. Možno aj od zimy.

Váňa si pošúchal dlane, aby sa zbavil omrviniek, vyzliekol si baloniak a opatrne, akoby chytal motýle do sieťky, sa prikradol k Otovi. Jemne mu prehodil baloniak cez plecia. Triasol sa, ale nebolo to od zimy. Oto plakal. Strašne.

Potom ho vzali pod pazuchy a nasilu zvrtli preč od rastúceho kopčeka.

Už sa nebránil.

„Tak potom poďme k Jumbovi,“ rezignovane navrhol Chosé.

Auto šoféroval Krauz, vedľa neho sedel jeho parťák.

„A potom?“ spýtal sa Krauz a pribrzdil, lebo debilko pred ním sa neunúval so znamením o zmene smeru jazdy, iba tak pribrzdil a prudko odbočil.

Vzadu sedela Petra Pergnerová, najkrajšia policajtka v Našom Meste, a Filip Kiss. Nie až taký pekný.

„Musí existovať nejaká služba pre osamelých…“ skúsila váhavo Petra a nedopovedala.

Riešili problém, čo s Hanzelom po pohrebe. Ožrať ho u Jumba, v krčme vyhradenej pre policajtov a spravovanej najväčším človekom na svete, by nebol problém, ale naozaj… čo s Hanzelom potom?

„Asi by mala byť nejaká služba pre pozostalých,“ súhlasil Filip zo zadného sedadla. Vždy s Petrou súhlasil.

V aute za nimi sedel chudák Hanzel, Kuky, tlstý Váňa a premúdrený Billi Gates. V skutočnosti sa volal Václav Voška, ale nikto mu nepovedal inak ako Billi. Prachy v tom neboli, počítače áno. Dokázal s nimi všetko, a ak by mu dali spájkovačku, kúsok cínu a polhodinku, tak jeden z toho množstva, čo mal v kancelárii, by naučil aj variť kávu a čistiť zemiaky.

Druhé auto šoféroval Kuky, plazil sa za Krauzom.

„Hovoril som vám, že zatiahne k Jumbovi,“ pokrčil plecami Kuky, keď pochopil, kam Krauz mieri. Za Kukyho autom išlo ešte jedno služobné s mladšími kolegami. Dovedna ich bolo ako hadov.

Vošli a chlapi pri stoloch vstali, jeden za druhým prišli k Hanzelovi a stískali mu ruku. Kým sa dostal do zadného separé, ostatní vraždári už sedeli. Aj tak veľmi nevnímal a prisadol si ako bez duše.

Jumbo Hanzela objal a vôbec ho to nebolelo. Aspoň to nedal znať. Jumbove objatia podobné objatiu medveďa grizlyho vždy boleli. Aj jemné potľapkanie po pleciach. Aj keď po infarkte schudol na stosedemdesiat kíl, aj tak to bola hora mäsa.

„Mám vyprázdniť lokál?“ spýtal sa Jumbo s pietnym výrazom v tvári.

„Neblbni, toľko nás nebude,“ pokrútil hlavou Chosé.

„Ja né kvôli tomu, ja aby ste mali pokoj.“

„Díky,“ kývol mu Krauz, „to nebude treba, vydržíme.“

„Čo donesem, chlapci moji?“

„Dve… tri… štyri… vodky a pivo. Zdvihnite ruky, kto chcete pivo… jeden… tri… päť…“ Filip sa snažil spočítať objednávku.

Od výčapu prišla Alenka v krátkej minisukni. Zastala si nad nimi s rukami v bok a uznanlivo pokývala hlavou.

„Nepočítaj, mladý! Donesiem vám rovno fľašu vodky, fľašu koňaku, dve fľaše červeného, plató pív a zúčtujeme to zajtra… vajčáci… prepáč, Oto, poď sem,“ a tiež ho objala. „Je mi to ľúto… úprimne,“ a vyhŕkli jej slzy.

Oto Hanzel pokýval hlavou a kŕčovito zovrel viečka. Chvíľu sa s Alenkou oblápali, aj sa pokolísali zboka nabok. Opäť si sadol, podvedome siahol do saka a vybral služobný preukaz. Vylovil tisícku a položil ju na stôl. Krauz ju vzal, vylovil mu zo saka služobný preukaz a tisícku mu doň zastrčil späť.

„To si nechaj, kámo,“ potľapkal Ota po pleci. „Alenkáá…“ zavolal Krauz k pultu, „máš tu špirály?“

„Tý elektrické?“

„Nó!“

„Pošlem niekoho do skladu.“

Krauz vyzliekol Hanzelovi sako a prehodil ho cez operadlo stoličky. Po ňom to spravili viacerí.

Chlapec priniesol zo skladu dva elektrické ohrievače a predlžovačky, jeden nasmeroval na mokré saká, druhý na mokrých policajtov.

Tlstý Váňa kýchol.

„Najvyšší čas,“ skonštatoval a utrel si nos do servítky.

Prišla Alenka a porozkladala fľaše a poháriky. Kritickým pohľadom zhodnotila zásoby na stole a sucho ich okomentovala.

„Boh s vami… súdruhovia,“ popriala im a odišla sa venovať výčapu. Ani nevystrčila zadoček k Chosému ako inokedy. Alenka bola naňho naštvaná a Chosé bol smutný. Inokedy by ju opáčil, ale dnes bol naozaj smutný.

Štvala ho smrť kolegovej manželky.

Mladší kolegovia ponalievali, a keď mal každý svoj pohárik pred sebou, stíchli. Všetci pozreli na Krauza, ten urobil grimasu, že čo ja!? Ale napokon sa predsa len pomaly postavil, a keďže najstarší z nich, Edo Burger, chýbal, ujal sa slova.

„Kamaráti…“

„A ja…“

„… a kamarátky, prepáč, Peťa, ja ani neviem ako… alebo takto… ehm… ééé… my sami najlepšie vieme, že smrť je súčasťou nášho života, lebo s ňou robíme dennodenne a zvykli sme si na ňu, ale… keď príde k nám a príde až tak blízko ako teraz, sme z toho polepení a vyklepaní ako každý normálny smrteľník. Ťažko sa o tom hovorí, ani humor nie je namieste, plakať nepomôže… ostáva nám už iba spomínať. Oto, všetci vieme, ako ste si nažívali, a všetci tušíme, ako to musí bolieť. Úprimnú sústrasť ti nebudem vyjadrovať, dnes už toho bolo dosť, ale jedno uistenie, že sme tu a ochotní ti kedykoľvek pomôcť, dúfam, nevyznie ako klišé, pretože to myslíme úprimne. Budeš nás potrebovať, ako my potrebujeme teba, a na to nezabúdaj a nehanbi sa zavolať, keď bude treba. Dáma a páni… na jej večnú pamiatku.“

Krauz predpažil. Oto pomaly vstal a trasúcou sa rukou sa snažil udržať pohárik plný Ostatní vstali tiež a poháriky odvisli nad stolom.

A potom sa stalo niečo zvláštne. Ostatní policajti u Jumba si všimli, čo spravili vraždári pri stole v rohu, všetci vstali a vrava stíchla. Alenka za výčapom sa naklonila dozadu a vypla rádio. Lokál úplne stíchol. Oto povedal: „Nech ma tam čaká, srdiečko moje… na ňu…“ a prudkým gestom vyprázdnil pohárik.

Vypili všetci a ticho si posadali. Kedysi to medzi policajtmi fungovalo takto.

Jumbo sa otočil ku chlapom v sále, utrel si oči a trasľavým hlasom zahulákal.

„To, čo ste vypili na jej památku, neplacíte! Jedna runda pre celý lokál na moje triko… vajčáci!“

Potom to už nevydržal a po lícach sa mu skotúľali pollitrové slzy. Oto sa nestihol uhnúť a skončil mu v náručí. Aj on sa rozplakal. Muselo to bolieť.

2

JÚN 2003

Išlo to ani po masle. Neviem, kto vymyslel toto prirovnanie, ale tlstý Váňa to určite nebol, lebo on si na chlieb zásadne natieral iba bravčovú masť, maslo sa mu zdalo veľmi diétne. K tomu servíroval tlačenku alebo klobásy, alebo niečo domáce zo švagrovej zabíjačky. Vždy sa ušlo celej kancelárii, a tak by sa dalo pokojne povedať, že všetko na oddelení vrážd išlo ani po bravčovej masti. Všetko klapalo.

V apríli, krátko po pohrebe, objasnili vraždu Zdenka Vámošiho, zavraždeného na chate hore nad Devínom, a v máji našli v studni dve mŕtvoly zastrelených milencov. Aj ich vrahov chytili a zavreli. Odporná robota. Pohľad ani na jednu z tých mŕtvol nebol príjemný. Nevadí, neboli tam na to, aby im bolo príjemne. Boli tam na to, aby chytali ľudí, čo zabíjajú iných ľudí, a s tým sa automaticky spájajú nepríjemné zážitky, s ktorými musí každý detektív z oddelenia vrážd počítať.

Burgera prepustili z nemocnice pred viac ako mesiacom. Rakovina pľúc sa nepotvrdila, problémy s kašľom prestali a zase fajčil jednu za druhou a čítal svoje neodmysliteľné ranné noviny. Oto Hanzel prerušil dovolenku, lebo zistil, že doma by sa zbláznil. Bez ženy sa to doma jednoducho nedalo. Toľko prázdnych stien vo vlastnom byte v živote nevidel. Zapojil sa do vyšetrovania devínskej vraždy Zdenka Vámošiho a dostal odmenu za dobre vykonanú prácu a zadržanie páchateľa, akoby na prípade robil od začiatku.

Šéf sa zachoval férovo a chalani s tým súhlasili. Petru povýšili, dostala kapitána, vlastne kapitánku, a bola tiež spokojná. Povýšenie si zaslúžila, zamakala hlavou a podarilo sa jej zabodovať. Všetci boli spokojní. Celý máj nemali žiadnu novú vraždu. Dorábali staré spisy a iba tak blbli. V kancelárii stoštyridsaťjeden sa všetci usmievali. Aj na poradách u šéfa kriminálky vládol mier. Príma atmoška na celom oddelení.

Nič nové sa nedialo. Vlastne… niečo predsa. Kuky zabil všetky tri orchidey. Krauz sa snažil, ako mohol, ale ani dobré rady, ani odborná literatúra im nedokázali zachrániť život. Kukyho tvrdohlavosť a snaha presadiť sa vo funkcii miestneho Mičurina sa im stali osudnými. Zabil ich. Ich, aj kaktus predtým, aj pár mäsožravých rosičiek, ktoré Krauz ani neregistroval a nestáli mu za námahu. Ani ostatné rastlinky. V každom kvetinárstve ich predávali stovky a Kuky sa na nich sadisticky vyvršoval. Na jeho ospravedlnenie treba uviesť, že kvietky mal naozaj rád a polieval ich stále, stále a stále…

„Raz sa to musí podariť…“ šomral si zanovito krpec a snažil sa vyhnúť odbornej debate s Krauzom.

Krauz rýchlo zistil, že jeho edukačné snahy vysielané týmto smerom míňajú svoj cieľ, a Kukyho škrtol zo zoznamu. Viac ho trápil starší kolega Burger.

„Vyjebanci, chceli ma už pochovať…“ skonštatoval Edo v deň nástupu do práce. Sotva si rozbalil raňajky, teda ranné noviny a balíček cigariet, vošiel Krauz.

„Zdravím všetkých simulantov!“ zahulákal Krauz od dverí, keď zbadal starého psa opäť za svojím stolom.

Burger mu kývol na pozdrav a zapálil si. Rozkašľal sa a naplo ho. Zadržal vracanie a prudký nápor vetrov z úst zachytil rukou. Trochu hlienu mu vyprsklo na dlaň. Utrel si ho do pripravenej papierovej vreckovky.

„Čau,“ odzdravil Burger, keď postrehol, že Krauz mieri k nemu a záchvat kašľa mu neprekáža. „Prepáč,“ ospravedlnil sa Burger za vlhkú dlaň, ale objal ho a poplieskali sa po chrbte.

„Som rád, že ťa konečne vidím,“ usmieval sa Krauz.

„Aj ja,“ priznal sa Burger.

„Šak šetci ho radi vidíme,“ súhlasil Váňa.

„Konečne prikvitol, simulant,“ pridal sa Chosé.

Naozaj všetci boli radi.

„Tie cigarety… myslíš, že to je dobrý nápad, kamoš?“

„Riško, vyser si oko a nehraj sa na primára.“

Takto nejako privítali Burgera a takto nejako im odpovedal na narážky na svoj zdravotný stav a večné cigarety. Vystískal sa so všetkými. Skoro všetkých okašľal, ale cigariet sa nevzdal.

S Hanzelom to bolo horšie. Aj on nastúpil, prerušil dovolenku po pohrebe manželky, ale mal problém. Pokúsil sa ho vyriešiť s jednou z obľúbených pištolí v ruke, no Krauz ho zachránil a nič sa nestalo. Naoko. Burger nebol debil a všetko pochopil. Krauz mu nič nepovedal, ale aj tak pochopil, a Krauz mu nebol nič dlžný, vysvetlenie už vôbec nie, tak to zobrali ako chlapi, mlčky. Stáva sa. Uletí aj profík.

Burger raz povedal Krauzovi: „Ľudská psychika je niečo ako panenská blana. Je veľmi jemná a veľmi citlivá. Môže znášať tlak iba do určitej miery, potom praskne.“

Krauz si to dobre zapamätal.

Hanzelova bola presne taká istá, iba ju mal o niečo vyššie, pod vlasmi. Praskla, ale krv netiekla. V pravú chvíľu pomohol priateľ. Ak majú také šťastie aj baby, tiež na to celý život spomínajú s úsmevom.

Od tých udalostí ubehli dva mesiace a prišlo leto. Začalo sa prívalmi dažďa. Zima bola ani v psinci, všetci bohovali a kýchali. Krauz sa iba usmieval a lebedil si. Neznášal teplo.

V stredu ráno sa všetko zmenilo. Pohoda sa skončila. Prestali kýchať a Krauz si prestal lebediť. Nikto nič netušil, lebo to bola iba taká obyčajná streda uprostred júna. Takmer letná streda s prívalmi dažďa za oknami. Takmer obyčajná pohodová streda, keď sa týždeň pre všetkých poctivo pracujúcich láme a po obede sa už zosobotnieva. Ibaže aj v takýto deň môžu prísť problémy.

Začal to Kuky.

„Čaute,“ vpadol do kancelárie a dvere nechal dokorán. „Kurva aj s tým…“ nedopovedal, ale zjavne mal na mysli dážď, lebo švihal dáždnikom sem a tam, vodu sa snažil striasť aj z bundy a kapucne. „Božie dopustenie,“ chrlil na počasie vonku. „Ja už mám z toho dažďa normálne rozmočené močové cesty…“

„Dvere!“ upozornil ho dôrazne Chosé vyvalený v kresle, lebo mu ťahalo na plece a na krk, a od zimy ho striaslo.

Kuky ho ignoroval, ale k dverám sa vrátil.

„Tak poďte!“ povedal otvoreným dverám.

Do kancelárie vošla najprv koruna stromu, potom sa vsunul kmeň, potom obrovský črepník ťahajúci za sebou dvoch chalanov v rifliach a rifľových bundách.

„Sem,“ ukázal Kuky doprostred kancelárie a črepník s dvoma chalanmi po bokoch sa poslušne postavil na označené miesto.

Uprostred kancelárie číslo stoštyridsaťjeden vyrástol v tú stredu strom. Ozajstný strom, vysoký skoro tri metre a prevyšujúci výšku stropu. Horné konáre sa poslušne ohli a olízali omietku.

„Vďaka, sme vyrovnaní,“ kývol Kuky k dvom nosičom a tí prikývli. „Mám vás vyprevadiť alebo trafíte?“

„Trafíme. Ďakujeme, šéfko. Tak veľa šťastia pri oberaní úrody,“ zaškľabili sa a vypadli. Aj dvere za sebou zavreli. Keď odchádzali, všetkým ukázali logo ovocinárskej firmy namaľované na chrbtoch. Profesionáli. Kuky nebol žiadny amatér, iným by svoje pestovateľské ambície ani nezveril.

Detektívi sa ani nehli. Burger zložil noviny a zapálil si novú cigaretu. Tú horiacu v popolníku nechal svojmu osudu. Váňa mal ústa dokorán, ale nedalo sa presne určiť, či pre kus tlačenky napichnutej na vidličke alebo od úžasu. Chosé sa z ležiacej polohy v kresle presunul do sediacej a tiež iba mlčky civel. Krauz zlomil hrot čerstvo zastrúhanej ceruzky, lebo si práve písal poznámky na ranné rozdelenie do práce a ani si neuvedomil, že zatlačil.

„Decká,“ zajasal Kuky, „tak toto je on! Môj najlepší priateľ! Čítal som, že strom dá človeku najviac pozitívnej energie zo všetkých živých tvorov. Kam sa hrabe pes, o mačkách ani nehovoriac. Vybral som si tento. No čo poviete?“ roztiahol ruky a nežne sa ovinul okolo kmeňa.

„Ja ho zabijem, a neopovážte sa to povedať prokurátorovi, urobím to pre vás a vo váš prospech,“ ponúkol sa Krauz.

„Urob to hneď. Radšej teraz ako neskoro,“ posúril ho Chosé.

Burger zodvihol ruku. „Som za,“ zahlasoval.

„Kuky?“ spýta vo zagánil Váňa a dal parťákovi ešte poslednú šancu na obhajobu. Na to si napichnutý kus tlačenky vložil do úst, lebo dobre vedel, že nalačno má väčšina ľudí zbytočne agresívne a unáhlené reakcie.

„Vy ste obyčajná banda ignorantov!“ osopil sa na nich Kuky. „Rišo mi zavraždil kaktus, zničil mi orchidey aj moje mäsožravé rosičky! Dnes nastal zlom! Už žiadne krpaté polotovary, ideme na to po novom. Toto je citrónovník, riadne zaštepený otestovaný rodiaci, rastúci, prosperujúci… nič sa nedá pokaziť. Postavíme ho… postavííme ho…“ Kuky sa pátravo rozhliadal po kancelárii, „tam za môj stôl do rohu, nech ho mám nad hlavou!“ zajasal nad perfektným miestom pri okne v rohu kancelárie.

„Aj ja ho budem mať!“ protestoval Burger.

„My dvaja nech ho máme nad hlavou,“ opravil sa Kuky a veselo pokračoval ďalej, „nech máš aj ty z toho niečo, Edko. Fantastické prostredie, pracovať pod citrónovníkom, né!? A keď dozrie prvá úroda, môžeš si odtrhnúť jeden citrón. Uvidíš tú polahodu, mať vlastný citrón. K cigaretkám niečo ideálne. Ale iba ty, a iba ak budem pri tom, inak to budem kvalifikovať ako krádež a podám na vás trestné oznámenie, vajčáci zlodejskí. Nikto iný sa ho ani nedotkne!“

„Môžeš,“ kývol Váňa vidličkou smerom ku Krauzovi. „Ale urob to rýchlo, nech sa netrápi.“

„Aj ty, Brunát?“ vyprskol na Váňu Kuky.

„Brutus, ty krpaté hovädo!“ opravil ho Krauz. „Kuky, pre živého boha, kam si dal rozum? Veď to muselo stáť majland!“

„Prdlačka… iba minulomesačnú odmenu…“

„A kus úspor k tomu!“

„…a trochu k tomu. No bóže!“

„Tak vidíš! A zase si sa s nikým neporadil, zase sa hráš na tvrdohlavca! Keby si sa ma spýtal, povedal by som ti, že citrónovník v tejto veľkosti ti v kancelárii rásť nebude, je vypestovaný v skleníku so zvlášť vysokou vlhkosťou, hnojený špeciálnym hnojivom, upravený je hormonálnou stimuláciou, a v tom momente, ako ho zo skleníka prenesieš do horších podmienok a nedáš mu potrebnú výživu a starostlivosť, začne chradnúť, opadávať – a o mesiac je mŕtvy.“

„Kecáš!“

„Citrónovník v tejto veľkosti treba vedieť prezimovať. Kam ho dáš?“

„Zostane tu.“

„Nezostane, lebo zdochne. Neznáša centrálne vykurovanie.“

„Zvykne si.“

„Prd si zvykne! Zdochne!“

„To by si chcel, ale ja sa oň postarám!“

Krauz vstal, urobil pár rozhodných krokov a zahnal sa na tvrdohlavého krpca. Tvrdohlavý krpec sa bleskovo uhol, zachytil útočníkovu ruku, potiahol, útočník zastonal, zvrtol sa a nechtiac sa mu otočil chrbtom. Krpec mu nasadil dvojitého nelsona a zatlačil. Krauzovi ovisla hlava a ruky mu nadskočili takmer do vzpaženia.

„Ako ho mám zabiť? Uznajte sami…“ zaskučal Krauz, keď ho Kuky konečne pustil.

Kuky ho nakopol a naschvál ho odsotil na citrónovník. Krauz ho musel objať, či sa mu páčil, alebo nie.

„Chcel som ti prísť na pomoc, parťák, ale…“ ozval sa unudene Chosé z kresla a prevalil sa na druhý bok. Vzal si šálku s kávou a labužnícky si odpil.

Krauz pristál na citrónovníku. No čo už, keď zavadzal uprostred kancelárie. Ponaprával si košeľu a sako, ešte raz sa zahnal na Kukyho, ale iba tak, aby si napravil renomé, a skúmavo sa zahľadel na strom.

„Pekný kus,“ musel uznať. Ohmatal pár listrov, pošúchal medzi prstami a privoňal. „Zdravý. Na chvíľu…“

„Veľmi pekný,“ zapojil sa aj Chosé. Kuky sa mu poďakoval milým úsmevom. „Ozaj veľmi pekný,“ zopakoval Chosé. „A súhlasím s Richardom, ozaj vyzerá zdravo. Určite ťa prežije, Kuky.“

Kuky zopakoval úsmev a na dôvažok ukázal Chosému vztýčený palec, akože ho berie do partie.

„Vydrží najmenej rok, možno aj dva…“ dodal potichu Chosé, ale nie tak ticho, aby to ostatní nepočuli.

„Debil,“ poďakoval do tretice Kuky a otrčil Chosému chrbát.

„Nemáš za čo,“ ukončil svoje hodnotenie Chosé.

„Chalani, pomôžte mi,“ chopil sa iniciatívy Kuky, keď videl, že Krauz si bez ďalšieho komentára sadá za stôl a pokračuje v písaní poznámok.

Burger a Váňa vstali, odsunuli stoly a stoličky a pomohli Kukymu preniesť strom do rohu kancelárie bližšie k oknu.

Pár konárov sa muselo prispôsobiť stenám, pár ich naozaj trčalo až nad Kukyho a Edov stôl.

„Možno zdochne skôr ako ja,“ vyslovil zbožné želanie Burger, zahĺbil sa do novín a prestal si všímať konáre nad hlavou.

S problémami začal Kuky, pokračoval Hanzel.

Vovalil sa do kancelárie o polhodinu neskôr, než mal vo zvyku, a od dverí zahulákal: „Chalani, ja sa asi zbláznim! Otko sa vrátil!“

Zabuchol za sebou dvere a začal tancovať po kancelárii ako šaman okolo mučeníckeho kola. Namiesto tomahavkom mával okolo seba taškou s desiatou. Vzhľadom na jeho počínanie bola väčšina osadenstva kancelárie presvedčená, že signalizovanú zmenu duševného stavu už má dávno za sebou.

„Prečo asi, už si sa, nie?“ spýtal sa ho otvorene Váňa a rukou si kryl horčicu a pohár s baraními rohmi, lebo Otova taška sa v neovládateľných kruhoch nebezpečne približovala.

„Vrátil sa, Krista jeho tam, vrátil sa, chalani!“ reval Oto a stále sa krútil dokola.

Chosé vstal a chytil ho, lebo bol najbližšie.

„Len pokojne, kompl, pohodička,“ zatriasol Hanzelom. „Dokedy si včera slopkal? Mne sa to nadránom tiež občas stáva.“

„Vrátil sa!“ zakončil Hanzel exhibíciu, prestal sa krútiť a objal Chosého. „Chosé, nič som nepil, on sa vrátil, chlapčisko jedno nepodarené… jednoducho sa vrátil!“

Chosé ho chvíľu podržal v objatí, lebo Oto odrazu zvädol, a keď ho od seba odstrčil, chalani v kancelárii zbadali na Otovej tvári nefalšované slzy radosti.

„Vrátil sa dnes v noci,“ plakal Hanzel. „O tretej v noci zazvonil doma a ja som mu otvoril, myslel som si, že máme výjazd, že je vražda alebo poplach, ale nie, prišiel domov… chalan,“ vzlykal prerývane Hanzel a spakruky si utieral oči a líca. „Verili by ste tomu? Ja som už ani nedúfal.“

Stál uprostred kancelárie a tešil sa. Vôbec sa nehanbil za slzy, vôbec sa nehanbil za to, že celá ťarcha dlhých rokov odlúčenia naňho odrazu dopadla ako balvan, a on sa rozplakal ako malý chlapec.

„Kto?“ skúsil Váňa.

„Oto.“

„Syn?“ snažil sa porozumieť Burger.

„Otko. Môj syn.“

„Z Austrálie?“ neveril Krauz.

„On. Presne odtiaľ. V noci sa vrátil.“

„Gratulujem,“ zahlásil Chosé a znova ho objal.

„Vďaka, kamoš, srdečná vďaka.“

Chvíľu sa stískali, potom sa pustili. Hanzel si vzdychol a zvesil plecia, akože to najhoršie v živote má konečne za sebou a nič horšie ho už nemôže prekvapiť.

Hlava mu poskočila, prestal sa usmievať, nadýchol sa a nádych ho vystrel ako nafukovacieho panáka. Už sa nehrbil. Prekvapene vyvaľoval oči do rohu kancelárie.

„Krista, to sú už zase Vianoce?“ nevychádzal z údivu.

„To nie je borovica, ty tĺk!“ protestoval Kuky a nechápavo fľochol na citrónovník. Zjavne mu nešlo do hlavy, ako si takúto krásu môže niekto pomýliť s obyčajným vianočným stromčekom.

„Kuky, inokedy by som ťa aj s tvojím stromom poslal – vieš kam, ale dnes ťa mám rád. Dnes si mi ukradnutý, aj keby si sem dovliekol kravu a začal podnikať s mliekom a jogurtmi.“

„Máš to u mňa,“ prijal jeho radu Kuky a nespúšťal zrak z krásneho prírastku. „Kravku… hovoríš?“ zašomral si ticho popod nos, aby ho ostatní nepočuli. Zvlášť Krauz nie. Ešte chvíľu si šomral a tváril sa mimoriadne sprisahanecky.

Chlapi vstali a podávali Hanzelovi ruky. Gratulovali mu a objímali sa. Hoci mladý Hanzel zmeškal pohreb svojej matky, napokon sa vrátil. Pre Ota to bola ozajstná úľava a všetci mu tú radosť úprimne želali.

Hanzel si konečne sadol za stôl, trochu sa skrčil, aby novému nájomníkovi neobdral lístočky na koncoch konárov, a vybalil si raňajky.

„Som taký šťastný,“ zašomral a neveriaco pokrútil hlavou. Ešte stále mu nešlo do hlavy, ako rýchlo a nečakane sa mu uprostred noci zmenil celý život. „Ja som taký šťastný…“

Zazvonil telefón. Najbližšie bol Krauz.

„Prosím, oddelenie vra…“

„Vašim blahorodiam z čísla stoštyridsaťjeden mám poslať kolkovanú žiadosť, aby sa láskavo dostavili na ranné rozdelenie do práce, alebo ste sa práve rozhodli pre hromadnú dovolenku?!“ zaburácal hlas šéfa vraždárov, lebo telefón bol prepnutý na reproduktor.

„Už!“ Krauz tresol slúchadlom a neveriacky vyvalil oči na hodinky na stene. Bolo pol ôsmej aj dve minúty.

Čo malo nohy, skočilo na ne. Nastalo hmýrenie ani v úli a detektívi po jednom vybiehali z kancelárie ako pri požiarnom poplachu. Namiesto horí kričali posledný zamyká, a tak to zase zostalo na Kukym. Ešte aj medzi dverami sa obzrel a nevedel sa vynadívať na novú, čerstvou zeleňou osvieženú policajnú kanceláriu.

3

Inžinier Patrik Zachar sa vyvaľoval na chrbte, a hoci bol holý a kovový povrch stola bol studený ako psí čumák, nebolo mu zima a nesťažoval sa. Ani zubami nedrkotal. Bolo mu všetko jedno a okolostojacich lekárov a asistentov si vôbec nevšímal.

Doktor Lengyel bol na tom podstatne lepšie než inžinier a všímal si aj okolostojacich. Na dnešnú pitvu sa mu ohlásilo štrnásť študentov medicíny a deväť to myslelo naozaj vážne, prišli. Z toho vracali iba dvaja. Jedna slečna sa po úvodnom reze vzdala a išla na vzduch. Nič to, nie každý doktor si musí zákonite zvykať na mŕtvoly, sú aj takí, ktorým sa v práci darí…

Jedna sa vzdala, ale tri ostali a doktor Lengyel si ich všimol. Bolo si čo všímať, ani jednoliate splývajúce biele plášte nedokázali pokaziť to, čo príroda tak prácne vyformovala. Všetky vyvaľovali namaľované očiská, ale Lengyel už dávno pochopil, že nie na jeho sadlom zdeformovanú postavu, ale preto, že prvý kontakt s mŕtvolou akosi automaticky rozťahuje viečka, zrýchľuje dych a posúva chýmus o poschodie vyššie, často až k mandliam.

Usmial sa. Spomenul si na svoje študentské časy a na svoje kolegyne – spolužiačky. Na prvej pitve tiež vyvaľovali oči a tiež nie pre jeho postavu, hoci vtedy nemal ani gram tuku navyše. Prvé praktické cvičenia na patológii celý krúžok povinne zakončil v Metropolke, čo bola oficiálna krčma medikov – iba kúsok od Sasinkovej, kde sa všetky tie nie príliš vábne pitvy odohrávali. Baby sa opili, akoby iba pred hodinou vyslovili tú povestnú magickú vetu spondeo ac polliceor a dostali diplom. Vlastne aj chalani, opili sa všetci ako normálni študenti medicíny, ktorí konečne zažili niečo z praxe, niečo z ozajstného, nefalšovaného života. To, že k životu patrí aj smrť, brali iba ako jeden z mnohých paradoxov štúdia medicíny.

Dnešným medikom by sa to už nepodarilo. Niežeby pili menej, táto povinná súčasť štúdia medicíny ostala v osnovách nezmenená, ale Metropolku zrušili a na Sasinkovej sa pitve čoraz menej.

Lengyel sa prestal usmievať a odložil nástroje.

„Tak, vážené kolegyne a kolegovia, to je asi všetko, čo ste sa dnes mali naučiť a čo som vám chcel ukázať. Tí, ktorí si stíhali robiť aj poznámky, budú z dnešného dňa naozaj niečo mať a dúfam, že vám vedomosti pri skúške pomôžu ostatných odkazujem na skriptá a poctivý dril na internáte. Sám som to zažil, nič vám nezávidím. Takže si to celé zhrnieme. Cieľom dnešnej pitvy bolo zistiť príčinu smrti a vylúčiť možné zavinenie cudzou osobou. Cieľ sme splnili, ako ste sami videli na jednotlivých odpreparovaných častiach svaloviny srdca, príčinou smrti bol infarkt myokardu. Žiadne stopy vonkajšieho násilia sme na mŕtvole nenašli. Toto je konečné zistenie a záver, ktorý zaujíma predovšetkým pánov od polície…“ Lengyel kývol hlavou k dvom policajtom v uniformách a tí mu odkývli. „Ale samozrejme, zaujíma aj nás, lebo na to sme tu. Páni, pre vás sa to týmto končí,“ opäť kývol hlavou k policajtom.

„Ďakujeme, pán doktor. Písomnú správu…“

„Ako sa hovorí, vyjadríme sa v zákonnej lehote,“ ale usmial sa, aby ho nebrali celkom vážne. „Dajte mi tri dni, potom sa ozvite.“

„Ešte raz vďaka,“ poďakoval sa vyšší, dopísal si poznámky a zápisník schoval pod sako. „Takže šéfovi môžeme oznámiť, že to bol iba infarkt, áno?“

„Infarkt,“ potvrdil Lengyel.

„Ďakujeme, dovidenia,“ policajt ukončil návštevu pitevne a poobzeral sa, či ho niekto nesleduje. Keď sa uistil že vzduch je čistý, nenápadne sa nahol k medičke v bielom plášti úplne vzadu pri dverách. Niečo jej pošepkal, ale ona razantne pokrútila hlavou.

„Nemôžem odísť, my ešte pokračujeme,“ odmietla pošepky.

„Tak počkám vonku.“

S tým súhlasila.

„Nezdá sa ti, že zbytočne špekuluje?“ spýtal sa policajt kolegu, keď vyšli von pred pitevňu a zapaľovali si cigarety.

„To robí ten biely plášť. Každá si myslí, že v bielom plášti je niečo viac. Inteligenti. Nechaj tak, veď ja jej to večer vytmavím, potme totižto je každá krava.“

Policajti odišli a Lengyel mohol pokračovať. Ako to dopadne medzi medičkou a policajtom, mohol iba tušiť, ale neušlo mu, že ju otravoval počas celej pitvy a jej anatómia ho zaujímala podstatne viac ako objekt odborného skúmania, pre ktorý ho sem riaditeľ oddelenia poslal.

„Na záver sme mali robiť výter z pošvy a pod mikroskopom ste mali odborne vyhodnotiť preparáty, ale ako ste si možno všimli, náš objekt skúmania je muž a u muža v dôsledku istých anatomických zmien zapríčinených výstrelkami prírody pošvový výter robiť nemôžeme. V chladničke máme jednu ženu, ale vzhľadom na to, že sa utopila .1 vo vode bola asi mesiac, bolo by nekorektné zasväcovať vás do tajov súdneho lekárstva práve týmto spôsobom. Nechcel som riskovať, že polovica z vás sa dá na architektúru a z ostatných sa stanú právnici, tak som sa rozhodol pre tohto muža. Ale aby ste nepovedali, o výtery ukrátení nebudete. Asistent vám rozdá tyčinky a ukáže vám, ako sa robí bukálny výter. Mikroskopy sú vám k dispozícii. Budete skúmať epitel ústnej dutiny, aj to môže byť občas zaujímavé. Ja sa s vami týmto lúčim… ehm, sú nejaké otázky k dnešnému zamestnaniu? Žiadne? Tak vám prajem veľa úspechov v štúdiu a niekedy opäť dovidenia.“

Doktor Lengyel si zložil hrubý gumený plášť, postŕhal rukavice a pri umývadle v rohu pitevne si vydrhol ruky Asistent Lacibáči dobre vedel, že na výtery z úst bude študentom stačiť hlava, tak vnútorné orgány porozkladané po stole začal mechanicky ukladať do brucha. Jedna ľadvina bola ešte klzká a vyšmykla sa mu, ale zachytil ju, skôr než by s pleskotom dopadla na dlážku. Pomaly si mŕtvolu pripravoval na zašitie a pohyboval sa obozretne, aby študentom ani najmenej nezavadzal. Druhý asistent sa venoval študentom. Rozdal im tyčinky s vatou a ukázal im, ako sa robí bukálny výter. Každý mal svoju prácu a Lengyel mohol spokojne odísť.

V lekárskej izbe si ešte raz umyl ruky voňavým mydlom, posledné zvyšky mŕtvolného pachu spláchol pohárikom vodky, zapálil si cigaretu a odhryzol si z jabĺčka. Nešlo to dokopy a jabĺčko odložil na neskôr. Prečítal si vlastnou rukou napísaný odkaz na stole… zavolať Krauza, znalecký posudok na P. je hotový… odsunul ho bokom a pohodlne sa vyvalil na stoličke. Krauzovi môže zavolať aj neskoršie, nehorí.

Chvíľu si iba tak vychutnával cigaretu, a aby zamestnal aj oči, bezmyšlienkovito listoval v časopise. Dofajčil, dojedol jablko a práve sa chystal odložiť časopis, keď zaklopal asistent. Zaklopal a vošiel, nečakajúc na dovolenie.

„Pán doktor… ehm, mohli by ste sa ešte vrátiť na pitevňu? Jedna študentka… viete…“ koktal a ani nedokončil.

„Skolabovala? V skrinke je čpavok.“

„Nie, neskolabovala. Pod jej mikroskopom je niečo… No poďte sa radšej pozrieť aj vy.“

Lengyel nebol nadšený, ale za roky praxe sa naučil nič nepodceňovať, a tak radšej vstal a išiel za asistentom. Keď vošiel do pitevne, všetci študenti sa vzpriamili a nechali mikroskopy mikroskopmi. Prekvapene naňho civeli.

„No?“ spýtal sa netrpezlivo.

„Sem, k tomuto,“ ukázal asistent.

Študentka odstúpila od mikroskopu, Lengyelovi sa zazdalo, že sa aj trochu prikrčila, akoby v obave, že teraz si zlizne hubovú polievku a zaucho za to, čo vyviedla.

Lengyel sa nahol k mikroskopu, chvíľu skúmal preparát medzi sklíčkami a nechápavo sa vystrel.

„No a? Čo má byť?“

Asistent počkal, kým doktor odstúpil, a tiež sa pozrel. Skontroloval zväčšenie.

„Zase sa s tým hrali, decká! Musím nastaviť zväčšenie… táák, teraz sa pozrite.“

Lengyel ho poslúchol. Chvíľu žmurkal, aby si oči zvykli na dioptrie, potom sa sústredil na kruhový obrázok.

Sústredenie odborníka trvalo iba krátko. Odrazil sa od stola s mikroskopom a vztýčil sa v celej svojej výške. Očami behal po pitevni a niekoho hľadal. Hľadal dievča, čo malo dohodnuté rande s policajtom.

„Kde je tá… tá… tu ste! Slečna kolegyňa, prosím vás, choďte pred budovu a povedzte policajtom, aby sa radšej ešte vrátili. Ďakujem.“

Dievčina neváhala, vybehla von, ani sa neohradila, že prečo práve ona a prečo by mali policajti čakať vonku.

„Lacibáči,“ pokračoval Lengyel, „nezašívať, vyzerá to tak, že sme ešte neskončili…“ zašomral doktor a neveriacky pokrútil hlavou.

Pre istotu sa znovu sklonil nad mikroskop a ešte raz sa presvedčil. Zbytočne, nič sa nezmenilo, boli tam stále.

4

Mayor vošiel do kancelárie číslo stoštyridsaťjeden a ako správny šéf sa vôbec nezdržiaval klopaním. Nikoho neprekvapil ani neprichytil, lebo tam nikto nebol. Všetci vyšetrovali v teréne, iba Burger s Hanzelom čakali na stránku. Burger fajčil a čítal si zápisnicu chlapca, čo im už mesiac klamal o bitke a pichačke s nožom pod jeho balkónom. Chlapec tvrdil, že bol na balkóne, oni boli presvedčení, že bol pod ním. Chlapec tvrdil, že mal v ruke cigaretu a nič si nevšímal, oni boli presvedčení, že mal v ruke vyskakovačku a videl toho dosť, ibaže ho nevedeli presvedčiť, aby sa o svoje vedomosti podelil aj s nimi.

Hanzel si čistil pištoľ a podchvíľou fľochol na hodinky. Chalan mal prísť na výsluch o pol desiatej, teraz bolo pol jedenástej, a ani neprišiel, ani nezavolal. Asi už tušil, že dnes by neobišiel iba tak naľahko. Možno sa mu už donieslo, že našli dievča od susedov, čo to všetko videlo a po dlhých dohadovaniach napokon súhlasilo so svedeckou výpoveďou. Aj tú už mal Burger na stole.

„Krauz?“ spýtal sa Mayor a vyvalil oči. „To… má byť čo!?“

„Je v base aj s parťákom, vypočúvajú Meličku. Diktovali ti to ráno do zošita.“

„Viem, né!? Pýtam sa na tamto,“ bradou ukázal k oknu do rohu kancelárie.

Burger sa otočil, akoby sa tým smerom nepozeral už týždeň a akoby ani netušil, čo nové by tam mohlo byť.

„Čo? Toto? To je Kukyho nový pokus o založenie ovocinársko-zeleninárskej firmy a o zarobenie prvého milióna. Kúpil nám citrónovník. Budeme ich pestovať a vo veľkom predávať. Keby si dakedy pociťoval vitamínový deficit, príď si jeden odtrhnúť.“

„Vy nie ste normálni,“ vzdychol Mayor. „Edo, uznaj sám, že je to o nervy šéfovať takejto bande. Ja dám toho krpca krpatého normálne na psychiatrické vyšetrenie, veď to nie je normálne, čo stvára! Všetkých vás dám vyšetriť!“ soptil Mayor.

„Upokoj sa a zhlboka dýchaj, lebo pôjdeš s nami.“

„Ja som už bol, ale nehovorte to nikomu.“

„A…?“ zaujímal sa Hanzel.

„V poriadku, no hneď sa lepšie cítim, keď to mám na papieri,“ zazubil sa šéf.

„Gratulujem,“ zašomral Burger, akoby Mayor dosiahol bohvieaký úspech.

„Čo som to…“ jachtal Mayor, nespúšťajúc oči zo stromu, „… aha! Volal Lengyel, niečo má na stole, treba to ísť rýchlo pozrieť, kým nám nevyrobí nejaký prúser. Čo robíte?“

„Čakáme na stránku. Tá pichačka pod balkónmi. Aj to sme ti diktovali ráno…“

„Viem, viem,“ prerušil ho šéf, „ale už má po termíne, nie?“

„Má,“ súhlasil Burger a smutno pozrel na hodiny.

„Tak sa nedá nič robiť, chlapci, zbaľte sa, vypíšte si knižku od auta a zabehnite na súdne za Lengyelom. Keby ten balkónový zmrd medzičasom prišiel, dám ho niekomu inému, alebo vám ho tu podržím.“

„Príma,“ vzdychol si Hanzel a vôbec sa nesnažil skrývať rozčarovanie nad nabúraným denným harmonogramom.

Ani Burgerovi sa dvakrát nechcelo, no nedalo sa nič robiť. Ak Lengyel zastavil pitvu a volal, iste niečo našiel, poznali sa až pridobre na to, aby vedeli, že Lengyel by takúto vec nerobil iba tak pre nič za nič. Asi naozaj našiel niečo zaujímavé a potrebuje pomoc.

„O čo ide?“ zaujímal sa neochotne Burger, balil si cigarety a schovával spis.

„Neviem, povedal mi, že do telefónu by to bolo nadlho a zbytočné, že to povie rovno detektívom,“ pokrčil plecami Mayor.

„Vajčáci doktorskí,“ durdil sa Hanzel, „zase našli nôž v chrbte až na konci pitvy, a my aby sme to teraz celé odskákali.“

Mayor si ich frfotanie nevšímal, bez toho by to ani nešlo, a na odchode sa ešte raz obzrel vo dverách a požiadal ich, aby mu zavolali okamžite, ako niečo zistia. Iba prikývli, takýto postup považovali za samozrejmosť.

Mayor odišiel, ale neodpustil si dlhý skúmavý pohľad na strom pri okne a váhavé pochybovačné pokrútenie hlavou nad duševným zdravím svojich podriadených. Burger iba hodil plecom a vystrúhal nezúčastnenú tvár. Počkal, kým šéf zavrie za sebou dvere, a zbalil sa. Do aktovky si dal cigarety a zošit na poznámky. Skontroloval pero, lebo ráno haprovalo, pre istotu si pribalil aj náhradné. Hanzelovi to trvalo trochu dlhšie a Burger si ešte jednu zapálil. Nefrflal a nenaháňal ho, až také akútne to určite nebude.

Hanzel sa konečne zbalil, poskladal pištoľ a zamkol ju do skrine. Vypadli z kancelárie. Dvaja najstarší a najskúsenejší detektívi sa vybrali do terénu. Nebol problém, s ktorým by si nevedeli rady. Jedna prerušená pitva je pre nich brnkačka, aspoň si to mysleli. Ešte sa pokojne zastavili v bufete, Burger si dokúpil cigarety a Hanzel si kúpil na cestu tatranku. Teraz už môžu vyraziť.

Šoféroval Burger. Hanzel dojedal a trúsil si do rozkroku. Na predné sklo im padlo pár kvapiek a po niekoľkých metroch im auto obliala nefalšovaná letná prietrž.

„Už sa to začína znova,“ skonštatoval Burger a zapol stierače.

„Drbe tomu už dva mesiace, všimol si si?“

„Uhm.“

„Tento rok asi ani leto nebude.“

„Oto, neblbni, veď je ešte iba jún. Počkaj v auguste, budeme sa modliť, aby nás niečo takéto osviežilo.“

„Len aby… bacha!“

Hanzelovo varovanie prišlo neskoro – Burger vbehol kolesom do mláky a žena na chodníku dostala plný zásah. Ruky mala obťažkané taškami s nákupom, takže ani veľmi negestikulovala, ale podľa pohybu pier Hanzel jasne videl, že ich práve pasovala na dva najväčšie exempláre z ríše mužských pohlavných orgánov.

„Žije?“ zaujímal sa Burger.

„Radšej pridaj, mohla by sa rozbehnúť.“

Pridal.

K Ústavu súdneho lekárstva to mali cez pol mesta, a keď vystupovali z auta, svietilo na nich nefalšované letné slniečko a obaja nechali bundy v aute.

„Apríl. Bláznivý apríl, nie?“

„Presne,“ súhlasil Burger.

Pitevne boli na prvom poschodí, lekári mali svoje kancelárie o poschodie vyššie. Najprv sa zastavili v pitevni.

„Čaute, niečo nové?“ pozdravil Burger asistentov. Hanzel iba kývol hlavou.

„Doktor je hore u seba,“ odzdravil Lacibáči.

Burger sa chcel zvrtnúť a odísť, ale keď už bol tu…

„V čom je problém?“ spýtal sa, keď si prezrel naširoko rozďavený trup a orgány porozkladané bokom. „Ja nič nevidím.“

„Choďte za ním, zakázal nám o tom hovoriť, vraj by sme ho pripravili o najväčšie potešenie dnešného dňa. Tak vybehnite hore, už sa na vás teší.“

„Je normálny? Nerehotal sa nejako hlúpo a netiekli mu z kútikov úst slinky?“

„Nie, Edo, to sledujeme každý deň a máme na to predpisy, ako postupovať, keby dačo. Lengyel je dnes v pohode… zatiaľ,“ dodal ticho Lacibáči.

Nechali asistentov tak a vybehli o poschodie vyššie.

„Nazdáár, stará vojna!“ zahulákal Burger od dverí.

Popodávali si ruky.

„Jeden?“ ponúkol Lengyel.

„Dva,“ súhlasil Burger.

Lengyel prešiel do rohu kancelárie k sekretáru a vybral tri poháriky Vrátil sa k chladničke a poháriky naplnil mrazenou tekutinou z fľaše s lebkou a so skríženými hnátmi. Burger sa nahol a skontroloval vinetu na fľaši. Keď zbadal výsostné znaky ako na pirátskej vlajke, spokojne zašomral: „Túto mám najradšej.“

„Rýchly koniec,“ súhlasil Lengyel a vrátil fľašu do výparníka.

Posadali si do kresiel.

„Na vaše zdravie, páni,“ zaželal im doktor. „A verte, že to myslím úprimne, viem, o čom hovorím.“

„Aby sme sa ti dostali na stôl ako poslední,“ súhlasil Burger, štrngli si a vypili.

„Máte malér, chlapci,“ začal Lengyel.

„Aký? Ten otvorený dolu?“ čudoval sa Burger. „Cestou som si ho pozrel, nič zvláštne som nenašiel. Ani prestrelené čelo, ani nôž v chrbte, tak čo zmätkuješ?“

„Prejdú ťa srandičky, len vydrž,“ zastrájal sa Lengyel a načiahol sa na stôl po poznámky. „Môžeme?“

„Nie, ešte nie sme vyvážení,“ upozornil Hanzel.

„Tak skús teraz ty,“ poslal ho doktor.

Oto vstal, zalovil vo výparníku a všetkým trom dolial.

„Tak do druhej, aby ste nekrívali…“

Vypili. Oto znova dolial a až teraz odložil fľašu na miesto.

„Už môžeme,“ rozhodol Burger.

„Inžinier Patrik Zachar…“ začal Lengyel, ale Burger ho prerušil.

„Počkaj.“

Burger otvoril aktovku, vybral si cigarety a zošit. Najprv si zapálil, potom otvoril zošit. Už nehovoril nič, iba čakal.

„Inžinier Patrik Zachar,“ zopakoval Lengyel. „Na,“ nahol sa a Burgerovi podal pár listov papiera. „Nebudem ti diktovať generálie, všetko máš tu. Prefotil som vám správu od rýchlej zdravotnej pomoci aj jeho občiansky preukaz.“

„Výborne,“ pochválil ho Burger a začítal sa. „Uhm… predstav si… áále čo,“ šomral si Burger, a keď dočítal, podal papiere kolegovi.

„Začnem asi takto…“ zamyslel sa Lengyel, „dnes ráno mi volal Majerský.“

„Ktorý?“ skočil mu do reči Burger.

„Riaditeľ okresu tu u nás. Mŕtvolu našli kúsok od nás, takpovediac za rohom, na Jasovskej dvanásť, štvrté poschodie. Včera poobede o piatej…“

„V utorok o sedemnásť nula tri,“ šomral si Burger a písal.

„… presne nula tri, ako je napísané v hlásení zo záchranky. Volal mi preto, že včera večer sa syn zosnulého dostavil na políciu a žiadal, aby telo previezla pohrebná služba do márnice a aby nebola vykonaná pitva. Rodina si vraj pitvu neželá. Chcel sa rozprávať s vyšetrovateľom, čo nariadil pitvu, a správal sa dosť temperamentne. Majerský ma upozornil, že pitvu nariadil vyšetrovateľ, čo vykonával obhliadku miesta nálezu, a teda musí byť vykonaná. Upozornil ma, že keby sa k nám dostavil niekto z rodiny a robil by problémy, mám ho okamžite volať.“

Lengyel stíchol. Počkal, kým Burger dopíše, ale doktor ani potom nepokračoval.

„A…“ posúril ho detektív.

„Tak som volal.“

„To akože niekto prišiel?“

„Zase syn. Dobýjal sa k nám aj s advokátom – a že pitva nesmie byť vykonaná. Tak som zavolal Majerskému, ten sem poslal hliadku a oboch zbalili a previezli na okres.“

„Začína to byť celkom napínavé,“ pochvaľoval si Hanzel.

Burger nehovoril nič, iba čakal s perom v pohotovostnej polohe.

„Odpitval som ho. Nič zvláštne som nenašiel.“

„Tak čo buntošíš? Mŕtvola je v pohode, o syna sa postarala polícia, a je to, načo ti je oddelenie vrážd?“

„Lebo som tu mal študentov.“

„Aj študentky? Chceš sa podeliť? Ale to si mal zavolať Krauza a Chosého, zvlášť Chosého, my dvaja s Otom už akosi v tomto smere…“

„Srandičky, čo? No ono ťa to prejde, neboj sa, Edko. Skončil som pitvu a žiadne stopy vonkajšieho násilia som nenašiel. Ako bezprostredná príčina smrti bol zistený infarkt myokardu a decká len čumeli. Taký jasný, povedal by som až učebnicový infarkt ešte nevideli.“

„Takže infarkt…“ šomral Burger a písal si poznámky. Keď dopísal, dosť nasrdene zagánil na doktora. „Budeš nás ešte dlho naťahovať, alebo to už z teba konečne vylezie? Prečo si nás zavolal, keď je to učebnicový infarkt?“

„Skončil som pitvu a nechal som študentov, nech urobia bukálne výtery z úst a nech ich skúmajú pod mikroskopom. Jedna študentka neposlúchla – chcela vedieť, čo večeral, a vyštarchala mu aj zuby. Medzierky medzi zubami, aby bolo jasné.“

„Priznala sa, že mu vyštarchala medzierky a vykašľala sa na líca a jazyk…“ šomral zamyslene Burger a písal.

„No.“

„A výsledok?“

„Problém.“

„Počúvame.“

„Dva problémy.“

„Aj tak počúvame.“

„Edo, všimol si si na správe od záchranárov adresu, kde bola mŕtvola nájdená?“

„Všimol. Jasovská dvanásť.“

„A všimol si si jeho prefotený občiansky preukaz?“

„Všimol.“

„Aký má trvalý pobyt?“

„Medená tri.“

„Bomba, nie?“

Burger s Hanzelom si vymenili spýtavé pohľady.

„Predsa len by mal ísť na vyšetrenie, aspoň preventívne,“ zašepkal Hanzel Burgerovi. Burger súhlasne prikývol. Počkal, a až keď si prečítal posledné riadky poznámok, pokračoval.

„Ty nie si normálny!“ osopil sa Burger na doktora, skôr než stihol protestovať. „Pre takú hovadinu nás buzeruješ!? Vieš, koľko ľudí v tomto meste býva niekde úplne inde, než má trvalý pobyt?“

„Nie, koľko?“

„Ééé… skoro všetci, ty mudrlant! Doktorský!“

Lengyel sa na valil dozadu na operadlo a ukázal im dlane, akože ja nič, ja som iba robotník, čo si plní svoje povinnosti.

„Dobre, tak tento problém sa vám nezdá problémom, dobre, a čo druhý?“

„A ten znie?“

„Že tá študentka mu našla medzi zubami spermie…“

Doktor nechal vetu odznieť do éteru a nedokončil. Zdržal sa ďalšieho komentára, lebo si chcel vychutnať ich vyvalené ksichty. Nemýlil sa a jeho očakávanie sa splnilo. Naozaj stuhli.

„Sper… mie?“ spýtal sa na dvakrát Burger.

„Spermie,“ potvrdil doktor.

Chvíľu sa iba premeriavali.

„Vlastné?“ zabodoval Hanzel.

„Ty si po výjazde, alebo to máš stále?“ žasol Lengyel. „Ako mám vedieť, čie? Testy budú hotové o tri dni, ale aj keby nie… ako vlastné? Ako to myslíš, že vlastné? Pokiaľ viem, tak sám seba dokáže vyfajčiť iba cirkusový artista, jogín alebo gymnasta, ale tento bol päťdesiatpäťročný pupkatý pánko, ako by sa ten mohol vyfajčiť? Podľa mňa určite nie vlastné!“

Otázka, ako by sa dokázal sám vyfajčiť, ostala bez odpovede. Burgerovi sa už nechcelo žartovať a Hanzel tiež postrehol, že vzduch trochu hustne.

„A aby som vás úplne dorobil, tak vám ukážem aj toto!“ zvýšil hlas Lengyel a na stôl položil škatuľku liekov. Opäť sa pohodlne oprel a zatváril sa víťazoslávne.

Burger sa nahol a vzal si škatuľku. Bola v malom plastovom vrecku, aké používajú kriminalistickí technici, takže obaja detektívi pochopili, že súvisí s obhliadkou miesta nálezu alebo mŕtvoly. Plastové vrecko malo obal lieku ochrániť pred cudzími odtlačkami prstov.

„Di-go-xin,“ prečítal pomaly a sťažka hláskoval. „Digoxin,“ prečítal znova, na jeden šup. „Čo je to?“ a hodil škatuľku na stôl.

„Liek na srdce. Veľmi silný a veľmi nebezpečný liek. Môže sa brať iba päť dní v týždni, dva dni musíš dať srdcu oddych.“

„Čo lieči?“

„Vysoký tlak v hraničných medziach, ale aj iné ochorenia srdca a cievneho aparátu.“

„Kde to bolo?“

„Mal ich v saku. Našli sme ich pri pitve pri obhliadke šatstva. Samo osebe nič podozrivé, ak zomrel na infarkt, asi sa liečil na srdce a asi takéto lieky naozaj užíval. Samo osebe nič podozrivé, ako hovorím, ale v širších súvislostiach…“ nedokončil a záver nechal na detektívov.

Burger sa zahľadel na Hanzela. Oto si pošúchal bradu.

„Stopy vonkajšieho násilia si nenašiel,“ začal rozvážne Hanzel po chvíli uvažovania.

„Nie.“

„Mŕtvola bola nájdená v cudzom byte.“

„Tak.“

„Jeho syn chcel znemožniť pitvu.“

„Chcel. Opakovane.“

„A v ústach má spermie.“

„Má.“

„A v saku má silné lieky na srdce.“

„Má.“

„A zomrel na infarkt.“

„Zomrel.“

Chlapi sa na chvíľu odmlčali.

„Kurva aj s tým. Mohla to byť celkom pohodová streda,“ zakončil svoje úvahy Hanzel.

5

Všade pršalo, ale okolo Justičného paláca rozprestrela nejaká vyššia moc dáždnik a Krauz a Chosé našli v záhradnej reštaurácii oproti dve suché miesta. Doobeda bola reštaurácia skoro prázdna a chuť piva tomu aj zodpovedala.

„Smrdí,“ skonštatoval Chosé, keď privoňal k poháru. „Nemá to odčapované.“

„Nemá komu, však tu nikto nie je.“

„Tak poďme inde.“

„Teraz, keď ich už máme na stole? Slop a nevoňaj!“ rozhodol Krauz.

Napil sa a obanoval.

„Fakt príšerné,“ zvraštil tvár.

„Slečna!“ zamával Chosé k výčapu. „Aj dve vodky… aby sme spláchli to strašné hnedé bez peny.“

Chvíľu iba prehĺtali a tvárili sa ubolene ako dvaja mučeníci.

Slečna prišla s dvoma vodkami a Chosé skúsil.

„Máte chvíľu čas, slečna?“ usmial sa.

„Nie, manžel je vo výčape a je strašne žiarlivý,“ usmiala sa aj ona.

„Takí sú najlepší, žiarlivcom to rastie na hlavách oveľa rýchlejšie.“

„Môjmu nie, mám ho rada.“

„Odteraz aj ja, ale večer po záverečnej by som sa mohol zastaviť… kedy končíte, krásna sle… pardon, pani?“

„Jedenásť minút po predohre, ale vás to nemusí trápiť.“

„Netrápi, teší, aj ja mám rád dostihy. Skúsime, kto bude rýchlejšie v cieli, ste za?“

„Radšej nie, ten môj ešte stále súťažne boxuje.“

„Tak potom by ste aspoň mohli čapovať poriadne pivo,“ kapituloval Chosé.

„Čapujeme, ale až po obede, keď tie štiny sadnuté od včerajška vypijú doobední nedočkavci,“ osolila ho a s úsmevom odcupkala do výčapu pod ochranné krídla žiarlivého manžela.

„Dobre ti tak, trtko,“ pridal mu Krauz.

„No bóže, nevyšlo,“ hodil rukou Chosé. „Jedna nula pre feministky, bitku vyhrali, vojna pokračuje. Radšej mi povedz, či budeme za Meličkom chodiť celý rok, alebo máš aj iný plán.“

„Trtko… amatér…“

„Si vytešený? Celý? Robí ti to dobre? Pýtal som sa ťa na robotu, aj tej by sme sa občas mohli venovať, nie?“

„Robota… pozrimeže, chlapec po večeroch študuje aj slovník cudzích slov!“

„Nepi to pivo, škodí ti… čo s Meličkom, fakt celý rok?“

„Čo celý rok? Stopy krvi na jeho gatiach sú už potvrdené, pištoľ je jeho a sú na nej jeho odtlačky. Obrana, že v deň manželkinej vraždy bol na strelnici, je chabá, prokurátor to chce žalovať a stačí mu aj to málo, čo sme zistili, tak aký celý rok? Necháme to už na vyšetrovateľa a prokurátora, nech ho ešte raz vypočujú a dáme tomu vale.“

Chosé sa napil a znechutene odsunul pohár.

„Dobre, ale potom nemáme čo robiť. Je polrok a my nemáme novú vraždu. Všetko si rozobrali chalani z vedľajších kancelárií a Melička je posledná nevyriešená vražda z minulého roka. Ak to uzavrieme, sme bez práce, si si toho vedomý?“

Krauz sa tiež napil, tiež mu stiahlo obočie a tiež odsunul pohár.

„Máš pravdu. To by bola blbosť. Bez roboty ostať nemôžeme. Tak vieš čo, ešte si Meličku podržíme. Zahlásime Saňoví, že sa štorcuje a vymýšľa stále novú a novú obranu, a máme s tým roboty vyše hlavy. Natiahneme to ešte o mesiac, potom prídu letné dovolenky, do toho nejaká maródka – a je tu jeseň. Na jeseň sa niečoho poriadneho chopíme a zavrieme ozajstného mimoriadne nebezpečného vraha, aby sme na Vianoce dostali šťavnaté odmeny. Pekný program na celý rok, čo ty na to?“

„Pekne vymyslený plán. Ty myslíš, že odrbeme Šaňa s Meličkom a nechá nás na pokoji? Že nebudeme mať žiadnu inú robotu?“

„A nebolo by to fajn? Nemôžeme si aj my dvaja dať občas pohov? Veď sme namontovaní v každej diere, vyžerieme každú zdochlinu, tak prečo by sme si teraz nemohli trochu oraziť? Len trochu, iba pár mesiacov, kým nie je nič vážne na obzore.“

Chosé sa hlboko zamyslel, napokon súhlasne pokýval hlavou.

„Asi máš pravdu. Dáme si na nejaký čas oddych. Aj tak mi nejde do hlavy, že tento rok nemáme žiadnu poriadnu vraždu. Akoby sa u nás skončila robota.“

„Chosé, neblbni, u nás že by nebola robota? Počkaj týždeň, možno dva, a uvidíš tie fukoty. Prinajhoršom, ak nič iné, tak niekto zabije Kukyho, lebo ten jeho citrónovník je už veľa aj na vola.“

„Lenže v tom prípade zavriem teba a vražda je vyriešená. Bude mi to trvať dva dni a zase som tam, kde predtým. Navyše aj bez parťáka.“

„Neboj sa, dám ti zabrať. Nebude to na dva dni, s tým počítaj. Okrem toho – ako môžeš vedieť, že to budem ja?“

„Kto iný by toho krpca krpatého zaškrtil, ak nie ty. Však spolu bojujete o každú zelinu, čo dotrepe do kancelárie.“

„A nemám pravdu? Uznaj sám, nemám pravdu? Vieš, koľko izbových kvetín sa dá zohnať, čo by rástli aj u nás v kancelárii a naozaj by prosperovali?“

„Koľko?“

„Tony! Ale nie, ten debil krpatý musí zakaždým vymyslieť nejakú hovadinu. Dnes ten strom! No uznaj, kam sa podel zdravý rozum?“

„Daj mu pokoj, vidíš, ako ho to baví, a ty si naňho ako pes.“

„Bol si sa pozrieť u lúpežníkov? Ich kancelária vyzerá ako detašované pracovisko mestskej botanickej záhrady. Nádhera! Prečo by to aj u nás nemohlo tak vyzerať? A mohli sme mať aj akvárium…“

„Aha! Tak tu je pes zakopaný! Teba štve, že sme ťa prehlasovali.“

„Nie, neštve, aj tak by som vám žiadne akvárium nespravil, nezaslúžite si ho. Kuky by kŕmil rybičky maslovým chlebom a Váňa by im dával klobásu. Utýrali by ste ich.“

„Tak by sme chovali piraje, tie mäso môžu.“

„Ale nie klobásy ty blbec… a neser ma aj ty!“

Chosé sa na valil na operadlo a naširoko sa usmial.

„Ale si sa vytočil. Samonasierací chlapčisko!“

Krauz sa oprel tiež a obaja sa rozosmiali. Chvíľu sa iba tak bavili sami na sebe.

„Dobre… dobre, dostal si ma, ale to iba preto, lebo ma príroda baví, čítam o nej a viem o tom niečo. Nehrám sa na odborníka, ale čistý diletantizmus ma serie, dá sa to pochopiť?“

„Dá. Veď ja s tebou v podstate súhlasím. Ale mal by si sa nad to povzniesť a nechať krpca, nech sa realizuje. Koľko dávaš tomu stromu?“

„Tri mesiace.“

„Tak o tri mesiace vynesieme črepník so zdochnutým citrónovníkom ku kontajnerom, a je po paráde. Kuky si poplače, zase niečo vymyslí a život ide ďalej. O tom to je. Aspoň má zábavu.“

Krauz prikývol. Parťák mal asi pravdu, o tom to je, ak je Kuky spokojný, nech si tie zelené opachy znáša do kancelárie a nech ich mučí.

„Budeš to ešte piť?“ Krauz ukázal bradou na odporný hnedý mok na stole, čo sa tváril ako pivo.

„Nie, navrhujem Jumba.“

„Zlý návrh. Ak zavítame k Jumbovi o dvanástej, o pol štvrtej sme jak rite.“

„A čo, veď je streda.“

„Šaňo nás zabije.“

„Nezabije, nič sa nedozvie, prinajhoršom mu zavoláme, že sme v teréne a nestíhame nástup o tretej.“

Krauz zaváhal. Dobre vedel, ako dnes dopadnú.

„Vlastne máš pravdu, veď je streda…“

Tak sa po dobre vykonanej práci v base vybrali k Jumbovi. Čo na tom, že bol iba čas obeda? Veď bola streda. Iba obyčajná bežná streda a roboty nebolo veľa. Vlastne žiadna.

6

Burger si uložil papiere porozkladané v lone a kade-tade po aute, jeden list zdvihol z podlahy, a nech robil, čo mohol, aj tak mal stále málo priestoru, všetko mu padalo a zavadzalo. Vymenili si miesta, teraz šoféroval Hanzel.

„Tak kam?“ spýtal sa šofér.

„Počkaj… Krista… jeho tam!“ Burger zápasil s padajúcimi papiermi. „Všetko sa mi to sype!“

Hanzel vybral cigarety a jednu vrazil parťákovi do úst. Zapálil obom.

„Lepšie?“

„Uhm.“

Burger si potiahol, získal nadvládu nad papiermi a začal uvažovať.

„Oto, čo sa ti na tom nezdá?“

„Všetko. Prečo bol v cudzom byte, prečo syn nechcel pitvu, prečo má v hube spermie, prečo…“

„Dobre, dobre, počkaj! Čo najprv?“

Burger zvládol spis a položil si ho do lona. Konečne mal všetko pokope. Otvoril okno, aby mali vzduch. Oto tiež otvoril okno. Teraz nepršalo, mohli otvoriť obe. V aute sa vyvetralo a kyslík im pomohol, aby začali rozmýšľať.

„Čo čo najprv? Veď ti to diktujem zaradom. Nič z toho mi nesedí. Je to celé nejaké čudné,“ zamyslel sa Hanzel.

„Tak poďme za Majerským, za okresným riaditeľom, ten volal Lengyelovi, bude vedieť najviac. Kým nemáme výsledky z labákov, nemôžeme nič robiť, ale debatovať iba tak per huba môžeme. Hýb sa, jednotka je vľavo vpredu.“

„Vyser si oko,“ poďakoval sa za radu Hanzel.

Na okresné riaditeľstvo polície to mali pár ulíc na sever. Aj miesto na parkovanie našli celkom ľahko. Pred budovou priamo pred vchodom bolo jedno miesto s veľkým bielym krížom na asfalte a s nápisom na ceduľke na stene. Vyhradené pre riaditeľa OR PZ. Ideálne miesto na parkovanie. Stále voľné.

Služba na vrátnici im vyšla v ústrety.

„Videl som vás na monitore, máme vonku kamery. Tam nemôžete parkovať!“

„Detektív Burger, oddelenie vrážd…“ a nasledoval odznak kriminálnej služby.

Služba na vrátnici im opäť vyšla v ústrety.

„A za kým…?“

„Za okresným riaditeľom.“

„Druhé poschodie, sekretariát je vľavo od výťahov, ale to asi viete. A parkovať tam výnimočne môžete, služobné auto má riaditeľ v servise,“ dodala služba skormútene, lebo tentoraz nad drzými votrelcami nezvíťazila.

Vľavo od výťahov bol naozaj sekretariát. Bol tam už roky. Ale oveľa neskôr, než Burger nastúpil k polícii, oveľa neskôr, než sa chodil pozerať na novostavbu nového okresného riaditeľstva. Poznal tú budovu ako svoje topánky Rady službukonajúceho vrátnika naozaj nepotreboval, ale nechcel mu kaziť radosť.

„Páni? Ako vám môžem pomôcť?“

„Vyzeráme na to, že potrebujeme pomoc?“

„No…“

Dievčatko na sekretariáte si ich premeralo a rozpačito sa usmialo.

„Ideme za Vladom.“

„Za okresným?“

„Za ním.“

„Ste ohlásení?“

„Nie.“

„Bohužiaľ, nemá čas. Je zanepráá… pane! Tam nemôžete!“

Burger otvoril dvere a cez celú kanceláriu zamával mužovi na druhom konci.

„Čau!“

„No nazdáár!“

Okresný riaditeľ vstal a vyšiel im v ústrety, ale úplne inak než služba na vrátnici.

„Slávka… to je v poriadku, títo môžu a kedykoľvek,“ kývol rukou k sekretárke a Slávka sa znova posadila. Bola zvyknutá – k riaditeľovi okresu chodili aj takéto návštevy, drzé, rýchle, neohlásené.

„Dáme si…?“ skúsil riaditeľ. „Dlho ste tu neboli, chlapci vraždárski.“

„To strašné s koreňom v strede,“ navrhol Hanzel.

S riaditeľom spolu začínali, spolu drali prvé služobné topánky na prvom služobnom asfalte a spolu aj bývali v jednom policajnom paneláku. A na dôvažok ostali kamaráti až doteraz. Spoločné začiatky boli v polícii vždy tie najlepšie kontakty, niekedy pretrvali až do penzie.

„Ty vieš, čo je dobré, ty pes,“ pochválil ho riaditeľ a zalovil v skrini za sebou.

„Poznáme kvalitu našich hôr,“ súhlasil s úsmevom Hanzel.

Riaditeľ im ponúkol poháriky, potom nalial z fľaše s hnedastým koreňom namočeným v liehu a sekretárke vydal do telefónu jednoznačný pokyn: „Nech mi sem teraz nikto nelezie!“

„Vykonám,“ odpovedala Slávka a riaditeľ aj návšteva si mohli byť istí, že ich pri odbornom rokovaní nikto nebude vyrušovať.

„Tak skúste,“ vyzval ich riaditeľ a počkal, kým privoňali a vypili.

Burgerovi vyliezli oči až na špičku nosa a Hanzel, znalý veci, ich radšej zavrel. Až keď sa rozkašľali, vypil aj riaditeľ.

„Mňáám…“ vydýchol a rozosmial sa. „Kvalitka, nie?“

Prvý nabral dych Hanzel.

„Máš to stále dobré. Najlepšie. Prečo sa na toto tu nevykašleš a nezaložíš firmu? Z tohto by si logli aj zarytí abstinenti, to ti garantujem.“

„Máme doma iba päťdesiat árov sadu. Ja som tu a brat •v Košiciach v oceliarní. Otec sám nestačí, tak si robíme iba sami pre seba. Horec nám dodáva kamarát zo Smokovca. Keď sa to skombinuje, je z toho takáto medicínka, ale vo veľkom sa to nedá. Nikto už na staré receptúry nemá čas. Čo si dorobíme, vypijeme sami a veľa aj rozdáme.“

„Koľko to má percent?“ zaujímal sa Burger.

„Táto má šesťdesiatdva, ale všetko ostatné robíme na päťdesiatjeden a pol. Horec dávam iba do tejto, je to vzácnosť. Nič podobné v obchode nekúpiš, je to naozaj medicína.“

„Preto sme vlastne aj prišli, je nám strašne zle…“ Burger zvraštil tvár.

Vymodlikal si ešte jeden a okresný riaditeľ sa rád podelil.

„Tak poďme na to,“ vyzval ich po druhom poháriku.

„Máme problém,“ priznal Burger a z aktovky si vybral poznámky.

„Počúvam. Ak môžem, pomôžem.“

„Inžinier Patrik Zachar.“

„A je to tu! Boli ste na súdnom? Volal vám Lengyel? Má už nejaké výsledky?“

„Nemá, ale v ústach mu našli spermie.“

„Viem, už mi to hlásili. Poslal som na pitvu dvoch našich.“

„Prečo?“

„Lebo vyšetrovateľ nariadil pitvu. Počkajte, takto sa nikam nedostaneme, vy viete, ako sa to celé vyvíjalo?“

„Nie.“

„Tak vám to poviem od začiatku,“ ponúkol sa riaditeľ a tiež si otvoril poznámky. „Nie toto, počkajte…“ odložil spis a poprehŕňal sa na stole. „Toto je ono!“ našiel, čo hľadal. „Viete, kto je inžinier Patrik Zachar?“

Burger s Hanzelom si vymenili prekvapené pohľady.

„On má byť niekto?“

„Jasné, že áno, a veľmi niekto! Inžinier Patrik Zachar je riaditeľ odboru na Najvyššom kontrolnom úrade. Vysoký štátny úradník! Veľmi dôležitý štátny funkcionár. Jeho auditov a kontrolných nájazdov sa boja všetci. Priamo spolupracuje s ministrami vlády a s poslancami národnej rady. Na základe poverení môže vykonať kontrolu na akomkoľvek ministerstve, vlastne na to je jeho úrad určený.“

„Veľké zviera,“ zakončil charakteristiku nebožtíka Burger.

„Veľmi veľké a mocné zviera,“ súhlasil okresný riaditeľ.

„Veľmi mŕtve mocné zviera,“ doplnil ich Hanzel.

„Presne,“ súhlasil okresný riaditeľ. „Vy ste to nevedeli?“

„Nie,“ priznal Burger. „Šaňo nám nič nepovedal.“

„Lebo ani on ráno nič nevedel. Aj ja sa to dozvedám iba teraz a iba po častiach.“

„Tak nám to skús nejako zosumarizovať a vysvetliť.“

„Problém sa začal pri násilnom otvorení bytu. Nemal tam čo robiť.“

„Počkaj,“ zastavil ho Burger, „ja sa v tom musím zorientovať. Skús pomaly a postupne. O aký byt ide, prečo sa otváral násilne a ako to, že tam nemal čo robiť?“

„Dobre, tak postupne… byt na Jasovskej dvanásť na štvrtom poschodí patrí inžinierovi Miroslavovi Novákovi. Je to priamy podriadený riaditeľa Zachara, vedúci sekcie informatiky. Včera…“

„V utorok,“ skočil mu do reči Burger.

„… včera – v utorok krátko po štvrtej hodine poobede volal tento inžinier Novák na políciu, že vo svojom byte našiel mŕtvolu. Vraj už volal záchranku a lekár je na ceste. Preverili sme to, bola to pravda a lekár prišiel.“

„Je to pravda. Sedemnásť nula tri je vyhotovený zápis rýchlej zdravotnej služby.“

„Viem o tom, kópiu mám v spise. Všetko, čo vám hovorím, je pravda,“ ohradil sa riaditeľ.

„Ja viem, povedal som ti to preto, aby si vedel, že ten záznam už máme aj my, a nie, aby si sa naštval.“

„V pohode, nenaštval som sa, ja len aby sme si rozumeli.“

„Rozumieme si, pokračuj.“

„Inžinier Novák sa nemohol dostať do svojho bytu, zavolal kamaráta údržbára z prízemia a spolu vylomili zámku. Našli mŕtveho Zachara. Zavolali sanitku a políciu. Policajt z obvodného oddelenia zistil, že mŕtvola má pri sebe doklady a trvalý pobyt sa nezhoduje s adresou bytu, kde bola nájdená. Zavolal na operačné stredisko a operačný rozhodol, že tam pošle okresný výjazd. Vyšetrovateľovi z výjazdu sa zdali okolnosti nálezu mŕtvoly podozrivé a rozhodol, že nariadi súdnu pitvu za účelom zistenia presnej príčiny smrti a okolností úmrtia. Vyrozumeli rodinných príslušníkov a začal sa cirkus. Na okres sa dostavil syn zomretého, doktor práv Róbert Zachar, a začal robiť problémy. Chcel sa rozprávať s vyšetrovateľom, čo sme mu umožnili, a vyjadril ostrý protest proti nariadenej pitve ^ vraj si to rodina neželá. V zmysle zákona mu bolo vysvetlené, že v prípade pochybností sa pitva musí vykonať aj napriek nesúhlasu rodiny, alebo inak – súhlas rodiny na vykonanie súdnej pitvy nie je potrebný. Dohadovali sme sa s ním do polnoci. Mal som jeden nepríjemný telefonát priamo z ministerstva, či je to nutné, čo robíme. Ale vyšetrovateľ rozhodol a ja som nemal dôvod jeho rozhodnutie meniť…“

„Ktorý vyšetrovateľ bol na mieste?“

„Kapitán Mišík. Vlado Mišík, poznáte…“

„Veľmi dobre!“ súhlasne pokýval Hanzel. „Vlado je profík.“

„Vlado je profík,“ súhlasil riaditeľ, „preto som nemal najmenší dôvod pochybovať o jeho rozhodnutí. Poznáte ho, je to starý poctivec a najlepší vyšetrovateľ, akého tu na okrese mám. Ak on rozhodne vo veci, vždy je to uvážené, dôsledné a správne.“

„Čo to bol za telefonát z ministerstva?“ zaujímal sa Burger.

„Nemal by som… ale ak začnete vyšetrovanie, aj tak sa k tomu dostanete. Volal mi Fero Palina z kancelárie ministra vnútra. Vraj čo blbneme, či by sa to nedalo nejako zaonačiť aj bez pitvy a bez médií, a aby sme synovi Róbertovi vyšli v ústrety.“

Burger si pošúchal bradu.

„Bez médií? Ty si informoval médiá?“

„Nie.“

„My máme v aute stále pustené rádio a tiež sme nič nepočuli. Aké médiá mal na mysli?“

„Neviem, ani ja som zatiaľ nič nepočul.“

„Tak potom sa mi to zdá dosť divné. Načo ti volajú z kancelárie ministra a spomínajú médiá, keď nikto nič nevie?“

„Neviem, tiež mi je to čudné,“ pripustil riaditeľ.

„Počkaj, mohol by si mi ten telefonát reprodukovať? Skoro presne?“

„Zavolal mi, že čo blbneme, či z komára chceme silou-mocou urobiť somára… to si pamätám presne, a potom mi povedal, aby sme tomu chlapcovi pomohli, mal na mysli syna Zachara. Že by sme to mali nejako zaonačiť a netrvať na pitve, že to nie je v ničom záujme a je to zbytočné. Že ak to vysnoria médiá, zase bude politický malér a minister bude zúriť, aby som nebol chuj a vážil si to, čo mám.“

„Vyhrážal sa ti?“

„Nie, my si tak telefonujeme normálne, to nebolo vyhrážanie.“

„Poznáte sa?“

„Sme kamaráti.“

„Kedy ti volal?“

„Už počas pitvy. Meškal, evidentne nemal čerstvé informácie. Mohlo byť tak desať doobeda.“

„Dnes doobeda, áno?“

„Dnes doobeda. Včera večer asi nebral mobil, lebo ten mladý Zachar v jednom kuse telefonoval, ale asi mu to niektorí zodpovední nebrali. Preto mi Fero volal až dnes ráno, ale, ako hovorím, už bolo neskoro, už sa pitvalo a okrem toho, aj keby mi volal včera, aj tak by som pitvu nezastavil, nemal som dôvod.“

Burger si dopísal poznámky. Pozrel na Hanzela. Nehovoril nič, iba mu opätoval pohľad.

„Veríme ti a ďakujeme za vysvetlenie. Ešte ťa poprosím o dve veci…“

„V pohode.“

„Zavolám si od teba nášmu šéfovi a potom by sme sa chceli porozprávať s Vladom.“

„S vyšetrovateľom?“

„S Mišíkom. S ním.“

„V poriadku. Vlado je u seba, pred chvíľou som ho videl, a volať môžeš priamo.“

Burger sa načiahol, vzal si slúchadlo a vyťukal číslo.

„Šaňo… tak robíme na tom. Lengyel niečo zistil, ale to sa fakt do telefónu nedá, teraz sme na päťke u riaditeľa, podebatujeme ešte s vyšetrovateľom a ideme hore, podáme ti správu osobne.“

V telefóne nastala chvíľa ticha.

„Edo, ten mŕtvy sa volá Zachar?“

„Presne.“

„Tak serte na to a poďte okamžite hore. Už sa hýbu veci, asi je to trochu zložitejšie…“

Mayor nedopovedal, vetu nechal otvorenú. Dohoda bola taká, že vždy, keď nechá vetu otvorenú, treba okamžite naklusať hore do jeho kancelárie, lebo veci sa už nejavia tak, ako sa javili ráno alebo včera. Otvorená, nedopovedaná veta znamenala, že Mayor už má čerstvé informácie, ktoré nechce šíriť cez telefón, lebo dobre vie, že nepriateľ vždy počúva.

„Dobre, už ideme,“ súhlasil váhavo Burger a zavesil. Ani mu nenapadlo ísť hore. Práve teraz ho vyšetrovanie začalo baviť.

„Vďaka za všetko,“ poďakoval a vstal. Hanzel tiež.

Riaditeľ okresu ich vyprevádzal. Pri dverách sa ešte pristavili.

„Počúvaj,“ skúsil Burger, „čo by stál liter tej tvojej medicíny? Kúpim.“

„Nič. To sa nepredáva. Môj otec to páli pre nás, je to vzácnosť a nemá žiadnu cenu. Nikdy som nepredal ani liter… ale počkajte,“ zaváhal a vrátil sa ku skrini, vybral jednu fľašu. „Na, na cestu,“ podal mu fľašu s kúskom horca.

„Ďakujeme.“

„Nepredávam, ale pre kamarátov sa vždy niečo nájde. Užite v zdraví. Upozornenie! Neslopať za volantom! Keď sa začne stmievať, nemusí to byť vždy spôsobené západom slnka!“

„Ty si fakt milý,“ poďakoval Burger a podal mu ruku.

„Slečna, nemáte jednu veľkú obálku formátu A štyri?“

Sekretárka sa zohla pod stôl a podala mu jednu obálku. Burger ju roztvoril a fľašu schoval.

„Nebudeme chodiť po okrese ako provokatéri len preto, že sme z oddelenia vrážd.“

Hanzel súhlasne prikývol. Aj riaditeľ okresu kvitoval Burgerovu opatrnosť súhlasným úsmevom.

Kapitána Vlada Mišíka našli o poschodie vyššie.

„Môžeme, pán vyšetrovateľ?“ nazreli do kancelárie a počkali.

Okresný vyšetrovateľ vypol monitor počítača – asi tam mal rozrobenú dôležitú robotu s mariášovými kartami – a s úsmevom ich privítal.

„Taká vzácna návšteva! My tu na vyšetrovačke už nepijeme, ale ak vám stačí popolník, tak ste srdečne vítaní!“ zahlaholil.

„My na kraji už tiež nepijeme, je to zakázané nariadením ministra vnútra, ale na okresných kolegov si aj tak čas nájdeme. Máš sa?“

Vošli a popodávali si ruky.

„Občas striedavo oblačno. Normálka. Inžinier Zachar, predpokladám.“

„Tak je. Vraj si zbuntošil celé ministerstvo vnútra.“

„Celé nie, iba jedného úradníka z kancelárie ministra vnútra, a to je rozdiel. Ale je dosť možné, že sa to v priebehu dňa rozšíri. Chcete vedieť, prečo som nariadil pitvu?“

„No.“

„Vy ste na ktorej strane?“

„Na tvojej. Nás sem neposlali z ministerstva, my sme tu za seba, za vraždárov, volal nám Lengyel kvôli tým spermiám. Inak gratulujeme, perfektný policajný nos, Vlado.“

„Nemusíte gratulovať, o spermiách som včera ani nechyroval. Mal som obyčajný výjazd. Chlapci z obvodného oddelenia zistili nejaké nezrovnalosti na mieste nálezu mŕtvoly a požiadali o výjazd. Prišiel som, videl som a rozhodol som. Viete, čo ma zarazilo? Že sedel.“

„Ako sedel?“

„Sedel na sedačke v obývačke. Komplet oblečený v obleku s kravatou, v tvári mal kŕč od bolesti…“

„Počkaj!“ zarazil ho Burger a vybral si zošit. „Môžeš.“

„V tvári mal kŕč, to konštatoval aj obhliadajúci lekár, na stolíku pred ním boli dva poháre a fľaša vodky, malý pohár vypitý, vo veľkom ešte trochu pomarančového džúsu. Fľaša skoro prázdna.“

„No a?“

„Iba dva poháre na stole. To vypil celú fľašu sám? Kde sú poháre hostiteľa?“

„Doriti…“ zašomral Burger a usilovne písal. „Pokračuj.“

„Sako rozopnuté, kravata zle uviazaná…“

„Ako zle?“

„Zle. Príliš vysoko na to, keby si ju stŕhal človek v bolestnom záchvate, a príliš nízko na slušne sediaceho muža v spoločnosti. Akoby…“

„No dopovedz.“

„Akoby mu ju niekto uviazal až potom.“

„Po čom?“

„Neviem, to by som už iba fantazíroval, ale na prvý pohľad sa mi to nezdalo.“

„Nefantazíruj, to naozaj nepotrebujeme. Hovor nám iba fakty a prvé dojmy. Takže sa ti to nezdalo.“

„Nezdalo.“

„Pokračuj.“

„Vo vrecku sme mu našli lieky na srdce. Lekár povedal, že sú to veľmi silné a nebezpečné lieky.“

„To už vieme, ale Lengyel nám tvrdil, že lieky našli až na pitve pri obhliadke oblečenia.“

„Našli sme ich už včera, ale vrátili sme ich do saka, aby boli zaistené spolu so stopami z mŕtvoly“

„Teraz je to jasné.“

„A potom som si všimol poltopánky…“

Burger si vzdychol.

„Tušil som, že si nerozhodol o pitve iba tak – pre nič za nič. Tak hovor.“

„Mal čierne poltopánky. Lakovky. Elegantné. Tuhé, obopínajúce chodidlo ako zvieracia kazajka. Pravá bola zle obutá…“ vyšetrovateľ nechal problém nedokončený.

„Vlado…“ vzdychol si Hanzel a zatváril sa dosť výhražne.

„Ja viem, vy vraždári nemáte radi vyšetrovateľov s prebujnenou fantáziou. Ja nefantazírujem a nie som básnik. Iba si všímam. Pravú mal zle obutú. Trčala mu päta, nedosadala až na podrážku. Dosť ťažko predpokladať, že takto by vydržal celú návštevu, bolo by to dosť nepohodlné. Fľaša vodky bola prázdna, takže pili vodku, to znamená, že sa zdržal, bol na návšteve, urobil si pohodlie, debatovali… ale tá zle obutá poltopánka mi k tomu nepasovala. Takto by celú návštevu nevydržal.“

Burger dopísal.

„My sme ho videli už holého a vypitvaného.“

„Nevadí, ja som ho dal odfotografovať na všetky spôsoby. Tú poltopánku asi desaťkrát zo všetkých možných uhlov. Technik na tom robí, fotodokumentácia bude hotová asi až zajtra, ale jednu kópiu vám pošlem, aj keby to bola iba hovadina a nič by z toho nebolo.“

„Či z toho niečo bude, rozhodne Lengyel a jeho labáky. Čakáme na toxikológiu. Ale aj tak ti ďakujeme. Tých nezrovnalostí je naozaj veľa.“

„Tú najdôležitejšiu som si nechal na koniec.“

„To nie je všetko?“ žasol Hanzel.

„Nie.“

„Takže?“

„Nemal pri sebe mobil.“

„Dokelu!“ Burger sa poškrabal na brade. „Na mobil sme úplne zabudli.“

„Ja nie. Prezreli sme ho veľmi dôkladne. Nemal pri sebe mobil.“

„Databázu si preveril?“

„Preveril. Oficiálne má mobil s týmto číslom…“ vyšetrovateľ prehodil pár strán v spise a Burgerovi podal výpis z databázy. Detektív si odpísal číslo. „Ale pri sebe ho nemal,“ zakončil vyšetrovateľ.

„Hovoril si s majiteľom bytu?“

„Pokúsil som sa priamo tam, v jeho byte, ale zahral šok. Bol prítomný lekár prvej pomoci a dal si od neho pichnúť injekciu na upokojenie, a tak som ho nemohol vypočuť. Predvolaný je nazajtra.“

„Priveľa náhod na môj vkus,“ skonštatoval Hanzel.

„Aj na môj,“ súhlasil vyšetrovateľ. „V každom prípade som nariadil vykonať pitvu a začal som trestné stíhanie, aby sme mohli vykonať procesné úkony.“

Burger zavrel zošit, schoval ho do aktovky a vstal. Zodvihol sa aj Hanzel. Ešte raz podali vyšetrovateľovi ruky.

„Vlado, bodaj by sme na vyšetrovačke mali viac takých vyšetrovateľov, ako si ty. Toto bola čisto profesionálna robota, nebál si sa rozhodnúť a niesť za rozhodnutie zodpovednosť. U mňa si frajer. Ďakujem ti.“

„Aj keď vám vyrobím problémy?“

„To zatiaľ nikto nevie, ale ty si si svoje urobil – urobil si to profesionálne. Okrem toho – aké problémy? Ak je to hovadina, tak to ostane u vás na okrese a my sme z toho vonku. Ak je to vražda, je to naša parketa a naša robota, takže v pohode, sme tu na to. V žiadnom prípade si problémy nevyrobil. U mňa si vyšetrovateľ par excellence. Na…“ Burger siahol do obálky, vybral fľašu od okresného riaditeľa a podal mu ju. „Toto máš namiesto odmeny.“

Vyšetrovateľ vzal fľašu a neveriaco na ňu civel.

„Upozorňujem, že dá sa to piť iba v malých dávkach – v prípade, že sa začne stmievať, tak už si to prehnal a je neskoro, nepomôže ti ani očná chirurgia,“ dodal Burger.

Vyšetrovateľ mu vrátil fľašu, akoby odrazu pálila, a razantne pokrútil hlavou.

„To je od okresného?“

„No.“

„Tak toto ja nepijem! Raz sme sa z toho sťali – tri dni sme chodili po úrade po hmate popri stenách. Vieš dobre, že som iba na pivo, radšej ma pozvi na jedno chladené.“

„Máš smolu, ja už pijem pivo iba doma pri telke, a u mňa v obývačke ťa nechcem ani vidieť.“

„A je po odmene,“ vzdychol si vyšetrovateľ.

„Čau,“ pozdravil Hanzel a obaja detektívi odišli.

„Sviniari…“ odprevadil ich vyšetrovateľ, „lakomí,“ dodal, keď za sebou zavreli.

Vrátil sa k počítaču a pohodlne sa zahniezdil. Tí dvaja ho vyrušili v momente, keď vyhrával oflekovanú červenú stosedmu a dúfal, že cez neplánovanú prestávku si to mašina nerozmyslela a nevytiahla z rukáva falošné tromfy.

7

Taxík zastal a pneumatika na prednom kolese sa nebezpečne oprela o hranu obrubníka. Taxikár radšej pár centimetrov cúvol, s preseknutou pneumatikou by sa mu cesta nepríjemne predražila. Musel sa natlačiť na obrubník, lebo v úzkych uličkách Starého Mesta bolo miesta iba poskromne a zle stojace auto sa prakticky nedalo obísť. Našťastie teraz nikto nešiel, ale aj tak sa natlačil a radšej rýchlo cúvol, aby si neurobil zbytočnú škodu. Až teraz zinkasoval zákazníka, vystúpil a podal mu dva kufre.

Zákazník sa slušne poďakoval a počkal, kým taxikár vymanévroval z uličky. Až potom sa rozhliadol. S dvoma kuframi pri nohách a hlavou vyvrátenou dohora vyzeral dosť komicky, ako strýko z vidieka na návšteve v meste, a ešte k tomu z filmu pre pamätníkov. Nebol až taký starý, niečo k päťdesiatke, ale situácia a prostredie naňho pôsobili filmovo a hlavne pamätníčky.

Úzka ulička, kamenná dlažba a trojpodlažný ošarpaný dom z prvej republiky Všetko poznal veľmi dôverne. Celú ulicu. Dávno, ale dôverne.

„Ach jo, to zas bude legrace šlapat do schodů,“ zašomral si popod nos po česky, zohol sa po kufre a vošiel do priechodu.

Práve včas, aby sa vyhol nedobrovoľnej sprche.

„Jdi do hajzlu,“ obzrel sa v priechode a skomentoval príval dažďa.

Vyšiel po schodoch na druhé podlažie a mal na výber: dvere naľavo – alebo dvere napravo. Išiel za srdcom, zahol doľava, prečítal si menovku, zhlboka si vzdychol a smutne sa vrátil cez celú chodbu k dverám napravo. Sára Steinová, prečítal si na veľkej kovovej menovke ohlodanej zubom času ako kamene na riečnom brehu.

Zazvonil, ale vzhľadom na stav zvončeka pre istotu aj zabúchal. Bude už asi veľmi stará, pomyslel si a zabúchal ešte raz, potom iba trpezlivo čakal. Musí byť doma, vie, že príde, a sľúbila, že ho bude čakať, tak stál a načúval. Konečne zarachotila retiazka a spoza dverí sa ozvalo slabé: „Kto je tam?“

„Já, to jsem… ja, to som ja, Tomáš Eichler, teta Sára!“

Dvere sa otvorili a teta sa na hosťa milo usmiala. Musel skloniť hlavu, teta za tie roky nevyrástla, skôr naopak.

„Vitaj, chlapče, vitaj doma,“ drobná ženička ustúpila a vpustila ho dnu.

Hosť si zložil kufre, zohol sa a drobnú starenku jemne objal a pobozkal. Veľmi jemne, iba náznakom, aby jej neublížil.

„Dobrý deň, teta…“ znova sa objali.

„Mein gott, ani by som ťa už nepoznala. Bol si ešte chlapec, keď ste sa presťahovali do Viedne, a ani sa nepamätám, či sme sa odvtedy niekedy videli.“

„Videli, pred desiatimi rokmi na pohrebe, ale ani sme sa nerozprávali… a okrem toho tam bolo toľko ľudí…“

„Iste, iste, môj muž bol kedysi veľmi známy, naozaj veľmi… no čo už. Tak len poď ďalej.“

Voviedla ho ďalej. Veľká miestnosť s vysokým stropom. Zastal a s úctou si obzeral obývačku. Akoby tu zažíval déjà vu. Privrel oči a vrátil sa v čase, z každého kúska starožitného nábytku naňho dýchali spomienky. Spokojne sa usmial.

„Nic se nezmněnilo, teto…“

„Prosím?“

„Že sa nič nezmenilo!“

„Musíš hovoriť nahlas a priamo na mňa, inak ťa nepočujem. To vieš, osem krížikov je nejaká váha, už to nevládzem niesť.“

„Ale čoby! Teta, ešte stále vyzeráte báječne!“

„Len si uťahuj zo starej ženy, ty…“

Posadili sa. Ponúkla mu čaj a sušienky.

„Ešte pred pár rokmi by to bol strudel, pravý nefalšovaný Pressburger strudel, samé orechy a voňavá plnka, ale už ju nevytiahnem. Už nevládzem. Ruky. Už nemám cit, chlapče, takže ti musia stačiť aj sušienky.“

„Stačia, stačia, len si nerobte starosti, teta.“

„Tak si sadni, chlapče, a hovor, ničomu som nerozumela. Všetko mi to musíš porozprávať. Volala mi sesternica z Prahy, že prídeš a či by si mohol ostať, že niečo spisuješ… Ich verstehe nicht.“

„No spisujem… ono je to vlastne tak, že pokračujem v otcových šľapajach.“

„Ale Ester býva v Prahe. A ty…“

„Ja tiež. Už trinásť rokov. Presťahoval som sa z Viedne tesne po revolúcii.“

„Was?“

„Že už aj ja bývam v Prahe!“

„Ach so… v Prahe. U Ester?“

„Nie, mám vlastný byt…“

„Aj rodinu?“

„Nie, ešte som sa neoženil, akosi som nestihol, viete…“

„Si taký istý ako všetci chlapi, dostať ťa do chomúta… no nič, však ja to zvládnem, neboj sa. Zvládla som tvojho strýka, vlastne všetkých tvojich strýkov, tak zvládnem aj teba, len sa neboj! Bol by v tom čert, aby nie.“

Tomáš Eichler sa schuti zasmial. Už tridsať rokov odrážal útoky a párkrát mal naozaj namále – jeho tety boli občas dosť agresívne a nevyspytateľné, ale zatiaľ odolal. Musel sa usmiať, aj táto ho bude chcieť oženiť, ako všetky.

„Keď sme pri tom… tá rodina oproti vám…“ spýtal sa a neurčito hodil rukou k chodbe.

„Kaufmann? Myslíš to milé dievča, čo ste sa spolu hrávali…“

„No.“

„Už skoro dvadsať rokov tu nebývajú. Vraj sú teraz v Amerike, jeho brat tam založil firmu a odišiel tam za ním s celou rodinou… aj ona…“

„No, sú to už roky,“ vzdychol si sklamane Eichler. „Čas strašne rýchlo beží, strašne… ale tu u vás nie!“ pookrial a ukázal rukou dookola. „U vás sa čas zastavil, teta, všetko je presne tak, ako si pamätám,“ pochválil starenku, napil sa čaju a so záujmom si obzeral staré obrazy na stenách.

„Nemám rada zmeny, zvlášť nie zbytočné,“ zašomrala starenka. „No tak hovor už konečne… Was ist passiert?“

„Nichts passiert… teda nič vážne sa nestalo, iba pracujem. Stále pracujem. Ako som povedal, snažím sa pokračovať v otcových stopách, ale trochu inak ako on. Keď zomrel…“

„Viem, viem, tvoj otec bol veľký človek a jeho smrť bola pre nás veľkou tragédiou. Urobil pre náš národ veľmi veľa, naozaj veľmi veľa, škoda ho… no čo už, ako si povedal, čas naozaj rýchlo beží a nedá sa zastaviť, nedá sa,“ šomrala starenka.

„A ja som po ňom zdedil jeho zápisky a poznámky, vlastne všetko, čo sa mu za tie roky podarilo o nich nazhromaždiť. Ale to vám porozprávam až inokedy, teraz by som sa chcel spýtať, či súhlasíte s tým, čo vymyslela teta Ester.“

„Iste, samozrejme, veď som tu sama ako prst, tak prečo nie?“

„Teda sa dohodneme takto: ja som vo vašom meste už tretí týždeň, mal som tu dohodnuté stretnutie s niekoľkými pamätníkmi, aj vstup do archívu, ale všetko sa akosi skomplikovalo a naťahuje sa to donekonečna. Býval som v hoteli, no už sa mi to nejako predražuje a vyzerá to tak, že tu budem musieť ešte pár týždňov ostať, tak som volal do Prahy a tete Ester som sa posťažoval, že asi končím, ale ona trvala na tom, aby som ostal a robotu dokončil, a vymyslela, aby som sa opýtal vás, či by som tu mohol…“

„Prečo si sa neozval skôr, chlapče, nemusel si za hotel míňať ani korunu, samozrejme, že tu môžeš ostať a ako dlho len budeš chcieť. Aspoň nám bude veselšie. So stravou to budeš mať trochu horšie, vieš, ja už… no, tie moje ruky, vieš, mne obedy nosí dievča z opatrovateľskej služby a vždy mi ostane aj na večeru, ale pre teba…“ ospravedlňovala sa starenka a hosť vstal, pokľakol k nej a obe vráskavé ruky vzal do svojich dlaní. Nežne ich pobozkal.

„S tým si nemusíte lámať hlavu, teta Sára, ja sa o seba postarám! Vaše ruky sa v živote narobili dosť, už si zaslúžia odpočinok. Ide mi iba o bývanie, aby som sa mal večer kam vrátiť a kde sa vyspať, všetko ostatné si zariadim.“

„Tak potom sme dohodnutí. Thomas, môžeš tu ostať, ako dlho budeš chcieť, a, samozrejme, platiť nebudeš nič, veď sme rodina, nie? Len ostaň a pracuj, chlapče.“

„Ďakujem, teta Sára, ďakujem za všetko…“

„No, len vstaň, chlapče, len vstaň,“ pohladila chlapca po hlave a odstrčila ho, aby ho prinútila vstať, „a čo to vlastne spisuješ, tomu som vôbec nerozumela…“

Hosť sa znova posadil a vzal si sušienku.

„No, ja vlastne nič nespisujem, teta, ja píšem knihy. Píšem romány o druhej svetovej vojne a o našich v koncentračných táboroch. Po otcovi mi ostalo toľko materiálu, že mi to bolo ľúto nechať iba tak v zásuvke. Nečítali ste moje dve…“

„Nie, chlapče, nečítala. Ja sa na tie strašné časy snažím zabudnúť celý život, nie aby som si to ešte pripomínala čítaním. Nečítala som.“

„Aha, prepáčte, teta Sára.“

„To nič, chlapče, to nič. Ja nečítam, ale ty píš, len píš, nech všetci vedia. Tvoj otec tomu obetoval celý život, je tvojou povinnosťou v tom pokračovať. Schvaľujem ti tvoje rozhodnutie a pomôžem ti, ako len budem môcť.“

„Ďakujem, teta.“

„Nemáš za čo – a na Ester sa hnevám, mohla zatelefonovať skôr, nemusel si sa flákať kade-tade.“

„Ona je v tom nevinne, to ja. Teta Ester toto riešenie navrhla, hneď ako som jej povedal, kam idem, ale ja som nechcel. Nechcel som otravovať… ehm…“ Eichler sa zakoktal.

„No len dopovedz! Len dopovedz, že si nechcel otravovať starú babu!“

„Nie…“

„Ale áno, len sa priznaj,“ usmiala sa teta, „a máš vlastne pravdu. Som už stará a staroba je každému na ťarchu. Dokonca aj tomu, kto ju vláči na pleciach. A pravda je aj to, že návštevy už vôbec neprijímam, no pravda je aj to, že ty nie si návšteva. My sme rodina a na to nikdy nezabúdaj, Thomas. Naša rodina vždy držala pohromade a vždy sme si pomáhali, to je zákon!“

„Viem, viem to veľmi dobre.“

„Tak nabudúce žiadne hotely a zabúchaš rovno na moje dvere, jasné?“

„Jasné.“

„A teraz ti pomôžem – vybalíš sa a ukážem ti celý byt. Tak poď.“

Eichler si vzal ešte jednu sušienku, lebo bol naozaj hladný. Informácia o stravovacích návykoch tety Sáry ho nepotešila, ale ani neprekvapila. Čo mohol očakávať? Vedel, do čoho ide, a počítal s tým, že v najbližších dňoch, možno týždňoch, mu bude musieť stačiť krčmová strava. Nič to, hlavne, že má strechu nad hlavou a neminie za nocľah ani korunu.

8

Krauz a Chosé nástup o tretej poobede nestihli. Zavolali šéfovi, že majú súrnu robotu v teréne a prídu až zajtra ráno. Mayor mal úplne iné starosti a nemal čas skúmať, či majú alebo nemajú súrnu robotu, iba si ich poznačil do zošita, že žijú, a venoval sa aktuálnemu problému.

Ten problém bol veľmi akútny, hmatateľný a narastajúci rýchlo ako zrnko kukurice v mikrovlnnej rúre.

„Čo ste zistili?“ spýtal sa šéf Burgera a Hanzela.

„Všetko. Čo ťa zaujíma?“

„Tiež všetko.“

„Nemohol by si začať ty a povedať nám, čo sa za celý deň skurvilo?“

„Tiež všetko.“

„Dobre, takže radšej začneme my, aby sme sa aspoň niekam dostali. Lengyel volal preto, lebo mu nejaká laborantka našla medzi zubami mužské semeno…“

„Keby našla ženské, tak by nevolal?“ skočil mu do reči Mayor.

„Vtipný šéf – hotová opica,“ vzdychol si Burger.

„Dobre, ste unavení po celodennom pátraní, beriem späť. Humor ide mimo vás. Otázka: prečo mal Lengyel medzi zubami mužské spermie?“

„Tá istá odpoveď. Vtipný, vtipný, vtipný…“

„Dobre, vidím, že vás to vôbec nebaví. Priznám sa vám bez mučenia, že mňa už vôbec nie. Mám toho dnes už toľko, že som sa chcel na chvíľu znížiť na úroveň kancelárie stoštyridsaťjeden a trochu si zavtipkovať, ale ak nechcete, hajzli hnusní, nemusím, môžeme spolu hovoriť čisto úradne.“

„To chceme!“ prikývli obaja.

„Tak spustite!“

„Tak nalej!“

„To je vydieranie!“

„Ale príjemné pre obe strany.“

„Pripúšťam,“ kapituloval Mayor, „ale pitie v pracovnom čase je prísne zakázané výnosom ministra vnútra. Budete referovať nasucho!“

Obaja podriadení naňho nechápavo vyvalili oči.

„Nič nemám…“ priznal skormútene šéf.

„Fakt si bol na vyšetrení? A bolo to negatívne?“ zaujímal sa Hanzel.

Mayor si urazene napravil kravatu, prstom výhražne ukázal na Burgera.

„A už syp, posledná výzva pred popravou. Moje výsledky sú aj tak predmetom lekárskeho tajomstva!“

„Dobre. Každé tajomstvo raz vyjde na povrch, s tým počítaj. Aj tvoje.“

„Za dobrotu na žobrotu, pekná partia sa mi tu vyformovala, len čo je pravda! Lekármi a vyšetreniami sa mi budú vyhrážať!“

„Nehnevaj sa, nevyzeráš bohvieako…“

„Ešte slovo a rozbijem ti hubu!“

„Tak už som ticho.“

„Tak sa mi to páči, tak už držte huby a hovorte!“

Burger kývol bradou k Hanzelovi.

„No uznaj, dá sa mu vyhovieť?“

Hanzel mu prikývol.

„Nedá, ale už ho nedráždi, mohlo by ho drbnúť a pošlú nám sem nového šéfa… abstinenta… maj zľutovanie s celým oddelením.“

„V poriadku, tak počúvaj, šéfko,“ uznal Burger a začal referovať. „Tie zuby nepatrili Lengyelovi, ale inžinierovi Patrikovi Zacharovi. Asi už vieš, kto to je.“

„Viem, až veľmi dobre to viem! Od rána počúvam iba toto meno!“

„Pitva nepreukázala žiadne vonkajšie násilie, ale na konci pitvy robili študenti ešte nejaké laboratórne skúmanie a jedna študentka mu vytrela medzierky medzi zubami a našla pod mikroskopom spermie…“

„Krava…“

„Nie, vraj celkom pekné dievča…“

Mayor si vzdychol.

„Tak pokračujem. Pitvu nariadil okresný vyšetrovateľ. Na miesto bol privolaný Vlado Mišík. Poznáš ho…“

„Poznám!“

„Má celkom dobrý policajný nos.“

„Len aby mu z neho o chvíľu niečo nekvapkalo.“

„Je to až také horúce?“

„Veľmi horúce, ale pokračujte.“

„No… ja neviem, ale na Vlada sme sa zatiaľ mohli vždy spoľahnúť. Pamätáte sa na prípad Kráľovič? Pred dvoma rokmi. Len vďaka nemu sme vtedy našli pištoľ a usvedčili sme ho. Ja by som mu veril.“

Nikto nepovedal ani slovo.

„Dobre, tak pokračujem,“ pokračoval Burger. „Vladovi sa na mieste nezdali nejaké detaily a nariadil vykonať pitvu… teraz mi napadlo… šéfko, môžem?“ Burger sa na konci zajachtal, zaváhal a zamyslel sa.

„Čo?“

„Slúchadlo. Vyťukaj mi Lengyela, mal by byť ešte u seba.“

Mayor podal detektívovi slúchadlo a vyťukal mu číslo. Na nič sa nepýtal, ak to chcel Burger zavŕtaný do prípadu, asi vedel, prečo to robí.

„Doktor? Som rád, že si ešte tam, počúvaj, jeden problém. Pomôž nám. Skoč ešte dolu na pitevňu a pozri mi pravú pätu toho… toho, čo si mal ráno na stole. Hľadám otlak alebo červené zapálené miesto.“

„Prečo?“

„Chcem vedieť, prečo mal na návšteve vyzutú topánku.“

„Tak potom nie iba pätu, ale aj palec a prsty. Aj tam môže tlačiť nová poltopánka.“

„Presne! Máš pravdu, aj prsty. A máš tam ešte jeho topánky?“

„Nie, okresný technik ich už zobral vyšetrovateľovi.“

„Ďakujem, tak mi pozri to chodidlo, ostatné si vybavím.“

Burger prerušil spojenie.

„Ešte Mišíka, Šaňo.“

Burger držal slúchadlo a Mayor mu vyťukal klapku na okres, lebo sedel bližšie k aparátu.

„Vlado? Ahoj, Edo. Máš už šaty z tej rannej pitvy?“

„Mám.“

„Pozri mi poltopánky. Sú nové?“

„Počkaj…“

Burger čakal. Čakal aj Mayor, aj Hanzel.

„Si tam?“ ozval sa vyšetrovateľ.

„Som.“

„Podpätky sú zošliapané asi o tri milimetre, vnútorná kožená vložka je prepotená a zošúverená… nosil ich aspoň pol roka.“

„Ďakujem!“

Burger podal slúchadlo šéfovi a šéf položil.

„To bolo načo?“ zaujímal sa.

„Pokračujem, šéfe. Vyšetrovateľovi sa na mieste nálezu mŕtvoly nepozdávali tieto veci… tieto veci…“ Burger listoval v poznámkach, „… tieto… už to mám!“ Burger konečne našiel poznámky s podozrením, čo im nadiktoval vyšetrovateľ. „Muž sedel v obývačke na sedačke a v tvári mal kŕč od bolesti.“

„No a…?“ nechápavo pokrútil hlavou Mayor.

„Nič, počúvaj ďalej. Bol oblečený.“

„To sa občas stáva aj vám, nie?“

„Kravatu mal uviazanú dosť čudne.“

„Aj to sa vám stáva – a nie občas. Dobre, dobre, už som ticho. Ako čudne?“

„Vraj privysoko na to, keby si ju chcel v bolestivom kŕči strhnúť, ale prinízko na slušné posedenie na návšteve.“

„To povedal kto?“

„To povedal Mišík.“

„Blbne? Odkedy výška uzla na kravate rozhoduje o vražde?“

„O vražde zatiaľ nikto nehovorí, iba nariadil pitvu, lebo má podozrenie.“

„Aj tak sa mi zdá, že blbne. Nie?“

„Neviem, ale pokračoval. Vo vrecku na saku mu našli lieky na srdce. Nejaký Di… počkaj… tu to mám… nejaký Digoxin. Silný liek na srdce.“

„No a…?“

„A ako bezprostredná príčina smrti bol na pitve zistený infarkt myokardu.“

Mayor si pošúchal bradu a zatváril sa dosť kyslo.

„No dobre… povedzme… ale…“ šomral si popod nos a pošúchal si bradu.

„A pravá poltopánka bola skoro vyzutá, presnejšie, zle obutá. Nevedel nám to bližšie opísať, ale dal to odfotografovať, budeme to mať vo fotodokumentácii.“

„Stále je to nejaké neslané-nemastné.“

„A na stole pred ním bola dopitá fľaša vodky. Iba dva poháre. Jeden na vodku, prázdny, a jeden na pomarančový džús. Nedopitý.“

„A…?“

„A kde sú poháre hostiteľa? Pil sám? Ak áno, tak čie je semeno medzi zubmi? Vyfajčil sa sám? Sám sa ožral a sám aj zinfarktoval?“

Mayor si opäť pošúchal bradu. Chvíľu uvažoval.

„Krista jeho tam…“

Zazvonil telefón.

„Mayor… dám ti ho.“

Podal slúchadlo Burgerovi.

„No?“

„Lengyel. Pozrel som tie nohy. Nič. Na päte žiadne stopy po abrázii, žiadne pľuzgiere, ani len začervenaná koža. Nechty má ostrihané na oboch nohách, chodil na pedikúru, kožu na pätách má ošetrovanú, oškriabanú, zádery na nechtoch má vystríhané… Edo, on má nožičky ako bábätko.“

„Ďakujem, máš to u mňa. Ahoj.“

„Čau.“

Burger podal slúchadlo šéfovi a šéf položil.

„Lengyel tvrdí, že má nožičky ako bábätko,“ pokračoval Burger, „tak prečo mal vyzutú pravú poltopánku? Nebola mu malá a nemal ich nové, takže ho netlačila.“

„Pripúšťam, čudné…“

„A to najlepšie na záver.“

„To nie je všetko?“

„Nie. Nemal pri sebe mobil.“

„Nemal mobil?“

„Nie.“

„Prezreli všetko? Obhliadku urobili…“

„Urobili zodpovedne! Nemá mobil.“

Burger aj Hanzel pozreli na Mayora ako jeden muž.

Šéfovi bolo jasné, že skončili.

„A čo ty?“

Mayor si odkašlal.

„Ehm… čo čo ja?“

„No, tak von s pravdou.“

Mayor si napravil kravatu.

„Krista jeho tam…“

„To sme už počuli.“

„To ste už počuli, mudrlanti, ale ešte ste nepočuli, že mi už trikrát volali z ministerstva, aby sme… ako by som to… aby sme si dali pozor,“ nevedel sa vykoktať šéf.

„Načo? Veď to nie je náš prípad, je to na okrese,“ upozornil ho Burger.

„No vidíš! Aj tak mi volali!“

„Fero Palina?“

„Ako to viete?“

„Volal aj okresnému.“

„To je chuj! Chce najvyšší stupeň utajenia a volá kade-tade, to je fakt hovädo! Okrem toho tu bol aj riaditeľ kriminálky. Aj jemu už volali. Vraj ten inžinierik… ako sa…“

„Zachar.“

„Zachar! Vraj je švagrom…“

„Šani,“ skočil mu do reči Burger, „a kedy nás na vraždách sralo, kto je čí švagor a kto zastáva akú funkciu? Čo blbneš? Majú tí hore niečo na teba?“

„Teraz blbneš ty?“

„Tak vidíš! Takže sa nemáš čoho báť, ani ty, ani my. Nás nikdy nezaujímali funkcionári, nech sú akokoľvek vysoko postavení, pokiaľ sa ich teplota nevyrovná teplote okolitého vzduchu. Až potom sa o nich začneme zaujímať, a nech im je Boh milostivý, z lopaty nám neujdú. Vieš to veľmi dobre. Aj tento. Ak to bol infarkt, nech si ho rodina pochová v zákonnej lehote, ale ak v labákoch niečo zistia, má problém. On aj jeho synček, čo sa už dvakrát pokúsil prekaziť pitvu. To vieš?“

„Viem,“ pripustil Mayor.

„Takže? Posledné slovo šéfa oddelenia vrážd? Ideme do toho – alebo stiahneme chvost.“

Mayor prehltol a napriamil sa v kresle.

„Vy dvaja ste obyčajné svine! Nekolegiálne!“

„To vieme. Okrem toho slovo nekolegiálne nepoznáme, ale aj tak nás to uráža.“

„Dobre,“ Mayor mávol rukou, „zatiaľ je celý prípad na okrese. Vecne príslušný je tam okresný vyšetrovateľ, zodpovednosť je na ňom. My by sme sa do toho nemali starať, ale niektorí funkcionári zhora chcú, aby sme na tom robili a podržali to pod pokrievkou, nech sa to nedostane k novinárom. Takže by som navrhoval, aby ste vy dvaja na tom ďalej robili tak, akože na tom nerobíte, ale pritom na tom robiť budete, no tak šikovne, že to bude vyzerať, že na tom nerobíte… jasné?“

Hanzel pozrel na Burgera, počkal, kým sa im stretli pohľady.

„Edo, on nebol na tom vyšetrení duševného stavu, ojebal nás.“

9

Krauz prišiel domov ráno o pol štvrtej. Nevedel, že je pol štvrtej. Celú noc mal strašné sny, snívalo sa mu, že ho stále budia do roboty, myksľujú mu ramenom a kričia naňho, aby už vstal, že už je ráno a už je čas, treba vstať a ísť do roboty a že… už je ráno, že už treba vstávať a že… už je ráno, treba vstávať a že… už je ráno, treba vstávať…

„… už je ráno, treba vstávať do roboty, tak vstaneš už!?“ zahulákala Sylvia naposledy a až sa zľakla, že zobudí aj dievčatá. Ešte ho naposledy podrgala a až teraz zareagoval.

„Čo…?“

„Hovno! Kde si zase bol celú noc?“

„Miláčik… mali sme súrnu robotu…“

„To poznám,“ zasyčala mu do tváre a viac sa s ním nebavila, odišla do kúpeľne.

Krauz sa posadil. Sedel vo vlastnej obývačke na vlastnej sedačke. Asi tam aj spal, ale to mu ešte nedochádzalo. Dosť dobré na to, ako sa situácia nadránom začala vyvíjať – mohol teraz sedieť aj na úplne cudzej sedačke v úplne cudzej obývačke, ale posledný záchvat sebaobrany mu zavelil odchod domov a vyhol sa všetkému, čo si asi odskákal chudák Chosé.

Krauz sedel a nechápavo civel na steny okolo seba. Nechápavo a trochu aj s úľavou. Ruky a nohy mal skrehnuté, lebo spal neprikrytý, iba v rifliach a košeli, nemal ho kto vyzliecť a prikryť. Striaslo ho.

„Bože…“ zastonal a odplazil sa do kuchyne.

Prvý hlt minerálky mu zasyčal v hrdle, napuchnutý jazyk ho skoro zadusil. Až pri druhom sa mu uľavilo a začal normálne dýchať.

Odvliekol sa do spálne, vyzliekol sa, pod vankúšom si našiel pyžamu a natiahol si ju. Ľahol si na Sylviinu polovicu, kde bola posteľ vyhriata. Živočíšne teplo mu robilo dobre. Skrehnuté údy sa prebúdzali k životu, hoci to ani príliš nechcel.

„Ty nejdeš do roboty?“

Sylvia vyšla z kúpeľne skontrolovať manžela s kefkou zaseknutou medzi zubmi.

„Mám dnes poobednú, tak spím,“ zaklamal Krauz.

„Odrazu! Poobedné mi vždy hlásiš dopredu!“

„Mimoriadnu…“

„Že ťa to baví, takto klamať vlastnú manželku! A drichmi, nech ťa nevidia deti… potom sa osprchuj, smrdíš ako bordelmama! Alebo papa, vyber si.“

„Miláčik…“

„… je v chladničke a budú ho mať deti na raňajky. Nič iné sa pod takým názvom v tejto domácnosti nenachádza!“

„Prepáč,“ zaskučal.

Sylvia si skontrolovala zovňajšok v zrkadle pri dverách, ešte sa aj postavila bokom a s uspokojením skontrolovala štíhle línie od pása nadol, deti vychystala do školy a treskla dvermi.

Krauz vstal a zatelefonoval do práce.

„Šani? Beriem si deň dovolenky, vieš…“

„Nechcem vedieť. Už mi volal Chosé. Seriem na vás, vyjebanci, teraz, keď máme najviac roboty, sa na to vyseriete!“ zúril šéf a servítku si na ústa nedával. „Dovolenkový lístok ti vypíše Edo, ak do fajrontu nevymyslíte žiadny prúser, tak ho roztrhám, ale máte najbližšiu sobotňajšiu službu. Sedí?“

„Sedí. A… ako to, že máme najviac roboty, však včera ešte nič…“

„To ti nebudem vysvetľovať po telefóne! Hajuškaj, buvinkaj, a zajtra ráno nech ste tu obaja v plnej poľnej, jasné?!“

„Jas…“

Mayor treskol slúchadlom.

„… né.“

Krauz zaliezol do postele a zaspal spánkom spravodlivých… a narobených.

10

Mayor roztiahol ruky ako Kristus na kríži a zahulákal na celú kanceláriu.

„To je všetko! Na čo čakáte, na fotografa? Odchod do roboty!“ A ukončil ranný nástup do práce. „Burger a Hanzel tu ostanú!“ Reval, ale nenaštval ho iba Krauz a Chosé, už bol ráno u riaditeľa a zažil si svoje.

Všetci odišli, dvaja vyvolení ostali.

„Kam pôjdete?“

„Šani, nemáme v rukách fakty, výsledky z labákov budú hotové asi až o týždeň, takže rodinu by sme zatiaľ vynechali. Toho vydareného syna si necháme na koniec. Skúsili by sme majiteľa bytu, od neho sa to bude všetko odvíjať.“

„Nepôjde s vami, bude sa dožadovať právnika a na pracovisku ho nenájdete, dá sa zatajiť. Je dosť možné, že v najbližšom čase si zoberie dovolenku a vypadne z mesta. Okrem toho je to funkcionár Najvyššieho kontrolného úradu, chalani, opatrne!“

„Zase ti volali zhora?“

„Nielen to, ešte som bol včera večer, vlastne v noci, na jednom stretnutí, radšej sa nepýtajte, kto tam bol. Je to naozaj ošemetný prípad, sú tam aj iné súvislosti.“

„Počítame s tým, nejako si už pomôžeme.“

„Chalani… Edo, Oto, opatrne, žiadna kovbojčina, prosím vás!“

„Iste, šéfe, berieme to tak, že si dáme biele rukavičky a budeme s tými papalášmi zaobchádzať tak, aby sa im ani chlp na riti neskrivil, súhlasíš?“

„Na riti… musel si použiť práve toto prirovnanie? Rití mám v poslednom čase plné zuby… bože, čo to trepem! Ja som to tak nemys…“

„V poriadku, Šani, my vieme, že si normálny“

„To som rád, inak s vaším plánom súhlasím. Keď tak počúvam tvoje sľuby o bielych rukavičkách… prečo mám taký nepríjemný pocit okolo žalúdka?“

„To robí ten vlašák.“

„Ešte som neraňajkoval.“

„Tak to bude tým, ako sa chudák žalúdok na ten vlašák teší… šmýkaj do bufetu, kým nedostaneš vredy!“

„Zmiznite mi z očí,“ zastonal šéf.

Burger s Hanzelom už odchádzali, keď si šéf ešte na niečo spomenul.

„A vypíšte dovolenkové lístky pre Krauza a Fischera, nech ich mám na stole, keby dačo.“

„Neprídu?“ zaujímal sa Burger.

„Nie, spinkajú ako v bavlnke.“

„Šani,“ usmial sa na šéfa Burger, „veď aj to patrí k našej robote, nie?“

„Veď som ich neprepustil, jedna sobotná navyše… súhlasíš?“ usmial sa na odpoveď Mayor.

„Dve, ale ty si šéf,“ prikývol Burger a tiež s úsmevom za sebou zavrel dvere.

V kancelárii to už vrelo. Keď sa Burger a Hanzel vrátili, Petra už mala svoju kávičku na tanieriku a v kanvici vrela voda aj na ich prídel kofeínu. Kuky polieval citrónovník a Váňa pokračoval v načatých raňajkách. Všetko išlo v starých koľajach.

„Kde sú?“ spýtal sa Váňa s plnými ústami a bradou ukázal na dve prázdne stoličky.

„Spinkajú.“

„To zas musela byť noc,“ vzdychla si Petra a usrkla z horúcej šálky.

Hanzel a Burger vypili kávu, Hanzel aj niečo zjedol, vzali si služobné auto a nenápadne vypadli z kancelárie. Dnes mienili pracovať, strácať čas zbytočným špičkovaním sa im nechcelo, aj keď Kuky celkom bodoval s poznámkou, že nevadí, aspoň sa bude môcť naplno venovať svojmu miláčikovi bez otravných poznámok toho premúdreného detektíva, čo pozná tri latinské slová, z ktorých dvom aj rozumie.

„Kam?“ spýtal sa Hanzel, lebo šoféroval.

„Čo navrhuješ?“

„Rodinu sme vylúčili.“

„Zatiaľ.“

„Kým nemáme výsledky z labákov.“

„Hovorím zatiaľ.“

„A Novák sa bude zatajovať.“

„Bude.“

„Tak neviem…“

„Oto, čo nám povedal okresný riaditeľ a vyšetrovateľ o vstupe prvých osôb na miesto nálezu mŕtvoly?“

„Že… no?“ nevedel Hanzel.

„Že inžinier Novák sa dostal domov až po vylomení zámky.“

„Iste, ale Šaňo nás pred chvíľou varoval, že Novák bude tvrdý oriešok;“

„Kašlem na Nováka, nech sa pred nami skrýva. Kto vylomil zámku?“

„Jeho kamarát z prízemia, robí tam údržbára…“

„Geniálny nápad, Oto! Ja som vedel, prečo ťa beriem za parťáka!“

„Ty si robíš srandu, Edo, ale mne to napadlo už včera, iba som si to nechal pre seba, aby to nevyzeralo, že sa chcem robiť múdrejší než ty.“

„Aká ohľaduplnosť!“

„Čo aj som, ale tajím to…“

„Tak už toľko nekecaj, ty najmúdrejší, a šliapni na to!“

Burger kývol hlavou a dvoma prstami natiahnutými dopredu ako hlaveň dupľovky ukázal kolegovi smer jazdy.

Vyšetrovanie v teréne začali podľa zaužívaných pravidiel. Najprv si Jasovskú ulicu prešli hore-dolu a zapamätali si rozmiestnenie smetiakov, parkovacích miest, garáží, bočných uličiek a možných únikových ciest cez trávnik. Potom zaparkovali sto metrov od dvanástky a vrátili sa peši. Cestou zabúchali na odstavenú dodávku s veľkým nápisom na boku. Nápis hlásal, že auto patrí pekárňam a iba vďaka nemu sa ľudia ráno najedia.

„Vám drbe!?“ vyskočil vodič a tváril sa dosť bojovne. Asi mu ranné vstávanie nerobilo dobre.

„Polícia…“ Burger mu ukázal odznak.

„Tak nie, beriem späť…“ vodič uznal omyl a slušne sa ospravedlnil, „… prepáčte,“ jachtal už miernejšie.

„Môžeme sa pozrieť dozadu?“

„Drogy neprevážam a na tých pár rožkov mám riadne vypísaný výdajkový list!“

„Tak sa presvedčíme…“

Vodič im otvoril zadné dvere na dodávke. Všade boli prepravky, niektoré aj plné, a celý zadný priestor bol zaprášený od múky.

Drahá odpočúvacia technika je najcitlivejšia na prašné prostredie, tu by určite neprežila.

„V poriadku, ďakujeme,“ poďakoval spokojne Burger a nechal vodiča svojim problémom.

„Mám aj tie výdajky…“ ponúkol sa vodič, lebo nič nechápal, ale už im videl iba chrbty.

„Toto je naozaj pekárenská dodávka, takže trojpísmenkoví o mŕtvole ešte nevedia,“ poznamenal Burger, keď sa cez plece obzrel za dodávkou. Vodič práve nasadal na svoje miesto.

„Alebo sú schovaní oveľa lepšie, než minule. Dlho im to trvať nebude,“ súhlasil Hanzel. „Potom sa ich nezbavíme, je ti to jasné?“

„Je, preto by sme mali čím skôr urobiť čo najviac, kým ešte máme priestor a čistý vzduch.“

Dvanástka bol obyčajný dvanásťposchodový panelák. Na každom poschodí štyri byty. Pred vchodom upravená predzáhradka, všetky menovky riadne vypísané. Vstupná brána riadne zamknutá.

„Čudné, na sídlisku…“ zašomral Hanzel, lebo presne na takomto sídlisku býval aj on, ale o ich dom sa nikto takto nestaral. Ich menovky na zvončekoch boli vyblednuté od slnka, tlačidlá opálené zapaľovačmi, opľuté od unudených výrastkov a namiesto peknej predzáhradky mali iba vypĺznutý trávnik poznačený psími odkazmi.

„Zvoníme?“ spýtal sa.

„Čakáme,“ rozhodol Burger.

Ani si nestihli zapáliť. Panička otvorila dvere a dala prednosť malému chlpatému nič na tenučkom remienku. Malé chlpaté nič ovoňalo Burgerovi topánku, ale keď zacítilo fízla, stiahlo chvost a rozbehlo sa do bezpečia najbližších kríkov. Pud sebazáchovy. Čosi podobné už Burger zažil aj u ľudí, preto nebol prekvapený a pohotovo vopchal medzi dvere nohu.

Paničku viac zaujímala farba a konzistencia šúľočka, čo vyšiel z jej miláčika, než bezpečnosť celého paneláka, preto sa bez problémov ocitli na chodbe medzi výťahmi a schránkami. Všade čistučko, voňavo. Na schránkach menovky vypísané jednotným písmom. Veľké a prehľadné, aj s poschodím a číslom bytu.

„Neuveriteľné…“ šomral Hanzel.

Z veľkej vitríny na stene sa dozvedeli, že dom je v samospráve spoločenstva vlastníkov bytov a nebytových priestorov, že predsedom je… správcom je… samosprávu tvoria… všetko pekne a jasne vypísané. Tieto informácie ich až tak nezaujímali, dôležitý bol druhý riadok odspodu… že údržbárom je Arpád Nagy, prvé poschodie, byt číslo štyri.

„Chcel by som robiť policajta v meste, kde stavajú iba takéto domy,“ vzdychol si Hanzel.

„Stavajú ich všetky takéto, to len ľudia sa občas správajú ako hovädá,“ upozornil ho kolega a Hanzel musel kapitulovať, lebo mal pravdu.

Vybehli na prvé poschodie. Chvíľu počúvali za dverami. Úplné ticho. Hanzel priložil prst na zvonček a spýtavo pozrel na parťáka. Burger ešte raz priložil ucho k dverám, potom prikývol.

Hanzel zazvonil. Po chvíli znova.

Burger zaklopal ohnutým prstom, potom všetkými.

„Každý slušný človek je o tomto čase v práci,“ rozhodol Burger.

Suseda oproti ho asi počula, lebo otvorila dvere.

„Maďar je v robote, čo zas scete!? Výpad… éé… vás ešte nepoznám,“ zajachtala ježibaba v najlepších rokoch, lebo si ich zjavne s niekým pomýlila. „Pán Nagy je v robote,“ opravila sa a ruky si poutierala do zástery. Rukávy na mužskej károvanej košeli mala vysúkané po lakte, takže detektívi usúdili, že buď umývala riad, alebo miesila cesto.

„Prepáčte, že otravujeme, my sme z daňového úradu, pán Nagy má u nás nejaké preplatky za minulý rok, ale asi zmenil mobil alebo čo a nevieme ho zohnať, tak sme sa zastavili, že ho vyzveme, aby sa dostavil…“

„Sa nedivím, ten debil si nevi ani penáze spočítat!“

„… tak že či by ste nám povedali, kde to pracuje.“

„Načo, já mu to povím.“

„Čo?“

„No aby sa dostavil.“

„Môžete, ale my sme tu úradne a na nejaké odkazy medzi susedmi sa nemôžeme spoľahnúť, viete? My ho musíme vyzvať osobne, to nie je len tak, pani, tu ide o dane!“

Aj sa trochu zľakla, aj ju to trochu začalo zaujímať.

„A… koľko mu to idete vrácit?“

„Prepáčte, ale to naozaj nemôžeme, to je niečo ako finančné tajomstvo.“

„Jáj… tak ništ. No robí hen za rohom v škole. Pár krokov. Kuriča.“

„A údržbára tu robí iba tak pomimo, však?“

„Né pomimo, my sme ho zvolili na schôdzi… teda já néé, ale šeci ostatní. Já ho poznám moc dobre, lenivý je jak veš! Už pol roka mu hovorím, aby mi došél naštelovat balkónové dvere, a len furt slubuje. Aj flašu sem mu slúbila, aj nejakú korunu by dostal… ser… kašle na mňa! To keby sa Korbelovej, tej fiflene z desáteho, volačo pokazilo, to by kcel jak šajtan, ale na starú babu sa každý vy…“

„A samospráva je s ním spokojná? Ako ostatní nájomníci…“

„Ale čoby, šak furt sú s ním naťahovačky. Raz nesvíci svetlo ve výťahu, raz nefungujú zvončeky, raz hento, raz toto… furt volačo. Viete čo, hovno mu vrácte, a né penáze, nezaslúži si!“

„A ešte niečo… keď ste vyšli von, pani, asi ste si nás na začiatku s niekým splietli, nie?“

„Nó. Myslela sem, že sú to zas tí dvá, čo sem za ním furt lozá a otravujú. Furt nejaké kšefty. Na porádnu robotu čas nemá, ale zbŕlat po kamarátoch, na to on je, všivák! Potom sa ožerú a len hulákajú pod oknáma.“

„Tak vám teda pekne ďakujeme… tak hovoríte, že za rohom pár krokov v škole.“

„Pár krokov,“ súhlasila a chcela už zavrieť dvere, ale ešte si na niečo spomenula, „a, páni úradníci, pre mňa by ste pár korún spátky nemali? Platila sem dane celý život…“

„Až nabudúce, pani, možno až na budúce. Zatiaľ vám musí vystačiť dôchodok.“

„Myslela som si…“ a nasrdene zavrela dvere. „Hovno vystačí…“ počuli až na chodbu.

Vybehli von a aj sa trochu prikrčili, keby za nimi letel nejaký hrniec.

„Tak ti poviem, kámo, mať takú susedu, hotový očistec,“ zasmial sa Hanzel a rázne vykročil po chodníku, aby sa dostal čo najďalej z dostrelu.

„My takú máme,“ prekvapil ho Burger, „a tiež na prvom.“

„Možno sú sestry.“

„To nie, tá naša lieta na metle, táto mala zošliapané topánky…“

Iba tak drístali a mierili k základnej škole. Mali šťastie, bola prestávka a dnu sa dostali celkom ľahko, ani nemuseli nikomu nič vysvetľovať, lebo chalan, asi deviatak, vyšší od nich, im ukázal, kde nájdu kuriča.

V suteréne slušne zaklopali na výrazne označené dvere a vošli. Z kuriča sa len tak lialo, ako pracoval. Presnejšie, lialo sa, ale doňho. Medzi zaklopaním a vojdením mu vytvorili taký malý časový priestor, že nestihol ani odtrhnúť hrdlo fľaše od úst a s posledným hltom sa začal dusiť. Asi preto, že pohodlne sedel s nohami vysoko vyloženými na stole.

„Kur… do pi… boh…“ vyrážal zo seba, prehĺtal konce slov a kašľal. „Čo je!?“ zrúkol, keď skočil na nohy a nabral dych.

„Kontrola z ministerstva školstva, dobrý deň, pán kurič.“

Ostal stáť ako socha, nenapadlo mu nič lepšie, iba pomaly a opatrne schovať fľašu piva za chrbát. Detektívom pripadal ako malý chlapec pristihnutý pri rozliatom kalamári, schovávajúc modré ruky za chrbtom.

„Dobrý deň… páni, ja… to je desina… jedna…“ jachtal.

„Sadnite si!“

Burger ešte nedopovedal a už sedel v pozore.

„Nie sme z ministerstva školstva,“ priznal Burger.

Kurič si trochu vydýchol a horná časť tela už nebola v pozore, ale ochabla. Uľavilo sa mu.

„Boha… to sú blbé fóriky! Ak vás nahovoril Vilo, tak mu vyrazím aj ten posledný zub, čo mu ešte ostal, to mu môžete smelo odkázať! Tak čo tu chcete!?“

„Nie sme z ministerstva školstva,“ Burger zalovil v saku a ukázal mu odznak, „ani nás neposiela Vilo. My sme z kriminálky.“

A už zase sedel v pozore.

„Tak to radšej tú kontrolu z ministerstva…“ zašomral vtipný kurič.

„Prečo?“

Burger sa postavil pred stoličku tak blízko, aby kurič musel zodvihnúť hlavu. Tým ho takticky zahnal do defenzívy. Hanzel sa postavil zboku tak, aby mu zmizol zo zorného poľa a aby musel otočiť hlavu, keby s ním chcel hovoriť a pozerať mu do očí.

„Jak prečo?“

„No prečo? Prečo by bola milšia kontrola z ministerstva?“

Ako si kurič sadal, postavil nedopitú fľašu na stôl. Teraz do nej rozpačito drgol a odsunul ju ešte ďalej.

„Áále…“ znova drgol do fľaše a zagánil na dvere. Zistil, že od dverí fľašu vidieť, a odsunul ju za stolový kalendár, keby predsa len nejaká kontrola naozaj prišla. „To sa iba tak hovorí, nie?“

„Ako myslíte. Prišli sme iba tak, na pokec…“ Burger mútil vodu a čakal, či sa niečo v kalných vodách nechytí.

„To poznám, aj naposledy sa to tak začalo… ale tí dvaja boli oveľa mladší,“ uvedomil si, čo povedal – na narážku na vek by sa mohli uraziť a ponáhľal sa to napraviť. „Pardon, tak som to nemyslel, aj vy ste v pohode, chcel som iba povedať, že tí dvaja boli z päťky, mladí z okresu, ale vás nepoznám. Vy nie ste z okresu…“

„Nie. Tak naposledy boli za vami z piateho okresu, hovoríte…“ Burger nechal vetu otvorenú, aby mu dal priestor. Kurič sa chytil a priestor využil.

„No, ale dostal som štyri a dva som poctivo odsedel, takže to považujem za vybavené, a naozaj neviem načo…“ teraz nechal priestor kurič detektívovi. Burger mu to nezožral a nechal ho ešte chvíľu v neistote. Možno sa chlapec ešte prejaví a niečo z neho vypadne.

„To nič, že neviete, podstatné je, že my vieme. Chodia za vami dvaja známi…“ vystrelil Burger iba tak naslepo.

Kurič hodil rukou a evidentne sa mu uľavilo.

„Vilo s Vladom? Tí sú v pohode. Chodíme spolu iba na pivo. Ja som s tým naozaj prestal, tie dva roky bez ženy a bez detí mi stačili. Som čistý, môžeme ísť rovno odtiaľto ku mne a môžete mi urobiť domovku, nič nenájdete. Už som skončil. Potreboval som prachy, tak som sa dal nahovoriť na hovadinu, vlastne som rád, že nás chytili po prvej rane a dostal som iba tak málo. Ten jeden byt mi hodil slabých dvadsať litrov a fakt nestál za štyri roky naostro. Fakt som teraz čistý. Mám sa obliecť?“

„Nie,“ povedal Burger a pozrel na Hanzela. Kolega iba striehol, zatiaľ sa do výsluchu zapojiť nechcel.

Aspoň už vedeli, že majú do činenia s bytovkárom. Urobiť z vykrádača bytov kuriča v škole nie je zlý nápad, ale urobiť ho údržbárom v paneláku… no čo, možno naozaj existuje cap, čo zvládne aj záhradníčenie.

„Nemusíte sa obliecť, zatiaľ nie. Povedzme, že vám veríme…“

„To by som bol rád.“

„… zatiaľ. Budem vám veriť aj naďalej, pán Nagy, až kým mi nezaklamete.“

„Nemám dôvod.“

„Tak to teda s vami skúsim. Počúvajte a sústreďte sa. Ten byt ste otvorili pred… pred…“

„Šesť rokov… éé… nie! Sedem je to!“

„A hodil vám dvadsaťtisíc.“

„No, dvadsať.“

„A odvtedy…“

„Ani jeden! Prisahám! Fakt som s tým skončil!“

Burger sa rozkročil a ruku natiahol k Hanzelovi.

„Putá!“

Hanzel nelenil, zalovil za pásom a rýchlym pohybom mu podal pochrómované putá. Skôr ako mu ich podal, trochu nimi zatriasol. Cingot kovu sa niesol celou kotolňou. Veľmi nepríjemný zvuk pre človeka, čo ho už pozná.

„Pán Nagy, klamete! Nevyužili ste ponúknutú možnosť, je mi ľúto, ale v mene zák…“

„Nie! Počkajte! Krista… boha… neblbnite! Mám doma dve malé deti! Ja som fakt čistý, načo to robíte!? Ak ma niekto nabonzoval, tak je to iba sviňa, čo sa vám chce zapáčiť a znížiť si tým trest, ale ja v tom fakt nejdem! V ničom už nejdem! Odvtedy som žiadny byt neotvoril! Ja už nekrad…“ nedopovedal, zlyhal mu hlas. Predklonil sa, tvár si schoval do dlaní, plecia sa mu rozochveli.

Veľa toho nevydržal. Zlomil sa. Presne to chceli, ale že tak rýchlo a bez boja? Chvíľu ho nechali, nech sa vyžmýka.

„Pán Nagy,“ ozval sa Burger po chvíli.

Nič.

„Pán Nagy… hlavu hore… hlavu, nech vám vidím do očí… táák, teraz je to už lepšie. Upozornil som vás, aby ste sa sústredili a počúvali ma. Pýtal som sa vás, či ste neotvárali iný byt, a vy ste mi povedali, že nie. Klamete! Ja viem, že ste otvárali, napríklad včera o štvrtej…“

Kurič sa oprel, utrel si slzy a párkrát prudko vydýchol. Prekvapene pozrel na Burgera.

„To je sviňa,“ vzdychol si. „Tak ja sa dám prehovoriť, idem hore k nemu, ukážem mu, ako sa to robí, a to hovädo ma nabonzuje fízlo… policajtom!? To je sviňa! Čistá sviňa!“

Burger podal putá späť Hanzelovi. Ten ich teatrálne zavesil na opasok a prekryl ich sakom. Kurič celú ceremóniu sledoval a uľavene si vydýchol.

„Takže uznávate, že ste otvárali?“

„Dobre, ale to bolo so súhlasom majiteľa. To sa neráta. Alebo…?“

„Čo bolo v tom byte?“ Burger sa zatváril záhadne a ešte aj prižmúril oči, akože všetko už vie.

„Takže takto! On ešte bude tvrdiť, že mu niečo z bytu zmizlo, čo!? Že som mu niečo z bytu ukradol!! Tak to už prestáva všetko! Počúvajte, on tam má mŕtveho kamoša a ja mám byť zlodej? Len preto, že som už sedel?“ Nagy už nerozprával, už kričal a chytal obrátky.

Burger k nemu pristúpil a položil mu ruku na plece. Musel to urobiť, lebo taktika dráždenia sa im začala vymykať z rúk a objekt naberal obrátky až nebezpečne rýchlo.

„Pokojne, pán Nagy, pokojne. Vydýchajte sa… dobre, teraz tú fľašu… nie mne, vy sa napite… lepšie?“ riadil ho Burger a po každom pokyne počkal, kým ho splnil. „Upokojte sa. Ako sa to včera začalo?“

„Ako… zazvonil, debil! Že sa nemôže dostať do bytu…“

„Kedy?“

„Čo kedy?“

„Kedy zazvonil?“

„Viem ja… štyri hodiny… niečo po štvrtej,“ dychčal kurič a iba s námahou hľadal rovnováhu.

„A…?“

„A že aby som mu pomohol otvoriť byt, lebo si v práci zabudol kľúče. Chuj jeden!“

„Tak ste išli hore.“

„No išiel som, ale on bol stále so mnou! Nevlámal som sa a nič som mu neukradol, bol stále so mnou! Ak vám tvrdí, že som mu niečo…“

„Dobre, verím vám. Začneme dverami. Ako ste ich otvorili?“

Zaváhal.

„Ako… sa otvárajú dvere…?“ jachtal, nechápal zmysel otázky.

„Už žiadne ojeby! Tie putá už vytiahneme iba raz. Raz – a naposledy!“

„Nemusíte vôbec. Čo myslíte tým, ako som ich otvoril? Nerozumiem otázke. Myslíte techniku?“

„Presne.“

„Má starú zámku. Klasická fabka sa dá vylomiť jednoduchým krkolamom. Ak nie je zamknutá, dá sa otvoriť aj zboku vložením nastrihnutého plátka na pílenie železa pod kryt kovania, ale to je všetko amatérčina… Ja som mu nechcel poškodiť zámku, je to sused, tak načo mu robiť zbytočne škodu.“

„Takže?“

Váhal.

„Takže?!“ zopakoval Burger ráznejšie.

„No dobre, mám ešte staré planžety z čias… z čias… ale nepoužívam ich!“ koktal, išlo to z neho ako z chlpatej deky. „Prisahám, že nie! Nechal som si ich akože na pamiatku. Vlastne iba na takéto využitie, keby sa niekto zo susedov vymkol. Verte mi!“

„Povedzme. Stále mi tu niečo nevonia. Planžety v rukách bytovkára, to je nebezpečné náradie.“

„Ja… dobre, ja vám to poviem všetko, nemám ho prečo kryť, keď je on na mňa taká sviňa, budem aj ja! Nemám dôvod niečo vám tajiť!“

„To by sme naozaj neboli radi. Môžeme to vybaviť tu alebo vás zobrať k nám a podebatovať, ako sa hovorí, na úrovni.“

„Netreba. Dohodneme sa tu. Ja sa s vami nechcem naťahovať, mne stačilo, čo som už zažil na súdoch. Keď som si to odsedel, všetci na mňa pozerali ako na vraha, ani robotu som nemohol nájsť, ani žena nemala pokoj, všetci v baraku na nás boli ako osy. Už mi stačilo, už to nechcem zažiť. Nebolo to príjemné, museli sme sa presťahovať. Sem, na opačný koniec mesta. Našťastie som tu našiel robotu, a keď sa v dome dozvedeli, že som vyučený zámočník, ponúkli mi na dohodu miesto údržbára. Pár korún, ale zídu sa, a žena si zobrala upratovanie, odvtedy celý dom vonia orgovánom a spolu sa staráme aj o predzáhradku. Nikto nemá také pekné okolie domu ako my.“

„K tomu včerajšku,“ nudil sa Burger.

„Dobre… ešte vám vysvetlím jednu vec, aby ste mi verili. Pred dvoma rokmi sa vo výťahu zaseklo dievčatko, malé, ostalo tam dve hodiny, lebo výťahári niečo oslavovali, a keď ju konečne vyslobodili, museli jej zavolať sanitku, skolabovala. Keby som mal svoje náradie, bola by von za desať minút. Asi o mesiac na siedmom horelo, nikto sa nevedel dostať dnu, a kým hasiči vylomili dvere, pani sa zadusila. Tak som zašiel do záhrady a… vykopal som nádobíčko, čo som schoval pod podlahou v chate. Odvtedy ho mám doma a používam ho iba na takéto účely, výhradne pre potreby baraka a nájomníkov. Každý v dome vie, že už netreba volať výťahárov ani hasičov, ani záchranárov, otvorím všetko a všetci sú náramne spokojní a šťastní, že dom je konečne bezpečný. Odvtedy sa u nás v dome nič vážne nestalo. Všetko zvládnem aj sám. Aj včera… pán Novák zo štvrtého, vraj si v práci zabudol kľúče, tak sme išli hore a ja som mu to otvoril za tridsať sekúnd. Viem aj za pätnásť, ale nikto nás nenaháňal, tak načo… vlastne, to je jedno. Tak sme vošli a on že čo je dlžný, ja že nič, tak či si dám aspoň poldeci, ja že čo by nie, a keď sme vošli do obývačky, sedel tam…“

„Moment! Skôr ako ste otvorili zámku, ste si ju prezreli?“ spýtal sa Hanzel a kurič musel otočiť hlavu.

„To robím vždy.“

„Bola poškriabaná? Nejaké stopy po násilnom vniknutí?“ spýtal sa Burger a kurič sa musel obrátiť.

„Nie, to by som spoznal. Nič. Zámka bola úplne čistá, aj kovanie.“

„Na dverách nebolo nič zvláštne?“

„Nie. Normálne som ich otvoril a normálne zaštrngali kľúče.“

„Aké?“

„No tie znútra. Znútra boli v zámke zasunuté kľúče, ale neboli šrégom, takže sa dali vytlačiť.“

„Moment,“ zaváhal Burger a dal kuričovi čas na rozmyslenie, „tvrdíte, že kľúče boli znútra v zámke?“

„Boli.“

„A že kľúč v zámke bol vo zvislej polohe?“

„Bol.“

Burger si s Hanzelom vymenil rýchly pohľad. Hanzel mu ho opätoval a okamžite vystrelil.

„No ale Novák vám predtým tvrdil, že si kľúče zabudol v práci, nie?“

Kurič musel k nemu otočiť hlavu.

„Ste dobrý, myslí vám to, ale aj mne. Presne na to som sa ho spýtal, ešte v chodbičke, kým sme našli starého na pohovke.“

„A čo povedal?“

„Čumel na ne, ako sa hompáľali v zámke, vytiahol ich, obzrel si ich a povedal mi, že to sú náhradné, a aby to zahovoril, pozval ma ďalej na pohárik. Potom sme ho našli v obývačke.“

Zavládlo ticho. Kurič nevedel, na koho sa má pozerať, a tak sa striedavo pozeral raz na jedného, raz na druhého.

„Ale vám sa to nezdalo,“ postrčil ho Burger.

„Nezdalo, lebo to bol zväzok kľúčov s koženým príveskom v tvare topánočky, do ktorej sa zväzok schová a zabezpečí zipsom, aby kľúče nevyliezli von a neroztrhali vrecko alebo aktovku. Takéto kľúče sa nosia von. Náhradné kľúče visia doma na klinci – a bez koženej topánočky.“

Burger s Hanzelom si opäť vymenil pohľad, tentoraz to bol uznanlivý pohľad. Kurič mal naozaj profesionálny postreh, hodný bytovkára prvej triedy.

„Dobre, čo bolo potom?“

„Ako hovorím, ja som si pobalil náradie, on stál pri mne a čakal, spýtal sa ma, čo je dlžný, a aby mi nemusel nič zaplatiť, lakomec jeden lakomý, tak ma pozval ďalej na pohárik… a našli sme ho v obývačke.“

„Koho? Poznáte ho?“

„Samozrejme.“

Burger si s Hanzelom opäť vymenili rýchly pohľad. Tento mal v sebe oveľa viac prekvapenia než ten predtým a Hanzel nereagoval, iba sledoval kuriča. Opäť pokračoval Burger.

„Kto to bol?“

„Meno neviem, ale videl som ho v dome dosť často…“

Burger si vzdychol a kuriča prerušil. Takýto šťavnatý priebeh výsluchu nečakal.

„Tam vzadu,“ ukázal do zákutia kotolne, „nájdeme tam dve stoličky?“

„Nie vzadu. Dvadsaťdva ich je tu naboku v chodbe,“ kurič hodil rukou naznačeným smerom. „Sú na opravu. Čo tie decká polárnu, ja tu zváram. Počkajte…“ a kým stihli zareagovať, vstal a švihol do bočných dverí. Kým stihli vytiahnuť pištole, vrátil sa aj s dvoma školskými stoličkami a sadol si späť na mučiace kreslo.

Sadli si aj oni, Burger pred neho, Hanzel zboku.

„Tak znova…“ začal Burger obligátne, ale musel sa usmiať, lebo mu to k objektu výsluchu akosi nepasovalo. Ani k okolnostiam, za akých sa výsluch konal, preto sa usmial a skúsil miernejším tónom. „Tak si to znova zopakujeme, pán Nagy, toho mŕtveho ste poznali, áno?“

„Áno.“

„Kto to bol?“

„Ako hovorím, meno nepoznám, ale chodil k nám do domu.“

„Môžete nám to vysvetliť? Času máme dosť. Sústreďte sa a skúste pomaly, aby sme tomu aj my porozumeli.“

„No, ako som povedal, meno nepoznám, ale… ehm…“ zaodŕhal a váhal.

„Problém?“ spýtal sa ho otvorene Burger.

Váhal, no rozmyslel si to.

„Nie, ak môže byť hajzel on, môžem byť aj ja a pomôcť polícii… a sme si kvit.“

Obaja detektívi veľkoryso prehliadli asociáciu medzi hajzlom a pomocníkom polície – isto to tak nemyslel, a nechali ho, nech si usporiada myšlienky.

„My s manželkou sa staráme nielen o dom, ale aj o okolie a sme dosť často vonku na trávniku aj dolu v spoločných priestoroch a… no jednoducho, vidíme, kto kedy prichádza, kto kedy odchádza, poznáme ľudí v dome, poznáme, kedy príde cudzí na návštevu, aj sa nás často pýtajú, na ktorom poschodí býva ten alebo ten… jednoducho, máme prehľad o dome. Krátko po tom, čo sme sa prisťahovali a vzal som funkciu údržbára…“

„To bolo kedy?“

„Pred štyrmi rokmi. Hneď vtedy som si všimol, že k nám ten pán chodí. Asi chodil aj predtým, lebo sa pohyboval v dome celkom suverénne, preto som si s tým nelámal hlavu a nechal som ho tak. Dva-tri razy som ho nechal, potom som sa s ním raz vyviezol výťahom a všimol som si, že ide do bytu pána Nováka. Otvoril si kľúčom. Nedalo mi to a vyviezol som sa s ním párkrát aj potom. Mal som so sebou brašnu, akože som išiel na chodbe vymeniť žiarovku. Vždy sa iba usmieval, ale nehovoril nič. Vždy si otváral Novákov byt kľúčom, nikdy nezvonil.“

„Prichádzal pravidelne?“

„V pondelok.“

„Vždy v pondelok?“

„Vždy, v iný deň som ho nevidel. Ale nie každý pondelok. Občas vynechal.“

„Vôbec sa nesnažil skrývať?“

„Vôbec nie.“

„Kedy odchádzal?“

Kurič – údržbár zaváhal.

„Čo si o mne myslíte, že som špiceľ?“

„Nie, že máte dobrý postreh, že vám záleží na nájomníkoch vášho paneláka a že ste ho odsledovali do konca,“ povedal mu pravdu Burger.

Kurič mykol plecom, načiahol sa za kalendár a suverénne sa napil, fízli sem, fízli tam. Naberal odvahu. Nechali ho, zatiaľ hral z ich partitúry.

„Dosť dlho mi trvalo, kým som to vypátral.“ Zatváril sa, že očakáva nejakú odmenu, náhradu strateného času, že táto informácia nebude iba tak zadarmo.

Ani Burger, ani Hanzel mu nič nedali a ani nič neponúkli. Chvíľu sa iba premeriavali, potom si asi spomenul na putá a celkom rád a sám od seba pokračoval.

„Prichádzal skoro pravidelne v pondelok o piatej a odchádzal o ôsmej.“

„Plus-mínus…“ skúsil Hanzel.

„Žiadne plus-mínus, dali sa podľa neho nastaviť hodinky.“

„Kde bol v tom čase Novák?“

„Neviem, ale v ten deň som ho vôbec nevidel.“

„V ktorý deň?“

„No v pondelok. Rozprávame o pondelkoch.“

„Takže skoro pravidelne v pondelok dochádzal ten pán do bytu pána Nováka a v ten deň, teda v pondelok, ste pána Nováka vôbec nevideli.“

„Správne.“

„Paroháč?“

„Nebol ženatý.“

„Novák nemá manželku?“

„Nie.“

„Vodil si dievčatá?“

„Kto?“

„Novák.“

„Nikdy.“

„A ten druhý? Ten mŕtvy?“

„No…“ zaváhal kurič.

„No?“ posotil ho Burger.

„No…“ opäť zaváhal a rozpačito sa usmial.

Hanzel to pochopil prvý.

„Muži?“

Kurič nesúhlasne pokrútil hlavou. „Nie.“

„Tak čo, preboha?!“ žasol Hanzel. „Hádam nie ovce?“

„Chlapci…“

Tentoraz si Burger s Hanzelom nevymenili prekvapivé pohľady, nebolo prečo. Na podobné zvraty vo vyšetrovaní boli zvyknutí. Každý problém, ktorý riešili na oddelení vrážd, sa krútil buď okolo peňazí, alebo okolo žien. Občas to mohli byť aj muži. Občas mladí muži. Občas veľmi mladí muži…

„Mladí chlapci?“

„Veľmi mladí chlapci.“

„Dalo by sa povedať, že deti?“

„Dalo by sa povedať, že deti.“

„Aj tých ste sledovali? Poznáte ich?“

„Nie, to sa dosť dobre nedá. Poobede okolo piatej sa do baraka valia tony chalanov. Navštevujú sa, ide kamarát po kamaráta, idú spolu von, potom sa piati vracajú, dvaja ostanú v dome, traja vybehnú… niektorých poznám z domu, niektorých zo školy, niektorých z okolia, niektorých vôbec nie, to sa jednoducho nedá. Sú ich tu na sídlisku mraky a samospráva sa rozhodla, že nesmiem uzavrieť dom a všetkých cudzích legitimovať, že je to protizákonné a každý si môže vodiť návštevy, aké chce. Tak každá návšteva zospodu zazvoní a domáci jej bzučiakom otvorí, ale na ktoré poschodie návšteva ide, ja neviem. Jeden z tých, čo každý pondelok okolo piatej vbehol do domu, mohol ísť aj na štvrté, ale ktorý to bol, to neviem.“

Burger si pošúchal bradu. Ani Hanzelovi sa to nepáčilo. Nechal to na Burgera.

„Takže ste ich nevideli?“

„Nie.“

„Nepoznáte ich.“

„Nie.“

„Potom nerozumiem jednému, pán Nagy,“ zaútočil Burger tvrdým tónom.

Kurič naňho prekvapene pozrel, myslel si, že už sú kamaráti.

„A to?“

„Ak ste ich nevideli a nepoznáte ich, ako môžete vedieť, že vôbec ide o chlapcov a že chodili na štvrté za tým pánom?“

„No…“ teraz to už nešlo do hlavy ani kuričovi. Radšej sa napil desiny piva.

„Skúste ešte porozmýšľať,“ dal mu možnosť Burger.

„S vami je dosť ťažká debata,“ uznal kurič. „Tak dobre, priznávam, zahral som sa na detektíva, lebo mi to stále vŕtalo v hlave. Chcel som vedieť, o čo tam ide, bol som zvedavý.“

„Krásna vlastnosť, zvedavosť. Veľmi osožná.“

„Ja som sa raz v pondelok o piatej vybral na tretie, rozložil som si tam náradie a akože som opravoval rozvodnú skriňu, ale nehrkotal som, bol som potichu. Prišiel ten pán, presne o piatej, ako hodinky, a o pár minút…“

„O koľko?“

„Pätnásť, nie viac.“

„Pokračujte.“

„O pätnásť minút prišiel na štvrté výťah, niekto vystúpil, chvíľa ticha, asi študoval menovky, potom zazvonil. Otvorili sa dvere a poznal som hlas toho pána. Povedal ahoj a vitaj, a chlapčenský hlas mu odpovedal dobrý deň a pán mu odpovedal, aký dobrý deň, hádam ahoj, nie? Budeme si tykať. Chlapčenský hlas niečo zamumlal, potom sa za nimi zavreli dvere. O ôsmej som si dal tú námahu, išiel som von pred bránu a videl som toho pána odchádzať, lenže aj pred ním, aj po ňom vychádzalo z domu viac chlapcov, než by ste si mysleli. Jednoducho som nedokázal vytypovať, ktorý tam bol. Ušiel mi.“

Kurič stíchol, čakal reakciu. Prišla.

„Ale vy ste vytrvalý a sledovačku ste si zopakovali.“ Nebola to otázka, Burger si bol istý, že kurič vie aj viac.

„Kurva aj s vami,“ vzdychol si Nagy. „Asi desaťkrát. Vždy mi ušiel. Potom sa mi to podarilo. Napokon sa mi to predsa len podarilo.“

„A stalo sa?“

„A stalo sa, že som počul buchot…“

„Z tretieho poschodia ste počuli buchot na štvrtom?“

„Ehm… to som už nebol na treťom. Počúval som za dverami na štvrtom. Ale údržbársku brašnu som mal cez plece. Je to trestné?“

„Nie. Osožné. Pokračujte.“

„Počul som buchot a hádku, a krik…“

„V byte pána Nováka?“

„V jeho byte.“

„Krik dvoch ľudí alebo viacerých?“

„Dvoch.“

„Čo kričali?“

„Nič, slová sa cez dvere nedali rozoznať, iba krik a hádka, a buchot.“

„Dobre. Potom?“

„Vybehol som o poschodie vyššie a počkal som, kým sa otvoria dvere. Začal som zostupovať po schodisku, akože kontrolujem svetlá na chodbách. Muž stál vo dverách a malý chalan mlátil do tlačidla na výťahu. Slušne som ich pozdravil, no muž okamžite zacúval do bytu a zavrel dvere a chalan sa rozbehol dolu schodmi. Evidentne som ich vyrušil, jedno som si všimol. Tiekla mu krv.“

„Odkiaľ?“

„Z nosa. Na tvári mal pričapenú guču toaletného papiera alebo servítky – boli červené od krvi a presakovali. Asi dvakrát si guču odtiahol od nosa a pozrel sa na ňu, či je to krv a či ešte tečie, tiekla a pričapil ju späť. Potom mi zmizol z dohľadu a zbehol po schodoch.“

„Videli ste mu tvár?“

„Videl. Blondiačik, veľmi krátke riedke vlasy, asi ôsmak, deviatak, na tvári samý jebák, modré oči. Tenisky, rifle a biele tričko bez nápisu. Od nás zo školy nebol a na ulici som ho tiež ešte nevidel.“

„Takže ani neviete, či tam bol vždy ten istý, alebo sa striedali.“

Kurič sa poškrabal na čele.

„Takže sa striedali,“ dopovedal zaňho Burger.

„Podobným spôsobom sa mi podarilo zbadať ešte jedného. Bol podstatne vyšší a čiernovlasý, ale utiekol mi, skôr než som si ho stihol obzrieť.“

„Nevadí. Vieme aspoň toľko, že najmenej dvaja tam boli, lebo dvoch ste videli na vlastné oči. O ostatných radšej nebudeme špekulovať. Vieme aj to, že ten pán vo dverách bol ten, čo ste ho včera našli mŕtveho v Novákovej obývačke.“

„To sedí, je to on.“

„Aby bolo jasné, hovoríme stále o tom istom pánovi, čo chodil do bytu pána Nováka. V byte pána Nováka ste iného cudzieho pána nevideli. Ten sa nemenil.“

„Nie.“

„A či sa chlapci menili častejšie, neviete. Videli ste iba dvoch.“

„Nie, naozaj neviem. Iba dvoch.“

„Pána Nováka ste sa niekedy pýtali, kto to k nemu chodí?“

„Nie, ako by som mohol, veď som nechcel, aby si všimol, že sa okolo neho obšmietam.“

Obaja detektívi stíchli. Premýšľali.

„Ktorého z chlapcov ste tam videli naposledy?“

„Toho blondiačika.“

„Kedy?“

„Pár týždňov dozadu.“

„Čo bolo na tom chlapcovi zvláštne? Čo vám udrelo do očí?“

Kurič sa zamyslel.

„Prsty a nos,“ povedal po chvíli.

Dobrá odpoveď. Hneď sa jej chytili.

„Čo s prstami?“

„Mal iba dva. Držal si tie servítky na nose tak zvláštne, akoby nemal stredné prsty – mal iba palec a malíček. Namiesto dlane iba také dvojprstové kliešte. Pamätám sa, že si ich odtiahol od tváre a kontroloval, či mu ešte tečie krv, a tie prsty boli iba dva. A nos mal čapatý… taký zvláštny, ako mávajú boxeri. Malý, široký, čapatý, akoby vrazený do tváre.“

Lepší opis ani čakať nemohli.

„Tetovanie, jazvy?“

„Nie, to som nevidel.“

„Niečo iné?“

„Čo?“

„Čo vás upútalo. Kríval? Koktal?“

„Nič, iba tie prsty a nos.“

„Dobre… A kedy to bolo? Kedy sa hádali?“

„Ako som povedal, myslím tak pár týždňov dozadu… asi tak,“ hádal kurič a váhal.

Váhali aj detektívi. Kurič sa ukázal ako celkom dobrý zdroj informácií, mal prehľad a bol z prostredia, o ktoré mali záujem, išlo iba o to, aby ho nevyplašili a neznechutili, nech len rozpráva.

„Takže pri tej hádke ste videli chlapca naposledy?“

„Áno.“

„Odvtedy ani jeho, ani iného chlapca?“

„Nie, ani iného.“

„Cigaretu?“ spýtal sa Burger.

Kurič si vzal.

„A tento pondelok? Čo ste počuli tento pondelok?“

Kurič si potiahol a sledoval oblak dymu.

„Nič.“

S tým aj počítali. Nebude sa chcieť priznať, že zase špicľoval, veď ide o mŕtvolu.

„O piatej ste boli kde?“

„Viem ja…“ znova si potiahol.

„Sú to dva dni, to si hádam pamätáte?“

„Dva dni… dva dni,“ váhal kurič a aj sa zamyslel. „Už viem!“

Detektívi pookriali.

„No?“

„Bol som u švagrinej, opravoval som jej odtok z vane. Prišiel som domov až pred polnocou. Trochu sme to s bratom roztočili, však to poznáte.“

To bola najhoršia odpoveď, akú mohli očakávať. Ale aj také bývajú.

„Ste si istý?“

„Sto péro! Bol som u švagrinej.“

Takže im bolo jasné, že k udalostiam z pondelka sa týmto spôsobom asi nedopracujú, bolo treba začať utorkom.

„A včera? V utorok?“

„Už som vám povedal, ako to bolo.“

„Povedali, ešte by sme chceli vedieť, čo ste videli po príchode do obývačky.“

„Nič, iba toho chlapíka na pohovke.“

„Ako reagoval Novák?“

„Ako mal reagovať?“

„Či bol prekvapený, naštvaný, začal jačať alebo sa zrútil…“

„Nie, nezrútil sa, iba ostal stáť uprostred obývačky a civel na pohovku. Povolil si kravatu a zaskučal niečo ako božemôj, alebo tak nejako. Bol prekvapený, ale nezamávalo to ním, ani neseklo.“

„Požiadal vás, aby ste odišli, alebo aby ste ostali, aby ste niekoho zavolali?“

„Nie, o nič ma nežiadal, normálne vybral mobil, zavolal sanitku a potom políciu.“

„Úplne normálne, chladnokrvne?“

„No, zase až také chladnokrvné to nebolo, koktal, ale zavolal sám.“

„Vy ste čo robili?“

„Nič, iba som stál a čakal som, či niečo nebude potrebovať. Viete, v takej hlúpej situácii som ešte nebol, tak som ani nevedel, čo mám robiť.“

„Niečoho ste sa dotkli? Niečo ste premiestnili? Poháre na stole, fľaše…“

„Nie!“

„Hýbali ste mŕtvolou?“

„Nie! Ani bohovi by som sa ho nedotkol!“

„A Novák…?“

„On sa dotkol.“

„Ako?“

„Opatrne.“

„Ako opatrne? Opíšte nám to.“

„No ako telefonoval, tak tá spojovateľka sa ho asi pýtala, v akom stave je pacient, a on jej odpovedal, že sa nehýbe, že je v bezvedomí, a potom k nemu pristúpil, dotkol sa mu krku, zohol sa, priložil si ucho k jeho ústam a do telefónu povedal, že nie, nedýcha a tep mu nemôže nahmatať. To bolo všetko, doleteli o pár minút.“

„Ani Novák ničím na stole nehýbal? Neodniesol nejaké poháre do kuchyne alebo fľaše, alebo niečo neupratoval?“

„Určite nie.“

„Nepokúsil sa mŕtvolu obliecť alebo vyzliecť, alebo niečo mu vziať z vrecka?“

„Nie, to určite nie.“

„Boli ste celý čas s ním? Neposlal vás niekam?“

„Kam?“

„Viem ja? Niekam. Niečo priniesť, niečo odniesť, niečo vybaviť, niekoho zavolať, nejakého suseda…“

„Nie.“

„Skúste si spomenúť, je to dôležité,“ skoro až prosil Burger. „Naozaj dôležité. Či vás pod nejakou zámienkou neposlal na chvíľu… na malú chvíľočku von.“

„Nie, určite nie, bol som s ním v obývačke až do príchodu sanitky a polície.“

Museli mu veriť, bol si istý.

Vstali, železné nohy na nepohodlných školských stoličkách nepríjemne zahrkotali. Prekvapene si ich premeral.

„Všetko?“

„Možno. Možno sa ešte zastavíme.“

Prikývol, akože nemusíte, ale brániť vám nemôžem. Rád by som, no nemôžem. Potom mu niečo napadlo. Smutne zagánil.

„Pomohol som vám, čo? Pomohol, tak by ste mohli aj vy mne.“

„Ako?“

„V baraku nikto nevie, že… no, mohlo by to tak aj ostať? Z jedného platu nevyžijem, mám malé deti, to miesto údržbára v dome potrebujem, a žena upratovanie. Nechce sa nám znova sťahovať. Nemuseli by ste ma natrieť.“

„Dohodnuté,“ prikývol Burger. „A na odplatu vy sa nebudete nikde chváliť, že vás vyhľadala kriminálka a že sme debatovali o tom chlapíkovi. Ešte je to celé čerstvé a my nechceme zbytočne víriť vodu.“

„Jasné, kto by sa s tým chválil!“

Burger aj Hanzel boli spokojní, dozvedeli sa, čo potrebovali, a ešte si aj zabezpečili mlčanlivosť druhej strany, takže Mayorovu podmienku, aby na tom robili tak, že na tom akože nerobia a pritom robia, že nerobia… tak tú neopakovateľne formulovanú podmienku vyšetrovania vlastne splnili. Mohli byť spokojní a mohol byť spokojný aj Mayor, aj nadriadení funkcionári z ministerstva, čo mu už stihli telefonovať.

„A… ako ste ma vlastne našli?“ žasol kurič, keď si z ničoho nič uvedomil, že sa ich to ešte nespýtal.

„Boli sme u vás v baraku. Spýtali sme sa susedky…“

„Ježišukriste!“ zložil sa späť na stoličku.

„Len pokojne, nie sme včerajší. Hneď ako nám otvorila, sme pochopili, o čo ide. Predstavili sme sa jej ako pracovníci daňového úradu a že máme pre vás preplatky, aby ste sa dostavili a vybrali si ich. Zožrala to aj s navijakom, ešte aj ona chcela.“

Kurič iba vyvalil oči.

„To… nemyslíte vážne!“ žasol. „Tak to ste fakt frajeri, toto pre mňa ešte žiadni fízli neurobili, fakt vďaka.“

„Dovi!“ kývol mu Hanzel a zberal sa k dverám.

Burger ho nasledoval, ale v polovici cesty sa zháčil. Spomenul si na jeden závažný fakt v kuričovej výpovedi a vrátil sa. Vybral služobný preukaz a z neho vybral stovku.

„Ste hovorili, že máte malé deti…“

„No.“

„… a že nemôžete prísť o robotu.“

„No.“

„Tak o robotu neprídete, to vám garantujem, a toto…“ podal mu bankovku, „je za ochotu. Že pozdravujem krpcov a kúpte im trebárs zmrzlinu.“

Burger ho potľapkal po pleci a ponáhľal sa za parťákom. Kurič civel na bankovku v dlani a nevychádzal z úžasu.

„Všelijakých fízlov som už zažil, ale toto…“

„Ozaj, a čo je to za človeka, ten Novák?“ spýtal sa Burger medzi dverami.

„No pekný hajzel, keď ma takto natrel fízlom! Až doteraz sme boli akože susedia, kamoši, keď niečo potreboval, vždy doliezol, aj nalial, občas, ale teraz si môže pískať, debil jeden!“ uzavrel debatu kurič.

Odsúdil ho veľmi rýchlo, pritom mu na Nováka nič zlé nepovedali.

11

Burger bol ľudomil, ale nie zas až taký, aby hocijakému bytovkárovi dával peniaze, to zase nie. Lenže pri odchode si spomenul, že kurič sa mimovoľne pochválil, že pozná skoro všetkých chlapcov v dome, v škole aj v okolí, a to rozhodlo. Burgerovi bolo jasné, že ak budú vo vyšetrovaní pokračovať, či už načierno, alebo na pokyn Mayora, raz určite príde deň, keď budú musieť blondiačika s dvoma prstami nájsť. Jeho a možno aj všetkých chlapcov, ktorí chodili do bytu Nováka. Kurič im v pátraní mohol významne pomôcť, preto dostal stovku. Neboli to vyhodené peniaze, bola to investícia, a Burger dúfal, že onedlho sa im vráti.

Rozbor biologických stôp z mŕtveho Zachara trval dlho, zato Krauz a Chosé prikvitli do práce už na druhý deň. Vyhajaní, vyholení, navoňaní, usmiati, vytešení.

„No poďte ku mne, svine!“ schladil ich Mayor, sotva ich zbadal na chodbe.

„Pracovný čas sa začne až o polhodinu,“ bránil sa Chosé a snažil sa posunúť termín katastrofy.

„Zjebať vás môžem, kedy ja chcem, som tu šéfom! Alebo si ešte stále v tom včerajšom alkoholickom opojení a zabudol si na subordináciu!?“

Nechceli si navariť ešte viac, než už mali, a tak išli.

Burger s Hanzelom sa len uškŕňali.

Prišiel Váňa a v tesnom závese aj Kuky.

„Čaute, banda!“

„Dobré ráno,“ pozdravili sa.

Burger sa načiahol za slúchadlom a rozhodol sa zavolať Lengyelovi.

„Súdne lekárstvo, vy zabíjate, my chladíme,“ predstavil sa doktor. „Čo chceš, nemám čas!“

„Nič, chcel som sa iba opýtať, či nemáš ešte nejaké výsledky…“

„Nič nemám! Čo som vedel, som vám už povedal, na ostatné si musíte počkať.“

„Dobre, dobre, nečerti sa toľko. Tento poznáš? Stretnú sa dvaja lekári, jeden je neurológ a druhý gynekológ. Neurológ hovorí gynekológovi: Počúvaj, u nás na oddelení je to celé na nervy… a u vás ako?“

Lengyel ani veľmi nechcel, ale musel sa zasmiať. „U nás je to podobné ako na gynekológii. To je všetko? Tak čau a už neotravuj!“

Váňa si rozbalil raňajky a dumal nad vtipom.

„Edo… a čo mu odpovedal ten gynekológ, šak si to nedopovedal…“

Krauz a Chosé sa vrátili od šéfa. Burger si pri ich návrate do kancelárie zapálil špeciálne odloženú cigaretu, lebo čakal dlhé vysvetľovanie. Chcel si ich vychutnať.

„Skúste to rýchlo, kým tu nie je veľa ľudí,“ poradil im. „O to menšia hanba pre vás. Aké to bolo?“

„Kašleme ťa! Poznáš to?“ Krauz mu ukázal neslušný prostredný prst.

„Bóóže, jedna sobotná služba navyše, je tam toho,“ priznal | porážku Chosé, „ostatné ako zvyčajne, samé drísty o pracovnej morálke… mohli ste sa k nám pripojiť, aj vám by sa zišlo prehovoriť do duše, banda ulievakov…“ zahováral Chosé.

„Zdrbal ich pod čiernu zem,“ skonštatoval sucho Burger a pozrel na Hanzela. „Dostali to, ale sú príliš hrdí na to, aby sa priznali.“

„Sú,“ súhlasil Hanzel. „Hrdí a možno ešte aj ožratí… po včerajšku,“ mrmlal si popod nos a rozoberal pištoľ na ranné čistenie.

Kuky si chcel tiež pridať svoje.

„Vy dvaja, kde ste boli včera? My tu makáme, až padáme na huby, a vy!?“ zaútočil krpatý karatista vážnym tónom. „To len tak si vymyslíte deň dovolenky?“

„Sklapni, lebo ti ten olivovník podrežem motorovou pílkou a zalejem naftou, ty botanický ignorant!“ zahriakol ho Krauz.

Otvorili sa dvere a vošla Petra. Niesla si šálku horúcej kávy.

„Dobré ránko vospolok, tak ako sa mávame? Zvlášť vy dvaja?“ usmiala sa na Chosého.

„Ja som ti hovoril, že na tomto oddelení sa už skutočná nočná operatívna činnosť vykonávať nedá. Raz za čas niečo skúsiš rozrobiť na vlastné triko a hneď ťa všetci podozrievajú, že len slopeš a ulievaš sa. Zbaľ sa a poďme radšej von,“ ukázal Krauz prstom na parťáka a naozaj začal baliť spis do aktovky.

„Máš recht, radšej vypadnime,“ súhlasil Chosé. „Ani mne sa to už nechce počúvať.“

„Ideme do basy za Meličkom, Šaňovi sme to zahlásili a už nemusíme ísť na ranný nástup, bozkávame…“ Krauz im poslal pusu od dverí a obaja vypadli z kancelárie.

„Čo im je? Poštípala ich zmija?“ čudovala sa Petra rozvalená v kresle. „Ani sukňu mi Chosé nepochválil a je dosť krátka, na neho až veľmi krátka, a nič…“ šomrala.

„Kríza stredného veku,“ skonštatoval Váňa a všetkým ukázal údený podbradok, ktorý mu mama nabalila na raňajky. „Kúsok vám nechám,“ zašepkal skoro sám pre seba, aby ho, nedajbože, nezobrali príliš vážne.

„Hovbeles kríza, iba sa im nechce robiť… to sa občas stáva,“ zastal sa ich váhavo Burger a zložil noviny.

Hanzel pozrel do hlavne pištole, a keď zistil, že je perfektne čistá, zapojil sa do debaty aj on.

„Žiadna kríza, ani hovbeles, sú len unavení. Normálne unavení z tejto pakárne a chcú si povyraziť. Serte na nich, nerobia nič zlé, iba simulujú robotu. Prejde pár dní a prúser si ich nájde, nebojte sa. Na našom oddelení sme bez vraždy vydržali tak maximálne mesiac, potom sa to vždy roztrhne a zažijeme aj tri za týždeň. Nechajte ich, kým je pauza, nech si robia, čo chcú, potom si to odskáču, som si istý.“

Burger si iba zapálil novú cigaretu a znova si rozložil noviny. Tým vyjadril jasný súhlas s parťákom a zdržal sa ďalšieho komentára.

Kuky zhrabol pár listov zo stola a zahľadel sa na citrónovník.

„Ako to myslel Rišo s tou naftou… že ako hnojivo? Myslíte, že dve deci by mu pomohli?“ spýta vo sa zahľadel na strom.

Nikto nemal chuť mu odpovedať a ako obdivoval svoj citrónovník, pristál mu na hlave ďalší list.

„Doriti…“ zašomral potichu.

Váňa si parťáka nevšímal, prežúval a vypisoval si dovolenkový lístok. Keď sa mu to konečne na druhý pokus podarilo, odniesol ho Mayorovi.

„Šéfe, ako sme sa dohodli, jeden deň… idem s manželkou do Brna na ten veľtrh…“

Mayor nechápavo zagánil, ale potom si spomenul. „Aha, už viem, daj ho sem!“

„A… ešte niečo na pobavenie, aby si nebol hneď zrána taký zachmúrený. Tento poznáš? Stretnú sa dvaja lekári, jeden je zubár a druhý je neurológ, a ten zubár hovorí neurológovi: U nás na oddelení je to celé na hovno… a u vás?“

Mayor čakal.

„Dobré, nie? Tak ja už pôjdem, stretneme sa na rozdelení…“

12

Petra Pergnerová sa chystala na streľby.

Povinné strelecké cvičenie musí každý detektív absolvovať aspoň raz za dva mesiace, a raz za rok previerky zo streleckej prípravy. O nezmyselnosti tohto cvičenia sa nesmelo medzi detektívmi hovoriť, a preto sa o ňom hovorilo. Každý mal na povinné streľby svoj názor, cvičitelia ten, že je to hovadina, ale hovadina predpísaná z ministerstva a musí sa splniť, detektívi ten, že je to hovadina predpísaná z ministerstva a stačí sa na ňu vykašlať. A aj to robili, snažili sa vybaviť si podpis na prezenčnej listine, ako len vedeli.

Petra Pergnerová sa chystala na streľby zo služobnej pištole, hoci ju do služby nikdy nenosila. Nebola nanič. Strieľala neúčinné celoplášťové náboje Makarov, neschopné zastaviť a spacifikovať ani najmiernejšieho útočníka. Boli dobré iba na robenie dierok do terčov.

Namiesto neúčinnej služobnej pištole si kúpila Glocka dvadsaťšestku a ten krpatý poloplastový zázrak vypúšťal gule so schopnosťou zastaviť aj rozzúreného býka, ale súkromného Glocka si na služobnú strelnicu priniesť nemohla. Služobné predpisy to zakazovali. V súlade so služobnou logikou musela zbraň, na ktorú sa v službe najviac spoliehala, nechať ležať v skrini.

Petra Pergnerová sa chystala na streľby a obliekala sa do maskáčov. Na nohy si natiahla vojenské kanady, ťažké vysoké topánky so šnurovaním, a okolo pása si omotala vojenský opasok. Na hlavu si nasadila vojenskú maskáčovú šiltovku a postavila sa pred zrkadlo. Hrozný pohľad. Z elegantnej dámy sa razom stala zelená krava, bezmocne zovretá v tvrdej celtovine.

Detektívi sa už roky snažili vysvetliť nadriadeným, že strelecké cvičenia vo vojenských maskáčoch so služobnými pištoľami sú im nanič, že sa im málokedy v nočných uliciach stane, aby ich páchateľ počkal, kým sa z civilného oblečenia prezlečú do maskáčov a nabijú si služobnú zbraň, obujú si kanady a potom ho zatknú. Že by sa im skôr hodilo cvičenie v rifliach a bunde, na ktorú sú zvyknutí, a že by si potrebovali nacvičiť používanie svojich osobných zbraní. Nie, predpisy z ministerstva boli jednoznačné: služobné streľby sa budú vykonávať v maskáčoch a pod jednotným velením!

Papier je papier, proti papieru sa bojovať nedá, dokonca ani Glock nemá proti papieru šancu.

Všetci normálni detektívi si časom kúpili osobné zbrane, na ktoré sa dalo spoľahnúť. Strieľať chodili za vlastné peniaze na súkromné strelnice, ani sa nesnažili požiadať o náhradu výdavkov. Načo zaťažovať už aj tak zaťažený rozpočet ministerstva.

Občas si však so závisťou pozreli nejaký americký film o policajtoch. Tam si vraj detektív môže hocikedy počas práce odbehnúť dolu do suterénu vystrieľať pár nábojov a precvičiť sa v streľbe, a nepotrebuje na to ani žiadneho machra, ani časomerača, ani štatistiku, ani vyhodnotenia, ani tabuľky. Stačí, že to vie, že svoju zbraň perfektne ovláda a že mu raz môže zachrániť život.

Ale to boli iba také hlúpe filmy o Amerike, iba rozprávky o zahnívajúcom kapitalizme. Ten náš bol ešte čerstvý, u nás na policajtov nikto nestrieľa a nič sa im v službe nemôže stať, takže tie pištole ani tak nepotrebujú…

Petra Pergnerová sa teda chystala na služobné streľby. Už bola hotová a oblečená, keď do kancelárie vpadol šéf oddelenia vrážd.

„Prepáč… čo robíš?“

„Žeby príprava na policajný ples? Čo myslíš?“

Mayor zavrel dvere a zhlboka si vzdychol.

„Doriti! Ja som… oni mi… ja som ti…“ koktal nezrozumiteľne Mayor. „Ten výsluch Moniky je dnes, začne sa o polhodinu,“ zaúpel nakoniec.

Petra naňho prekvapene vyvalila oči, musela sa posadiť.

Prípad druháčky Moniky bol ako vystrihnutý z učebnice kriminalistiky. Monikina mama sa rozviedla, potom sa vydala, otčim začal chľastať a matka musela chodiť do práce, aby trojčlennú rodinu ako-tak uživila a zaplatila nájom. Otčim čakal iba na to, kedy konečne vypadne do roboty, a potom si Moniku brával k sebe do izby…

Matka si nič nevšimla, potom si aj všimla, ale bála sa, aby ju zase nezbil, a tak sa napokon tvárila, že si nič nevšimla. Učiteľka si všimla a nebála sa. Konzultovala ďalší postup s riaditeľkou a zavolali políciu.

Otrepaný príbeh, akých sa za oknami najväčšieho sídliska v Našom Meste dejú stovky a denne. Otrepaný a smutný. Smutne otrepaný.

Na prvom výsluchu na polícii boli prítomné aj učiteľka, sociálna pracovníčka a detská psychologička. Monika ich požiadala, aby zavolali aj tú tetu z vedľajšieho bytu, že to všetko povie iba jej. Vo vedľajšom byte bývala detektívka z oddelenia vrážd Petra Pergnerová, teta, čo mala vždy pri sebe žuvačku alebo kyslé cukríky a vždy jej niečo dala. Niekedy aj celý balíček. Veľmi pekne sa usmievala a mala krásne dlhé čierne vlasy, skoro až po zem, aspoň tak ich dĺžku odhadovala malá Monika. A vždy sa pri nej pristavila a spýtala sa, ako sa má a aké známky dnes dostala v škole, a Monika sa jej radostne pochválila, že jednotky, lebo dostávala iba také známky.

Monika jej už dávno chcela povedať tajomstvo, ale… chúďatko malé, nevedelo si to v tej malej detskej hlavičke usporiadať – a strach zvíťazil. Nepovedala.

Prvý výsluch musel vyšetrovateľ prerušiť, jednak preto, že sa nič podstatné nedozvedel, jednak preto, že už bolo po desiatej hodine večer a maloleté deti sa v noci vypočúvať nesmú. Vyzval všetkých prítomných, aby sa dostavili zajtra ráno o deviatej, zavolal na oddelenie vrážd a Mayorovi vysvetlil, ako veľmi potrebuje pri výsluchu aj detektívku Pergnerovú, tetu z vedľajšieho bytu.

Druhý výsluch sa o deviatej nekonal, lebo matka ležala v nemocnici a bez matky sa výsluch sedemročného dieťaťa urobiť nedá. Aj Monika sa sťažovala, že zle počuje na jedno uško a že sa jej krúti hlava, a vyšetrovateľ poslal do ich bytu okresných detektívov.

Otčim nič nechápal, jednak mal ešte zostatkových jedna osem promile v krvi, jednak si bol istý, že rodinné záležitosti si môže s tými dvoma vybaviť aj sám. Čo chce polícia, veď tej krave aj zavolal sanitku, tak čo?

„Chlapi, veď sme chlapi, nie? Každý z nás občas tej svojej nejakú tú strelí… čo sa jebete? Snažia sa mi prišiť nejaké prasaciny, ani neviem, o čo ide! Obidve sa proti mne dohodli. Bonzáčky sú to, kravy sprosté! Chlapi, nechajte to tak…“

Detektívi chlapi boli, ale nenechali to len tak.

Vyšetrovateľ upratal otčima do cely predbežného zadržania a celý kolotoč výsluchov so sedemročným dievčatkom a jeho matkou sa mohol začať – musel iba počkať, kým ich neprepustia z nemocnice. Účasť tety z vedľajšieho bytu sa ukázala ako kľúčová. Dievčatko nechcelo komunikovať s nikým, ani s matkou, jedine s tetou z vedľajšieho bytu. Vyšetrovateľ opäť volal a Mayor sa dohodol s vyšetrovateľom a s riaditeľom okresu a dal im Petru k dispozícii na neobmedzený čas. Velili mu to nielen predpisy, ale aj zdravý rozum a srdce.

Teraz, keď už bola Monika na polícii a všade okolo nej bolo veľa dôležitých pánov a tety v okuliaroch, a všetci sa jej vypytovali na veci… na také veci… teraz sa už rozhodla. Už chcela povedať, ale chcela to povedať iba jej, iba tej tete z vedľajšieho bytu. Vyšetrovateľ stanovil nový termín výsluchu, veľmi dôležitého, kľúčového výsluchu, a účasť prisľúbil aj okresný prokurátor. Chcel to vidieť na vlastné oči a počuť na vlastné uši.

„Petrička, ten výsluch je dnes, ja som ti to hovor…“

„Nič si mi nepovedal!“ zagánila Petra.

„Nie? Krista jeho tam! Vyšetrovateľ mi volal včera… predvčerom, alebo… ale bol som si istý, že som ti to povedal!“

„Nie, nepovedal!“

„Ja… som asi zabudol, prepáč,“ zaváhal. „Mám toho toľko…“ zajakával sa šéf.

„Kašli na to! Čo teraz?“

Mayor sa zamyslel a riešenie našiel takmer okamžite.

„Vybodni sa na streľby, zavolám Gustovi, akože si tam dnes bola, zapíše ťa do prezenčky a nastrieľala si na výbornú. Všetko vybavím! Prezleč sa a utekaj na jednotku, máš čas, ešte to stihneš,“ Mayor si priložil dlaň na čelo, akože toho má naozaj veľa, akože občas aj rozmýšľa a akože občas aj niečo vymyslí.

Petra nelenila, vstala, s rýchlosťou lasice v kurníku si rozopla maskáčovú blúzu a hodila ju za seba. Ostala iba v bielom priesvitnom bavlnenom tričku a Mayorovi sa odrazu pred očami týčili skoro holé štvorky kozy so šraubami rozdráždenými drsnou maskáčovou celtovinou.

Ostal tak, ako bol, s rukou pričapenou na čele a ani si neuvedomil, že zíza. Petra sa dotkla horného gombíka na maskáčových nohaviciach a rozopla ich.

„Ja budem pokračovať…“ upozornila šéfa, keď sa nehýbal.

„Aha!“ prebral sa, konečne mu trklo. „Tak pokračuj!“ vydal jednoznačný pokyn a urobil vzorový čelom vzad. S rukou pričapenou na čele vypochodoval z kancelárie.

Sotva sa za ním zavreli dvere, znova ich otvoril a do škáry vsunul iba hlavu. Oči mal zavreté.

„A keby si niečo potrebovala, okamžite mi volaj na mobil, pošlem ti, koho budeš potrebovať,“ povedala hlava so zažmúrenými očami. Bez akejkoľvek snahy špehovať opäť zmizla a dvere sa definitívne zavreli.

13

Petra sedela na chodbe, nohy mala pohodlne natiahnuté, päty na dlažbe, špičky dohora. Snažila sa driemať.

Prišli všetci, aj prokurátor, iba matka s dcérou nie. Vyšetrovateľ poslal k nim domov hliadku, aby zistili, čo sa zase stalo. Ak nič, nech ich privezú k nemu do kancelárie. Spolupráca matky bola skoro nulová, ale prípad sa už rozbehol a akékoľvek prieťahy nemali zmysel. Už jej to povedali, aj súhlasila, ale ľudia sa niekedy správajú mimoriadne iracionálne. Aj matky. Zvlášť v takýchto citlivých prípadoch.

Petre sa nechcelo čakať v kancelárii vyšetrovateľa, kde už vydýchali všetok vzduch, ospravedlnila sa, išla na záchod a radšej si sadla na chodbe.

Dvaja policajti v uniforme priviedli muža v stredných rokoch, posadili ho vedľa Petry, ale tak, aby medzi nimi bola jedna voľná stolička. Petra stiahla nohy a spojila kolená. Trochu sa vystrela a sadla si slušnejšie.

„Tu si sadnite, o chvíľu si vás vyzdvihne vyšetrovateľ a jemu všetko nadiktujete,“ usadili muža, jeden aj zasalutoval a odišli.

Neodpustili si skúmavé pohľady na Petrine nohy a na všetko, čo k nim patrilo.

„Dobrá sviňa…“ začula Petra za odchádzajúcimi policajtmi.

Chodba stíchla. Žiadne nové stránky nechodili, policajti boli zalezení v kanceláriách a vypočúvali.

„Tomáš Eichler, spisovateľ,“ povedal po chvíli muž po Petrinej pravici.

Spisovateľ k nej otočil tvár, ukázal jej modrou farbou poznačené oko, dva štichy nad obočím a zhrubnutú hornú peru. Ruku jej nepodal, iba mierne kývol hlavou, asi poklona.

„Zbili ma a okradli,“ pokračoval spisovateľ. „Mám podať trestné oznámenie, preto ma sem priviezli.“

Petra si odkašlala a sadla si ešte slušnejšie, skoro rovno.

„Vy ste tu za čo? Niečo ste vyviedli, alebo vás tiež prepadli?“

Petra sa nadýchla, ale nebolo treba. Spisovateľ si odpovedal sám.

„Vy nie, vy určite nie. Vy ste nič nevyviedli, slečna, máte to napísané v očiach. Žena s takými krásnymi očami nemôže byť páchateľ, teda páchateľka. Vy ste príliš jemná na to, aby ste niekomu ublížili. Ani muške, myslím si.“

Petra mierne sklonila hlavu k plecu, akože súhlasí, ale nepovedala nič. Nechcela mu kaziť ilúzie, a preto mu nepovedala, ako minulý týždeň vypočúvala mladého Kesegha. Britvou dorezal družku a myslel si, že keď ho vypočúva žena, môže si to zopakovať. Tak mu dvoma rýchlymi švihmi vysvetlila, že nie. Do rána sedel u nej v kancelárii bez cigarety a bez kvapky vody. Skoro zošalel, lebo absťák prišiel oveľa skôr, než čakal. Drankal, prosíkal, plazil sa, no Petra bola neoblomná… ale inak by neublížila ani muške.

„Mňa prepadli a okradli,“ pokračoval spisovateľ. „Noční vagabundi, čo vám mám povedať, máte ich tu plné mesto, stejně jako my v Praze. Prepáčte, občas mi to prepne a hovorím po česky. Bývam v Prahe, sem som prišiel iba zbierať materiál na nový román, ale poznám to tu, vyrastal som v centre mesta. Viete, píšem teraz o jednom lekárovi, čo sa asi skryl tu niekde, a ja by som ho rád vypátral. Môj otec sa pátraniu po zlých ľuďoch venoval celý život a ja som to zdedil po ňom. Ale vy o pátraní po zlých ľuďoch asi neviete nič, takže vás nudím, prepáčte.“

Stíchol a Petra sa nadýchla. Predbehol ju.

„Normálne toľko nerozprávam, ale teraz som v šoku. Doktor povedal, že som v šoku a vraj to môže trvať aj niekoľko dní. Normálne som ticho, ale teraz mi to ide akosi samo od seba. To ten šok. Vracal som sa domov, teda k tete Sáre a z prúchodu… z priechodu pod domom vybehli dvaja… a tak ma zbili, že ma skoro zabili. Ukradli mi tašku, ale veľa si nezarobili, peňaženku som mal v saku, a ani ma neprehľadali. Zvalili ma na zem, zbili ma, ale neprehľadali… ani hodinky mi nevzali, ani prsteň… ten by ma mrzel najviac, je to pamiatka po otcovi. V taške nič nebolo, všetky poznámky som našťastie vyložil u tety Sáry. Nič mi neukradli, iba ma zbili… a potom tá britva, to bolo najhoršie. Vraj ak neprestanem, tak ma podrežú. Pozrite…“ muž zaklonil hlavu a ukázal desaťcentimetrovú ryhu na krku.

Petra bola na pitve už toľkokrát, že presne vedela odhadnúť, ako vznikla. Britva sa iba pritlačila o krk a iba naznačila podrezanie. V takej polohe stačilo už iba potiahnuť a zatlačiť a tepny by vychrlili celý obsah krvného riečiska von, ale asi to nebolo ich cieľom. Chceli sa vyhrážať, inak by im na dokonanie vraždy nič nechýbalo. Obeť už bola zjavne bezmocná. Táto ryha nemala byť smrteľná, sotva poškodila povrch kože, mala iba vystrašiť.

„Vy tam asi nič nevidíte, ale ja som sa od strachu skoro pochcal. Zvalili ma na zem, na krk mi priložili britvu a povedali, aby som prestal, inak zomriem, a trochu pritlačili. Nie veľa, inak by ma podrezali, iba trochu, a rozrezali mi kožu. Potom utiekli. Hrôza. Hajzlové poistí…“

Petra sa znovu nadýchla. Znovu ju predbehol.

„Ale nechcem vás obťažovať. Prepáčte, to ja iba preto, že som trochu zmätený a neviem, čo mám robiť. Ešte nikdy sa mi nikto nevyhrážal, že ma zabije, je to taký zvláštny pocit. Zvlášť keď nerobíte nič zlé a neviete, či si vás s niekým poplietli, alebo ide iba o náhodu, alebo… čo,“ splietal spisovateľ a sústredil sa na prsty hrajúce sa samy so sebou.

Petra sa znovu nadýchla.

„Je to pro mne taková prekérní situace…“

Petra vydýchla a v tom momente sa otvorili dvere a vyšiel vyšetrovateľ.

„Pán Eichler? Vy ste? Tak poďte, porozprávate mi, čo sa vám to vlastne stalo.“

Spisovateľ vstal a dosť váhavo vykročil v ústrety novému dobrodružstvu. Na polceste sa zháčil a vrátil sa k Petre. Podal jej papierik.

„Tu máte moju vizitku. Keby s vami škaredo zaobchádzali, zavolajte mi, mám svoje konexie. Medzi policajtmi sa nájdu aj hajzlíci, práve tak u vás ako u nás, ale dá sa s tým niečo robiť, ak viete ako. Len mi zavolajte, slečna, keby k vám boli hrubí. Bolo mi potešením…“ a zmizol v kancelárii vyšetrovateľa.

Petra si pozrela vizitku, schovala ju do vrecka a pohodlne sa spustila nižšie. Nohy natiahla, ako sa len dalo, päty si oprela o dlažbu, špičky vystrčila nahor. Zaklonila hlavu a snažila sa zdriemnuť.

Pre človeka, čo netuší, ako strávi najbližšiu noc, je aj pár ukradnutých minút spánku požehnaním.

14

Matka s dcérou neprišli, znova boli v nemocnici. Monika sa vraj sťažovala na bolesti hlavy.

Petra šéfovi netelefonovala, pomoc nepotrebovala, ani služobné auto, prešla sa po meste peši. Dobre jej padlo.

Mayor ju našiel v kancelárii. „Nič?“

„Neprišli, vraj sú v nemocnici.“

„Je to koza, už sa ho nemusí báť, a aj tak robí problémy.“

„Bojí sa rodiny, susedov, kolegov v práci… vieš, ako takýto prípad zmení život tých chudákov?“

„A čo dieťa? Pre susedov a kolegov to má polícia nechať iba tak?“

„To som nepovedala, ale je to trochu zložitejšie, než opisujú príklady v učebniciach kriminalistiky. Ide o ľudí, o živých ľudí a o živé deti… to si vyžaduje oveľa citlivejší prístup než len smernice a paragrafy, a zaužívané postupy…“

„Dobre, máš pravdu,“ skočil jej do reči Mayor. „Ak nemáš nič súrne, tak si zabehni na obed, o tretej sa uvidíme na rozdelení.“

„Kde sú chalani?“ zaujímala sa Petra.

„Všetko je vonku, makajú odušu… tak si skoč na obed a na jedno chladené aj ty.“

Petra nemala vo zvyku rebelovať a pokyny nadriadeného v podstate akceptovala vždy, a urobila tak aj teraz.

Keď sa vracala z obeda, zažila prekvapenie.

„Slečna…?“ spisovateľ nevychádzal z úžasu. Aj sa od prekvapenia postavil. Skoro do pozoru.

Petra si špárala odhryznutou zápalkou v zuboch a celkom nespoločenský vypľúvala triesočky na zem. Vybrala zákrutu na chodbe pred výťahmi, prešla lietačkami a ocitla sa v chodbe pred svojou kanceláriou. Na nepohodlnej služobnej stoličke sedel…

„Kurva aj s hovädzím…“ stihla ešte zašomrať Petra a vypľula kus mäsa zaseknutého medzi šestkou a sedmičkou vľavo hore. Vtedy ho zbadala – a vtedy zbadal on ju.

„Slečna…?“ zopakoval už postojačky.

„Prepáčte,“ ospravedlnila sa detektívka z oddelenia vrážd, spakruky si utrela zaslintanú hubu a improvizované špáradlo jednoduchou frčkou nasmerovala do rohu chodby.

„Nepovedali ste mi, že ste… od nich!“ žasol spisovateľ.

„Nepovedala som vám nič, nevšimli ste si to? Strávili sme spolu dvadsať minút a za celý ten čas ste ma nepustili k slovu, hovorili ste iba vy. Ako som vám mohla čokoľvek povedať?“

Spisovateľ si zahryzol do pery.

„To ten stres…“ nedopovedal a ospravedlňujúco pokrčil plecami. „A ja som vám povedal, že policajti sú hajzlíci…“ Skormútene sa zložil späť na stoličku. „Trapas.“

„To nič, to sa občas stáva. Celkom milé faux pas,“ smiala sa Petra a potľapkala ho po pleci.

Ich rozpačitú debatu ukončil Mayor, vyšiel z kancelárie a sotva ju zbadal, zajasal.

„Máš čas? Poď ku mne!“

Petra sa dozvedela, že spisovateľa na okrese vypočuli a prijali trestné oznámenie, ale keď na konci výpovede začal tvrdiť, že sa ho pokúsili podrezať a vyhrážali sa mu zabitím, zavolali Mayorovi, či sa na to nechcú pozrieť aj jeho ľudia.

„Načo?“ rozhorčila sa Petra. „Na okrese nevedia zadokumentovať jedno obyčajné oznámenie? Prečo všetci chcú, aby každú blbosť hneď prevzalo oddelenie vrážd?“

Mayor si pošúchal čelo, potom si uvedomil, že toto už Petra pozná, a ruku radšej použil na úpravu vlasov.

„Lebo je to Rakúšan žijúci v Prahe a zbiera tu nejaké podklady na nový román. Vraj ho prepadli dvaja Poliaci a vyhrážali sa mu zabitím, a má taký pocit, že po ňom idú už od Prahy. Chceme tu nejaký medzinárodný konflikt? Nechceme! Nie je lepšie sa na to pozrieť hneď od začiatku? Je! Na okrese tvrdil, že robí na veci, čo má vojenský význam, a ide o starú, prísne utajovanú záležitosť. Je to spisovateľ, teda blázon, nemusíš ho brať vážne, ale posunuli nám to z okresu na zváženie, tak prečo by sme sa na to nepozreli? Aj tak tento mesiac nemáme čerstvú vraždu, tak som si myslel, že by si…“

„No dobre,“ mávla rukou Petra, „ja si ho teda zoberiem k sebe.“

„Na obede si bola?“

„Bola.“

„Tak mi potom podaj hlásenie, ako to vyzerá,“ vyhodil ju a zahrabal sa v papieroch.

Petra si zobrala spisovateľa do kancelárie a začali spolu debatovať. Taká debata… no debata. Ako povedal šéf, všetci spisovatelia sú blázni a fantazírujú, našťastie niektorí sú celkom neškodní a občas aj milí…

15

Vyhodnotenie biologických stôp z mŕtvoly Patrika Zachara stále nechodilo. Burger zavolal na okres, ale vyšetrovateľ Mišík nemal žiadne nové správy. Vraj labáky maľujú, všetko je hore nohami a skoro všetci si zobrali dovolenky, treba vydržať.

„Vydal si už povolenie na pochovanie?“

„Vydal.“

„Do zeme – alebo kremácia?“

„Do zeme.“

„To nám vyhovuje. Takže ak sa neponáhľajú tí hore, nebudeme sa ani my tu dolu. Inak povedané, aj my na to kašleme. Chcel som sa porozprávať s tým jeho synom, načo to všetko rozvíril, ale keď nemám v rukách fakty, nemôžem. Čakáme.“

„Aj ja. Keď niečo príde, ozvem sa.“

Ale čas bežal a vyšetrovateľ sa neozýval.

Asi maľovali aj na okrese.

16

„Decká, ja sa asi zbláznim… on bude rodiť!“

Vo svojej podstate dosť hlúpe konštatovanie, pokiaľ by nešlo o morského koníka, lebo iba ich samce sú schopné rodiť, ale Kuky tým myslel svoj citrónovník a mužský rod bol tak v nelogickom spojení s rodením namieste. Rodiť by mohol, ale to by nesmel byť v kancelárii Krauz.

„Kde, ukáž, ty Mičurinovo slepé črevo…“

Kuky mu ukázal púčik na halúzke. Krauz ho odtrhol.

„Ja ťa zabijem!“ Kuky skoro vyskočil z kože.

„Žuvačka,“ uzemnil ho Krauz. „Obyčajná stará stvrdnutá žuvačka. Niekto si z teba urobil prdel, čomu sa ani nečudujem, lebo to nie je zas až také ťažké. Debilko krpatý…“ Krauz ukončil výskum záhadného púčika a majiteľovi zelenej opachy podal biely stvrdnutý nález.

Kuky požmolil žuvačku medzi prstami, privoňal, presvedčil sa, že Krauz má pravdu, a veľkým oblúkom ju poslal do koša na druhom konci kancelárie. Trafil presne.

„Chalani,“ povedal káravo do kancelárie, „toto si zaslúžim za svoju dobrotu? Veď ja sa iba snažím trochu vám spríjemniť pracovné prostredie, a vy ste na mňa a na Marcela ako sršne.“

„Na Marcela…?“ žasol Váňa a prestal žuvať. „Kto je Marcel?“

Kuky nenápadne hodil hlavou do kúta kancelárie a zatváril sa náramne šťastne, že jeho nový kamarát už má aj meno. Šťastne a skromne, akože ani mu za ten geniálny nápad nemusia gratulovať.

„Citrónovník Marcel! Panebože, čoho sa tu ešte dožijem?“ zaúpel Krauz a schoval si tvár do dlaní.

„Teda vy neprestanete na nás útočiť, čo?“ bránil sa Kuky. „Tak dobre, onedlho mám päťdesiatku, chcel som vás pozvať, ale teraz vidím, že bude lepšie sa na vás zvysoka vykašlať!“

„Kuky, neblázni, kedy ty máš päťdesiatku?“

„O pätnásť rokov. A čo ťa to trápi? Aj tak vás nepozvem, aj tak! Sami ste si na vine!“

Váňa už nemal slov, iba si bezmocne nabral za lyžičku tresky a opatrne odstránil trčiacu kostičku.

Hanzel sa vrátil z umyvárne, bol opláchnuť služobné auto.

„Niečo som zmeškal?“

„Všetko,“ privítal ho Krauz zmučene. „Mohol si sa zoznámiť s Marcelom, takto ani netušíš, o čo si prišiel.“

„To je ten nový z piateho okresu? Už nastúpil? Však Šaňo hovoril, že príde až prvého…“ nechápal Hanzel.

Nikto nemal silu predstaviť mu Marcela a Kuky sa odul, tak si iba sadol, prehadzoval papiere na stole a naozaj netušil, o čo prišiel.

Vrava v kancelárii na chvíľu ustala.

Odrazu ticho prerušil Hanzel.

„Ehm… sme tu všetci?“ vztýčil sa za stolom a akože si ich všetkých prepočítal. „Všetci,“ skonštatoval spokojne, „tak počúvajte, sme sa so synom rozhodli, že vás dnes pozveme na pivo k Jumbovi.“

Prekvapene naňho pozreli.

„So synom?“ zaujímal sa Burger a jeho prekvapenie bolo nefalšované.

„Oto dostal nápad, že by sa s vami rád stretol… po takom dlhom čase. Veď ho skoro všetci poznáte, ešte ako chlapca, tak čo. Rozprával mi o Austrálii také veci… no čo vám budem hovoriť, úplne iný svet. Myslel som si, že by vás to zaujímalo, ale hlavne, chce sa s vami zvítať.“

Chlapi na seba začudovane pokukovali, ale neodmietol nikto. Mladého Ota poznali, to bola pravda, Burger ho dokonca poznal odmalička, ale zase až takí kamaráti neboli. No ak si želal posedieť, nebudú proti. A ak si želal zaplatiť, dupľom nebudú proti.

„Kedy?“ zaujímal sa Váňa.

„Po fajronte, o štvrtej.“

„Dohodnuté,“ rozhodol za celú kanceláriu Váňa a pokračoval v porciovaní tlačenky. „Tupý…“

„Myslel som, že už ste prestali!“ vyštekol Kuky.

„… nôž! Mal som na mysli nôž! Namiesto aby rezal, iba mi ju drobí, pozri, toto má byť plátok tlačenky!“ ukázal ozobané nič a s nechuťou ho položil na chlieb. Pridal kúsok cibuľky, potrel ju horčicou a celý výtvor podal na zmierenie Kukymu.

Kuky bol odutý, ale aj hladný a zdravý rozum zvíťazil nad emóciami – nepodarený obložený chlebík si napokon vzal. Schuti zahryzol a bolo po odutosti. Tlačenka bola rozdrobená, ale vynikajúca. Blažene sa zaškľabil na tých, čo nemali také šťastie.

„Ani mne by nevadila rozdrobená…“ zašomral si Chosé popod nos a vetu nechal otvorenú, keby s3 náhodou chcel niekto chytiť.

„Zas mi nič neostane,“ chytil sa Váňa, lebo aj tak dobre vedel, že povzdych bol adresovaný iba jemu. Začal pidlikať nanovo. „Ale do radu sa nestavajte! Mám už posledné dve kilečká a do fajrontu je ďaleko!“ upozornil ostatných.

Váňa sa vyhrážal, keď išlo o jedlo, vyhrážal sa skoro stále, ale na pivo napokon išli všetci s plným žalúdkom. Váňov švagor bol majster na zabíjačku a jeho klobásy a tlačenka boli naozaj vychýrené pochúťky. Váňa to dobre vedel a parťákom jednoducho nemohol urobiť také svinstvo, že by ich vynechal z poradovníka.

17

Krátko pred ukončením pracovného času prišla na kávičku Petra. Aj ona dostala obložený krajec chleba a automaticky sa pridala k partii na pivo.

„Jeden za všetkých, všetci na jedno,“ súhlasne prikývla na Hanzelovo pozvanie.

„No, vajčáci, de ste tak dlho, šak som vás už nevidel, ani nepamatám, hovadá!“ privítal ich Jumbo a roztiahol ruky.

Kto tento uvítací ceremoniál poznal, snažil sa uhnúť, kto sa uhnúť nestihol, tvrdo obanoval. Tí, čo prežili, si posadali do rohu za španielsku stenu a pivo sa mohlo začať.

Prišla Alenka.

„Ani to neskúšaj!“ pozdravila všetkých, ale patrilo to hlavne Chosému a jeho rúčke šmátralke.

Alenka sa nacvičeným úhybným manévrom panvou vyhla Chosého ruke a spočítala objednávky. V momente, keď sa otočila, Chosé sa vymrštil a aspoň ju tľapol po zadku. Ani ju nehlo, to mohol. Kým mala spodný lem sukne desať centimetrov nad kolenami, nebol nebezpečný, ale každý centimeter vyššie už znamenal problémy. Poznali sa až príliš dobre.

„Tak kde je?“ spýtal sa Burger.

Hanzel pozrel na hodinky na ruke, potom na tie najdôležitejšie nad výčapom a pokrčil plecami.

„Príde… viete, tie autobusy…“

Nasucho ho čakať nemohli, škoda času, tak si pripili bez mladého Ota.

„Tak kde je?“ spýtal sa Burger po hodine.

„Už som mu volal, ide…“

Burger už nepovedal nič, iba si usrkával z piva a cez okraj pohára sledoval parťáka. Hanzel sa stále ošíval, raz si pošúchal bradu, potom čelo, potom obočie, potom si napravil rozkrok, znova bradu a znova… a stále sledoval hodinky a…

„Čo je?“ spýtal sa Krauz, ktorému správanie kolegu nemohlo ujsť a už ho to prestalo baviť.

„Nič, čo by bolo.“

„Oto, niečo nesedí?“

„Sedia všetci, čo majú sedieť, čo furt máš?“

„Ja nič, ty sa furt ošívaš!“

„Ser na mňa, neošívam sa!“

Krauz popíjal ako ostatní, ale profesionálna deformácia mu nedala, aby si nevšimol, že Burger sleduje Ota a že Oto sa stále ošíva, a že…

„No tu je! Chlapec zlatý!“ zahulákal Hanzel a evidentne sa mu uľavilo. Akoby z neho spadlo vrece cementu.

Burger si s Krauzom vymenili pohľady. Rýchle. Obyčajné. Také rýchle obyčajné vraždárske. Nič nepovedali. Nič to neznamenalo. Asi.

Aj keď niektorí ľudia si rozumejú iba pohľadmi a rozprávať pritom veľmi nemusia. Ďalšiu komunikáciu prerušil príchod mladého Ota.

„Dobrý večer,“ pozdravil slušne mladý muž a usmial sa.

Chlapi okolo stola vstali.

„Boha, šak minule si bol o pol hlavy vyšší od stola…“ usmial sa Krauz a objal ho.

„To bolo pred desiatimi rokmi, pán Krauz…“

„Richard, neblbni s vykaním!“

„Tak Richard.“

„Čau,“ pridal sa Chosé.

„Čau…“ podávanie rúk a potľapkávame po pleciach nemalo konca-kraja.

„Aúú,“ zareval mladý, keď ho objal Jumbo.

„Ja som tu majiteľ,“ oznámil mu na ospravedlnenie. „Ja môžem!“

„Dobrý večer…“ vyjachtal ciciak a s úctou si premeral horu mäsa pred sebou.

„Ser na dobrý večer, pre teba Jumbo, ako pre všetkých! Šak si Otov syn, né?“

Mladý Oto súhlasne pokýval hlavou a s úľavou sledoval, ako si domáci sadá. Jedine posediačky bol neškodný, kým stál a zaháňal sa rukami, mohol kedykoľvek ublížiť, hoci aj nechtiac.

„Ahoj,“ privítal ho Burger.

„Dobrý večer, ujo Burger…“

To bolo v poriadku. Burger ho poznal od plienok a mladý Oto mu nikdy netykal. Paradoxne, niektoré tykania sa práve dĺžkou známosti automaticky vylučujú a vykanie je aj tak spoločensky príťažlivejšie než ploché tykanie.

„A vy ste… ty si Petra, však? Otec mi hovoril, že má pre mňa u vás vyhliadnutú nevestu, ale že by mal až taký dobrý vkus, to som nevedel!“ žasol mladý Oto, keď sa konečne dostal k Petre.

„Ja mu dám po hube hneď teraz, v rámci privítania,“ ohradil sa Chosé.

„Ja tebe nie, po prvé, bolelo by ťa to, a po druhé, paragraf útok na verejného činiteľa mi vysvetlil otec, už keď som bol v škôlke,“ kontroval mu mladý Oto.

Všetci sa zasmiali a mladý Oto okamžite zapadol do partie. Bol po otcovi a to sa im rátalo.

„Slečna!“

Alenka pri výčape zbystrila pozornosť.

„Fľašu whisky, ak by bola írska, bolo by dobre, a piva, koľko pánom hrdlo ráči… dnes platia Austrálčania!“

Chalani okolo stola jeho návrh prijali s jasotom.

„Chlapci, tí vedia piť, to nie ako my tuná. My si iba myslíme, že pijeme, ale čo robia oni, to je rachot!“

„No čo som vám hovoril, že má plnú riť zážitkov!“ jasal Hanzel a pritlačil sa na syna. Objal ho a dal mu pusu.

„Ale, tato…“ utrel si líce, trochu naňho zagánil a ďalej sa usmieval.

Prišla fľaša whisky aj nové pivá. Alenka sa znova uhla. Pripili si a debata sa mohla začať.

„Tak kde si všade bol, pochváľ sa, chlapče,“ vyzval ho Burger. „A koľko si vlastne mal, keď si išiel na skusy do sveta?“

„Devätnásť – myslel som si, že objavím Ameriku. Chyba, už ju našli predo mnou a nič mi nepovedali, musel som na to prísť sám.“

Chlapi za stolom uznanlivo pokývali hlavami. Chlapec začal múdro, až prekvapivo múdro.

„Ale prišiel a vrátil sa!“ zajasal Hanzel a radostne si štrngol s Petrou, lebo sedela vedľa neho.

„Aj ja mám radosť,“ prekvapene s ním súhlasila a nastavila pohár.

„Hovorí sa – všade dobre, tak prečo ostať doma? Tak som skúsil aj ja. Veni, vidi, vici…“

Krauz sa chcel napiť, ale prekvapene odtiahol pohár od úst.

„Ty si sa priučil aj latinčine?“

„Čítal som… trochu. Mal som veľa času.“

„To ti chválim,“ rozplýval sa Krauz. „Tak pokračuj.“

„Vonku je to nanič. Fakt je pravda, že všade dobre, ale iba s prachmi, bez nich radšej doma. A v tom prípade platí, že doma najlepšie,“ pokračoval mladý Oto.

Chlapi znova súhlasne pokývali hlavami.

„Bez penez to nikde nestojí za ništ,“ zafilozofoval si aj Jumbo.

„Kde si začal?“ pokračoval Burger v improvizovanom výsluchu.

„V írsku. Išli sme traja, traja králi zo školy. Zmaturovali sme a skúsili sme. Ostali sme hneď v prístave, v Belfaste. Robota ťažká, vykladali sme náklady z lodí, strašná drina za pár drobných, ale po pol roku sa mi naskytla príležitosť a odplával som ako pomocný lodník do Austrálie.“

„Sám?“

„Sám, kamošom sa páčilo v Belfaste a ostali tam. Ja som chcel skúsiť aj niečo iné, tak som išiel.“

„Ale sám? To si sa nebál – na druhý koniec sveta?“

Otázky sa sypali zakaždým z iného kúta stola.

„Nebál. Veď o to ide – vyskúšať niečo nové.“

Všetci prítomní uznanlivo pokývali hlavami. Odvaha to bola, to museli uznať. Koncom deväťdesiatych rokov, keď sa mladý Oto vybral do sveta, oni už mali svoje rodiny a svoju prácu a s tým súvisiacu zodpovednosť. Vyraziť iba tak na opačný koniec sveta sa im zdalo príliš dobrodružné a neuvážené. Ale devätnásťročný chalan bez záväzkov sa na svet pozerá inými očami, a tie mu ticho závideli.

Keď mali oni devätnásť, pripravoval sa XVI. zjazd KSČ a ani v jeden deň v rokovacej sále PKO nepreberali odchod mladých maturantov do Austrálie, vlastne nepreberali nič, čo by sa týkalo devätnásťročných a cestovania za hranice, tak celý ten široký a neznámy svet jednoducho zmeškali. Asi zlá konštelácia hviezd, možno zle načasované pôrody, možno iba trochu životnej smoly. Ich generácia sa asi narodila priskoro, alebo prineskoro. Krauz a jeho rovesníci strávili polovicu života v socializme a necelú polovicu v kapitalizme, ale ani sami nevedeli, čo bolo lepšie. Jedno však vedeli presne, že pre nich prístupné destinácie – Balaton, Soči, Burgas, Rostock a ešte pár pláží pri Čiernom mori v socialistickom sektore – sa s Austráliou porovnať nedali. Iba ticho závideli a počúvali, lebo tam nikdy neboli, a dobre vedeli, že s ich policajnými platmi sa tam ani nikdy nedostanú.

„To si neviete predstaviť, decká. More je tam modré ako rozliaty kalamár a teplé ako vaňa s penou.“

„Ale nezačínal si vo vani, nie? Niekde si sa uchytiť musel.“

„Ostal som v Melbourne. Zase som robil v dokoch, ale už som nevykladal tovar, robil som sliediča na remorkéri.“

„To je čo?“

„Odprevádzal som veľké lode na more a privádzal som ich do prístavu.“

„Ty si riadil remorkér?“

„Nie, robil som tam niečo ako plavčíka, pomocnú silu. Na riadenie musíš mať školy a prax. To trvá veľmi dlho.“

„Dobre, dobre…“ zasiahol do debaty otec, „to by bolo na dlhé rozprávanie, to môžeme preskočiť. Povedz im, ako si sa dostal k tým geológom, to je najdôležitejšie!“

Mladý Oto si znova nalial z fľaše, odpil, usmial sa a pokračoval.

„Dobre, tata, tak im to poviem. To bola bohovská náhoda… slečnáá… ešte jednu fľašu!“

„Trochu spomaľ,“ napomenul ho otec a kamarátsky si prehodil ruku cez synove plecia.

„Načo spomaľovať, keď treba pridať,“ rozhodol syn a striasol zo seba otcovu ruku. „Ešte jednu fľašu, ja to platím!“ rozkázal syn.

Krauz fľochol pohľadom po Burgerovi. Burger sledoval Hanzela a čakal, čo bude. Otec si strasenú ruku schoval pod stôl a radšej sa chopil pohára. Aj sa tak trochu trápne usmial. Burger preniesol pohľad na Krauza, lebo zacítil, že ho sleduje. Stretli sa im pohľady, ale trvalo to iba okamih. Obom bolo jasné, že niečo nie je v poriadku.

„Tak tí geológovia…“ začal mladý Oto novú kapitolu, „bohovská náhoda. Vykladali v prístave debničky. Zahraničná expedícia, bolo tam zúčastnených sedem štátov, množstvo materiálu, veľký projekt…“

„O čo išlo?“

„Diamanty. Išli hľadať diamanty. V strede Austrálie je ich hŕba, treba iba vedieť, kde a ako ich hľadať. Lenže je tam jeden problém – je to riť sveta. Púšť, piesok, planina a zase iba púšť. Aj tak som dal v prístave výpoveď a najali ma ako technického pracovníka. Mal som na starosti presun materiálu, riadil som jednu dodávku a s tým spojené veci.“

„Logistika…“ snažil sa mu pomôcť Krauz.

„Iste, iba preprava materiálu, nič moc, ale zmluva bola výhodná, tak som súhlasil. Vyrazili sme do púšte…“

„A teraz to bude napínavé,“ upozornil ich Hanzel.

„… a to by ste mali vidieť. Zo začiatku krásna príroda, potom krutá púšť… no aj tak nádhera!“

„Ale všetko je tam jedovaté,“ oponoval mu Krauz.

„To je pravda,“ súhlasil mladý Oto, nalial si plný pohár whisky a aj ho skoro vypil. Utrel si ústa a pokračoval. „Príroda je tam neuveriteľná, čo by malo behať, to skáče, čo by malo voňať, to smrdí, čo by si chcel pohladiť, to ťa popichá a čo by si chcel zjesť, to ťa otrávi. Majú tam jedovaté pavúky, hady, žaby, liany, medúzy, ryby, slimáky, mravce… všetko. Celý kontinent je jedovatý, žiadna sranda. Prežiť tam v divočine je naozaj ťažké…“

„Aj si sa zranil?“

„Nie, ja nie, ja som mal šťastie, ale niektorí…“

„A to na nose?“

Oto si pošúchal malú jazvu na koreni nosa tesne medzi obočím.

„To nič nie je. Chlapíka vo vedľajšom stane poštípal v noci škorpión. Začal sa zvíjať, dostal horúčku a do rána bolo po ňom!“

Všetci stíchli v nemom úžase.

„Jedovaté zvieratá a všade tony piesku. Stred Austrálie je čistá púšť. Strašná vyprahnutá púšť.“

To bolo niečo pre Jumba.

„To je hovno, chalani, to ja som bol raz na cvičení pri Malackách, na druhej strane diaľnice, smerom na Pernek, v tých vojenských objektoch. Tak tam je vám toľko písku, že by ste sa zasrali. Raz navečer sme išli…“

„Jumbo, nechaj ho dohovoriť!“ zahriakli ho, lebo príbeh o Perneku by trval dlhšie než celá cesta krížom cez Austráliu.

„No dóbre…“ súhlasil neochotne domáci.

„Vyrazili sme do púšte, do stredu Austrálie. Išli sme dva týždne. Nakoniec hlavný inžinier rozhodol, že sme na mieste, a rozložili sme stroje, postavili stany a začalo sa vŕtanie a kutranie v zemi. Uprostred púšte. Päťdesiatstupňové teploty. Žiadna cesta, žiadna železnica, žiadne letisko, žiadny mobilný signál, žiadny bufet… nič. Len púšť a horúčava. Boli sme tam rok. Úplne odrezaní od sveta. Ale oplatilo sa, našli sme…“

„Počkaj, to až nakoniec,“ protestoval Hanzel. „Ešte im povedz, že si tam bol tento posledný rok úplne odrezaný od sveta a nevedel si, že mamka…“

Otec si so synom vymenili rýchly pohľad. Syn prikývol.

„Máš pravdu, to som zabudol. Bol som uprostred púšte celý minulý rok a začiatok tohto roka. Nevedel som, že mama…“ a stíchol. Chvíľu premáhal emócie. „Ja som o pohrebe vôbec nevedel, inak by som bol prišiel. Určite by som prišiel, ale tam sme boli na konci sveta. Žiadny signál, nič…“ mladý Oto si pritlačil prsty o očné kútiky, sklonil hlavu a bezmocne ňou pokrútil.

Všetkým ho bolo ľúto. Bola to rodinná tragédia a všetci, čo boli na pohrebe, vedeli, ako Hanzelovi syn chýbal. Teraz sa konečne dozvedeli, prečo chýbal, a aj ho v duchu ospravedlnili.

„Odtiaľ sa nedalo dostať,“ pokračoval mladý Oto, „stred austrálskej púšte je tisícky kilometrov vzdialený od všetkého, na čo by ste len pomysleli. Strašné podmienky. Za ten rok tam z celej výpravy zomreli traja ľudia a ani ostatní neostali úplne bez ujmy. Veľa chorôb a veľa zranení, ale taký je už život bádateľov. A teraz…“

„A teraz im to povedz!“ posúril ho otec.

„… vám poviem, ako sme dopadli. Našli sme! Vyše roka sme dreli ako kone v neľudských podmienkach, ale našli sme. Hlavný geológ sa nemýlil. Vedel, čo robí, a oplatilo sa. Našli sme ložisko. Našli sme diablovu pec!“

Všetci žasli.

„Boha! To je čo – diablova pec?“

Mladý Oto si ich vychutnával. Starí skúsení detektívi ho počúvali ako mladí študenti skúseného profesora na prednáške. Užíval si chvíľu slávy a očividne mu to robilo dobre.

„To pred miliónmi rokov vyvrela zo stredu zeme hornina a cestou hore tavila všetko, čo jej prišlo do cesty, aj staré usadeniny z organických zvyškov, ako boli stromy a zvyšky živočíchov, a všetko, z čoho vznikla ropa a uhlie. Časť týchto zvyškov sa dostala vďaka geologickým posunom litosférických dosiek do styku s magmou a uhlík sa pretavil do diamantov. Diamant nie je nič iné ako tuha, ktorú používame v ceruzkách na písanie, je to ten istý chemický prvok, ale tento prešiel špeciálnym procesom tavenia, vysokým tlakom a teplotou a pretavil sa do diamantu. Presne takto nám to vysvetlil hlavný geológ doktor Balkyn, veľký odborník. Vedel o diamantoch všetko a našiel ich. Bol to jeho životný úspech a všetci sme mu vďační. Iba vďaka nemu sme tak zarobili. Tvrdil, že magma stúpala hore v komínoch, ktoré mali kruhový prierez, a keď vyvrela na povrch a stuhla, vytvorila homoly, teda sopky, normálne kopce. Po miliónoch rokov sa vrcholce sopiek zarovnali vodnou a vzdušnou eróziou, ale ich kmene v hĺbke zeme ostali a v týchto podzemných kmeňoch ostali aj diamanty. Nájsť takýto kmeň sopky znamená pre geológa životný úspech. Ak ho nájde, začne sa kopať jama kruhového tvaru – takejto jame sa hovorí diablova pec. Občas má priemer sto metrov, občas aj päťsto metrov, v Juhoafrickej republike je ich niekoľko a sú to najvýdatnejšie náleziská diamantov na svete. My sme jednu takú diablovu pec našli uprostred Austrálie, bohovský objav!“

Chlapi za stolom ani nedýchali. Niečo také ešte nepočuli. Naozaj odborný výklad so všetkým, čo má odborná prednáška mať, a ešte k tomu to bolo napínavé.

Aj Jumbo stíchol, na toto nemal žiadny lepší príbeh. Ďalej ako za Pernek sa v živote nedostal, a aj keď aj tam bolo piesku po kolená, záhorácke drahokamy v ňom neboli. Ak nerátame Skalický rubín.

„Ako hovorím, fantastický objav! Urobili sme základný vrt pre baňu, ktorá sa určite stane jedným z najvýdatnejších ložísk na surové diamanty.“

„A teraz im ukáž tú fotografiu…“ nahodil pyšný otec.

Mladý Oto vyprázdnil pohár rýchlym gestom austrálskeho zlatokopa a teatrálne zalovil vo vnútornom vrecku bundy. Vybral kus poskladaného papiera.

Nebola to fotografia, ako signalizoval otec, bol to výstrižok z časopisu.

„Takto to tam vyzeralo…“ zašomral mladý Oto nenútene a dal kolovať. „Hrôza, uznajte sami.“

Prvá dostala do rúk výstrižok Petra a rozložila ho. Obrázok bol veľký ako polovica kancelárskeho papiera. Koloval od jedného k druhému a všetci uznanlivo pokyvkávali hlavami.

„Fakt tvrdé.“

„Drsné.“

„Bohovské.“

„Čistá hrôza!“

Komentovali obrázok.

Dostal sa aj ku Krauzovi. Na obrázku z časopisu čupeli pod kaktusom traja mladíci. V strede bol vysmiaty mladý Oto, dvaja po bokoch sa opierali rukami o zem, Oto mal ruky prehodené cez ich plecia. Z krkov im ovísali čutory na vodu na dlhých remeňoch. Všade naokolo iba piesok, za nimi duna z piesku. Kaktus sa tváril ako nepriateľ s veľkými ostňami a chalani si čupli dobrý meter predeň, aby sa nepopichali.

„To je z National Geographic, dostali sme sa na tretiu stránku. Bol to veľký úspech, svetovej tlači nemohol ujsť,“ komentoval mladý Oto. „Všade iba kaktusy a púšť, besný život…“

Krauz podal výstrižok ďalej, nech sa pokochajú aj ostatní.

„To ste odfotografovaní uprostred tej austrálskej púšte?“ chcel vedieť Krauz.

„Presne uprostred,“ prikývol mladý Oto. „Kúsok od nálezu.“

„Hrôza,“ súhlasil Krauz. „Horúčava a piesok.“

„Päťdesiat stupňov a piesku tony,“ pritakal mladý Oto. „Slečnáá… ešte jednu fľašu whisky!“

Nikto mu nebránil.

„A ešte tie bankovky…“ navrhol Oto starší, aby ich všetkých dorobil až do tla. Nech závidia.

Mladý Oto opäť zalovil vo vnútornom vrecku bundy a na stôl položil bankovku.

„A takto to vyzerá pretavené do hmotných statkov. Vyše roka odriekania, ale potom je z toho toto…“ a bankovku posunul do stredu.

Chopil sa jej Kuky.

„Tventy… je tu napísané…“ lúštil písmená na bankovke a podal ju ďalej.

„Dvadsať austrálskych dolárov,“ vysvetľoval mladý Oto. „Takto nás vyplácali. Zarobil som veľmi slušne, mám ich dosť, asi si kúpim pozemok, postavím dom a jedna spodná izba bude pre otca…“ usmial sa naňho a objal ho ako ozajstného kamaráta, „alebo začnem podnikať, uvidím… neviem… mám ich dosť, však sa neponáhľam.“

Aj austrálsky dolár koloval a vzbudil primeraný záujem, lebo ani on, ani výjav na fotografii sa bežne vidieť nedá.

Vypili pár fliaš írskej whisky a pár pollitrákov tuzemského piva, vypočuli si príbeh do konca a začali sa rozchádzať, lebo čas pokročil. Mladý Oto všetko bez problémov zaplatil a všetci sa zhodli na tom, že prežili celkom zaujímavý a poučný večer.

Iba dvaja neboli spokojní. Večný rýpal Krauz a starý Burger.

Krauz stále gánil a Burger iba mlčky fajčil.

18

Na druhý deň prišli do práce všetci. Hoci noc sa začala dosť výživné, každý si namaškrtený jazýček ustrážil a skončili v rozumnom čase v posteli. Niektorí aj doma. Ráno sa dostavili, väčšina skoro triezva.

Ranný nástup u šéfa prežili bez ujmy, nič zvláštne sa cez noc nestalo, žiadnu novú vraždu nemali a Mayor si do zošita zapísal všetko, čo mu na dnešný deň nadiktovali. Potom ich vyhodil z kancelárie, lebo musel ísť na poradu.

Kuky pozametal spadnuté lístie, Váňa rozdal raňajky, Petra si vypila rannú kávičku, Hanzel vyčistil pištole… všetko ako zvyčajne. Najprv rýpali do Kukyho, potom do Petry, potom do Chosého, ale veľká sranda z toho nebola. Akosi im to dnes nešlo.

Krauz čakal, kedy vypadnú.

Kuky a Váňa sa najedli a vybrali sa vyšetrovať do domova dôchodcov starý prípad spred troch rokov. Petra dopila kávu, a keď videla, že už sa nič zvláštne diať nebude, odišla k sebe do vedľajšej kancelárie písať zameškané správy.

Hanzel zatelefonoval na okres. Bol to iba krátky telefonát.

„Žiadne výsledky zo Zacharovej mŕtvoly ešte nemajú,“ oznámil parťákovi.

„Asi ich to ani veľmi nezaujíma,“ odpovedal oblak dymu spoza novín.

„Už je pochovaný, možno by to tak malo ostať aj s celým prípadom.“

„Asi by to niekomu veľmi vyhovovalo,“ odpovedal oblak.

„Asi. Tak počkáme, ja si zatiaľ odbehnem na mzdové.“

Hanzel odišiel na mzdové oddelenie riešiť zle vypočítané nadčasy v poslednej výplate… a Krauz sa konečne dočkal, ostali sami.

V kancelárii stoštyridsaťjeden sedel iba Burger, Krauz a Chosé.

„O čo ide?“ spýtal sa z ničoho nič Krauz.

Odpovedi bránila vztýčená stena z ranných novín a oblak tabakového dymu.

„Sa pýtam teba!“ zdôraznil Krauz.

Papierová stena sa položila a dym sa rozplynul. Burger zagánil na Chosého vyvaleného v kresle.

„Čo čumíš na mňa?“ ohradil sa Chosé. „Keď chce hovoriť so mnou, začne slovami… debilko, o čo ide? Teraz tak nezačal, takže toto asi patrilo tebe.“

Burger preniesol pohľad na Krauza. Preniesol ho s ľahkosťou, ako prístavný žeriav prenáša desaťtonový náklad kukurice balený v stokilogramových vreciach. Krauz ťažobu pohľadu postrehol, ale uľahčiť mu to nemienil.

„Pane?“ Burger zložil noviny do štvorčeka a vybral si cigaretu z úst. „Vaše žalanie?“

Krauz poskladal posledné zvyšky spisu a lakťami sa zaprel o stôl. Nahol sa k Burgerovi.

„Pýtam sa, o čo ide? Tam na druhom konci stola nerozumieť? A slovo debilko som naozaj nepoužil, takže Chosého z toho láskavo vynechaj.“

„Vy dnes nejdete do basy? Čo Melička, ako to bez vás prežije? Veď ste si ho ráno diktovali do roboty,“ naťahoval čas Burger. „Zase…“

„Budeš blbnúť aj ďalej?“

„Ja – a blbnúť? Ja neblbnem, ja to myslím vážne! Načo by som vám niečo hovoril, keď máte plné ruky práce? Nebudem vás zbytočne zaťažovať, páni detektívi… najlepší, najmúdrejší…“

Krauz preniesol pohľad na Chosého. Chosé si poklepal po čele, Krauz súhlasne prikývol.

„Starne,“ skonštatoval Krauz.

„A blbne,“ doplnil Chosé.

„Starne a blbne,“ zosumarizoval Krauz.

„Ale nehovor mu to, naserie sa,“ upozornil ho Chosé.

„Tvári sa, akoby sa on v živote neulieval.“

„Poctivec najpoctivejší,“ pritakal Chosé.

„Akoby nevedel, že s tým Meličkom iba blafujeme…“

„No.“

„…a užívame si.“

Krauz vrátil pohľad k Burgerovi.

„Edo, ale teraz vážne. Ak o niečo ide, tak sme tu, Melička sem, Melička tam.“

„Len či…“ zaváhal Burger a zapálil si novú cigaretu.

„To asi nemyslíš vážne,“ ohradil sa Chosé z kresla.

Burger sa usmial. Fakt to nemyslel vážne, chcel im iba odplatiť to starnutie a blbnutie. Keby o niečo išlo, na týchto dvoch by sa mohol spoľahnúť naozaj na sto percent. Ak na nikoho iného, tak na nich určite. Lenže ani sám nevedel, či o niečo ide. Celý problém súvisel s jeho parťákom, a ak ide o parťáka, musí byť každý detektív opatrný, aby zbytočnými rečami nenarobil viac škody ako osohu. Nechcel o tom začať, čakal, či začnú oni. Začali, tak musel pokračovať.

„Nič sa nedeje, čo by sa malo?“

„Sledoval som vás včera u Jumba. Oto sa ošíval a nervózne gánil, ty si z neho nespúšťal oči, akoby si čakal, že sa každú chvíľu položí, celá atmosféra na začiatku bola napätá ako guma v gatiach, tak mi nehovor, že sa nič nedeje,“ rozohnil sa Krauz.

Burger počkal, kým sa kolega vydýcha.

„Niečo sa mi nezdá,“ skúsil váhavo.

„Niečo s Otom?“ nechápal Krauz.

„Uhm… ale s mladším.“

„Čujme,“ Krauz sa pohodlne vyvalil na stoličke.

„No… ako by som vám to… tak dobre, na rovinu… vlastne nie, načo?“

Krauz sa nechápavo zahľadel na Chosého.

„Je normálny? Pomôžeš mu ty, alebo ja?“

„Nechcem ho biť, je starší…“ zaváhal Chosé.

„Ja ho zase mám rád ako vlastného…“

Burger ich počúval iba na pol ucha. Poznal túto hru, sám ju s nimi hrával. Nechal ich, nech si užívajú.

„Tak mám – alebo nie? Už ste skončili?“

„Radšej hovor, ak je to niečo vážne, nech je to už vonku.“

Burger prikývol. Prestali blbnúť, už ho počúvali.

„Vážne… viem ja? Posúďte sami. Chlapec sa vrátil a chvíľu bolo všetko v poriadku, potom Oto akosi zosmutnel a dva dni s ním nebola rozumná reč, iba ma mlčky vozil v služobnom aute a zožieral sa. Napokon som ho pritlačil a vypadlo to z neho. Vraj sa mladý z ničoho nič odsťahoval, a on nevie kam a prečo. Zase odišiel.“

„Do Austrálie?“

„Si normálny, Chosé, veď si ho včera videl, nie?“

„Tak kam?“

„Oto nevie, vraj sa iba presťahoval k niekomu do mesta.“

„A to má byť všetko?“ nechápal Krauz. „Veď má už aspoň dvadsaťpäť, nie je malé decko. Našiel si babu, možno aj s bytom, a je u nej.“

„Dvadsaťpäť presne a baba v tom nie je,“ spresnil Burger. „Oto sa ho pýtal a navrhol mu, že ju môže pokojne privliecť domov, že nemá proti tomu vôbec nič, aj tak mu ostal na krku veľký trojizbový byt a je v ňom sám, zmestili by sa. Chlapec odmietol, vraj nejde o babu, zbalil sa a odišiel. Nič nepovedal, iba odišiel. Oto má oňho obavy…“ Burger nedokončil, začal intenzívne poťahovať z cigarety.

„Má nejaké konkrétne podozrenie?“

Burger dofajčil a hľadal vhodné slová. Aby si rýchlejšie usporiadal myšlienky, znova si jednu zapálil.

„No…“ váhal a prikývol.

„Takže s tým odchodom z domu to nebolo celkom také jednoduché, ako si nám povedal.“

„Nebolo,“ pripustil Burger. „Oto mu upratoval izbičku a v cestovnej taške mu našiel pištoľ. Keby nejakú pištoľku, ale veľký revolver, strelivo tri päť sedem Magnum.“

„No zbohom!“ žasol Chosé. „Načo je takému ciciakovi také delo?“

„Presne – načo? Navyše bez papierov, bez zbrojného preukazu,“ súhlasil Burger s námietkou.

„Ale spýtal sa ho, nie?“

„Spýtal sa, Riško, spýtal, a mladý sa odul a odišiel, vraj mu nemá čo prehľadávať veci.“

„Niečo na tom je, nie? Je už dospelý, má právo na svoje súkromie.“

„To má,“ pripustil Burger, „ale ono je to s tým súkromím trochu komplikovanejšie. Vy to asi neviete… Krista jeho tam…“ zanadával Burger, lebo niektoré veci nie sú jednoduché ani medzi kamarátmi. „Nehovorí sa mi to ľahko, ale… Otove rodinné vzťahy ste až tak podrobne nesledovali ako ja, no ja áno, ja o mladom Otovi viem niečo, čo ani mňa nenecháva chladným, zvlášť ak ide o revolver v jeho rukách. Ono je to takto… asi desať rokov sme bývali v jednom paneláku, kým som sa presťahoval do väčšieho bytu. Bol to policajný dom, samé služobné byty, a s Otom sme sa dosť často navštevovali. Videl som mladého vyrastať od plienok. Kým bol malý zasran, bolo všetko v poriadku, občas nejaké rozbité okno, občas odreté koleno, ale inak normálny chlapčisko. Prvý ozajstný malér sa vyskytol, keď končil základku. Miestni policajti urobili raziu v jednej pivnici, lebo dostali tip na hniezdo vykrádačov bytov, a hádajte, koho zbalili?“

„No fasa,“ vzdychol si Krauz, lebo dobre vedel, čo bude nasledovať.

„Mladý patril do skupinky piatich výrastkov, čo vykrádali autá a byty na celom sídlisku a z predaja ukradnutých vecí si celkom slušne žili. Našťastie mu do pätnástich chýbali nejaké mesiace a podarilo sa nám ho s Otom z toho vysekať. Na polícii v pohode, ale doma dostal bitku ako pes a zdrhol. Týždeň sa flákal kade-tade po meste, kým sme ho našli. Vyhladovaného, špinavého, uzimeného, ale živého a zdravého.“

„Lenže ono to neprestalo,“ postrčil kolegu Chosé.

„Neprestalo, vlastne sa to všetko iba začalo. Na strednej sa z mladého stal profesionálny grázlik, samé pitky, ponocovanie vonku, prestal chodiť domov a Oto iba tŕpol, kedy mu zavolajú z miestneho oddelenia, že ho zase zbalili. Taký život na vlastnú päsť je finančne dosť náročný a mladý začal zase kradnúť. Párkrát sme mu ešte pomohli, ale vo štvrtom ročníku ho zbalili a už toho bolo priveľa, už sa nedalo intervenovať. Vzhľadom na vek a ako prvotrestanec dostal podmienku, ale ani z toho sa nepoučil.“

„Pokračoval, čo?“

„Uhm,“ prikývol Burger. „Včera u Jumba vám klamal. Žiadnu maturitu nemá, vyhodili ho zo školy, k maturite ho ani nepripustili. Krátko na to prišiel posledný prúser, najväčší. Chalan sa zaplietol do bitky a použil nôž. Niekoho pichol do brucha, našťastie prežil. Dozvedeli sme sa to od kolegu detektíva z okresu, čo to vyšetroval. Zavolal nás na pivo a upozornil Ota, že celé vyšetrovanie vedie k jeho synovi a asi ho bude musieť zatknúť. Oto sa vtedy so synom strašne pohádal a mladý sa opäť zbalil a zdrhol. Tentoraz kúsok ďalej než len do susedného okresu. Napísal list z írska, potom jeden z Austrálie, potom sa na štyri roky odmlčal a Oto sa išiel zblázniť. Ani na pohreb ho nevedel zohnať, nemal o ňom žiadne správy.“

„To vieme, veď Chosé telefonoval s tou… s tou Martou…“

„Magdou!“ opravil kolegu Chosé.

„…s Magdou, aby pomohla, a ani ona ho tam nevedela nájsť.“

„Presne tak, nikto ho nevedel nájsť,“ pokračoval Burger, „a odrazu sa objaví, v taške má revolver, oháňa sa dolármi a platí celej krčme. A keď na to otec príde, chlapec sa zase zbalí a zdrhne z domu, nečudujte sa, že Oto je z toho na nervy. Ten zasran krpatý je magnet na prúsery, za tých pár rokov, čo vyrástol z puberty, stihol narobiť toľko paseky, že by sa za to nemusel hanbiť ani profesionálny kriminálnik.“

„Ako ťa počúvam, tak on ním už aj je,“ súhlasne prikývol Chosé.

Krauz s Burgerom si vymenili rýchly pohľad a obaja, hoci neradi, museli s kolegom v kresle súhlasiť.

„Oto sa oňho bojí,“ pokračoval Burger. „Veľmi dobre vie, a my to vieme tiež, že pištoľ v rukách amatéra môže narobiť veľa problémov a je iba otázkou času, kedy sa to stane. Oto potrebuje helfnúť, ale nevie, ako vám to povedať. Sotva sa psychicky ako-tak pozviechal po pohrebe, už je tu ďalší problém. Padá to naňho ako betónová stena, je pod tlakom a ja mám obavy, aby niečo nevyviedol.“

Krauz chvíľu uvažoval, vstrebával nové informácie o kolegovi, o ktorom si myslel, že vie všetko. Nikto o nikom nevie všetko, zistil to už dávno a potvrdilo sa mu to opäť.

„Tú včerajšiu pitku u Jumba nevymyslel mladý, čo? Ten sa na nás môže vybodnúť, to bola Otova akcia, však?“

„Máš pravdu, Richard, to vymyslel Oto. Chcel…“ Burger na chvíľu zaváhal, hľadal slová, „… nám ho predstaviť v takom svetle, v akom by ho chcel vidieť sám, chcel nás presvedčiť, že všetko je v najlepšom poriadku a že im dvom sa začína nový život.“

„Nás? Myslím, že v prvom rade chcel presvedčiť sám seba.“

„Aj to je možné.“

Burger stíchol a venoval sa fajčeniu. Krauz sa hral s ceruzkou a Chosé v kresle úporne sledoval špičky topánok.

Chvíľu bolo ticho, potom začal Krauz.

„Ehm… chalani… ja som vám to ani nechcel hovoriť, ale teraz, keď sa celá tá včerajšia pivná akcia dostala do iného svetla, tak vám to radšej poviem. Viete, ten zasran zasraný nám klamal nielen o maturite, on nám klamal asi vo všetkom. Pamätáte sa na tú fotografiu vystrihnutú z časopisu, ako tam čupia pred kaktusom uprostred púšte?“

„No,“ spozornel Burger.

„Tak ja ten kaktus poznám. Je to Pachycereus pringlei – kaktus z čeľade Cactaceae, po našom čeľaď kaktusovité.“

„No a?“ nechápali.

„Je to stĺpovitý kaktus, ktorý vo svojej domovine dorastá až do výšky pätnásť metrov, a je to najznámejší kaktus na svete, lebo hral skoro vo všetkých filmoch s Johnom Waynom a Kirkom Douglasom. Hral v každom westernovom filme. Sú to tie vysoké ostnaté stĺpy s bočnými výrastkami a chlapci z divokého západu si o ne derú rifle a schovávajú sa za ne, keď po nich strieľajú Indiáni.“

„No a?“ ešte stále nechápali.

„Čo no a? Vy ma nepočúvate, alebo čo?“ rozčúlil sa Krauz. „Ten kaktus pochádza zo severozápadného Mexika, spolkový štát Sonora. Jeho teritórium výskytu zasahuje aj do južnej Kalifornie, ale určite nie do stredu Austrálie. Ja som sa včera mladého naschvál spýtal, či to, čo držím v ruke, je fotografia z Austrálie, a odpovedal mi, že ich fotografovali kúsok od náleziská diamantov. Kecal, ale nechcel som ho včera zosmiešniť pred toľkými ľuďmi, tak som to radšej nechal tak, ale vám to môžem povedať, on klamal asi vo všetkom.“

„Ako vo všetkom? Ty myslíš, že v tej Austrálii vôbec nebol?“

„To neviem, Chosé, ale silno pochybujem.“

„A nemohol nejaké semienko utrúsiť nejaký vtáčik?“

„Chosé,“ žasol Krauz, „ukáž mi vtáčika, čo si len tak zaletí na výlet z Mexika do Austrálie, tam sa vyserie uprostred púšte, aby ti urobil radosť, a šmahom krídelka letí zase späť do rodného hniezda! Poznáš takého vtáka?“

„Ja nie, ty by si mal, ty poznáš všetkých našich vtákov,“ zazubil sa Chosé a Burger sa musel nahlas zasmiať.

„Kašlem na vašich vtákov a na tvojho zvlášť, ty pes, ale keď ste ma už pasovali za znalca, tak dobre, zodpovedne vám môžem vyhlásiť, že žiadna migračná trasa nevedie krížom cez Pacifik. Sú vtáky, ktoré lietajú od Antarktídy až po Aljašku a preletia aj pätnásťtisíc kilometrov, ale to sú všetko veľké morské vtáky, a tie sa kaktusmi neživia a semená neroznášajú. Vrabčiakov, čo lietajú krížom cez Tichý oceán z Mexika do Austrálie, nepoznám.“

„Tak potom?“ spýtal sa Burger.

„Tak potom sa semienko z Mexika nemôže iba tak zakoreniť uprostred Austrálie.“

„Tak potom?“ dobiedzal Burger.

„Tak potom neviem, ale mne sa to celé akosi nezdá,“ váhal Krauz. „Tá fotografia určite nebola robená uprostred Austrálie. A spomeňte si, ako sme ho zháňali, aby prišiel na pohreb. Chosé volal tej svojej Marte…“

„Magde!!“ dôrazne ho opravil Chosé.

„… Magde – a ani ona ho nevedela nájsť. Ako to bolo, Chosé?“

„Normálne,“ začal vysvetľovať Chosé, „keď Otovi prišiel ten druhý list z Austrálie, tak sa s ním chválil, že chlapčisko sa konečne uchytilo a že si žije, že má prachy a perfektnú robotu a tak. Sú to tri alebo štyri roky dozadu. Ja som mu vtedy povedal, že som zažil tiež niečo podobné, že som mal nádhernú babu a odišla na študijný pobyt do Austrálie, lenže sa tam vydala a ostala tam, a mne tiež prišiel list na rozlúčku a ostali mi iba oči pre plač…“

„Ja sa na to pamätám,“ skočil mu do reči Krauz, „kefovával si vtedy tú letušku, ako sa len…“

„Irenka,“ vzdychol si Chosé.

„… presne, Irenka, a striedal si ju s nejakou zverolekárkou…“

„Julka,“ vzdychol si Chosé.

„… presne, Julka, ale slzy som ti v očiach vtedy nevidel…“

„Dobre, to sa iba tak hovorí. Čo som mal na ňu pol roka čakať iba tak nasucho?“

„Nie, nasucho v žiadnom prípade nie,“ súhlasil parťák.

„Budeme tu riešiť moju sexuálnu otázku alebo Ota?“

„Čo sa štorcuješ, šak ja iba tak, aby to s tými slzami bolo všetkým jasné… dobre, dobre, už som ticho, môžeš pokračovať.“

„Konečne! No a Ota to vtedy veľmi zaujímalo, chcel vedieť, čo tam Magda robí, kde býva a či by nemohla nadviazať so synom kontakt, a tak trochu sa poinformovať, že ako sa mu naozaj darí a podobne. Vtedy sa mi jeho žiadosť zdala dosť divná, dnes už viem, prečo to chcel. Potreboval niekoho, kto by mu syna tak trochu postrážil. Nevyšlo to, nezohnal som ju, ale keď Otovi teraz zomrela manželka a chcel to dať vedieť synovi, tak sme Magdu použili, pamätáte sa, volal som jej z kancelárie…“

Obaja prikývli, lebo sa pamätali, bolo to nedávno.

„Magda sa vydala za miestneho riaditeľa polície, čo v Austrálii znamená, že má na starosti územie trikrát väčšie, než je celá naša republika. Po troch dňoch sa ozvala, že manžel preveril všetky možné evidencie, či nie je v base, či nezomrel, či neleží v nemocnici, preveril migračný úrad, prepátral, čo sa len dalo, ale osobu s menom Oto Hanzel nenašiel a nenašiel po ňom ani žiadnu stopu, že by legálne vstúpil na územie Austrálie a riadne sa prihlásil. Nenašiel vôbec nič.“

„Presne tak, nenašiel vôbec nič,“ chopil sa iniciatívy Krauz a prstom ukázal na Burgera. „Edo, to je to, o čom hovorím. Ani riaditeľ polície po ňom nenašiel žiadnu stopu, a odrazu sa vráti celý vytešený, v batohu má malý kanón, vrecká plné dolárov, všetkým ukazuje fotografiu zo severného Mexika a tvrdí, že sa fotografovali v strednej Austrálii.“

Chlapi na seba chvíľu gánili.

„Ehm,“ odkašlal si Burger, „uznávam, je na tom niečo čudné,“ pripustil váhavo. „Mne prvému sa to celé nezdalo, preto som chcel s vami hovoriť. Tak čo s tým budeme robiť? Čo navrhujete?“

„Čo máme navrhovať?“ usmial sa Krauz. „Záleží na tom, čo chceme dosiahnuť. Určite si už o tom uvažoval, tak nás nenapínaj a povedz nám výsledok.“

„No, uvažoval,“ pripustil Burger, „myslím si, že by sme mali Otovi helfnúť.“

„Konečne niečo konkrétne! Takže si sa rozhodol, že by sme mali Otovi pomôcť, je tak?“

„Tak.“

„A na tú pomoc si sa rozhodol použiť nás dvoch, je tak?“

„Ale…“

„Žiadne ale, je to tak!“

„Dobre…“

„A prečo?“

„Lebo sme jedna partia, nie? Sme jedna kancelária, nie? Kto mu pomôže, ak nie my? Americkí vojaci?“

„To nie, tí majú dosť svojich starostí, ale prečo práve my?“

„Lebo Kuky s Váňom sú príliš pomalí, ja sa musím starať o Ota a Petra si s tým sama nepomôže, okrem toho nie je z našej kancelárie, hoci… niekedy aj je. Vlastne stále je, ale sama si aj tak nepomôže, tak ste mi logicky vyšli vy dvaja.“

„Ďakujeme za dôveru,“ nedal sa Krauz.

„Pozrite, neblbnite a uvažujte,“ pokračoval Burger a zmierlivo zodvihol ruky, aby sa nerozčuľovali a radšej ho počúvali. „Máme teraz hluché obdobie, veľmi sa nepretrhneme. Vy môžete pokojne ďalej diktovať šéfovi do roboty toho vášho Meličku v base, a pritom by ste sa mohli po mladom tak trochu pozrieť, omrknúť ho a preklepať, kde býva a čo robí. Ja vás budem kryť, keby dačo, okrem toho budem v kontakte s Otom a budem ho pravidelne spovedať, čo nové sa deje v rodine. Zatiaľ o tom nikomu nič nepovieme, a keď niečo zistíme, dáme hlavy dokopy a poradíme sa. Je dosť možné, že ten mladý zasran bude našu pomoc v najbližšom čase potrebovať, a mali by sme byť nablízku, lebo ďalší úder osudu už Oto nezvládne. Myslím si, že v danej situácii platí, že ak niekto má možnosť pomôcť najlepšiemu kamarátovi, tak je povinný to spraviť, nie?“

Na také múdre argumenty nemal kontru ani Krauz, ani Chosé. Iba si vymenili pohľady a Chosé bezbranne pokrčil plecami. Napokon aj Krauz.

„Ďakujeme ti za príma džob, máš to u nás schované.“

„Nemáte za čo, ja rád pomôžem.“

Krauz schmatol gumu a hodil ju do Burgera. Ani sa nemusel uhýbať, letela bokom a vletela do koruny stromu. Trochu to buchlo, strom sa jemne zatriasol a zhodil pol kila listov.

„Boha jeho aj s figovníkom… Riško, na ako dlho to odhaduješ?“ hrešil Burger a zhadzoval z pliec napadané lístie. Kôpku na stole iba spakruky zmietol na Kuky ho stoličku.

Krauz si odborným okom premeral strom, hlavu naklonil k plecu a chvíľu ho skúmal.

„Ešte tak mesiac. Možno iba dva týždne.“

„Kristepane,“ zaúpel Burger. „Richard, to fakt nepoznáš nejaké zázračné hnojivo, aby prestal opadávať?“

„Také neexistuje, on potrebuje skleník, vlhký vzduch a veľa svetla, pravidelnú zálievku a veľa hnojiva, a1e bežného, nie zázračného. Tu je mu veľmi teplo a sucho – a za tou roletou je stále v šere.“

„Tak niečo na urýchlenie, nech tak dlho netrpí. –“

„Pol litra nafty, ale to by krpec zistil, lebo by smradela celá kancelária.“

„Ja sa z toho zjavím…“ šomral Burger a snažil sa vyloviť posledný list zaseknutý za golierom košele.

„Kašlite na Kukyho, vyriešme najprv Ota… Edo, ako si to predstavuješ? Kde ho nakontaktujeme?“ spýtal sa Chosé, lebo nová úloha ho začala celkom baviť.

„O desiatej sa mám s mladým Otom stretnúť dolu pri hodinárstve. Vraj niečo potrebuje a nechce s tým otravovať otca. Volal mi včera večer domov. Celú noc som premýšľal…“

„Čo som ti hovoril, že to má na nás pripravené už dávno! Iba to na nás hral, akože sme mu vylučovacou metódou odrazu vyšli iba my dvaja – ako najlepší kandidáti na pomocníkov,“ zašepkal Krauz smerom k Chosému a ten naň ho sprisahanecky žmurkol, akože všetko pochopil už dávno.

„… som premýšľal a myslím si, že najlepšie by bolo, keby ste sa naňho zavesili priamo na chodníku pred hydinárstvom. Ja ho vybavím čo najrýchlejšie, hore ho za žiadnych okolností ťahať nebudem. Sledovačku ste už robili toľkokrát, že jeden amatér vás nemôže odkopať ani zmiasť. Keby ste sa do fajrontu nevrátili, poviem Šaňovi, že ste mi volali a ste na styku s informátorom.“

Krauz neveriaco pľasol dlaňami.

„Aké jednoduché! Edo, prečo ty so svojimi organizačnými schopnosťami ešte stále vysedávaš v kancelárii stoštyridsaťjeden? Prečo už dávno nerobíš policajného prezidenta, veď máš na túto funkciu najlepšie predpoklady. Podľa hesla dejte mi lidi, já to udělám by si zvládol akýkoľvek policajný problém!“

„Sklapni, ja sa iba snažím pomôcť kamarátovi. Okrem toho ja nemôžem robiť policajného prezidenta.“

„A to už prečo?“

„Ja mám policajtov naozaj rád…“

Tak čakali a blbli až do pol desiatej.

„Pripravíme sa,“ rozhodol Krauz, keď pozrel na hodinky. „Chosé, zober auto a postav sa na roh k nemocnici. Ja zbehnem dolu a z chodníka spoza trafiky budem sledovať stretnutie Eda a mladého Ota. Keď skončia, môže nasadnúť do auta. Buď pripravený, zavolám ťa a vyrazíme za ním. Ak pôjde pešo, pôjdem za ním a mobilom ťa budem navigovať, potom už budeme musieť improvizovať. Smola je, že nás oboch pozná, takže ak nás odkope, sme tam náhodou a robíme previerky výpovede nášho Meličku, hoci asi mu to nebudeme musieť vysvetľovať. Ak nás naozaj odkope, tak sme skončili, potom musíme vymyslieť niečo iné, uznáte sami.“

Prikývli.

„Tak si dávajte bacha, nech vás radšej neodkope,“ navrhol Burger, z čoho mali obaja nesmiernu radosť.

O trištvrte na desať vyrazili z kancelárie a usmievali sa. Nemali dôvod mračiť sa, veď o nič nešlo, iba o takú blbosť, pomôcť kamarátovi. Chystali sa iba sledovať jeho syna a zistiť, čo zase vyvádza, prípadne vytiahnuť ho zo sračiek, kým v nich nebude až po uši. V podstate mimoriadne ľudomilný plán. Brnkačka. Škoda, že si to celé nezvážili lepšie…

19

Burger stál na chodníku pred hodinárstvom a čakal. Krauz bol schovaný krížom cez križovatku za novinovým stánkom. Chosé v služobnom aute zaparkovanom v rade áut čakal na telefonát od parťáka.

Všetko bolo perfektne pripravené. Čakali.

Mladý prišiel a familiárne sa zvítal s Burgerom. Pozrel na hodinky a rozhodil rukami, z čoho Krauz usúdil, že sa ospravedlňuje za sedemminútové meškanie. Burger hodil rukou, čo malo znamenať, že nič sa nedeje, vzal Ota za lakeť a odtiahol ho k múru, aby nezavadzali okoloidúcim. Burger ponúkol cigaretu, mladý prijal, Burger pripálil a mladý začal rozprávať. Burger stuhol, predklonil hlavu a pozorne počúval. Keď mladý skončil, Burger razantne pokrútil hlavou, že nesúhlasí. Mladý ho chytil za rukáv saka, aby mu neušiel, a nástojčivo potiahol. Znova začal vysvetľovať. Burger zabudol fajčiť a počúval, mladý rozhorčene gestikuloval. Burger pokrčil plecami a naklonil hlavu, akože aj by sa dalo… Mladý postrehol šancu a o to dôraznejšie vysvetľoval. Burger zase chvíľu počúval a napokon dosť nepresvedčivo prikývol. Mladý až poskočil od radostí. Znova rečnil, argumentoval a kul železo, kým bolo žeravé. Burger odhodil ohorok, zašliapol ho a definitívne prikývol. Aj mladý zašliapol a podali si ruky. Mladý sklonil hlavu a ďakoval.

Keď sa rozišli, Krauz videl, že každý z nich odchádza zo stretnutia s úplne inými dojmami. Burger sa vracal do budovy k Dvom levom so sklonenou hlavou, civel na asfalt, a akoby sám neveril tomu, že mu to sľúbil.

Mladý Oto odchádzal natešený, usmiaty a Krauz čakal, kedy si od radosti poskočí. Neposkočil. Vyzeral ako lovec, ktorý práve ulovil nádherného šestnástoráka, ibaže jeleň o tom ešte nevedel.

Krauz odhodil ohorok, pripravil si mobil a vykročil po chodníku, lebo po druhej strane cesty kráčal mladý Oto. Krauz iba vykročil a nechal to naňho. Ak nasadne do auta, musí volať Chosého, ak bude pokračovať peši, musí ho sledovať a Chosého navigovať, aby ho mal s autom poruke.

Oto kráčal po chodníku a mieril do centra mesta. Krauz mu dal náskok a kryl sa za stĺpmi, keby sa začal kontrolovať a obzerať sa, ale asi nemal žiadne podozrenie, lebo ani raz sa neotočil. Krauz sa prestal kryť, zaradil sa do prúdu chodcov a dal sa unášať tempom priemerného vychádzkového kroku. Vzdialenosť medzi objektom nemenil, iba sledoval temeno vyčnievajúce zo zástupu. Keď prešli celú ulicu, zatelefonoval.

„Chosé? Ide k Prioru, pohni sa po Šancovej a zalez niekam do bočnej uličky.“

Oto pokračoval peši, ani raz sa neobzrel, buď si bol istý, alebo bol ešte príliš mladý. Možno oboje naraz. Odbočil, prešiel sa hore námestím a ostal stáť na električkovej zastávke. Krauz znova zatelefonoval.

„Poď bližšie, stojí na zastávke smerom hore do centra. Vidím ťa, poď po mňa, nasadnem.“

Prišla električka osmička, veľa ľudí vystúpilo, veľa nastúpilo, ale Oto ostal. Krauz si sadol k parťákovi.

„Ak sadne na niečo, čo pôjde cez tunel, sme v riti,“ upozornil Krauza Chosé.

„Sme, ale bližšie ísť nemôžem, pozná ma. Teraz by sa nám zišiel jeden anonymný pešiak, no Burger do toho nechce zatiahnuť nikoho iného, tak musíme improvizovať.“

Krauz si z odkladacieho priestoru pred spolujazdcom vybral ďalekohľad. Malý poľovnícky, ale výkonný.

„Nastupuje!“ zvolal Chosé.

Krauz zaostril. Nastúpil do električky číslo deväť. Krauz si rýchlo zapísal štyri čísla.

„Sedem jedna jedna sedem. Chosé, a teraz makaj dolu po nábreží, za tunelom ho musíme chytiť.“

„Ale medzitým sú dve zastávky. Môže vystúpiť.“

„Musíme to risknúť! Makaj!“

Chosé vedel, čo je to makaj za volantom. Hliadka pri univerzite – nie! Policajt sa im postavil do cesty a tvrdohlavo čakal, či ubrzdia. Jeho samovražedné úmysly mu v ten deň nevyšli, Chosé ubrzdil.

„Pán vodič…“ zasalutoval.

„Kurva, uhni!“ pán vodič mu ukázal odznak, ale iba tak letmo, a už radil jednotku.

Chlapec neuhnil, iba odskočil.

„Tým z kriminálky občas fakt jebe…“ posťažoval sa kolegovi opretému o služobné auto s majákom. Iba pokrčil plecom, tých pár pokutových blokov, čo im ešte ostalo, predajú niekomu inému, je tam toho.

Chosé robil, čo mohol, ale riskol iba dve červené, kde videl, že autá zboku sa ešte nehýbu. Tretiu musel ubrzdiť a odstáť, stálo ich to štyridsať sekúnd. Štvrtú riskol tiež a boli pri tuneli.

„Sledoval si čas?“

Krauz prikývol, nespúšťal oči z hodiniek.

„Nemohli to stihnúť. Postav sa tam… počkáme tri minúty,“ ukázal do výklenku pri židovskom cintoríne.

Počkali štyri a električka s identifikačným číslom sedem jedna jedna sedem vyšla z tunela.

„Tam je. Choď, vysadíš ma na zastávke pri PKO a skontrolujem si ho.“

Chosé sa pohol a vysadil Krauza na najbližšej zastávke. Krauz sa postavil tak, aby sa pred ním otvorili posledné zadné dvere. Nastúpil, ale to už Chosé nevidel, už vyrazil a čakal kolegu na ďalšej zastávke. Krauz vystúpil a nasadol späť do auta.

„Je tam, sedí v strede na ľavej strane čelom v smere jazdy. Nezbadal ma.“

„Takže?“

„Vlečieme sa za električkou, prískokmi zo zastávky na zastávku, čo iné nám ostáva?“

Mladý Oto sa odviezol na konečnú. Stáli dosť ďaleko a Krauz opäť použil ďalekohľad.

„Stojí na autobusovej zastávke,“ oznámil kolegovi.

„Koľko má možností? Ty to tu poznáš.“

Električka ich priviedla do severozápadnej časti mesta, Krauz pár kilometrov odtiaľto vyrastal, ale teraz už boli naozaj na okraji a všetky autobusy spamäti nepoznal.

„Môžem iba hádať…“

„Nehádaj, on nastupuje!“

Krauz zdrapol ďalekohľad a overil si Chosého informáciu. Nemýlil sa, Oto naozaj nastúpil.

„Tak poďme za ním,“ Krauz ukázal prstom smer, ktorým by sa rád pohyboval.

Chosé lenivo zaradil rýchlosť a pomaly sa pohli, lebo z autobusu im už nemal kam utiecť. Konečná električiek bola presne na kraji sídliska, ďalej už boli iba sady, lesy, záhradkárska kolónia a na konci pár rodinných domov. Všade naokolo pustatina.

Krauz si na kolenách rozložil mapu.

„Sedí v dvadsaťdvojke, cestou bude mať… jednu, dve, tri… potom štyri, päť… asi päť možností vystúpiť. Všetko sú to zastávky na znamenie. Potom je už iba Kalište a konečná.“

„Kalište… to je tých pár rodinných domov…“

„Presne, Chosé, iba tých pár rodinných domov, vlastne iba pre nich zriadili túto linku, aby sa dostali do mesta. Pred desiatimi rokmi sme tam mali vraždu v šope. Manžel rozsekal manželku sekerou, pamätáš sa…“

„Pamätám sa, ale odvtedy som tam nebol.“

„Môže vystúpiť aj skôr, skoro všade sú tu záhradky a záhradné búdy, môže bývať v jednej z nich.“

„Uvidíme,“ Chosé to nechal otvorené a spomalil, aby ho blikajúce auto za nimi predbehlo. Vodič sa veľmi ponáhľal a blikal mu do spätného zrkadla diaľkovými svetlami.

Cez veľké zadné sklo autobusu Otovu hlavu nevideli. Znamenalo to, že si sadol niekam dopredu, a to bolo dobre, lebo ani pri náhodnom obzretí ich nemohol zbadať. Vliekli sa za autobusom prískokmi – pred každou zastávkou spomalili a sledovali, čo bude. Prvú zastávku autobus minul a ani nespomalil, druhú takisto, potom začal brzdiť. Zastal a vystúpili dvaja záhradkári s náradím a veľkými taškami. Autobus pokračoval a opäť minul zastávku, zastal až na ďalšej, teraz si to vynútila mávajúca žena s malým deckom. Zase pokračovali, až prišli do Kališťa, na malé námestíčko, ktoré bolo zároveň aj otočkou pre autobusy.

„Krista jeho tam! Vystúpil, ale autobus ide ďalej! Ak sa obzrie, sme v riti! Ja som zabudol, že tu už nie je konečná, iba obrátka, a autobus pokračuje do ďalšieho sídliska,“ zaúpel Krauz.

„Mudrlant,“ komentoval to Chosé a tŕpol, či sa Oto obzrie.

Autobus odišiel a prestal ich kryť. Stáli na rovnej ceste, z oboch strán rodinné domy – a oni uprostred námestia ako na strelnici.

„Cúvnem?“

„Nie, už s tým nič nespravíme, počkáme.“

Sedeli a tŕpli. Vystúpilo šesť ľudí, ostaní sa viezli na sídlisko. Dve ženy sa stále spolu rozprávali a navzájom si pomáhali s nákupnými taškami. Dvaja chlapi sa dohodli už v autobuse, že skočia na pivo, a zamierili do miestnej krčmy. Mladé dievča vyskočilo z autobusu ako laň a zamierilo asi domov. Oto pokračoval peši, hlavu mal zvesenú a civel si pod nohy. Ani mu nenapadlo obzrieť sa, našťastie pre nich.

Cesta z námestia viedla rovno skoro dvesto metrov, potom zahýbala doprava. Oto prišiel až k ohybu a zmizol im z dohľadu.

„Uff… to bolo iba o chlp,“ uľavil si Krauz. „Zatiahni tam ku krčme a ideme za ním!“

Chosé poslúchol – auto nechali kúsok za autobusovou otočkou pri krčme. Vystúpili a rozbehli sa po ceste za Otom.

Posledné domy v súvislom rade sa končili pri otočke autobusu, tu bola aj krčma, aj holič, cesta, čo pokračovala ďalej, bola asfaltová, ale oveľa užšia a pozdĺž nej už iba tri domy a obrovské záhrady medzi nimi. Keď dobehli k odbočke doprava, skončili sa domy aj záhrady, pokračovala iba asfaltová cesta. Všade naokolo iba polia a sady, a za nimi les. Odrazu boli vonku, mimo mesta.

Oto kráčal sto metrov pred nimi. Zaliezli za najbližší strom. Konečne sa obzrel, skontroloval cestu za sebou a bez toho, aby zmenil tempo, pokračoval ďalej. Mal pred sebou už iba pár metrov a stratil sa im za veľkou, brečtanom zarastenou bránou. Bránu a budovu za ňou zakrývali stromy.

„A už sme došli, stará mama,“ vystihol situáciu Chosé. „Ty si vedel, že je tam samota pod lesom?“

„Nie, v Kališti som bol veľakrát, jazdili sme sem ako chalani na bicykloch, raz som tu bol po klampiara, keď som staval chalupu, raz som tu bol po jablká, čo vybavil sused, párkrát som tu bol služobne, ale o tej samote som nevedel, nikdy som tam nebol. Nikdy som nebol ani v tejto uličke, vždy som skončil na otočke pre autobusy,“ vysvetľoval Krauz.

„Ani ja. Vidím nejakú vežičku alebo čo to je. Máš ďalekohľad?“

„Nie, nechal som ho v aute, bežali sme, zavadzal by mi.“

„Ale tu sme naozaj skončili, je ti to jasné, Richard? Samotu dokážu sledovať iba profíci s vybavením a musí ich byť ako maku, my sme dvaja a bez výbavy, končíme!“

Chosé mal pravdu – Krauz musel uznať, že sledovať samotu nedokážu. Aj pre profesionálnu službu, ktorá sa zaoberá iba sledovaním, bolo sledovanie samoty v otvorenom teréne tým najtvrdším orieškom, oni dvaja tu nemali žiadnu šancu.

Krauz si odpľul, chrbtom sa oprel o strom a odtrhol si steblo trávy, vložil si ho do úst a prehadzoval ho z kútika do kútika.

„Prečo tam liezol… zasran… a čo tam robia?“ dumal a naťahoval slová.

„Ty myslíš, že ich je tam viac?“

Krauz sa zatváril dosť prekvapene.

„Chosé, uvažuj so mnou… v pivnici ho zadržali v partii piatich zlodejov, po fiktívnej maturite utiekli akože traja, na fotografii pri kaktuse sú naozaj traja, stále má okolo seba pár vagabundov, prečo by práve na takomto ideálnom mieste, ako je samota, bol sám?“

Chosé si tiež odtrhol steblo trávy a tiež si ho vložil do úst. Pomohlo.

„Asi máš pravdu,“ precedil cez zuby a odpľul si. „Ty myslíš, že tam niečo kujú alebo skrývajú?“ ale odpovede sa nedočkal.

Nad hlavami im zahrmelo.

„No fasa,“ poďakoval Chosé.

„Utekajme,“ navrhol Krauz a rozbehol sa späť na námestie k autu.

Chosé hneď za ním. Aj tak zmokli ako štence.

20

O pol tretej sa otvorili dvere a do kancelárie nakukla hlava šéfa.

„Edo, volali mi z labákov, majú prvé výsledky, máte sa tam zastaviť…“ hlava sa poobzerala a zaváhala, „… chýba mi Rišo a Chosé. Zase slopú?“

„Nie!“ Burger nestratil duchaprítomnosť a okamžite reagoval. „Volali mi, že sú na styku s informátorom, prídu neskôr.“

„Takže slopú…“ rezignovala hlava a chcela odísť.

„Nie! Fakt nie!“ razantne protestoval Burger.

„Rysuje sa nejaký nový prípad? Niečo zavetrili?“ hlava prestala cúvať, prejavila záujem, vrátila sa späť a napokon vošiel celý šéf. Aj za sebou zavrel dvere.

„Žiadny nový prípad, prečo si myslíš, že sa niečo rysuje?“ klamal Burger a namiesto strohého konštatovania použil na konci otázku, aby šéfa zmiatol.

„Prečo… lebo ich tak vehementne zatĺkaš!“

„Zatĺkam ich vždy rovnako, veď sme parťáci.“

„Tak prečo to práve dnes znie tak nevierohodne?“

„Lebo si naštvaný z porady.“

„Asi…“ zaváhal Mayor a chystal sa na odchod. „Takže všetko v poriadku?“

„Nič nie je v poriadku, ako vždy, veď sme na oddelení vrážd, nie?“

Až táto odpoveď Mayora úplne upokojila a odišiel. Medzi dverami sa ešte obzrel a zagánil na strom v rohu kancelárie. „Toto by mal niekto odfotografovať, lebo o pár rokov, keď to budem rozprávať vnúčatám, mi nikto neuverí.“

Burger sa otočil na stoličke a tiež zagánil, akoby strom videl prvý raz.

„Nie zlý nápad,“ súhlasil so šéfom, ale fotografovať sa nechystal.

V momente, keď siahol za slúchadlom vošiel Hanzel.

„Videl som Šaňa, bol tu? Niečo chcel?“

„Dobre ideš, akurát som ti chcel volať. Máme výsledky,“ pozrel sa na hodinky. „Ak vybehneme do labákov teraz, ostaneme aj po pracovnom čase, môžeš?“

„A kam by som sa asi tak ponáhľal?“ žasol Hanzel nad toľkou ohľaduplnosťou. „Inokedy sa nezaujímaš, či môžem, iba zavelíš. Deje sa niečo?“

„Nííč, čo ste dnes všetci ako sršni? Šaňo chce vedieť, či sa niečo deje, ty chceš vedieť, či sa niečo deje, čo by sa…“

Vošla Petra a rýchlo za sebou zavrela, akoby ju niekto naháňal.

„Decká, bol u nás Mayor a zdrbal Filipa pod čiernu zem, vraj už týždeň od neho očakáva nejaké hlásenie, a stále nič. Inokedy vie počkať aj mesiac – a odrazu toľká agresivita… Filip len čumel. Čo je šéfovi, deje sa niečo, neviete?“

Burger iba bezmocne zvesil plecia.

„Odchádzame! Smer labáky! A buď si istá, že sa nič nedeje, ideme tam iba tak na exkurziu a úplne dobrovoľne!“

Petra ich vyprevadila prekvapeným pohľadom.

„Určite sa niečo deje, Edo nebýva taký nervózny…“ šomrala si cestou do svojej kancelárie.

V skutočnosti sa iba začalo niečo diať.

21

Všetky výsledky expertízneho skúmania boli na stole u vedúceho oddelenia kriminalistickej biológie.

„To fakt nepočká do zajtra?“ zagánil na hodinky.

„Nezdržíme ťa, iba preberieme písomnú správu a ideme. Maximálne, že by si nám k tomu chcel niečo vlastnými slovami…“ Burger nechal vetu nedokončenú a čakali, či ich pozve ďalej.

„Tak si sadnite,“ rezignoval vedúci, ale na hodinky pozrel ešte raz, aby im bolo jasné, že ho zdržujú. Dnes chcel skončiť o niečo skôr.

„Nech sa páči, tu dolu podpísať… táák, a je to vaše.“

Hanzel prevzal po tri exempláre z každej správy a posadil sa vedľa kolegu.

„Čo vám mám k tomu vlastnými slovami? Všetko sa dočítate v správe. Bolo to zaujímavé skúmanie, to je fakt, narobili sme sa ako otroci a v rekordne krátkom čase, ale to vy chlapci z ulice nedokážete doceniť. Vy by ste chceli všetko včera. Začnem asi tým pohárom s džúsom. Našli sme tam stopy účinnej látky digoxínum, obsahuje ho liek bežne predávaný pod obchodným názvom Digoxin. Viete, čo to je?“

„Niečo nám už povedal doktor Lengyel, no len pokračuj, radi si to vypočujeme aj od teba.“

„Tak len v stručnosti… ide o rastlinný glykozid obsiahnutý v listoch náprstníka vlnatého, po latinsky Digitalis lanata, veľmi nebezpečná jedovatá rastlinka…“

„Z teba by mal radosť Krauz,“ vzdychol si Burger a začal si písať poznámky.

„Prečo?“

„Latinské názvy sú jeho koníčkom.“

„Aha, viem. Ak je to veľmi odborné, tak si to nepíš, aj tak to všetko nájdete v správe.“

„V pohode, len pokračuj.“

„Je to najstaršie liečivo používané pri liečbe srdcového zlyhávania a niektorých porúch srdcového rytmu.“

„To už vieme.“

„To viete, ale asi neviete, že tento liek sa vyznačuje vysokým rizikom toxicity. Aby sa riziko intoxikácie znížilo, bežne sa ordinuje jedna tabletka denne počas piatich dní a dva dni v týždni sa neužíva.“

„Fakt je taký nebezpečný?“

„Veľmi, dokonca v kombinácii s niektorými liekmi, ako sú antiarytmiká, napríklad Cordarone alebo Rytmonorm, je veľmi nebezpečný a po intravenóznom podaní kalcia môže dokonca spôsobiť smrť.“

„A sme doma! Toto ste zistili? Kombinácia liekov?“ zajasal Hanzel.

„Nie, nič prídavné, iba čistý Digoxin, ale podstatná je kvantifikácia podaného liečiva, v tom je problém.“

Burger prekvapene zložil pero.

„Počúvaj, ty si lepší ako doktor medicíny, odkiaľ máš toto všetko?“

Vedúci sa lišiacky usmial.

„Ohúril som vás? Priznajte, že som u vás aspoň na chvíľu zabodoval.“

„Priznávame.“

„Škoda, že iba na chvíľu, a škoda, že to nie je z mojej hlavy. Máme tu nového kolegu, absolvent farmakológie, ten toto všetko sype z hlavy. Našťastie aj on sa zapojil do expertízneho skúmania, takže táto správa je vypracovaná naozaj odborne.“

„S takýmito vedomosťami sa dal k polícii?“ žasol Burger.

„Edo, prečo by každý policajt musel byť zákonite debil?“

„Nemusí, niektorí sú dobrovoľne…“

„Tie vaše večné fóriky! Tak poďme ďalej, iba čo ma zbytočne zdržujete,“ vedúci zase pozrel na hodinky. „O Digoxine vám môže porozprávať aj Lengyel, ja by som sa vrátil k tej kvantifikácii, to bolo naším cieľom. Bežná liečebná dávka je nula dvestopäťdesiat miligramu na deň, to je jedna tabletka. Zachar mal vo vrecku saka nové balenie, asi bol v ten deň v lekárni, neviem, to by ste mali zistiť vy. Chýba tridsať tabliet, čo je sedem a pol miligramu. Smrteľná dávka je pritom od päť do dvanásť miligramov. Niečo zostalo v pohári, ale viac ako smrteľnú dávku sme našli aj v krvi a telesných tekutinách. Nebolo treba ani iné farmakologické prípravky, predávkoval sa čisto iba Digoxinom, čo spôsobilo zlyhanie srdca.“

„My máme ako bezprostrednú príčinu smrti infarkt myokardu.“

„Ja nie som lekár, ja iba citujem zo správy, ak súdniar konštatoval infarkt, tak zomrel na infarkt, aj to súvisí so srdcom, nie? Ja vám iba hovorím, čo to spôsobilo. Buď sa predávkoval sám, alebo…“ vedúci urobil veľavravnú odmlku.

„Iste,“ pripustil Burger, „uvažovali sme aj o samovražde, ale všetky okolnosti nasvedčujú, že asi nie. Kto by išiel spáchať samovraždu kolegovi do bytu? A náhodné predávkovanie tiež neprichádza do úvahy, veď tie lieky iste bral dlhodobo a nemohol sa pomýliť o dvadsaťdeväť tabliet. Aj my sa prikláňame k názoru, že mu asi niekto pomohol, ale zatiaľ sme iba na začiatku vyšetrovania.“

„Výborne, takže keby ste uvažovali o samovražde, tak aj ja mám jeden protiargument.“

Burger si s Hanzelom vymenili spýtavé pohľady a Burger si pripravil pero na nový riadok.

„Čujme.“

„Kto by sa pred samovraždou škrabal v zadku?“

„V zadku?“ nechápal Hanzel.

„V zadku,“ pritakal vedúci. „Otázku pohára s džúsom sme už prebrali, otázku jeho krvi a liekov v saku tiež, teraz prejdeme k ďalším zisteniam. Na pitve ste mu urobili výškrab spod nechtov. My sme to dali kultivovať a našli sme tam fekálne baktérie. Ten chlapík mal tesne pred smrťou prsty strčené v riti a nestihol sa ani poriadne umyť!“ vybalil to na nich vedúci a vychutnával si ich vyvalené oči. „A aby toho nebolo dosť, dodali ste nám aj výter spod predkožky a močovej rúry. Aj na predkožke sme našli fekálne baktérie a v močovej rúre mal zvyšky semena. Jeho, pochopiteľne, lebo DNA rozbor sme urobili aj zo semena medzi zubmi a, čuduj sa svete, to nebolo jeho. V tej obývačke bol aj iný chlap a vystriekal sa mu rovno do úst. Samozrejme, že to s tou obývačkou je iba pracovná hypotéza, mohol to stihnúť aj v práci, celou cestou v autobuse si to v hube šanoval a zomrel s tým, že nás prekvapí… ale uznajte sami, neznie to trochu hlúpo?“

Obaja detektívi mimovoľne prikývli.

„Spísané, podčiarknuté a sčítané… páni, mne to vychádza tak, že Zachar bol homosexuál, v byte mal s niekým pomer, ten ho kantol a zdrhol. Prečo a ako k tomu došlo, to nechám na vás,“ vedúci sa pleskol po stehnách a opäť pozrel na hodinky, z čoho mali pochopiť, že on už má dávno po fajronte.

Burger vstal a podal mu ruku.

„Perfektná robota, oplatilo sa čakať.“

„Ďakujem za pochvalu, sme zvyknutí… Apropo, kolegovia z daktyloskopie už tiež dokončujú správu, budete prekvapení! Napríklad som zvedavý, ako vysvetlíte fakt, že Zachar vypil otrávený džús, a ani sa nedotkol pohára, a ak pil aj vodku, tak sa z fľaše naliala asi sama, a ak odtiaľ telefonoval z pevnej linky, tak slúchadlo asi levitovalo a…“

„Všetko je vyutierané! Je tak?“ predbehol ho Hanzel.

„Všetko!“

„Nejaký amatér, slúchadlá sa predsa nikdy neutierajú, to dnes vie každé decko.“

„Vyslovene amatér,“ súhlasil vedúci.

„Dobrý postreh,“ ešte raz pochválil vedúceho Burger, ale ten bol zvyknutý.

„Čo alkohol v krvi?“

„Nula celá päť promile. Nebol opitý, mal iba liznuté. Tá fľaša buď nebola plná, alebo z nej pilo viac osôb.“

„Takže na mieste mohlo byť aj viac osôb, áno?“

„Edo, ty si ešte nikdy nepočul o grupáku?“

„Počul, ale už to nerobím.“

„Prečo? Už ťa to nebaví?“

„To nie, ale nestíham, rýchlo sa zadychčím.“

„Kedy si bol naposledy v domove dôchodcov? Tam používajú dýchacie prístroje… ale je pravda, že nerobia to prvé…“

Ešte raz sa pekne poďakovali a odišli.

Chvíľu iba tak sedeli v služobnom aute a nechali všetky informácie, aby im zarezonovali v hlavách. Fajčili a vychutnávali si chvíľu poznania.

„Šaňo z nás nebude mať veľkú radosť,“ poznamenal Hanzel a pobúchal po tvrdých doskách expertíznej správy.

„Nebude, chcel, aby to ostalo na okrese a aby celý prípad išiel dostratena. Sám sa priznal, že v tomto zmysle mu už volali z ministerstva a že aj tam majú podobný názor.“

„Ale my to iba tak nenecháme, je tak, kompl?“

„Nenecháme, trochu si tú ich vydarenú rodinku preklepneme, ale najskôr musíme zbúchať správu a spísať všetky podozrivé fakty, aby sme sa mali o čo oprieť.“

Hanzel súhlasne prikývol. Bolo presne pol štvrtej a pracovný čas sa skončil.

Ale nie pre detektívov z oddelenia vrážd.

22

Ani Krauz a Chosé ešte nehodlali skončiť. Letná búrka ich zahnala do auta, no neodradila. Počkali, kým prestalo pršať.

„Kurva aj s počasím,“ komentoval mokré nohavice Chosé. Lepili sa mu na stehná a zarezávali sa do zadku. „Tak kam?“

„Chosé, je to na tebe,“ šomral Krauz a vlasy si drhol už aj tak premočenou vreckovkou.

„Zase mám celý prípad vyriešiť sám,“ posťažoval sa Chosé spätnému zrkadlu a uvažoval. „Kompl, poďme za informáciami. Tú samotu s vypečeným Otom by som si nechal na záver, lebo ak poradie otočíme, nevieme, do čoho lezieme.“

„Súhlasím, veľmi rozumný postup. Takže kam za informáciami?“

„Videl si Tridsať prípadov majora Zemana?“

„Ma skúšaš? Veď sme na tom vyrastali.“

„Spomínaš si na diel, čo sa volal Studňa?“

„Spomínam, veľmi chabý pokus o socialistický horor.“

„Horor sem, horor tam, ale Zemanovi vtedy pomohol jeden holič, čo mal holičstvo na námestí a o všetkom vedel. Poznal ľudí v dedine, vedel, kto s kým a ako dlho, vedel, kto kde býva, kto kam chodí na pivo, prosto vedel všetko o ľuďoch v okolí a Zeman ho navštevoval a cucal…“

„To nie, to tam nebolo, veď to nakrúcali za socíku!“

„…a cucal z neho informácie.“

„Jáj…“

„A pozri, kde sme skončili my? Na námestíčku pri otočke autobusov – a hentam napravo… nie tam, kúsok vedľa je čo?“

Krauz sa zohol, aby cez bočné okienko lepšie videl, a sledoval Chosého prst.

„Holičstvo.“

„Správne, Riško.“

Chosé ho zdrapol za bradu a otočil si ho k sebe. Krauz bol taký prekvapený, že ani nestihol protestovať. Chosé si ho kriticky prezrel, roztiahnutými prstami mu načechral mokré vlasy a bradu mu znechutene vrátil do pôvodného smeru.

„Čo ti šib…“

„Nič moc, parťák môj, ale nezúfaj, som si istý, že miestny holič dokáže urobiť človeka aj z teba. Padáme!“

„Odkedy tu rozkazuješ…“ pokúsil sa protestovať Krauz, ale nebolo mu to nič platné, kolega ho nepočúval a už kráčal k vytýčenému cieľu.

Keď vošli do holičstva, zazvonil zvonec. Tak nejako si Chosé predstavoval klasické dedinské holičstvo – so zvoncom nad dverami. Holič odložil noviny a vstal. Krauz a Chosé neveriacky vyvalili oči. Akoby sa hercovi, čo hral holiča v zemanovke, jeho rola zapáčila natoľko, že sa rozhodol v tom pokračovať a našiel si práve toto holičstvo. Ešte aj okuliare mal v hrubom ráme. Biely plášť a postava ako vystrihnutá z filmu. Ilúzia sa rozplynula, až keď ich privítal.

„Dobrý deň, páni, čím vám môžeme poslúžiť?“ zapišťal a obaja detektívi boli dosť sklamaní, k takej peknej, pivom poznačenej postave by sa hodilo čokoľvek iné, len nie piskľavá fistula. Radšej keby koktal, alebo rengal, ale toto?

„Dobrý aj vám… ehm, tu kamarát ide večer do divadla s paničkou a zistil, že je zarastený ako Matuzalem, tak sme si mysleli, že by ste…“

„Nič lepšie ste nemohli urobiť,“ zajasal holič a ani nedal Chosému dohovoriť. „Sem, nech sa páči!“ Zdrapol Krauza za lakeť a rokmi nacvičeným hmatom ho usadil do kresla.

„Ja…“ protestoval Krauz a zbadal sa v obrovskom zrkadle pred sebou. „Ja…“ zopakoval už miernejšie, lebo sám musel uznať, že…

„Bradu hore!“ zavelil holič a ignorujúc protesty omotal obeť veľkou bielou plachtou. Uzol uviazal s majstrovskou dokonalosťou a lem plachty mu nastrkal za golier, aby ho ostrihané vlasy neštípali na krku a chrbte.

„Volám sa Quido Valentino. Je mi veľkou cťou privítať vás v mojom kaderníctve. Ako ste iste uhádli podľa mena, som Talian…“ žvatlal a pripravoval si nástroje. „No Talian… môj dedo bol Talian, zasekol sa tu cez prvú svetovú a otec sa už narodil tu. Ja som asi taký Talian ako tie špagety v sáčku, čo si s kečupom robievate na večeru. Špagety a kečup, mamma mia, moja babka by vás zabila, ale už nemôže, už je na pravde božej…“ huba sa mu nezatvorila a stále poskakoval okolo zviazaného Krauza.

Krauz zúrivo zagánil na kolegu, ale majstrovi nožnicového remesla to vôbec neprekážalo. Za hlavu mu prisunul prenosné umývadlo v tvare polmesiaca a natiahol sprchu na dlhej, kovom opletenej hadici.

„Hlavičku dozadu, táák…“ zdrapol Krauza za bradu a hlavu mu vyvrátil do záklonu. „Teplota vyhovuje?“ a prúd teplej vody mu pustil rovno na vlasy.

„Krista tvojho, doteraz som si ich drhol vreckovkou!“

Krauz chcel niečo podobné zarevať na plné hrdlo, ale nemal šancu, barbier zo Sevilly sa činil o dušu spasenú, a činili sa nielen jeho ruky, ale aj ústa. Krauzovi nedal šancu vykríknuť, dokonca mu ani nedal šancu odpovedať, či teplota vody vyhovuje. Musela vyhovovať, veď ju nastavil maestro Valentíno.

„Tak ako si to predstavujete, čo to bude?“

„Ja…“

„Nič mi nehovorte, ja viem! Idete do divadla, takže niečo nóbl. Nebojte sa, ste v najlepších rukách… a cenu vám tiež urobím, nebojte sa, budete spokojný.“

„Ja…“

Márne, Krauz už bol v najlepších rukách.

Chosé si uvedomil, čo spravil. Ak bude cenu robiť Talian, je dosť možné, že si budú musieť zobrať pôžičku.

„On vlastne nejde do divadla, ideme na futbal…“ skúsil odvrátiť pohromu, ale holič bol na všetko pripravený.

„To je jedno, aj na futbal môže ísť človek slušne upravený. Tak ja som sa už narodil tu, aj som tu vychoval dvoch synov, starší Quido je lekár, gynekológ, pred rokom sa rozviedol, chudák. Predstavte si tú smolu, manželstvo mu zničil biely plášť, obyčajný biely plášť!“ Krauzovi pristál na hlave voňavý slíž exkluzívneho šampónu a holič ho majstrovsky rozmasíroval do kopy bielej peny. „Na porazenie, uznajte sami, taká smola! Začal si robotu nosiť domov, a keď sa tá jeho nečakane večer vrátila, mal prsty strčené… no čo vám budem hovoriť, všetko by bolo v poriadku, akurát, že mal pri tom riť holú ako tá jeho slečinka. Keby mal na sebe biely doktorský plášť, nejako by sa z toho vykecal, ale on nie, na rady svojho otca nedbal a tak aj dopadol. Tisíckrát som mu hovoril, aby plášť nikdy neodkladal, stále som mu prízvukoval, že práve biely plášť nás inteligentov odlišuje od obyčajných ľudí, ale on nie, nedal si povedať. Ja si napríklad biely plášť nikdy neodkladám, ani keď idem na obed, ani večer, keď idem na pivo, mám ho celý deň, nevadí mi a som naň hrdý, a pozrite, som šťastne ženatý už štyridsať rokov, a pritom vám môžem povedať, ale poprosím o maximálnu diskrétnosť, páni, že v tomto kaderníctve sa už diali všelijaké veci… ale to iba tak na okraj, akože medzi nami mužmi. Pokiaľ mám biely plášť na sebe, manželka je spokojná, rodinka funguje, všetci sú šťastní, a o to ide, tak som to učil aj jeho, ale ten môj nie, ten má vlastnú hlavu, dal si dolu plášť – a už má rozvod na krku. Mladší Pietro… pán si bude želať aj melír? Navrhoval by som tmavší odtieň. Alebo to zafarbíme celé? Inak, len tak mimochodom, pán má mimoriadne husté a pekné vlasy… no nič, dohodneme sa potom… tak ten mladší Pietro je sochár, to zdedil po dedovi. Pietro je rozumnejší, nosí biely plášť stále, aj v práci, aj doma, aj keď príde k nám na návštevu, a vidíte, žena ho miluje, rodinka sa mu rozrastá, má už štyroch faganov, všetko u nich funguje… to len ten Quido, debil doktor, nemal si vyzliekať biely plášť…“

„Ja by som sa chcel niečo spýtať…“

„Dáme aj kondicionér? Dáme! Vaše vlasy si to zaslúžia,“ rozhodol holič a s prehľadom ignoroval Chosého pokus o nadviazanie rozhovoru. „Ale páni nie sú odtiaľto, však? Musel by som vás poznať. Ani z ubytovne, však? Ešte som vás tu nevidel.“

„Z mesta,“ zašomral Chosé, lebo Krauz zatínal zuby v tichej zúrivosti a odpovedať nemohol.

„To ma teší, že chýr o mojom kaderníctve sa dostal až tam. Naozaj teší. Konečne poriadni zákazníci,“ pochvaľoval si holič.

„Ja by som sa chcel niečo spýtať,“ ozval sa opäť Chosé. Ani nečakal na vyzvanie a sám sa posadil uprostred sedadiel pre čakateľov na maestrov výkon. Sedadiel bolo päť a boli ako nové, takmer nepoužité. Tu čakal, kým maestro skončí monológ a dostane sa k slovu aj on.

„Nech sa páči… tu skrátiť, alebo necháme tak? Ja by som skrátil… vidíte, je to lepšie,“ rozhodol holič za Krauza a odstrihol. „Počúvam vás,“ prehodil cez plece k Chosému.

„Vy ste sa tu narodili, takže to tu asi poznáte…“

„Všetkých a všetko,“ skočil mu do reči Talian. „Čo sa v Kališti šustne, musí prejsť cenzúrou,“ a nožničkami zamával okolo seba, aby zahrnul celý priestor holičstva. „To znamená touto kanceláriou. Prečo sa pýtate? Chcete tu niečo kúpiť, nejaký domček so záhradkou? Každý týždeň sa tu niekto zastaví, ľudia z mesta sú ako diví po pozemkoch tu u nás, ja sa im ani nedivím, je tu pekne, pokoj, široko-ďaleko žiadna fabrika, ideálne miesto na stavanie. Teraz by bol voľný dom po nebohom Eblingerovi, ale museli by ste starej Hermenegilde zabezpečiť náhradné bývanie a presvedčiť ju, aby sa presťahovala, no to by som si zobral na starosť ja. Ak vám to neponáhľa, tak o mesiac-dva sa uvoľní ten žltý dom kúsok dolu, Franci s tými pľúcami už dlho nevydrží a je sám, tam by ste ani nemuseli nikomu zháňať náhradné bývanie a s jeho synom by som to vybavil, sám mi povedal, že to tu chce predať a odísť niekam k Žiline za sestrou, a ešte by sa mohol uvoľniť aj dom po…“

„Nie, nechceme stavať ani prestavovať, skôr by ma zaujímala tá samota na konci ulice…“

„Kaštieľ doktora Rašiho? Tak vy naozaj nie ste odtiaľto ani z ubytovne, inak by ste vedeli, že kaštieľ sa kúpiť nedá. Na to zabudnite. Každý druhý deň sa mi tu onduluje nejaký nenápadný developer… viete, čo je to developer? Sviňa na deväť písmen, mám s nimi svoje skúsenosti,“ a mávol rukou s nožnicami, aby bolo jasné, že skúseností má naozaj veľa. „Skúšajú to cez miestny úrad, cezo mňa, cez starostu, cez každého, ale nič, s kaštieľom ani nepohli. Boli tu už aj filmári, chceli tam nakrúcať nejaký horor, dokonca tu boli aj z Mníchova, celý filmársky štáb, ponúkali strašné prachy, a nič si nepomohli. Aj pamiatkari otravovali mladého Vilka, aby to predal štátu a zachoval historický klenot pre ďalšie generácie… poslal ich tam, kde mal Quido prsty v ten osudný večer. Nikto s Vilkom nehne a má pravdu, je to jeho a na svojom si môže robiť, čo chce!“

„My nič nekupujeme, nie sme svine na deväť.“

„Nie? Tak prečo vás zaujíma práve kaštieľ?“

„Lebo sme ho videli prvýkrát, a pritom tu v meste bývame celý život. Dosť nás to prekvapilo.“

„To sa nečudujem, je to zastrčené pod lesom a kto sa u nás nevyzná, ani ho nenájde.“

„Ani my sme ho doteraz nenašli. A ak sa smiem opýtať, akú ubytovňu to stále spomínate?“

„Tú ofinku dáme takto nabok, alebo… počkajte… nie, skúsime rovno… však sa to pánovi viac páči,“ rozhodol holič a Krauz si už začal pripadať ako úplne zbytočný. „Akú ubytovňu? Vy ste si nevšimli tú opachu po pravej strane, ako ste sem išli? Na začiatku Kališťa?“

Nevšimli, keď sledovali autobus, mali oči prilepené na zadnom skle a starali sa hlavne o to, aby ich mladý Oto nezbadal, ale nahlas to nepovedal ani jeden.

„Nie.“

„Tiež dedičstvo zo starých čias. Ubytovňa pozemných stavieb. Z cesty ju dobre nevidieť, postavili ju až za stromami a v lete, keď je plno lístia, je trochu skrytá, ale v zime to tu špatí na plné gule. Vy ste obaja štyridsiatnici, čo? Dobre som vás odhadol?“

„No.“

„A mne by ste koľko hádali?“ Holič rozbehol debatu s Chosém a Krauza úplne ignoroval, stačila mu jeho hlava.

Krauz zúril, ale potichu.

„Päťdesiat?“ skúsil nesmelo Chosé, lebo dobre vedel, že sedemdesiat, na čo vyzeral, by ho asi urazilo.

„Ja mám šesťdesiatdva a všetci mi hádajú štyridsaťpäť. Vy ste úprimnejší, to sa mi na vás páči, pán… pán…“

„Novák.“

„Novák, pekné meno, také nezvyčajné. Teda štyridsiatnici, tak to si ešte pamätáte, ako sa za socíku začali ničiť satelitné dedinky spokojne nažívajúce v tieni veľkého mesta – a odrazu patrili pod veľké nenažraté mesto. Pamätáte si to?“

„Pamätáme. Poznáme to, už nám to starší spomínali, vraj búraním rodinných domov a zhabaním záhrad a pozemkov sa chcel socializmus vysporiadať so súkromným vlastníctvom a ľudí chceli presťahovať do panelákov, kde bolo všetko spoločné.“

„Dobre ste to počuli, presne tak to bolo. Celý pravý breh Dunaja na to padol a tí ignoranti postavili najväčšiu betónovú opachu na svete. A nielen na pravom brehu, aj inde sa devastovalo. Aj nás chceli zbuldozérovať a postaviť tu sídlisko, ale Husák tu mal rodinu a zastal sa nás. Asi jediný jeho dobrý skutok od Povstania… Naše rodinné domky nechali na pokoji, no nejakú zlotú nám predsa len museli vyviesť – postavili nám tu ubytovňu pre robotníkov. Najväčšie chrapúnstvo starého režimu! Dvojposchodové betónové čudo uprostred našich sadov. Veľa rodinám vtedy ublížili – za meter štvorcový sme dostali štyri koruny dvadsať halierov, taká bola štátna výkupná cena, čistá zlodejina.“

„A prečo by sme mali byť odtiaľ? Prečo z ubytovne? Prečo ste nás tak odhadli?“

„Lebo to už nie je ubytovňa, iba sa tomu tak hovorí. Kúpil ju súkromník a prerobil ju na penzión. Časť obývajú seniori a v druhej časti prenajíma izby. Práve tam sa schovávajú všetci tí nakupovači, čo tu obsmŕdajú po okolí a vyzváňajú starousadlíkom, či nechcú predať dom alebo aspoň záhradu. Obsmŕdači a otravovači, nijako inak sa im nedá povedať.“

„My nechceme investovať, nie sme obsmŕdači,“ ubezpečil ho Chosé a s obavami sa zahľadel na dielo vznikajúce pod rukami kvázitalianskeho majstra.

Holič pochopil a tiež sa zahľadel na hlavu obete.

„Nebojte sa, ešte to nie je hotové, sme iba na začiatku, a ako hovorím, aj cenu vám spravím. Len sa nikam neponáhľajte, celkom dobre sa mi s vami diškuruje.“

„Tak mi teda prezraďte tajomstvo toho kaštieľa. Prečo sa to volá kaštieľ?“ Chosé spriadal nitky rozhovoru a Krauz trpel pod nožničkami.

„Tu by som to trochu zdvihol, pán má ten istý názor, však…“ a holič opäť použil nožnice. „Zvláštne. Kupovať nechcete, investovať nechcete, z ubytovne nie ste, nepoznám vás… tak prečo vás ten kaštieľ tak zaujíma?“

Chosé dobre poznal zákony vypočúvania v teréne, vedel, že ak sa chce niečo dozvedieť, občas musí aj niečo pustiť, inak sa druhá strana vyplaší, prejde do strehu, stiahne sa do ulity a je po informáciách. Chosé sa nadýchol a pustil.

„Dobre, tak ja vám to teda prezradím, ale ostane to iba medzi nami.“

Holič zbystril pozornosť a razantne prikývol.

Hosť začal celkom zaujímavo a tak trochu aj záhadne.

„My sme z vysokej technickej školy z katedry architektúry Ten pán v kresle je inžinier architekt Zeman a ja som inžinier Novák, jeho odborný asistent,“ predstavil sa hosť a ani trochu sa nezačervenal. „Vyučujeme ateliérovú tvorbu a o pár dní sa nám začne letná škola v exteriéroch. Študenti budú kresliť zaujímavé budovy priamo v teréne, ako sa hovorí – in natura. Samozrejme, že tie zaujímavé budovy a skvosty architektúry treba najprv nájsť, potom vybaviť povolenie, ak sa nachádzajú na súkromnom pozemku, a všetko riadne pripraviť, až potom sa dá niečo tvoriť. Jeden študent nám dal tip na Kalište, tak sme sem dnes zavítali a našli sme, čo sme hľadali. Viete, ten dom je z čisto architektonického hľadiska ozajstný skvost. Tie čisté línie, horizontálno-vertikálne disproporcie barokovo-renesančného charakteru, kombinované s futuristicko-objektívnymi polovalbovými klenbami umocnenými dórskymi a korintskými odľahčenými líniami nás doslova uchvátili. Preto sa oň zaujímame, čisto z umeleckého hľadiska, nie z obchodného. Nič nechceme kúpiť, na to sa môžete spoľahnúť.“

Inžinierovi architektovi Zemanovi v kresle zabehlo a rozkašľal sa. Takú volovinu v živote nepočul. Kým sa dusil, holič opatrne odstúpil, aby kašľajúceho zákazníka neporezal, a ruku s ostrými nožnicami pre istotu schoval za chrbát. Krátka prestávka mu vyhovovala, aspoň sa mohol venovať odborníkovi za chrbtom a trochu si ho obzrieť.

„Zaujímavéé…“ zatiahol, „naozaj zaujímavé, ako pekne a odborne viete ohodnotiť takú starú barabizňu. Ani by som nepovedal, že pod tou ošarpanou omietkou sa skrýva toľko archaick… pardon, architektonických skvostov. No čo už, oko odborníka sa nezaprie. Ale…“ holič sa hlboko zamyslel. „Ako ste to povedali, že čo to vyučujete? Ateliérové…?“

„Ateliérovú tvorbu.“

„Aha, tvorbu. Ale to znamená, že aj vy chodíte v bielych plášťoch, nie?“ spýta vo zagánil na odborného asistenta.

„No jasné!“ zahulákal inžinier Novák, akoby ho predstava svojej práce bez bieleho plášťa na smrť vydesila. „Bez bieleho plášťa je naša práca nepredstaviteľná. Aj v aute máme dva náhradné, pre istotu.“

Holič sa znova zamyslel, tentoraz ešte hlbšie.

„Ale to sme vlastne kolegovia!“ zajasal. „Samozrejme! Ja som vždy tvrdil, že inteligent sa bez bieleho plášťa nezaobíde. Biely plášť je presne to, čo nás odlišuje od obyčajných smrteľníkov, už som vám to povedal, nie? Nedá sa nič robiť, je to tak,“ rozhodol holič a vrátil sa k architektovi v kresle. „Presne toto som celý život vysvetľoval tomu truľovi Quidovi – a pozrite, ako dopadol…“ zastonal a nedopovedal, lebo jednak mu ho bolo ľúto, jednak ich už o osude syna Quida informoval, načo znova jatriť staré rany. „Tak sa pýtajte, čo by vás zaujímalo, páni architekti.“

Chosé si vydýchol a pohodlne sa oprel. Prvú fázu zvládol na jednotku, teraz už mohol iba oddychovať a zbierať plody šikovne rozohranej operatívnej kombinácie.

„No…“ zaváhal, aby to nevyzeralo, že otázky má vopred pripravené, „spomínali ste nejakého doktora Rašiho a nejakého Vilka, že poslal filmárov do… do…“

„Ja viem, kam ich poslal, poznám to tam, párkrát som tam už bol. To by ste neverili,“ holič sa vrhol na architektovu hlavu s novou vervou a chlpy z úbožiaka v kresle lietali na všetky strany, „čo všetko sa dá zažiť v takejto kutici. Samozrejme, jedine v bielom plášti, na ten baby letia ako osy na med. Raz mi sem prišla z mesta taká panička, no čo vám budem hovoriť, koziská jak…“

„Moment, pán majster, moment. K tým babám sa ešte vrátime, ale ja by som chcel niečo o tom kaštieli, keby sa dalo,“ usmernil ho Chosé, lebo rozprávok už mali plné uši.

„Iste, iste,“ spamätal sa holič a dosť ho mrzelo, že mu zmenili tému.

Tú príhodu o kozatej paničke rozprával rád a chlapi v krčme ju mali radi, aj sa na konci smiali, ale ak títo chcú o kaštieli, tak budú mať kaštieľ, čo už s nimi, keď sú kolegovia.

„Tak ten dom, páni, má mimoriadne zaujímavú históriu. Postavil ho gróf Gustaf von Kettling z Viedne, potomok starej poľskej šľachty, a stavali ho ešte za Rakúsko-Uhorska v roku tisícdeväťstotri. Je to vyryté aj v omietke nad hlavnou bránou. Ako sa poľský šľachtic dostal do Viedne, to neviem, ale v tých časoch mladých šľachticov posielali do sveta na štúdiá, takže možno aj tohto poslali a stvrdol tam. To nie je podstatné, podstatné je, že začal stavať. Vraj to mal byť šmajchl kabinet pre grófa a jeho hostí, ktorí sem do nášho kraja chodili na poľovačky a po ťažkej drine si potrebovali niekde oddýchnuť, a ako si isto domyslíte, nechceli byť pri tom rušení ani svojimi manželkami, ani cudzími zvedavcami, takže celé to stavebné dielo podal pán gróf v takom intímne utajenom duchu. Ani zámok ani kúria, iba taký skromný domček s pár izbami dolu a pár izbami na prespanie hore, a to bolo všetko. A celé to postavili tesne pod lesom a obohnali vysokým kamenným múrom, aby boli skrytí pred zvedavcami. Keď gróf a jeho hostia zistili, akú geniálnu vec vymysleli, pribudli k hlavnej stavbe aj dve bočné, pre služobníctvo a na stajne, a z občasných návštev sa stali pravidelné víkendové pitky a žúry. Dodnes sa v Kališti traduje, že chýr o ich večierkoch sa doniesol až na cisársky dvor a tajne so škraboškou na tvári ich navštevoval aj cisárov syn, ale možno sú to iba povedačky. Tiež sa traduje, že pojem ideme kaliť pochádza z Kališťa, poviem vám, museli tu robiť riadne rio točo. Však sme na to patrične hrdí. Ťažko povedať, čo je na tom pravdy, ale faktom je, že gróf si u nás užíval radosti života tak intenzívne, že niektorým dievčatám z dediny, čo tam chodili posluhovať, radšej prispel na svadbu, len aby sa rýchlo vydali, než aby sa riešili trápne spory o otcovstvo. Tak sa stalo, že polovici dnešných starousadlíkov koluje v žilách modrá krv, ale transfúzne stanice s tým nemajú problém, a tak sa nikto nesťažuje a nikto to nerieši.“

„Rýchle svadby vtedy šľachta robila bežne, videl som film Svadby pána Voka s Kopeckým, tam to ukázali celkom jasne,“ pritakal Chosé.

„Presne, asi v tom duchu to fungovalo aj u nás,“ súhlasil holič a pokračoval. „V tisícdeväťstoštrnástom sa chcel gróf aktívne zapojiť do boja za cisára pána, ale vek a schátrané zdravie ho z aktívnej služby vyradili. Neklesal na mysli a rozhodol sa pomôcť po svojom – povolal svojich verných a zorganizoval veľkú poľovačku a hostinu s tým, že večer usporiadajú dobrovoľnú zbierku a zisk venuje na výzbroj vojska jeho veličenstva. Všetko prebehlo podľa plánu a bol by to býval celkom vydarený večer, keby gróf nedostal nápad, že hosťom predvedie novú loveckú pušku. Ako to už v takýchto prípadoch býva, náhoda tak chcela a gróf sa postrelil do nohy. Zranenie bolo také vážne, že ho ani nemohli previezť do Viedne a po dvoch týždňoch v horúčkach skonal tu v Kališti. Pochovaný je vo Viedni, ale dlhé roky mal tu na námestí bustu, až kým ju komunisti nezhodili a nenahradili ju Stalinom. Aj jeho sme zhodili a uprostred námestia nám teraz holuby serú na pochrómovanú konštrukciu, ktorej jej autor hovorí umelecké dielo. Obec za ten nezmysel zaplatila dvestotisíc z verejných financií, ale nikto nič nenamieta, lebo autor je nejakou náhodou zať starostu, tak prečo by sme si aj my v Kališti nemohli užiť trochu umenia? A Pietro mal pritom na ten flek pripravenú takú peknú mramorovú sochu – a za slabých stotisíc, no ale on nie je zaťom starostu, tak ju mám ešte stále vzadu na dvore… Ozaj!“ holič až nadskočil od prekvapenia nad úžasným nápadom, čo mu práve skrsol v hlave. „Vy náhodou nezháňate peknú mramorovú sochu? Bola by aj lacnejšie, s Pietrom sa dá dohodnúť… veď ste skoro z jednej brandže.“

„Nie,“ usmial sa asistent Novák.

„Škoda… tak čo s ňou.“

Holič na chvíľu prestal prednášať a zahľadel sa na architekta v kresle.

„A toto necháme len tak, pán architekt? Ja by som to odstrihol…“ A odstrihol.

Krauz iba zaťal zuby.

„Poznáte celú históriu toho domu, akoby ste čítali z miestnej kroniky,“ žasol Chosé, aby ho trochu postrčil.

Holič prestal strihať, obrátil sa a prekvapene sa zahľadel na odborného asistenta.

„Fantastický postreh! To ste ma naozaj prekvapili, pán inžinier! Ešte nikto z mojich zákazníkov neprišiel na to, že som tridsať rokov viedol obecnú kroniku. Vedia to iba miestni, čo ma poznajú… zaujímavý postreh na cudzinca,“ gánil holič.

„A kto tam býva teraz?“ zaujímal sa odborný asistent a pochvalu si nevšímal.

„To by sme preskakovali a ochudobnil by som vás o to najlepšie. Nechajte, ja vám to dopoviem pekne po poriadku. Tak keď sa náš veľkomožný postrelil a nevedeli mu zastaviť krvácanie, zavolali doktora z mesta. Vtedy ho tu nikto nepoznal, Kalište bola iba malá dedinka a vlastného doktora sme nemali, s každou maličkosťou sme museli utekať do mesta alebo si pomôcť sami. Doktor z mesta prišiel, pozrel a ostal, lebo zranenie bolo naozaj vážne. Dva týždne neopustil grófa ani na chvíľu, dva týždne spával vo vedľajšej izbe, a keď to už išlo s grófom dolu vodou, dal mu vlastnú krv priamo zo žily, čo všetkých náramne vydesilo, lebo transfúzie sa dovtedy veľmi nerobili. Všetkých to vydesilo, ale grófa dojalo, dal zavolať notára a prikázal mu vyhotoviť notársky zápis, že keď zomrie, dom odkazuje doktorovi za jeho verné služby a obetavosť. O pár dní gróf skonal a previezli ho do Viedne, služobníctvo sa rozutekalo a železnú bránu zamkli na tri zámky. Lenže iba na pár týždňov. Potom prišli dva vozy z mesta, vrchovato naložené nábytkom, a v Kališti sa začali zlaté časy. Doktor sa naozaj presťahoval aj s manželkou a ročným chlapcom a z bezvýznamnej osady Kalište sa ako šibnutím zázračného prútika stala významná dedina s vlastným doktorom. Závideli nám všetci, ale po krátkom čase pochopili, že nemajú čo závidieť, že doktor nie je iba náš, ale všetkých. Doktor Raši sa stal známy široko-ďaleko po ostatných obciach, lebo mal vlastný povoz, vlastné kone a vlastného šafára a hoci aj o polnoci bol ochotný ísť k trpiacemu a pomôcť. Zlatý človek, zlaté srdce, a keď aj s manželkou v štyridsiatom prvom zomreli, miestni im z vďaky postavili kaplnku. Krásna kaplnka! Ozaj krásna kaplnka, aj tú by ste mohli dať nakresliť študentom, kamenári sa pochlapili, je to nádhera. Nájdete ju za domom v rohu záhrady, ako sa začína sad,“ holič prestal spomínať a chvíľu sa venoval vlasom. „A toto si pán architekt ako predstavuje, ja by som to takto začesal… táák, a je to! Čo vy na to? Však súhlasíte?“

Chosé hodil očkom po Krauzovi, skontroloval zatiaľ iba polovičný výtvor na jeho hlave a pokračoval vo vypočúvaní, lebo príbeh ho začal zaujímať. Do zrkadla sa pre istotu nepozrel, mohli by sa im stretnúť oči a Krauzovo zúfalstvo by sa mohlo zmeniť na nežiaducu agresiu.

Holič urobil dva rázne strihy nožnicami a odstúpil, aby skontroloval svoje dielo.

„Zomreli spolu?“ zaujímal sa odborný asistent vyvalený v kresle v bezpečí za holičom.

„Doktor s manželkou? Spolu, v štyridsiatom prvom, uprostred vojny, teda už druhej, samozrejme. Práve v tom roku, keď som sa narodil.“

„A ako zomreli?“

„Zvláštne – a úplne zbytočne. Do poľa, kúsok za ich sadom, padlo nemecké lietadlo, stíhačka. Teda padlo… skoro padlo, skoro pristálo. Rusi tu ešte vtedy neboli, takže asi porucha motora, alebo pilotovi prišlo nevoľno, ťažko povedať, ale pravda je taká, že slúžka to všetko videla na vlastné oči. Sledovala, ako stíhačka klesá, potom padá – a napokon skončila v poli za ich sadom. Doktor s manželkou boli v sade a rozbehli sa k lietadlu na pomoc pilotovi. Keď už boli blízko, lietadlo vybuchlo a všetci zhoreli na uhoľ. Pilot na popol, ale veľmi mu to nepomohlo. Mne áno… o dva týždne som sa narodil.“

„Zvláštne…“ zahundral odborný asistent.

„Zvláštne a smutné, prišli sme o doktora. Najlepšieho na svete. Teda prišli sme… aby ste mi rozumeli, všetko, čo som vám až doteraz povedal, viem od otca a zo starých záznamov z obecnej kroniky, lebo tú, ako som už spomenul, mi jedného pekného dňa zavesili na krk a stal som sa kronikárom. Najprv ma to hnevalo – čo ja nemám svojej roboty dosť? Ale neskôr, keď som sa začítal a zistil som, aké sú tam všelijaké zaujímavé príbehy, už som nebanoval a všetko som si podrobne preštudoval. Nakoniec ma to začalo baviť a robil som to s radosťou. Aspoň som sa dozvedel o Kališti všeličo, čo by človek ani neveril. Vlastne všetko… Preto tí múdrejší zájdu najprv za mnou, až potom kupujú, ja im viem porozprávať o každom dome v obci – kedy ho postavili, kto všetko tam býval, či vyhorel a kedy, kedy ho zrenovovali… no všetko.“

„Vy ste ešte väčší odborník ako my,“ pochválil ho Chosé.

„No, odborník…“ mľaskol holič a popremieľal slovo v ústach ako cukrík, „odborník… ďakujem, niečo také dobre padne z úst inžiniera. Ale aby som dopovedal, keď hovorím – prišli sme o doktora, mám na mysli obec, samozrejme, ja som vtedy ešte nežil, takže ja som o nič neprišiel. Ani na ich smrť, ani na vojnu sa nepamätám, začal som tento svet registrovať až niekedy s nástupom socializmu, to si už pamätám, mal som sedem rokov a nejaké hmlisté spomienky sa mi zachovali. Práve vtedy sa vrátil doktor Raši z koncentráku…“

„Moment… veď zhorel, nie?“ zaváhal Chosé.

„Zhorel starý, ale povedal som vám, že keď v štrnástom roku dostal od grófa dom, tak sa presťahoval s dvoma vozmi nábytku, jednou ženou a s ročným synom, nepamätáte sa?“

„Aha.“

„Starý doktor chcel mať nástupcu a syna poslal na štúdiá do Viedne. Potom študoval aj v Nemecku, v Mníchove aj v Berlíne, lenže nejako si to pokašlal a na začiatku vojny ho zavreli. V štyridsiatom prvom, keď mu zomreli rodičia, sedel v berlínskom väzení, o čom som našiel aj písomné potvrdenie v kronike. Ani rodičov si nemohol pochovať, preto to urobila obec – a postavili im kaplnku. Mladý doktor Raši skončil v koncentračnom tábore v Osvienčime a vrátil sa až v štyridsiatom ôsmom so ženou a dvojročným synom. Bol o päť rokov mladší odo mňa, ale vyrastali sme spolu a skamarátili sme sa, aj sme sa dlho navštevovali, kým mu nezačalo šibať…“

„Šibať?“

„No to by sme zase predbiehali… ono to bolo tak: najstarší z rodu doktorov zhorel pri lietadle, jeho syn, tiež doktor, vyštudovaný v Nemecku, skončil v koncentráku a vrátil sa až v štyridsiatom ôsmom – a pokračoval v tom, čo začal jeho otec, ordinoval tu, obchádzal svojich pacientov a všetci ho uznávali ako jeho otca. Jeho syn, tretia generácia, sa narodil v štyridsiatom šiestom, bohviekde – o tom som v kronike nič nenašiel, vyrastal so mnou a tiež vyštudoval medicínu, ale akosi sa časom zmenil. On už neliečil, všetko nechal na otca a začal sa venovať vedeckej práci, pracoval vo výskume a čoraz viac strácal s nami kontakt, zatváral sa v tom obrovskom dome, študoval a bádal. Škoda ho, bol to príma chalan. Kým sme ešte chodili na zábavy, vždy som ho zachránil od bitky a aj som bol párkrát u nich doma na večeri, ale postupne sa uzatváral do seba a nakoniec už nikam nechodil.“

„A ako skončil?“

„Neskončil. V sedemdesiatom siedmom sa mu narodil syn a mne tiež, Pietro. Vtedy bol ešte normálny a oslávili sme to tak, že tri týždne chodili Kališťania zarastení a neoholení. Nikto nenašiel odvahu sadnúť si mi pod britvu, tak mocne sme tých dvoch zasranov privítali do života. Mne sa narodil Pietro a jemu Vilko, posledný z rodu doktorov, ale nedopadol dobre… A teraz pozor, pán architekt, ideme do finále, tú ofinu by som urobil takto… čo poviete? Alebo takto? Nie, to vám nesvedčí, vrátime sa k pôvodnému návrhu… takto! To je ono, pán architekt! S týmto môžete ísť na futbal, do divadla alebo aj na audienciu k prezidentovi.“

Chosého vôbec nezaujímalo, kam by ešte Krauz mohol zabehnúť, chcel vedieť, ako doktorský klan Rašiovcov skončil.

„A ďalej?“

„No v sedemdesiatom siedmom sa narodil Vilko, posledný z rodu, to je ten, čo som vám ho spomínal na začiatku, že za ním dobiedzali kupci a kadejakí záujemcovia o dom, ale s prehľadom ich posielal… viete kam…“

„Kde mal Quido prsty,“ pomohol mu Chosé.

„Presne! Dobre si to pamätáte, to som rád… lenže ten pretrhol rodinnú tradíciu a nešiel študovať. Z gymnázia ho vyhodili, začal sa flákať, tuším ho aj zavreli, potom sa objavil celý potetovaný, dobitý a dorezaný. Stal sa z neho grázel, chvíľu ho v dedine bolo vídať a potom sa znova stratil. Je to… počkajte, no áno! Je to asi päť rokov. Áno, v deväťdesiatom ôsmom sme ho videli naposledy, Pietro oslavoval dvadsaťjeden rokov a pozval ho, zlomili sa ako štence. Oni dvaja stále žili ako dvojčatá, za každou zlotou stáli spolu. Keď Vilko rozbil okno, nebolo ho treba naháňať, stačilo vymlátiť Pietra a o chvíľu z neho vypadlo, že stál pol kroka za Vilkom a podával mu kamene. Takí to boli grázli… chlapci moji milení… No a odvtedy sme ho nevideli. Teraz už bude mať dvadsaťšesť, ako Pietro.“

„A jeho otec? Ten divný doktor?“

„Ten ho išiel hľadať.“

„Tomu nerozumiem.“

„Ani ja, viete, ono je to tak, že o Vilkovom prastarom otcovi, o tom, čo dostal dom od grófa, a o dedovi, čo bol v koncentráku, toho viem viac ako o Vilkovom divnom otcovi a o Vilkovi samom, pretože o tých starých sú celkom presné záznamy v kronike, často doložené aj písomnými správami a notárskymi zápismi, ale o Vilkovi a jeho otcovi už žiadne záznamy nie sú, sú to súčasníci a ja som do kroniky mohol napísať iba útržky, čo sa mi občas dostali do uší. Oni sami sa uzavreli do toho svojho domu za kamennou ohradou a nedali o sebe vedieť aj celé roky.“

„A kam Vilko odišiel? Kam ho išiel otec hľadať?“

„Pietro mi raz povedal, že Vilko odišiel za prácou do Anglicka, to bolo v tom deväťdesiatom ôsmom, a otec išiel za ním, chcel ho prehovoriť, aby sa a vrátil. Odvtedy som ich päť rokov nevidel.“

„A Vilkova matka?“

„Zomrela pri pôrode, to bola vtedy veľká tragédia. Manžel doktor, a nie hocijaký, vedec, svokor doktor, a nie hocijaký, najlepší v okrese, a aj tak jej nevedeli pomôcť. Vilka vychovávala babka, tá, čo sa vrátila s dedom z koncentráku.“

„A Vilkov dedo a babka? Ako skončili?“

„To je iná pesnička. Vilkovho deda ten koncentrák veľmi poznačil, videl tam asi strašné výjavy, a celý svoj život pomáhal ľuďom, ako len vedel, presne ako jeho otec. Často aj zadarmo, neraz v zime, uprostred noci, skrátka, pomáhal odušu, kým mu sily stačili. Potom zostarol, znevládnel a vraj keď Vilkov otec odišiel hľadať syna, dal ho do nejakej opatrovateľskej služby, ale kam, to neviem. Asi to už má za sebou, veď by mal dnes… počkajte, narodil sa v deväťstotrinástom, tak to by mal tento rok presne deväťdesiat, a to je asi priveľa aj na doktora. Aj na takého.“

Odborný asistent inžinier Novák sedel zamyslene opretý v rade sedadiel a žmolil si nos.

„Maestro, ja by som si v tom chcel urobiť jasno, môžem? Tak Vilkov pradedo dostal od grófa dom a nasťahoval sa doň v štrnástom, na začiatku prvej svetovej vojny, už s ročným synom, teda s Vilkovým dedom. Ten skončil v koncentráku a vrátil sa sem v štyridsiatom ôsmom už s dvojročným synom, teda s Vilkovým otcom. Ten začal blbnúť, ale v sedemdesiatom siedmom sa mu narodil Vilko a matka mu zomrela pri pôrode, je tak? Dobre som to pochopil?“

„Veľmi dobre.“

„Pradedo zhorel pri lietadle, dedo skončil asi v domove dôchodcov, otec išiel hľadať syna a syn sa túla po svete.“

„Presne.“

„A v kerej materi my máme zohnať povolenie na vstup na pozemok, aby sme mohli so študentmi kresliť?“

Holič prestal pracovať, otočil sa a ruky si založil v bok.

„Vy ste na odborného asistenta mimoriadne chápavý človek, to vám poviem. Keď vás pán architekt vyhodí, nezúfajte si a príďte ku mne, ja by som takého chytrého odborného asistenta potreboval ako soľ. Tak s tým povolením to máte tak… ehm, mal by som vás poslať za starostom, ale tam by ste iba vypĺňali tlačivá a platili kolky, a čo ja viem čo ešte, zbytočná byrokratická buzerácia. Ja vám niečo poviem, Pietro potreboval na tie svoje kamene a sochy priestor a nasťahoval sa Vilkovi na dvor. Nebojte sa, žiadna čiernota, určite sa predtým dohodli, lebo má kľúče, a Vilko mu to dovolil. Okrem toho sa bolo treba postarať o svine, takže Vilko môže byť rád, že sa tam Pietro nasťahoval. Elektrina tam už nefunguje, lebo za posledných päť rokov ju nikto neplatil, aj vodu odpojili, ale dvor je tam obrovský, studňa funguje, svietiť sa dá aj petrolejkami a Pietro tam má priestor – celé hektáre. Keď sa rozhodnete prísť, stačí zavolať, ja vám dám vizitku a s Pietrom všetko dohodnem. Kde sa zmestí jeden umelec, zmestí sa ich aj sto, nebojte sa.“

„O svine…? O aké svine?“

„Vilkov otec si za domom zriadil malý chov sviň, chlievy tam ostali ešte z čias grófa, takže ani nemusel pristavovať. Asi chceli byť sebestační a nechceli sa otravovať nakupovaním. Hovoril som vám predsa, že od istého času mu zašibalo, zavrel sa v kaštieli a venoval sa iba vede a bádaniu. Ktovie, aké pokusy tam robil, ale keď odišiel za synom do sveta, nechal svine tak a Pietro sa o ne chvíľu staral, potom sme ich rozdali ľuďom a pár sme zabili a zjedli. Čo už s nimi, keď sú svine?“

„To je jasné, čo už s nimi,“ súhlasil inžinier Novák. „A ešte niečo… prečo tomu domu hovoríte kaštieľ?“

„To som vám nepovedal? Tak na to najdôležitejšie som zabudol, vidíte, tá skleróza, tiež už nie som najmladší. Tak pradedo, ako dostal ten dom, sa rozhodol, že na počesť grófa ho trochu zveľadí a dodá mu, ako sa hovorí, šmrnc. V tom čase už bol vychýrený doktor – zohnal teda robotníkov za pár korún, mnohí mu chodili z vďačnosti pomáhať aj zadarmo – a predný roh pravého krídla domu zbúrali a postavili na jeho miesto kamennú kruhovú vežičku s klasickou špicatou strechou. Čo tým chcel doktor dosiahnuť, ostalo záhadou podnes a že sa tam ani veľmi nehodí, to vy ako odborníci musíte vidieť na prvý pohľad, ale vežička vyrástla, prerástla strechu o dva metre a týči sa na dvore ako raketa pripravená na štart. Jedno treba uznať – doktor nešetril a na stavbu použili poctivú žulu, remeselníkov zohnal naozaj perfektných, robota je to pekná, len k tomu domu mi akosi nepasuje, ale čo už, zvykli sme si. Postavili to tesne po prvej svetovej vojne a odvtedy sa tomu domu hovorí kaštieľ, aj oficiálnu adresu to má Pri kaštieli stotri.“

„Stotri? A kde je stodva? Veď tam široko-ďaleko niet žiadneho domu. Posledný dom na cestičke ku kaštieľu, ako som si všimol, má číslo deväť.“

„Áno, starý Hanzelka má číslo deväť a potom sú už iba polia a záhrady. Naozaj neviem, ako prideľujú popisné čísla, ale adresa je stotri.“

„Uhm,“ prikývol odborný asistent Novák, lebo ani on netušil, podľa čoho sa prideľujú popisné čísla domov. „Ešte niečo… Ako sa volal Vilkov otec krstným menom?“

„Ani to som vám nepovedal? Fakt už starnem,“ zastonal holič. „Všetci sa volajú rovnako. Pradedo sa volal doktor Viliam Raši, dedo sa volal doktor Viliam Raši, otec sa volá doktor Viliam Raši, iba Vilko sa volá iba Viliam Raši, bez doktora. Škoda ho, šikovné chlapčisko, ale biely plášť v živote nosiť nebude. To môj Pietro…“

Holič skončil a odložil nástroje. Rozviazal bielu múmiu, bielu plachtu posypanú vlasmi pokrčil a odhodil do veľkého koša v rohu. Vzal jemnú metličku a spod goliera vymietol všetky napadané vlasy, krk prepudroval bielym zásypom, aby nesvrbel.

„Voilà…“ rukou naznačil zákazníkovi, že môže vstať.

Krauz sa vztýčil a Chosé vycítil, že by mal niečo povedať.

„Fantastický výkon, maestro!“

„Pán architekt, vyzeráte báječne!“

„No a to všetko za slabých sto korún. Inde by ste vycálovali aj dve stovky, ale ja som sľúbil, že vám spravím cenu,“ usmial sa holič a zatváril sa mimoriadne skromne.

Krauz sa nadýchol.

„Dobrá cena, radi zaplatíme,“ predbehol ho kolega, odborný asistent Novák.

Architekt zalovil v služobnom preukaze, ale tak opatrne, aby holič nevidel, čo je to za čudná peňaženka, a vybral zelenú bankovku. Keď ju podával holičovi, trochu sa mu triasla ruka. Holič ju vzal a s úsmevom schoval v náprsnom vrecku bieleho plášťa. S účtenkou si starosti nerobil. Až teraz pochopili, prečo všetci inteligenti, doktori a umelci potrebujú biele plášte. Vrecká na nich sú náramne praktické…

„Ale iba tak vás odísť nenechám,“ holič si spokojne pobúchal po bielom vrecku a zatváril sa tajnostkársky. Rukou ukázal na záves predeľujúci holičstvo.

Obaja odborníci z vysokej školy na seba rozpačito zazreli. Holič podišiel k závesu a rokmi nacvičeným pohybom ho odhrnul. Za závesom bol gauč a pri ňom stolík s fľašou koňaku, karafa vody a pár pohárikov. Gauč sa tváril mimoriadne diskrétne, hoci toho videl a zažil požehnane.

„Sem môžu iba vyvolené… a občas aj vyvolení, ako napríklad teraz. Nech sa páči, páni.“

Prijali, privoňali, ochutnali a znalecky zamľaskali.

„A do druhej…“

Odmietavo pokrútili hlavami.

„To mi nemôžete urobiť! Od Valentína ešte nikto neodišiel krívajúc!“

Tak znova privoňali.

„A keby ste si to rozmysleli a predsa len by ste chceli niečo kúpiť, nestrácajte čas na miestnom úrade a príďte rovno za mnou. Ja vám vyberiem taký domček, že budete čumieť, nebojte sa.“

„V poriadku, keby dačo, tak sa zastavíme, ale teraz už naozaj musíme ísť.“

Valentíno ich odprevadil až na priedomie.

„A príďte zase, celkom fajn sa s vami klábosilo, páni architekti.“

„Určite,“ poďakoval sa architekt a po dlhom čase sa konečne dostal k slovu aj on.

Cestou k autu sa ešte obzrel, lebo mal neodolateľné nutkanie nakopať odborného asistenta do zadku, ale holič tam ešte stále stál a s rukami v bok sa usmieval na celú dedinu.

Krauz sa mohol poďakovať svojmu asistentovi, až keď si sadli do auta.

„Ja ťa zabijem!“

„Prečo, veď sme sa dozvedeli celú históriu kaštieľa a tú stovku vyúčtuješ Mayorovi, tak čo skáčeš?“

„Pozri sa, ako vyzerám!“ skučal Krauz s nagélovanou hlavou a spätné zrkadielko si otočil k sebe, aby sa lepšie videl. „Ježišukriste! Vyzerám ako debil!“

„No a ešte ťa aj nahovno ostrihal.“

Krauz sa zahnal, ale Chosé s tým počítal a úder vykryl.

„Neboj sa, to ti časom dorastie. Aspoň máš výhovorku, keby ťa Sylvia náhodou naozaj ťahala do divadla.“

„To fakt nehrozí,“ syčal Krauz a končekmi prstov sa snažil opraviť aspoň to málo, čo mu ešte na hlave ostalo. „Že divadlo! Ja sa budem zajtra báť nastúpiť do električky, ty asistent! Môžeš mi vysvetliť, čo ti to napadlo?“

„Improvizácia na danú tému.“

„Máš šťastie, že ten inteligent v bielom plášti vie o architektúre ešte menej než o strihaní. Vraj… futuristicko-objektívne polovalbové klenby… mňa z teba porazí.“

„No čo, z čisto architektonického hľadiska je to možno blbosť, ale ako finta na inteligenta v bielom plášti celkom dobré, nie? Teraz už vieme, kde sa Oto skrýva a asi aj s kým. Dúfam, že aj ty si postrehol tú nenápadnú zhodu v rokoch, keď sa Oto vybral do Anglicka. Presne ako odchod Vilka. Navyše holič tvrdí, že Vilko sedel v base a vrátil sa celý potetovaný, takže to ich kamarátstvo sa asi bude niesť v duchu – aký išiel, takého našiel… alebo vrana k vrane sadá.“

„A nielen to, aj Vilka vyhodili z gymnázia, takže je dosť možné, že sú spolužiaci a poznajú sa už dosť dlho.“

„Správne. S radosťou konštatujem, že stav tvojej hlavy sa rapídne zmenil k horšiemu iba zvonka.“

„Ďakujem, veľmi sa mi uľavilo. A čo teraz, ty mudrlant, máš ešte nejaký geniálny nápad, ako získať informácie?“

„Mám,“ Chosé si poškrabal bradu a nesmelo ukázal prstom cez okno. „Aha, tam je súkromná zubná ambulancia…“

23

Burger s Hanzelom dopísali správu tesne pred siedmou večer a každý si vzal jednu kópiu. V tichosti čítali a snažili sa vychytať muchy. Chceli Mayora prekvapiť už skoro ráno a chceli, aby mu celý prípad bol jasný po prvom prečítaní a nemuseli mu prácne všetko vysvetľovať. Ale dali si záležať aj z toho dôvodu, lebo logicky predpokladali, že ich správa neskončí iba v rukách Mayora.

Prekvapil on ich. Vošiel a zanadával.

„Boha vášho, tak keď vás potrebujem zohnať do roboty, vtedy ani jeden, ale keď môžete byť doma, trčíte tu ako siroty Podskalských…“

„Podhradských… a netrčíme, pracujeme,“ ohradil sa Burger. „Na, keď si už tu,“ podal mu svoj výtlačok správy.

Mayor si prečítal prvé riadky a zastonal: „Zachar… takže tie výsledky z expertízy sú zlé?“

„Nie, dobré.“

Mayorovi sa nechcelo polemizovať o relativite pojmov zlé a dobré, posadil sa na Chosého obľúbené miesto do pohodlného kresla v rohu a začítal sa. Nič nehovoril, iba mlčky čítal. Dočítal a zagánil na Burgera. Natiahol ruku a pokýval prstom. Burger hru na pantomímu prijal a tiež mlčky mu podal expertíznu správu z laboratória. Mayor nečítal všetko, lebo správa bola dlhá, ale našiel záver a oboznámil sa s vedeckými faktami. Znova sa vrátil k Burgerovej správe, tentoraz ju čítal na preskačku, a šomral si popod nos.

„Tak otrávený… tridsať tabliet… jeden pohár džúsu a jeden na vodku… žiadne odtlačky… spermie v zuboch a v močovej rúre… DNA sa nezhoduje… fekálne baktérie… zle obutý a oblečený… bolestný kŕč v tvári… kľúče s koženým príveskom znútra… mobil nemá… doriti aj s tým!“ Zanadával a zagánil na oboch detektívov. „Blondiačik… dva prsty na ruke, boxerský nos, ja sa na to môžem zvysoka…“ zakončil a obe správy podal Burgerovi.

Unavene sa oprel, zaklonil hlavu a chvíľu premýšľal. Napokon sa ticho spýtal: „Tak čo teraz?“

„Ideme ďalej, Šani. Teraz, keď už máme vyhodnotenie z labákov, môžeme udrieť na syna a pritlačíme ho.“

„Udrieme, pritlačíme… Edo, je to vôbec potrebné? Načo takýto slovník?“

Burger si odkašlal. „Šani, ten Zachar… ty tam máš nejaké osobné ambície? On ti bol…“

„Nie! Nepoznali sme sa, nič mi nebol. Ale uznajte sami, ak to zavetria novinári, strhne sa mediálny ošiaľ a tú rodinu uštvú. Vysoký štátny úradník a buzerant – a ešte k tomu zavraždený v cudzom byte! To bude bonbónik! A bohvie, čo všetko ešte zistíte a čo ešte vypláva na povrch.“

„My nikoho informovať nebudeme, iba teba, a pochybujem, že by sa s tým pochválila rodina.“

„Nebuď malý, novinári už vyňuchali iné kosti a zakopali sme ich poriadne hlboko. Je to iba otázka času, to viete veľmi dobre.“

„Tak čo chceš? Máme to nechať na okrese? Správa z labákov im skôr či neskôr aj tak príde, oficiálne. A oni spis pekne zbalia a pošlú sem, tiež oficiálne, ale to už bude o prípade vedieť celý okres a polovica kraja, potom to novinári naozaj vyňuchajú, presnejšie, ani nebudú musieť ňuchať, veď ich celá kauza doslova o valí rovno po hlave.“

„Kauza…“ vzdychol si Mayor.

„Ako to myslíš?“

„Všimol som si tú poznámku o tom, ako bol zle oblečený, kravata nakrivo, zle obutá topánka. Aj tie prsty od hovna a spermie v ústach. Zachar nebol žiadny humusák, ide o vysokopostaveného štátneho úradníka, takže asi dbal o svoj zovňajšok a po takom akte, aký vykonával v cudzom byte, by sa určite osprchoval a vypláchol si ústa, ale už asi nestihol. Asi ho niekto narýchlo obliekol a posadil na gauč, akože sa nič nedeje, iba náhodou zomrel.“

„Uhm,“ súhlasil Burger. „Amatér.“

„Takže je to kauza, to máš pravdu,“ nerád pripustil Mayor.

„Je, veď ti to hovorím.“

„Ten mobil ste preverili? Vieme niečo?“

„Volali sme na jeho číslo hneď v ten deň a potom niekoľkokrát. Je stále hluchý, niekto vybral kartu a baterku.“

„U operátora ste preverili, či tam nevložili inú kartu?“

„Preverili, nevložili, mobil je stále hluchý.“

„Takže ešte nie je všetko stratené, možno je pripravený na predaj.“

„Aj my s tým počítame.“

Mayor uvažoval. Pošúchal si tvár.

„Konať musíme, to mi je jasné, a čím skôr, tým lepšie. Edo, buďte opatrní.“

„Budeme.“

„Ako chcete začať?“

„Zajtra si zavoláme syna, nech nám vysvetlí, čo to nacvičoval v deň vraždy a prečo sa snažil všetko upratať pod koberec. Potom uvidíme.“

„Je to právnik a príde s ešte lepším právnikom.“

„Nech. Keď skončíme výsluch, bude o jedného prekvapeného právnika viac, to ti garantujem. Nič iné tým nedosiahnu.“

Mayor iba pokýval hlavou a zabubnoval prstami na opierke. Na Burgera sa mohol v tomto smere spoľahnúť. Vstal a chcel odísť.

„Na dvore chýba Krauzovo auto,“ spomenul si medzi dverami.

„V poriadku, ozval sa mi, ešte sú s kontaktnou osobou. Všetko je v poriadku,“ zaklamal Burger, lebo, pravdupovediac, na nich úplne zabudol.

„Dobre,“ súhlasil Mayor, „ale aj tak si ich zajtra podám. Ozvať sa mali mne, ešte stále tu šéfujem ja… zatiaľ,“ dodal ticho a zavrel za sebou.

Bol unavený a chcel sa ísť vyspať. Aj Burgerovi s Hanzelom zišlo na um niečo podobné.

24

Od zubára sa nič nedozvedeli. Možno by aj bol zhovorčivý ale Krauz mal na dnešok odborníkov v bielych plášťoch plné zuby a dať si ich odtiaľ vyťahovať ďalším tiežodborníkom z nepochopiteľných dôvodov odmietol. Za tú cenu mu žiadne informácie naozaj nestáli. Chosého veľmi sklamal.

„Tak niečo vymysli ty, keď sa ti moje metódy nepáčia,“ Chosé sa odul.

„Už som vymyslel a dávno, idem na obed a kašlem na celého Ota aj s kaštieľom! Som hladný.“

Keď vychádzali z Kališťa, predbehli poštárku na bicykli. Poštárka na bicykli je požehnaním pre každého detektíva. Aj tie pešie sa občas zídu.

„Dobrý deň, môžeme na chvíľu…“ vyskočili z auta a zahatali jej cestu.

„Dôchodky som už rozniesla,“ ohradila sa poštárka, zabrzdila, zložila jednu nohu na zem a skúmavo si ich premerala. „Nemám pri sebe ani deravý groš!“

„To naozaj vyzeráme na lúpežníkov?“ zdúpnel Chosé. „Asi áno,“ musel pripustiť, keď sa zahľadel na kolegu a jeho nový účes ä la Sing Sing.

„Čo čumíš?“ vyprskol Krauz. „Tam sa venuj…“ ukázal bradou k poštárke.

„Jednu moju kamarátku z druhého okresu prepadli a ukradli jej minulý týždeň desaťtisíc.“

„To je pravda,“ pripustil jeden z mužov, siahol do vnútorného vrecka na saku a ukázal jej odznak. „My sme z kriminálky a niečo o tom prípade vieme, vyšetroval to náš kolega z okresu. Tá vaša kamarátka počas výsluchu priznala, že si to celé vymyslela a ukradla ich sama, vraj potrebovala zaplatiť dlh na nájomnom a hrozila jej exekúcia.“

„Tak už vám verím, že ste policajti,“ rezignovala poštárka. „Bolo to tak, ale ja som tie dnešné naozaj rozniesla!“

„Nepochybujeme. Nevyzeráte na to, že by ste kradli dôchodky, skôr naopak.“

„Ako naopak? Že im k nim prikladám po päť korún zo svojho?“

„To nie, naopak znamená, že viete o všetkom, čo sa v Kališti deje.“

„Aha… no, občas s tými ľuďmi prehodím slovko-dve,“ pripustila poštárka, ale tvárila sa dosť rozpačito. Vôbec netušila, či tá narážka má byť lichôtka, alebo ju považujú za klebetnicu.

„V dobrom,“ spresnil policajt s úzkymi fúzikmi a boli si na čistom. „Chceme sa vás niečo spýtať.“

„Tak rýchlo, mám toho ešte veľa,“ posúrila ich a očividne sa jej uľavilo, že ju nejdú vyšetrovať.

„Na konci za dedinou je kaštieľ…“

„Kaštieľ doktora Rašiho,“ dodala.

„… a oficiálna adresa je Pri kaštieli stotri.“

„No a?“

„Prečo stotri? A kde je stodva?“

„Neviem.“

„Kto to čísloval?“

„Ani netuším.“

„Chodievate tam často?“

„Teraz nie. Posledných päť rokov vôbec. Predtým, kým žil doktor, stále mu chodila pošta aj balíky. Odoberal odborné lekárske časopisy z celého sveta. Sám skoro vôbec nevychádzal, ale odkedy zomrel, tak tam vôbec nechodím, veď načo aj. Vilko odišiel a Pietro, čo tam teraz vytesáva tie svoje sochy, má ozajstnú adresu u seba doma, tak načo by som tam chodila.“

„Moment,“ zaváhal Chosé a pošúchal si čelo. „Kto zomrel? Ktorý doktor? O kom to hovoríte?“

„Doktor Raši. Viliam Raši.“

„Ale ktorý, veď všetci sú Vilovia.“

„A to ako viete?“

„Ehm…“ zaváhal detektív. „Tak dobre, už sme sa v dedine popýtali, ale máme v tom zmätok, chceli sme rozprávať aj s vami, či by ste nám do toho zmätku nevniesli trochu svetla.“

„Vnesiem, čoby nie.“

„Tak ktorý zomrel?“

„Vilkov otec.“

„Ten doktor, čo sa nevenoval príliš liečeniu, ale skôr výskumu? A bol stále zavretý v kaštieli?“

„Ten.“

„Ale nám povedali, že odišiel hľadať syna.“

„Kto vám to povedal?“

„No…“ Chosé na ňu urobil grimasu.

„Aha, to je tajné, však? Tak dobre, polovica Kališťa tvrdí, že odišiel za synom, polovica, že to už má za sebou. Pravda je, že nikto presne nevie ani to, kedy odišiel mladý Vilko, nieto ešte, aby vedeli, či otec odišiel za ním, alebo čo sa s ním stalo. Žili tam za tou hradbou ako v inom svete a v poslednom čase sa s ľuďmi vôbec nestýkali, takže našinci sa o nich začali zaujímať, až keď Pietro začal rozdávať svine. Aj mne jednu ponúkal.“

„Načo?“

„Akože načo? Načo sú svine? Na jedenie, nie? Ale ja som nechcela, načo by mi bola celá sviňa, keď som sama.“

„Načo bola hlúpa otázka, uznávam, chcel som sa spýtať, aké svine a kedy to bolo.“

„Aké, aké, no tie jeho! On mal za kaštieľom stajne a choval svine. Odrazu ich Pietro začal rozdávať, vraj mladý Vilko odišiel do Anglicka za robotou a otec za ním – a nemá sa kto o ne starať. Aj ich rozdal a na dvore si urobil ateliér, viete, on keď začne mlátiť zbíjačkou do kameňa, tak sa trasie pol Kališťa a susedia sa stále sťažovali, a keď si tie skaly preniesol ku kaštieľu, všetci boli len radi.“

„To bolo…?“

„No ako hovorím, asi pred piatimi rokmi.“

„Dobre, a prečo sa hovorí, že Vilkov otec to už má za sebou? Kto to hovorí? Videl niekto jeho mŕtvolu?“

„Nie, nikto nič nevidel. To vymysleli chlapi v krčme, vraj kde by bol päť rokov, určite by taký dlhý čas nehľadal syna a nepresviedčal ho, aby sa vrátil, vraj tam niekde vonku zložil kosti a už to má aj tak za sebou, a už to bolo, už to bolo vonku, niektorí sa toho chytili a chýr išiel celým Kališťom. Ale kto to vymyslel, dnes už nikto nezistí, a o nejakej mŕtvole nemôže byť ani reči, nikto ju nevidel.“

„Takže iba miestne reči?“

„Presne tak.“

„A kde skončil Vilkov dedo?“

„Ten vyslúžilec z druhej svetovej? Z koncentráka? Bohvie…“ poštárka iba mykla plecom.

„No počkajte, veď pred piatimi rokmi ešte žil, nie?“

„Žil.“

„A všetci ho mali radi.“

„Mali.“

„A to sa iba tak zmierili so zmiznutím obľúbeného doktora?“

„Čoby sa zmierili, veď sa hovorilo, že kým sa Vilkov otec vybral za ním do Anglicka, tak ho upratal niekam do penziónu a až potom odišiel. Na svine sa vykašľal, ale otca si zaopatril, aj o tetu Gertu sa postaral. Tiež ju dal do penziónu spolu s ním.“

„Tetu Gertu? To je kto?“ zaúpel Chosé, lebo sa mu to akosi začalo komplikovať.

„No teta Gerta, všetci ju tak volali. Doktor ju priviedol po vojne z koncentráku. Vrátil sa on, teta Gerta ako spoluväzenkyňa a doktor mal ešte dvojročného syna. Gerta mu vraj pomohla prekonať tie útrapy a cestu domov a starala sa mu o syna, tak ju tu potom nechal. Spolu aj zostarli.“

Chosé sa spýtavo zahľadel na kolegu.

„Rozumieš tomu?“

Krauz si vybral cigaretu a zapálil si. Asistentovi neponúkol, nemal najmenší dôvod, ani poštárke, aby sa jej lepšie šliapalo do pedálov.

„Takže mladý Vilko vlastne nemal babku,“ chopil sa vyšetrovania.

„No nemal,“ súhlasila poštárka. „Nikto nevie, s kým starý doktor Raši vlastne mal Vilkovho otca. On sa z koncentráku vrátil až v štyridsiatom ôsmom a niekedy medzi koncom vojny a návratom domov ho musel zamiešať. Ale po vojne to bolo všetko také chaotické. Niežeby som si to pamätala, ale mama často rozprávala, ako to tu prebiehalo. Vtedy sa ho nikto na nič nepýtal, všetci boli radi, že sa doktor vrátil a začal liečiť. Viete, jeho otec, teda Vilkov pradedo, totiž zomrel cez vojnu, zhorel v lietadle. Ono to bolo tak… Vilkov pradedo dostal ten dom od grófa…“

„My sme to už počuli. Vieme o grófovi, aj o tom, ako sa postrelil.“

„No tak potom viete všetko.“

„Nie všetko, nie je nám jasné, kam sa podel Vilkov dedo. Vrátil sa z koncentráku, nadviazal na otcovu tradíciu a začal liečiť ľudí v okolí.“

„Správne.“

„A pred piatimi rokmi ešte žil.“

„Žil, ja som ho aj chodila navštevovať. Vždy keď som im niesla list, som sa za ním zastavila, prehodili sme slovko-dve. To bol ozajstný doktor, aj mne pomohol s chrbticou. V Kališti nenájdete dom, kde by mu neboli vďační. Nie ako jeho syn, ten sa na ľudí vykašľal, zavrel sa v tej kamennej barabizni a scvokol.“

„A nikto nevie, kam sa starý podel?“

„Čoby nie, veď vám hovorím, že ho Vilkov otec upratal niekam do penziónu aj s tetou Gertou a až potom sa vybral za synom do sveta.“

„No dobre, ale kam do penziónu?“

„To naozaj neviem. Nikto to nevie. Oni ku koncu žili úplne izolovaní od ľudí. Vilkov dedo už liečiť nevládal, Vilkov otec liečiť nechcel a Vilko sa na medicínu ani nedostal, tak ich ľudia prestali navštevovať, oni už nevychádzali a kontakty sa popretŕhali.“

Krauz a Chosé si vymenili pohľady. Dosť dlhé. Sami nevedeli, čo by sa ešte opýtali, bolo to celé akési chaotické a zložité.

„Takže po ich odchode sa o kaštieľ začal prvý zaujímať Pietro – rozdal svine a na dvore si urobil ateliér pod holým nebom.“

„No.“

„A odvtedy ste tam neboli.“

„Nie.“

„Odvtedy ste tam neniesli nejaký list?“

Poštárka si pravou rukou opravila poštársku čiapku, posunula si ju viac do čela, sklopila zrak a zahľadela sa na pravé koleso auta.

„Máte pravdu, neniesla,“ rýchlo súhlasila s Krauzom.

„Ani žiadne odborné časopisy.“

„Nie.“

„A to ako stihol Vilkov otec všetky objednávky zrušiť naraz, že odrazu mu prestali chodiť? Predtým mu chodili odborné časopisy z celého sveta – a odrazu nič!“

Poštárka zaváhala. „Neviem, ako to myslíte…“

„Myslím to tak, že ste tam odvtedy predsa len boli! Prečo sa nám bojíte povedať pravdu?“

Poštárka si znova upravila čiapku a prestala hypnotizovať pravú prednú pneumatiku.

„Tak dobre, ste policajti, aj tak by ste si to zistili. Bola som tam po dlhom čase minulý týždeň v utorok. Ako to Vilkov otec spravil s tými časopismi, neviem, ale naozaj som tam od jeho odchodu nebola, skoro päť rokov, až minulý týždeň…“

„No?“

„Minulý týždeň prišiel balík.“

„Balík?“

„Balík. Vilkovi.“

„Na balíku bolo jeho meno?“

„Jeho meno bez titulu doktor, takže to asi nebolo pre otca. Iba Viliam Raši, preto si myslím, že to bolo pre mladého Vilka.“

„Kto to prevzal?“

„No…“

Krauzovi bolo jasné, že práve toto je kameň úrazu, prečo poštárka tak váha a bojí sa priznať farbu.

„Čo keby ste nám to povedali sama, bez našich otázok? Ako to bolo s tým balíkom? Sľubujeme vám, že v práci vám žiadne problémy nenarobíme. Chceme iba informácie, nič iné nás nezaujíma.“

„Sľubujete?“

„Máte moje čestné slovo.“

Poštárka sa mu najprv zahľadela do očí. Po dlhom pohľade dolu na pneumatiku to bol prvý pozitívny signál, že už nebude klamať.

„Prišiel balík, malý, štyri kilogramy dvadsaťtri deka. Skoro som od zvedavosti odpadla – po piatich rokoch prvá zásielka do kaštieľa. Netvrdím, že som tam za posledných päť rokov nebola, raz za pol roka som sa tam zo zvedavosti zastavila, Pietro mi uvaril kávu, pokecali sme a išla som si svojou cestou, ale toto bola zásielka, a také čosi sa za posledných päť rokov nestalo. Brána bola zamknutá ako vždy, ale držadlo so zvonom bolo naolejované ako vždy a zvon zvonil ako vždy, iba Pietro nevyšiel ako vždy. Vyšiel taký mladý chalan, určite mal do tridsať, vraj čo chcem, a keď som mu ukázala balík, vraj ho môže prebrať, lebo je Vilkov najlepší kamarát a práve sa vrátili z cudziny… no skoro som odpadla! Tak Vilko sa vráti po piatich rokoch z cudziny, nikomu nič nepovie, chlapi v krčme nič nevedia, holič nič nevie, mäsiar nič nevie, na miestnom úrade nič nevedia – a ja mu mám uveriť? Nechcela som mu balík vydať, lebo je to proti predpisom, ale… mal kľúče a otvoril bránu. A správal sa tam ako doma, nie ako zlodej, to poštárka pozná. Navyše mi povedal, že to tu nemusím nechávať, že to môžem pokojne zobrať späť na poštu, že Vilko sa časom zastaví. Ale vliecť to naspäť… Tak som mu ten balík dala a bolo. To je všetko. Nemala som mu ho dať, bol to cudzí človek, ale keď sa správal ako Vilkov najlepší kamarát a…“

„Vilka ste videli?“

„Nie.“

„Ako vyzeral ten chlap, čo prebral balík?“

„Mladý, do tridsať, skôr tak dvadsaťsedem. Športovec, blond vlasy, na čele mal takú malú jazvičku – pri koreni nosa.“

Krauz zašliapol cigaretu a pozrel na parťáka. Vedeli, kto balík prevzal, nevedeli, kto ho poslal a čo v ňom bolo. Chosé sa tváril, že tam ani nie je, nech si to Krauz dotiahne, keď tak sľubne začal.

„Pietro bol na dvore?“

„Nie.“

„Kto ten balík poslal?“

„Neviem presne, odosielateľ bol z Poľska, z Vroclavi, pamätám si krstné meno – Jacek, druhé meno bolo niečo ako ruda alebo kov, alebo železo… tak nejako som si to zapamätala.“

Obaja detektívi mlčali. Hľadeli si na topánky a uvažovali.

„Ja viem, nemala som ten balík vydať, ale trepať sa so štyrmi kilami zase nazad… podpísal mi prevzatie a dal mi aj dvacku za unuváciu, a ešte ma aj pozval ďalej, čo som odmietla, lebo som toho mala v ten deň pred sebou ešte naozaj dosť. Nebol mi nijako podozrivý, skôr naopak, tak som mu ten balík dala.“

Stále pozerali na špičky topánok.

„Spýtali ste sa na Vilka, či sa už vrátil, či tam znova býva?“

„Spýtala. Povedal mi, že každú chvíľu príde. To mi stačilo, ale neskôr som si uvedomila, že to mohlo znamenať, že je vzadu za domom a každú chvíľu príde, alebo je na severnom póle a každú chvíľu príde – o pol roka.“

„Ale nevideli ste ho ešte.“

„Nie, nevidela.“

„Povedal vám niekto v dedine, že ho po návrate videl?“

„Nie, nikto.“

Najprv prikývol Krauz, potom Chosé. Odstúpili a uvoľnili jej cestu. Nasadla a zaprela sa do pedála.

„Ešte niečo – nehovorte nikomu, že sme sa vypytovali.“

„Mňa ste tak vystrašili, že si ani nespomeniem, na čo ste sa vypytovali.“

Dvakrát sa odrazila od zeme, nasadla a ufujazdila na dámskom poštárskom bicykli s ľahkosťou, s akou na ňom dokážu jazdiť iba vytrénované poštárky. Kým stihli nasadnúť do auta, ostala z nej iba bodka na obzore.

„Vyznáš sa v tom ešte?“ začal Chosé a vybral si cigaretu. Veľmi slušne ponúkol aj kolegu.

„Nie.“ Kolega si vzal a dal si aj pripáliť.

„Prečo nám ten holič nespomenul tetu Gertu?“

„Chosé, lebo sme sa nespýtali.“

„To máš pravdu, vôbec sme sa nepýtali na ženy z ich klanu. Holič nám porozprával iba genézu Raši doktorov, ale o ženách reč nebola.“

„Počkaj, bola. Veď nám povedal, že pradedo sa nasťahoval s dvoma vozmi nábytku, s jednou ženou a ročným synom, a že zhorela pri lietadle spolu s pradedom. A o Vilkovej matke nám povedal, že zomrela pri pôrode. Iba na Vilkovu babku sme sa neopýtali, a teraz vieme, že jeho dedo sa vrátil z koncentráku s tetou Gertou, ale s kým mal Vilkovho otca, nevie nikto.“

„Takže vlastne vieme všetko.“

„Nie. Nevieme, prečo nám holič zamlčal tetu Gertu a prečo nám zamlčal, že sa po Kališti hovorí, že Vilkov otec je už dávno mŕtvy.“

„Možno má lepšie informácie a na reči osadníkov nedá.“

„Holič? Na čo iné by mal dať holič, ak nie na reči osadníkov?“

„Tak potom má dôvod fabulovať?“

„Ak jeho vlastný syn okupuje cudzie lukratívne územie a už päť rokov sa správa v kaštieli ako doma, tak možno aj má.“

„Myslíš, že sa tu niečo deje a návrat Vilka a Ota niekoho naštval?“

„Určite áno! Všimol si si, že holič nám o návrate Vilka vôbec nič nepovedal? Jeho syn teše na dvore kaštieľa sochy, o návrate musí vedieť a dá sa logicky predpokladať, že takúto novinu zahlási aj otcovi. Napriek tomu nám nič také nepovedal. Okrem toho – o akom návrate Vilka to tu stále hovoríme? Videl ho niekto? Pre mňa je to zatiaľ iba prelud. Každý o ňom rozpráva, ale nikto ho nevidel.“

„Prečo sa vlastne serieme s tým ich rodom?“

„Lebo nás sem zaviedol mladý Oto. Lebo nás Edo požiadal, aby sme naňho dohliadli. Lebo sme zistili, že sa asi kamaráti s potetovaným basistom Vilkom, ktorý zdrhol za kopčeky presne ako Oto. Lebo bývajú na samote, kde sa dá vymyslieť akákoľvek hovadina. Lebo nám Oto klamal o Austrálii a má pri sebe obrovský revolver. Lebo pred týždňom dostali štvorkilový balík z Poľska… Tebe sa to nezdá zaujímavé?“

Chosé pokrútil hlavou.

„Ale nikto neoznámil žiadny trestný čin, my na to nemáme pridelené protokolárne číslo, nikto nezaložil spis, šéf o ničom nevie, sme z oddelenia vrážd a o žiadnu vraždu nejde, koledujeme si o prúser… toto sa ti nezdá zaujímavé?“

Krauz otvoril okno, odpľul si, vyhodil ohorok a okno zavrel.

„Musíme si to hodiť na papier, inak sa v tom nebude vyznať ani divá sviňa. Zajtra ráno sa poradíme s Edom, uvidíme, aký ma na to názor. Nadnes končím, kašlem na teba aj na tvoje debilné metódy získavania informácii,“ rozhodol Krauz a ešte raz sa pozrel do spätného zrkadielka. Na hlave sa nič nezmenilo.

„Tak poďme na ten obed, už som hladný aj ja,“ pripustil Chosé a prísľubom jedla sa snažil zmierniť kolegovo utrpenie.

„Sylvia ma aj tak zabije. Ešteže sme nešli k tomu zubárovi…“

25

Ráno pozhŕňali zo stolov kopu lístia, ale nikto nereptal, už si zvykli. Jediný, kto pindal, bol krpatý Kuky.

„To robí Richard, on ho zahriakol, už na začiatku mu veštil skazu, to je jeho vina…“ šomral si popod nos. „Možno ho polieva naftou, zo závisti.“

Nepočúvali ho a upratovali. Váňa mu podal chlieb s údeným syrom a vajíčkom natvrdo pokrájaným na kolieska.

„Daj si, týrané dieťa, s plným žalúdkom sa každé utrpenie znáša lepšie.“

Kuky si vzal a chcel si odhryznúť, ale zhora padol ďalší suchý list, a tak nešťastne, že mu skončil na chlebe tesne pred ústami. Skoro si odhryzol, ale v poslednej chvíli ho zbadal, a keď si čistil chlieb, zatváril sa tak nešťastne, že aj Burgerovi a Hanzelovi ho prišlo ľúto.

Bolo iba desať minút po siedmej a Krauz s Chosém v kancelárii chýbali – už boli na koberci u šéfa. Rýchly koberec! O pár minút boli späť.

„Tak ti teda pekne ďakujeme!“ zahulákal Krauz od dverí.

„Nemáte za čo,“ odvetil Burger, lebo nikomu inému tie slová nemohli patriť.

„Si povedal, že nám podržíš chrbát, a Šaňo nás zvozil, že sme sa mu včera neozvali.“

„Ja som mu to vysvetlil, povedal som mu, že ste na styku s informátorom a že ste sa mi ozvali, štvalo ho iba to, že ste sa neozvali jemu. Slabý kefung, nie? To sa hádam dá vydržať, nie?“

Prikývli, lebo Hanzel si za stolom čistil jednu zo svojich pištolí a podrobnosti nechceli preberať pred ním. V skutočnosti žiadny kefung nedostali, Mayor chcel iba vedieť, či stále chodia za tým Meličkom do basy, či je niečo nové v ich prípade a či ich včerajšia činnosť s informátorom priniesla nové informácie. Prikývli a bolo po paráde, ale rachot narobiť museli, aby si Burger nemyslel, že to majú na svete jednoduché.

„Tak nabudúce sa snaž viac!“ uzavrel celú záležitosť Krauz a zagánil na Burgera, aby bolo všetkým jasné, že ho nenávidí.

Krauz odfrčkol suchý list zo stola a vzdychol si: „A ty ma tiež neser! Dokedy tu budeme robiť zametačov napadaného lístia?“ zagánil na Kukyho.

„Dovtedy, kým mu nepomôžeš!“ ohradil sa Kuky. „Ty sa tu stále pasuješ do funkcie kvetinoznalca, tak mu pomôž! Ale nie takým razantným strihom ako svojej hlave…“

Krauz iba zúfalo zavrčal, pohladil si strnisko a začal sa prehŕňať v papieroch na stole.

„Nechajte ho,“ zastal sa kolegu Burger, „náhodou to má celkom pekne pristrihnuté.“

Vošla Petra.

„Čaute, banda… Kristepane! Riško, čo sa ti stalo!? Bolelo to?“

Krauz si znova pohladil zvyšky vlasov a rozhodol sa, že zachová úroveň a nebude odpovedať.

„Ale na leto to nie je zlé a do zimy ti to dorastie, takže vlastne ok…“ snažila sa zachrániť situáciu Petra, ale už bolo neskoro, už prišla o jedného z najlepších kamarátov.

Petra vypila kávičku, Kuky pozametal za dve igelitky lístia, Hanzel vyčistil pištoľ, Váňa sa naraňajkoval a začali sa zberať na ranné rozdelenie do práce. Všetko išlo podľa zaužívaného rituálu. Krauz po očku sledoval, ako vychádzajú, a keď sa ku dverám priblížil Burger, kývol mu hlavou. Burger sa vrátil a začal niečo veľmi dôležité hľadať pod stolom.

Všetci odišli k Mayorovi a v kancelárii stoštyridsaťjeden ostali iba oneskorenci: Krauz, Chosé a Burger.

„Nemusíš ísť na nástup, ospravedlnili sme ťa,“ vysvetlil Krauz. „Edo, povedali sme Šaňovi, že stále robíme na Meličkovi a že potrebujeme s tebou niečo prebrať, nemusíš tam ísť. Radšej si vypočuj toto…“

Povedali mu všetko, čo včera zistili. Burger fajčil a neskákal im do reči. Krauzova ústna správa bola presná, vecná a výstižná. Burger fajčil ešte hodnú chvíľu po tom, čo Krauz skončil.

„Tak hovoríte, že zakotvil Pri kaštieli stotri…“ zašomral Burger.

„Ty to tam poznáš?“

„Poznám. Ešte za socíku, to ešte neexistovalo samostatné oddelenie vrážd, sme mali v Kališti vraždu a bol som aj v kaštieli. Pamätám sa, že tam býval miestny doktor, starý pán, a mal syna, čo nevychádzal von a všetci o ňom tvrdili, že je vedec, vraj taký miestny čudák. Že má vnuka Vilka, som nevedel. Oni s vraždou nesúviseli, iba ten starý doktor chodil ošetrovať nebožkú, tak sme sa za ním zastavili, ale k vražde nám nič nepovedal, tak sme tento smer zavrhli. Ale miesto je to fakt ponuré, odstrčené od sveta, takže ak sa tam presťahoval Oto, iba ste ma utvrdili v presvedčení, že už niečo vyviedli, alebo sa na niečo chystajú. A ak je ten Vilko potetovaný basista, tak nemám k tomu čo dodať.“

„Sleduješ zvodky? Neobjavila sa v nich v poslednom čase nejaká banková lúpež alebo ozbrojený prepad pošty?“

„Aj mne to napadlo. Sledujem, zatiaľ nič.“

„Čo od teba chcel Oto?“

„Kedy?“

„Včera ráno o desiatej.“

„Jááj… ja som vám to aj zabudol povedať, prepáčte, ale na deviatu máme s Otom, teda s Otom starším, objednaného mladého Zachara, mám plnú hlavu pripravovaného výsluchu a zabudol som. Mladý chcel vybaviť pas.“

„Pas má.“

„Chcel druhý.“

„Načo?“

„Vraj sa chystá cestovať, ale nechce, aby o tom vedel otec a aby mu zase začal nadávať a prehovárať ho, aby ostal s ním.“

„To nevysvetľuje, načo sú mu dva pasy.“

„Pýtal som sa, vraj je to povolené a cestovať bude dosť, tak chce dva.“

„Takže ti to ani logicky nevysvetlil.“

„No…“ zaváhal Burger, „vlastne ani nie.“

„Kam chce ísť?“

„To mi nepovedal.“

„Cestovať sa dá aj s jedným pasom.“

„To som mu tiež povedal. Nástojil, že mať dva pasy je u nás povolené, že to nie je nič protizákonné a pre ľudí, čo sa chystajú viac cestovať, je to vraj úplne normálne. Vraj chce ísť von obchodovať, že tam pozná ľudí, má kontakty a chce to využiť.“

„Ty si súhlasil?“

„Zatiaľ, aby som sa ho zbavil a nevzbudil podozrenie.“

„A čo my? Čo navrhuješ ďalej?“

Burger si zapálil cigaretu a vypľul smietku tabaku.

„Cez deň za svetla sa tam dostať nedá, terén je otvorený a zbadali by vás. Skúste nájsť inú cestu a pozrite sa tam. Nenápadne. Potrebujeme zistiť, čo vyviedli alebo čo pripravujú.“

Krauz teatrálne vyvalil oči na Chosého.

„Počúvaš ho? On odkiaľ prišiel? Ja poznám jedného chlapíka, volá sa Rambo, ten sa dostal všade, kam chcel, dokonca v Afganistane zostreľoval helikoptéry lukom a šípmi, ale to bolo v americkom filme, tento si čo myslí, že odkiaľ sme? Z amerického filmu? To sa máme plaziť nocou, preskočiť trojmetrový kamenný plot a potom zatknúť medzinárodnú teroristickú sieť, alebo ako si to predstavuje? Je normálny?“

„Je normálny?“ zopakoval Chosé a zagánil na Burgera.

Burger vstal, zbalil si poznámkový zošit a cigarety.

„Ak vám chýba luk a šípy, zavolám do výzbrojného skladu a vybavím ich, inak to zostáva na vás. Ak chceme Otovi pomôcť, hýbte hlavami… ty, Richard, veľmi nie, aby ti neprechladol mozog, ale inak sa mi tvoja frizúra páči. Ja idem, mám na deviatu objednaného toho Zachara a musím sa so Šaňom dohodnúť na ďalšom postupe. Ak ste z toho polepení, nechajte to tak, ak sa vám do toho naozaj chce ísť, začnite improvizovať a niečo vymyslite. Nechajte ma vybaviť našu vec so Zacharom a neskôr sa pripojím. Čaute!“

Odišiel skôr, než mu Krauz stihol vynadať.

„Chosé? Čo ty na to?“ vzdychol si Krauz.

„Niečo mi napadlo.“

„Kašlem ti na zubára!“

„Nie, mám niečo lepšie…“

26

Doktor práv Róbert Zachar prišiel presne o deviatej. Stačil mu včerajší telefonát a účasť okamžite prisľúbil. Bol rád, že mu policajti umožnili pochovať si otca so všetkými poctami, ale dobre vedel, že výsluchu aj tak nakoniec neujde. Tušil, že to bude bitka, a keď ide o bitku, záleží na sile. Posilnil sa ešte jedným doktorom.

„Doktor Trávniček, advokát,“ uklonil sa starší pán a aj s klientom ostali stáť uprostred koberca.

„Detektív Burger, kolega detektív Hanzel.“

Predstavovanie mali za sebou. Aby sa im začiatok nevymkol z rúk, obaja detektívi sa postavili a podali im ruky. Veď aj boxeri si pred mačom ťuknú do rukavíc. Zdanie slušnosti a milej pracovnej atmosféry bolo dokonalé.

Burger si ich oboch premeral vážnym úradným pohľadom. Starší doktor Trávniček mal prešedivené vlasy upravené oveľa lepším holičom, než mal možnosť stretnúť kolega Krauz. Oblek, košeľa a kravata boli zo značkového obchodu, vlastne oblek ani nie, ten bol určite šitý na mieru. Aj oblek, aj výraz tváre vzbudzovali rešpekt, bol v tomto prostredí doma a suverenitu nijako neskrýval. Tváril sa vážne, ale nič nehral.

Mladší doktor Zachar mal oblek rovnako drahý, aj kravatu a košeľu, ale výraz tváre Burgerovi prezradil, že u nich doma nie je a doma u seba by chcel byť čo najskôr. Hoci už prekročil tridsiatku, aj tak nedokázal zamaskovať ustráchaný chlapčenský odlesk v očiach. Oči sledoval Burger veľmi pozorne, nič tak nepomôže detektívovi z oddelenia vrážd ako oči súpera.

„Pán advokát, váš klient nebol dosiaľ obvinený,“ začal Burger postojačky. „Viete o tom, že pri informatívnom vyťažovaní a požadovaní informácií podľa paragrafu sedemnásť nepotrebujete advokáta? V prípade obvinenia vyšetrovateľ automaticky advokáta určí alebo nechá voľbu na obvinenom, ale tu nie ste na oddelení vyšetrovania, toto je kriminálka a ja vás môžem pokojne nechať sedieť vonku na stoličke.“

„Môžete,“ usmial sa advokát a táto informácia ním ani nehla, „ale v tom prípade poradím môjmu mandantovi, aby odmietol podať akékoľvek informácie. Platí ešte staré poučenie, že osoba má právo odmietnuť vypovedať, ak by svojou výpoveďou spôsobila hrozbu trestného stíhania sebe, osobám sebe blízkym alebo osobe v priamom pokolení?“

Alea iacta est. Kocky sú hodené. Detektívi zase stáli oproti advokátom a ukazovali si, kto ho má väčší.

„Vášmu klientovi hrozí trestné stíhanie, keby vypovedal v prípade smrti svojho otca?“ začal trochu provokatívne Burger.

„Nič také som nepovedal. Predpokladám, že sa budete pýtať na prípad smrti jeho otca, a jeho otec je osoba v priamom pokolení, presnejšie, môj mandant je osoba v priamom pokolení, preto má právo odmietnuť vypovedať. A či mu hrozí trestné stíhanie alebo nie, to sú zbytočné hypotetické slovné prekáračky. Vy dobre viete, že odtiaľto môžeme okamžite odísť a požiadať o priamy výsluch do zápisnice u vyšetrovateľa, a nemusíme sa s vami vôbec baviť.“

Jedna nula pre advokátov.

Burger prikývol, vzal dve stoličky, podišiel k nim a mlčky im ponúkol miesto. Všetci si sadli. Doktori práv na stoličky uprostred koberca, Burger za svoj stôl. Pohodlne sa vyvalil na operadlo a počkal, kým si sadol aj kolega. Hanzel si sadol ako posledný, vzal si zápisník, ceruzku a začal si čmárať. Tváril sa ako debil, čo sa tu ocitol iba náhodou a z dlhej chvíle si kreslí domčeky, ploty a kvetinky okolo nich. Iniciatívy sa chopil Burger.

„To poučenie poznám, pán doktor. Viem, že môžete svojmu mandantovi poradiť, aby nevypovedal. Možno to bude znieť ako samochvála, aj ja robím so zákonmi a s paragrafmi aspoň tak dlho ako aj vy. Možno aj dlhšie. Nepošlem vás von, nie preto, že by ste ma vystrašili, naozaj nie preto. Chcem, aby ste to všetko počuli a aby ste boli svedkom všetkého, čo sa tu povie.“

„Prepáčte,“ protestoval advokát, „ja nemôžem byť svedok, ja som jeho advokát, je neprípustné, aby…“

„V poriadku,“ skočil mu do reči Burger. „Myslel som svedok čisto obrazne, nie de jure.“

„Ach tak,“ súhlasil advokát.

„Chcem, aby ste to počuli, to je všetko. Vy asi zastupujete ich rodinu už dlhšie…“ Burger nechal otázku nedopovedanú.

„Poznám ich rodinu už dlhšie,“ prikývol advokát Trávniček, „to je pravda, ale to by na faktickú stránku veci nemalo mať žiadny vplyv, nie?“

„Na faktickú možno nie, ale na etickú asi áno.“

„Čo tým chcete naznačiť?“

Burger si pomaly zapálil cigaretu, potom sa prehrabal v papieroch na stole a dal si na čas, kým znova prehovoril. Obaja doktori práv sedeli na stoličkách, akoby prehltli pravítko. Museli, ešte stále nevedeli, s čím druhá strana vyrukuje.

„Iba toľko, že na vaše vyhrážky o tom, že vášmu klientovi poradíte, aby nevypovedal, sa môžem zvysoka vykašľať,“ povedal Burger pokojným hlasom. Po poslednom slove prehodil ešte dve strany v spise a zhlboka si potiahol z cigarety.

Hrubý výraz na konci vety prekvapil nielen doktorov, ale aj kolegu. Hanzel prestal čmarigať a spýtavo zagánil na Burgera. Burger mu pohľad opätoval a povedal mu: Nechaj to na mňa, mám to premyslené. Hanzel mu tiež pohľadom odpovedal: V poriadku, daj sa do nich! Kývli si a každý hral svoju rolu ďalej.

Až potom sa pán doktor zmohol na reakciu.

„Prepáčte, ale… to… to… takéto slová!? To si čo dovoľujete? My asi radšej požiadame o výsluch priamo pred vyšetrovateľom…“ a naozaj sa rozhorčil.

„Tam skončíte v každom prípade,“ ubezpečil ho pokojne Burger, „to vás časom určite neminie. Ja a tuto kolega sme vám iba chceli naznačiť, že sme sa prípadom úmrtia inžiniera Zachara zaoberali, a to dosť zodpovedne. Čo sme už zistili a čo sme vypátrali, nás trochu zarazilo. Samozrejme, sú to čisto operatívne informácie a bude treba s nimi ešte veľa pracovať, ale aj tak sú niektoré zistenia viac ako zaujímavé. Okrem toho naše poznatky sú podporené aj výsledkami z expertízneho skúmania z kriminalistických laboratórií, a to už nie je žiadna sranda, to sú fakty. Preto som sa pýtal, či ich rodinu zastupujete už dlhšie, a preto som vám povedal, že v tomto prípade je zaujímavé nielen faktické, ale aj etické hľadisko… Chcel som iba vedieť, aký máte k týmto informáciám vzťah, či vás zaujímajú čisto profesionálne, alebo aj trochu osobne, alebo vôbec nie. Ale vy máte asi oveľa dôležitejšiu robotu, vy sa asi ponáhľate za vyšetrovateľom, tak vás nebudeme zbytočne zdržiavať.“

Advokáti: detektívi – jedna: jedna.

Burger sa začítal do spisu a Hanzel si čmarigal do zápisníka. Doktori sedeli a bez mihnutia oka vstrebávali prvý úder.

„Ehm… hovoríte o informáciách súkromného charakteru?“

„Súkromného, možno až intímneho charakteru. Chcete ísť za tým vyšetrovateľom, alebo nie?“

Doktor Trávniček sa ani nepohol, iba uvažoval.

„Tie informácie sú už zapracované do spisu?“

„Nie, niektoré nie.“

To bolo presne to, čo chcel počuť.

„Môžeme si zapáliť aj my?“

„Iste, pán doktor.“

Burger vstal a podal im popolník. Starší doktor si z aktovky vybral cigaru a kovové náradie. Odšrauboval hliníkové puzdro a vybral cigaru. Nožnicami na cigary odstrihol zašpicatený koniec a zapaľovačom chrliacim plynový plameň pod tlakom opálil celú dĺžku cigary. Zohrial ju a zvlášť pozorne nahrial jej hrubý koniec. Až potom si ju vložil do úst a párkrát silno potiahol.

Jeho klient mal s fajčením podstatne menej roboty – cigaretu si zapálil v mihu, a kým si jeho advokát prvýkrát potiahol, on už mal polovičku v sebe.

„Hovoríte… operatívne informácie,“ začal opatrne advokát a naťahoval slová, „a sú skoro až intímneho charakteru… môžeme vedieť – aké?“

Burger zavrel spis a prestal sa hrať na študenta. Prestal sa hrať úplne.

„Tak pozrite, pán doktor, nebudeme sa tu hrať na skrývačku. Veľmi dobre viete, o čo tu ide. Predpokladám, že váš mandant tiež, veď je jeho syn. Aby sme sa zbytočne netrýznili a nechodili okolo horúcej kaše, začnem dnešný výsluch trochu netradične a namiesto toho, aby som vypočúval ja vášho mandanta, môžete vypočúvať vy mňa. Predvediem vám, ako by taká úprimná a spontánna výpoveď mala vyzerať. Vy sa potom zariadite podľa mňa a poradíte svojmu mandantovi, čo má naozaj robiť a či má vypovedať. Tak nech sa páči, začnite!“

Advokát si potiahol z cigary, zaváhal. Pôvodne bol rozhodnutý, že s policajtmi bude zaobchádzať tak, ako bol roky zvyknutý, jednoducho ich bude ignorovať, jeho klient nebude vypovedať, a nech si pátrajú a zisťujú, koľko chcú. Lenže tento starý debil začal dosť prekvapivo, navyše naznačil, že už niečo vie, a to by mohlo byť pre jeho mandanta a jeho otca dosť nebezpečné. Musel pristúpiť na jeho hru.

Musel sa spýtať. „O aké intímne informácie ide?“

„Otec vášho mandanta nezomrel na infarkt, presnejšie, zomrel na infarkt, ale spôsobený inou osobou. Otrávili ho silným liekom na srdce, predávkovaním. Vyšetrovateľ na okrese už spracúva spis a odstúpi ho k nám, bude to vražda, nie spontánne úmrtie.“

„Vražda,“ hlesol Zachar a jeho advokát ho zabil pohľadom. Dohoda bola, že ani necekne, kým mu nedovolí.

„Pre vraždu svedčia aj nejaké faktické dôkazy?“

„Iste, dôkazov a indícií máme viac.“ Burger sa zahľadel na mladého Zachara. „Pán doktor, môžem vás požiadať o láskavosť?“

Zachar pozrel na advokáta a ten prikývol.

„Prestaňte hypnotizovať špičky svojich topánok a pozrite sa mi na chvíľu do očí. Niečo vám poviem. Táák… presne takto ostaňte! Vášho otca našli v byte jeho podriadeného inžiniera Nováka. Chodil tam pravidelne každý pondelok. Vodil si tam mladých chlapcov, máme na to svedka, ktorý ich videl. V ústach vášho otca sme našli spermie, za nechtami a na žaludi mal fekálne baktérie, miesto nálezu mŕtvoly bolo upravené osobou, ktorá sa snažila zahladiť stopy. Smrť vášho otca budeme vyšetrovať ako vraždu.“

Doktor Zachar neudržal pohľad, sklonil zrak. Burger preniesol pohľad na advokáta.

„Môžete pokračovať vo výsluchu, pán doktor, čakám ďalšiu otázku.“

Advokáti: detektívi – jedna: dva.

Skóre sa doktorom práv trochu vymklo z rúk. Doktor s cigarou si zmenu uvedomoval, ale nestrácal glanc, iba si potiahol a uvažoval. Uvažoval dlho.

„O tom, čo ste práve povedali, ste spracovali aj písomnú informáciu?“

„Iste.“

„Je založená v spise?“

„Nie, my zatiaľ žiadny spis nemáme, príde nám služobnou poštou z okresu, informujeme vás dopredu. Nemuseli sme to urobiť, ale urobili sme to. Chceme s vami vychádzať férovo.“

„Bude táto informácia založená v spise?“

„Ak si ju vyšetrovateľ vyžiada, tak ju musíme poskytnúť. Okrem toho v spise budú založené všetky zistenia z laboratórií a tie sú jednoznačné. Viem, na čo narážate, ale fakt, že inžinier Zachar bol homosexuál v spise asi nemôžeme obísť. Týmto smerom sa totiž bude uberať naše vyšetrovanie a v tomto okruhu asi aj nájdeme páchateľa, a keď ho nájdeme, aj on bude takto vypovedať.“

Advokát si znova potiahol z cigary.

„Môj mandant… teraz mám na mysli inžiniera Zachara, lebo za života som zastupoval aj jeho, bol politicky a spoločensky významnou osobou,“ povedal váhavo. „Prepierať jeho sexuálnu orientáciu… no neviem. Neviem, ako by som vám to povedal, ale niektorí… niektorí vplyvní ľudia z toho nebudú mať radosť.“

„V poriadku, ja som ani nikdy netvrdil, že oddelenie vrážd je tu na to, aby niektorým vplyvným ľuďom robilo radosť. My sme tu predovšetkým na to, aby sme zistili, kto je vrah a kde sa skrýva. Všetky bočné informácie sa na nás lepia akosi samy od seba – my ich iba triedime a analyzujeme. Ale v žiadnom prípade ich nemôžeme ignorovať. Zároveň vás môžem ubezpečiť, že ich nikdy nezneužívame.“

„Nie?“ žasol advokát. „A toto je čo? Veď to, čo tu s nami nacvičujete, je čistý psychický nátlak!“

Burger sa musel usmiať.

„Pán doktor, pri všetkej úcte k vám, vy o psychickom nátlaku neviete nič, a nechcite, aby sme vám ho predviedli. Zatiaľ si iba vyjasňujeme stanoviská a vzájomne sa informujeme. Doteraz sme informovali my vás, teraz by váš klient mohol trochu informovať nás, čo poviete?“

„No prosím!“ rozhodil rukami advokát. „A vraj nezneužívajú…“

„Nie.“

„A máme inú možnosť?“

„Vždy je aj iná možnosť, ale iba jedna je správna. V tomto prípade ste si už isto urobili vlastný úsudok a tú správnu ste našli. Čakáme.“

Ani jeden z detektívov sa už viac nesnažil. Už povedali, čo chceli, a teraz sa musí rozhodnúť druhá strana. Advokát pochopil a prestal vyskakovať. Párkrát si ešte potiahol z cigary a nenápadným kývnutím dal svojmu mandantovi zelenú. Mandant začal tým, že si rýchlo zapálil ešte jednu cigaretu.

„Pán Zachar, vy ste právnik?“ začal Burger, lebo z ich pantomímy pochopil, že už môže.

„Áno.“

„Čím sa zaoberáte?“

„Obchodné právo, som podnikový právnik.“

„Aj tak by ste mali poznať pojem marenie úradného výkonu alebo aspoň marenie vyšetrovania.“

„Ja…“

„Alebo ako si máme vysvetliť vaše aktivity tesne po tom, čo ste sa dozvedeli o smrti otca?“

„Ja…“

„Ešte niečo – a potom vás už nechám hovoriť. Z celého môjho úvodu ste mali pochopiť jedno, a to, že s vami jednáme a budeme jednať otvorene a férovo. Chápeme, akú rodinnú tragédiu ste zažili, a spôsob vyšetrovania tomu môžeme prispôsobiť. Ak sa teda rozhodnete rozprávať, musí to byť čistá pravda. Ak počas preverovania vašej výpovede zistíme, že ste nám klamali a zaviedli ste nás na falošnú stopu, naša dohoda o korektnosti padá, tak si dobre rozmyslite, čo nám poviete. Ak to majú byť lži, tak radšej poslúchnite radu svojho advokáta a mlčte. Pochopili ste?“

Doktor Zachar prikývol a ostal ticho.

„Nech sa páči, to je z našej strany všetko, teraz vy. Otázka už padla.“

„Ja… ehm, ja som nechcel nič mariť. Ja… som bol tak trochu v šoku a chcel som nasilu zachrániť, čo sa ešte dalo,“ jachtal.

„V akom zmysle zachrániť?“

„Povesť. Išlo mi o povesť môjho otca, on si nezaslúži, aby sa po ňom vozili novinári a rozoberali všetky tie nechutnosti, ktoré ste už naznačili.“

„Chápem, ale vy ste chceli zachrániť jeho povesť tým, že ste telefonovali kade-tade a chceli ste prekaziť pitvu?“

„Vysvetlím. Ja… ehm, ja to všetko vysvetlím. Asi bude najlepšie, ak vám to poviem od začiatku. My sme slušná a usporiadaná rodina, mama robí účtovníctvo, aj podvojné, má živnosť, brat končí veterinu, otec celý život drel, študoval a stúpal krok za krokom, mňa dali na právo a úspešne som vyštudoval… Jednoducho všetko bolo u nás, ako má byť, až…“ prehltol a zasekol sa. Hľadal oporu u svojho advokáta.

„Len im to povedz, nemáme inú možnosť,“ posmelil ho advokát.

„Bol som ešte na vysokej škole, uliali sme sa z prednášok a išli sme to s chalanmi z krúžku zapiť na Miletičku na trhovisko. Pri jednom stánku na stojáka som zbadal otca, dosť ma to prekvapilo, lebo doma povedal, že bude celý deň na služobnej ceste a príde neskoro v noci, aby ho mamka nečakala s večerou. Chcel som sa k nemu rozbehnúť a pozdraviť ho, ale vtedy sa nahol k chlapcovi vedľa, objal ho okolo pliec a niečo si začali šepkať. Bolo to také… také… nemiestne intímne, až som skamenel. Takto doteraz objímal iba mňa alebo brata, a odrazu… odrazu toto! Vôbec som to nechápal, ale nešiel som za ním, ani s chalanmi na pivo, ostal som tam a čakal som, čo bude. Dopili a odišli. Pridal sa k nim ešte jeden chalan. Otec ich naložil do auta a odišli. Prišiel naozaj až v noci a na druhý deň nám rozprával, kde všade bol a čo všetko na služobnej ceste vybavil. Ale ja som vedel, že klame. Nešlo mi to do hlavy, podozrenie, ktoré vo mne skrslo, sa mi od začiatku zdalo hrozné, nelogické, absurdné. Neviem, čo mi to napadlo, ale asi som chcel mať v celej veci jasno a prezrel som si jeho počítač.

Nikdy predtým som to nespravil, súkromie každého člena našej rodiny sme vždy rešpektovali, no vtedy som musel. Mal tam vlastné zaheslované súbory, ale… ja som ich vedel otvoriť a…“ opäť zmĺkol.

„Trochu vody?“

„Ďakujem… a bolo mi všetko jasné. Môj otec bol gej. Požiadal som ho o rozhovor, priznal som sa, že som ho videl vonku a že som mu otvoril počítač. Aj on sa mi priznal. Plakal. Vôbec sa na mňa nenahneval, iba plakal. Vysvetlil mi, že s tým má problémy od strednej školy, dúfal, že po svadbe a deťoch sa všetko urovná, ale nič sa neurovnalo a stále s tým zápasí. Potom prišiel úspech v práci a vysoké funkcie a už sa bál vyhľadať odbornú pomoc, okrem toho rodinu, ktorú mal úprimne rád, nechcel ohroziť, kompromitovať. Sľúbil mi, že teraz, keď už všetko viem, že to povie aj mamke a bratovi a budeme to riešiť ako rodina. Nevedel som, čo presne by sme ako rodina mali v takomto prípade riešiť, a odhovoril som ho. Napokon súhlasil a sľúbili sme si, že to ostane iba medzi nami a druhú polovicu našej rodiny s tým nebudeme zaťažovať, aspoň tak dlho, kým to pôjde. Mne išlo predovšetkým o mamu – je chorá na srdce, nemá to v živote ľahké, často maróduje a bál som sa, aby ju to nepoložilo. No a tak sme fungovali až do… až do…“ Zachar sklonil hlavu.

„Chápem. Vedeli ste, že aj váš otec bol chorý na srdce?“

„Vedel. Chodili k tomu istému kardiológovi.“

„Čo tie vaše aktivity tesne po smrti otca?“

„Keď mi zavolali…“

„Moment, kto vám volal?“

„Policajt.“

„Na mobil?“

„Nie, na pevnú linku k nám domov. Predstavil sa, spýtal sa ma, či mi je inžinier Patrik Zachar príbuzný, vysvetlil som mu, že je to môj otec, a on mi oznámil, aby som sa dostavil na ich oddelenie, že s najväčšou pravdepodobnosťou môjho otca našli mŕtveho. Už som vedel, že je zle, lebo bol utorok…“

„Utorok? Nerozumiem.“

„Otec začal chodiť každý pondelok na šachy. Nebolo to nič zvláštne, bol fanatický šachista. Šachy hrávali do ôsmej, domov prichádzal pravidelne o deviatej. Potom sa mu občas stalo, že neprišiel domov. Vysvetlil to tak, že zašli ku kamarátovi na pohárik a dohrať zaujímavú partiu a prespal uňho. Naši už boli tak dlho manželia a žili tak spokojne, že mame ani len nenapadlo podozrievať ho z nevery, aspoň nie z tej klasickej, ženskej, ale ja som tušil, o čo ide.“

„Povedal vám, ku ktorému kamarátovi chodí a kam?“

„Nie. My sme uzavreli dohodu a ja som ju nikdy neporušil. O tej veci sme sa už nikdy nerozprávali a ja som mu nikdy viac neotvoril počítač, ani som ho nesledoval. Dohodli sme sa, že toto bude jeho časť súkromia, a ja som dohodu rešpektoval.“

„Chápem. Pokračujte.“

„V ten pondelok otec neprišiel o deviatej, ale neznepokojovali sme sa. Prvé podozrenie sa ma zmocnilo, až keď som na druhý deň okolo štvrtej prišiel domov a mama mi povedala, že otec sa jej celý deň neozval a neberie jej mobil. To nebolo normálne, lebo keď neprišiel v noci domov, tak v utorok ráno jej hneď volal z práce, že všetko je v poriadku. Ostal som s mamou a čakali sme, kedy príde, ale neprišiel, a kým sme ho stihli začať hľadať, volali z polície.“

„Z toho som pochopil, že už nebývate s rodičmi, iba ich navštevujete.“

„Mám vlastný byt a vážnu známosť, chceme sa v najbližšom čase vziať, ale rodinu ešte nemám. Pracujem kúsok od rodičovského bytu a každý deň po práci sa zastavím doma skontrolovať mamku, či je v poriadku. Ona je na tom so srdcom oveľa horšie než otec. Teda, než bol otec.“

„Takže v pondelok večer otec neprišiel domov, v utorok sa neozval a nebral mobil, po práci zase neprišiel domov a podvečer volali z polície.“

„Presne tak.“

„A vy?“

„Ja som zavolal plukovníka Palinu z ministerstva, pracuje priamo v kancelárii ministra vnútra.“

„Plukovník Palina je otcov kamarát? Taký kamarát…?“

„Tak moment!“ zareagoval advokát a mykol sa tak prudko, až mu hrubý popol padol rovno na drahé nohavice. „Páni, vrelo by som neodporúčal uberať sa týmto smerom. Aj naša zhovievavosť má svoje hranice! Plukovník Palina s prípadom nijako nesúvisí, je to dlhoročný rodinný priateľ a to je všetko, nehľadajte za tým nič viac!“

Burger pokrčil plecom. Keď nemá hľadať, tak nemá, ale či poslúchne, to zváži s kolegom neskôr.

„Poznajú sa s otcom už roky,“ pokračoval Zachar, „a otec mi vždy hovoril, že keby sa niečo stalo, mám mu zavolať, že pomôže. Iba som mu oznámil, že idem na políciu a že otec je podľa nich mŕtvy, to bolo všetko. Nič mi nesľúbil, na nič ma nenahováral ani ma neinformoval, čo bude robiť, iba mi poradil, aby som na tú políciu išiel a zistil, čo sa zistiť dá. Išiel som, a keď som sa dozvedel, že otca našli v cudzom byte, asi som stratil nervy. Tušil som, o čo ide, a nechcel som, aby na to prišli aj policajti, chcel som, aby to vyzeralo ako srdcový kolaps na návšteve u kamaráta. Preto som na druhý deň išiel aj na patológiu a nechcel som, aby ho pitvali. Ani som si neuvedomil, že niektoré okolnosti jeho smrti sú podozrivé a že ho pitvať musia. Vtedy som ešte nič nevedel, žiadne relevantné fakty, uznávam, že som sa správal iracionálne, ale určite som nechcel mariť vyšetrovanie, to nie.“

„Poznáte ten byt? Poznáte jeho majiteľa?“

„Byt nepoznám, majiteľa už áno.“

„Ako to?“

„Po pohrebe nás navštívil, našťastie mama nebola doma a vybavil som to s ním sám. Chcel niečo vysvetľovať, že otec bol jeho nadriadený, okrem toho aj kamarát, a že tie kľúče mu požičiaval iba tak, a ani netušil…“ Zachar sa zarazil a skontroloval advokáta, či ešte môže, či už neprezradil niečo navyše. Advokát nereagoval.

„Tú návštevu by ste nám mohli opísať podrobnejšie?“

„Prišiel prejaviť sústrasť…“

„Meno? Predstavil sa?“

„Novák. Inžinier Novák, krstné meno asi nepovedal, alebo som si ho nezapamätal. Prejavil sústrasť a snažil sa vysvetliť, prečo môjho otca našli uňho v byte, vraj mu požičal kľúče, ale že o ničom nevie…“

„Predtým ste použili iný tvar slovesa požičal. Povedali ste požičiaval. To je rozdiel.“

„Požičiaval. Povedal požičiaval, určite to nebolo prvý raz.“

„Aha.“

„To je asi všetko, nič viac nepovedal, iba sa stále ospravedlňoval a žvatlal, aká je to pre úrad strata a podobne. Vypoklonkoval som ho, nechcel som, aby sa stretol s matkou a s bratom.“

„Chápem. Aj tak mi však nie je jasné jedno. Vôbec ste sa ho nespýtali, prečo požičal, alebo požičiaval kľúče vášmu otcovi a čo robil v jeho byte?“

Doktor Zachar sa zamyslel.

„Nie. Verte mi alebo nie, ale nie, nespýtal som sa. Ja som vedel, čo robil otec v jeho byte, a on, predpokladám, tiež, presnejšie, bol som si istý, že to robili spolu, načo by som sa pýtal. Pochopte, že som bol v mimoriadne chúlostivej situácii, priveľa logiky v mojom konaní nehľadajte. Okrem toho to bolo tesne po pohrebe a bol som dosť rozhodený, ak to dokážete pochopiť.“

„Dokážeme.“

„Aj tak by som sa vám rád poďakoval, že ste nám umožnili pochovať otca so všetkou úctou a pietou. Ďakujem.“

„Naozaj nemáte za čo.“

Burger pozrel na Hanzela. Dočmáral a opätoval mu pohľad. Nebadane prikývol.

„Z našej strany by to bolo asi všetko,“ pokračoval Burger, „keby sme niečo potrebovali, zavoláme vám, pán Zachar.“

„Ja by som chcel ešte niečo,“ osmelil sa. „Už mi je jasné, že sa budete vrt… že budete vyšetrovať smrť môjho otca ako vraždu, a poviem vám úprimne, chcem vám byť vo všetkom nápomocný, lebo aj mňa zaujíma, kto je za tým a prečo k tomu došlo, ale jedno by ste mohli pre mňa spraviť.“

„A to?“

„Asi tušíte, že celá tá nemilá udalosť sa točí okolo sexuálnej orientácie môjho otca a nesúvisí s nami, s rodinou. Nevolajte na výsluch mamu ani brata, oni o tom nič nevedia. Naozaj nič netušia. Ani teraz. Všetku poštu, všetku komunikáciu s políciou a celý pohreb som zabezpečoval ja, oni sú bokom, v ničom vám nepomôžu. Keby sa dalo, rád by som ich ušetril. Za to vám sľubujem spoluprácu – a môžete mi zavolať, kedy len budete chcieť, určite prídem.“

Advokát súhlasne prikývol, prikývli aj detektívi.

„To je na dnešok asi všetko,“ skonštatoval Burger.

„Ja by som…“ advokát zamával cigarou a pokúsil sa o milý úsmev. „Môžem počítať s tým, že keď v priebehu vyšetrovania narazíte na nové meno, povedzme nové meno v rámci kontaktov inžiniera Zachara, dáte mi vedieť a budeme spolu konzultovať ďalší postup?“

„Nie.“

„Tak to by bolo asi naozaj všetko… kam môžem dať ohorok?“

Spýtal sa úplne zbytočne – popolník mal celý čas pred sebou.

27

Chosého nápad bol oveľa lepší než len návšteva obyčajného zubára. Radšej ho už nespomínal, lebo aj tak dobre vedel, že Krauza by už do žiadneho kresla nedostal, a sám sa zubárov bál ako malé decko, takže zubár nie, bol to lesník.

„Včera som trochu premýšľal…“ začal váhavo Chosé.

„Gratulujem, to je tohto roku už druhýkrát!“

„Sklapni! Richard, pamätáš sa na inžiniera Olejára?“

„Vlado?“

„Vlasto.“

„Ten lesník, čo nám pomáhal v sérii znásilnených školáčok? Je to tvoj spolužiak, nie?“

„Je.“

„A čo s ním?“

„Akože – čo? Máme kaštieľ pod lesom a nevieme sa k nemu dostať, lebo cesta je rovná a dlhá a videli by nás už z diaľky, tak sa ho spýtame, ako by riešil náš problém on. Keď to nejde cez pole, pôjdeme na nich od lesa, nie? Pomohol raz, možno pomôže aj druhý raz.“

Krauz sa prestal špárať v nose, prekvapene sa zahľadel na kolegu.

„Chosé! Žasnem!“

„Čo žasnem! Každý boží deň mám aspoň tri takéto nápady, to len ty sa furt tváriš ako majster sveta a blízkeho okolia.“

„Netrep. Takže ty myslíš…“

„Myslím! Povedané slovami klasika: kognita ergo sumarum…“

„Cogito, ergo sum, Descartes. Prosím ťa, do latinčiny sa mi nemontuj, dobre? Na kriminálke to odjakživa fungovalo tak, že jeden z dvojice je pekný a druhý múdry… Len my sme výnimkou. Ja som aj pekný…“

„Vyser si oko, pekno-múdry detektív… najlepší na svete…“ zúril Chosé. „Ale toho lesníka som vymyslel ja.“

„Náhodou.“

„Aj toho holiča.“

„To máš ešte u mňa!“

„Tak ideme, alebo tu stvrdneme do obeda?“

„Poďme von. Edo s Otom budú celé doobedie vypočúvať, iba by sme im tu zavadzali.“

Inžiniera Olejára z lesnej správy našli v kancelárii. Bol to malý zázrak.

„Tak to máte fakt šťastie, v kancli som tak desať minút zo dňa. Že ťa aj vidieť, Jozef!“

S Chosém sa zvítali ako starí kamaráti, veď boli spolužiaci zo strednej. Keď podával ruku Krauzovi, zneistel.

„Sme si tykali?“

„Jasné!“ rozhodol Krauz. „Richard.“

„Pamätám sa, Richard. Vlasto. Ahoj. Tak sadajte. Čo vám nalejem?“

„Je skoro…“

„Mám skorú slivovicu.“

„Zvukovo by to aj pasovalo,“ pripustili.

„Čo potrebujete?“ spýtal sa ich priamo. „Len tak pre nič by ste určite neprišli.“

„Revír Kalište, čo ti to hovorí?“ ujal sa slova Chosé, veď to bol jeho nápad a jeho spolužiak.

„Poznám, robil som tam.“

„Pod lesom je dom, miestni mu hovoria kaštieľ.“

„Poznám. Býva tam doktor Raši, miestny svätec. Všetci ho uznávajú ako Boha, lebo všetkým pomáha. Môjmu kolegovi zachránil život.“

„Ktorý?“ vstúpil im do debaty Krauz.

„Ktorý kolega? Lesník Peter Kuzmín. Na obchôdzke stúpil do pasce na jeleňa, skoro mu odtrhlo nohu. Svine pytliaci…“

„Ktorý doktor?“

„Neviem ktorý, netušil som, že ich je tam viac. Taký starý pánko, pred desiatimi rokmi mal asi osemdesiat.“

„Tak to bude ten, čo prežil koncentrák, Vilkov dedo,“ poznamenal Krauz.

Chosé prikývol, rozumel, Vlasto iba nechápavo zažmurkal.

„A čo je s nimi?“

„Spredu k nim vedie cesta,“ začal Chosé.

„Vedie,“ súhlasil Vlasto.

„Ako by si sa k tomu domu dostal, keby si nechcel, aby ťa od cesty videli?“

Vlasto sa usmial. „Ale nemám sa pýtať prečo?“

„Nie, nepýtaj sa.“

„Tak potom zozadu.“

„To poznám,“ usmial sa Chosé.

„Fischer, Fischer, vy sa už nikdy nepolepšíte, zase vám musím navrhnúť dvojku zo správania… ako by povedala triedna profesorka Virsíková,“ zadeklamoval lesník a obaja spolužiaci sa rozosmiali.

Krauz nie, iba si znechutene premeral kolegu.

„Takže ty si bol taký už na strednej?“ zhrozil sa.

„Bol,“ súhlasil lesník. „Už sa ti pochválil, ako raz na matike odmietol ísť odpovedať k tabuli, lebo mu stál a rifle mal vyduté ako…“

„Drž hubu!“ zahriakol spolužiaka Chosé.

„Tak potom ti to dopoviem, keď skočíme na pivo,“ stiahol sa Vlasto.

„Dnes večer, celkom ma to začalo zaujímať,“ navrhol Krauz.

„Do riti, a nie na pivo, máme robotu!“ ohradil sa Chosé. „A teba varujem! V mene zákona! Mám pištoľ!“

„Ja kozlicu, guľa-brok v rýchlom slede,“ kontroval lesník.

„Kašlite na to… poďme chvíľu aj pracovať,“ zaprosil Krauz.

„Tak ho nechajme, nech netrpí,“ súhlasil lesník, mal na mysli Chosého. „Poďte sem,“ vyzval ich a prešiel k náprotivnej stene. „Vyznáte sa v mapách?“

Prikývli. Často ich používali.

Na stene visela veľká mapa revíru, prekrývala skoro celú stenu. Bola počmáraná červenými a modrými čiarami, ktorým rozumel iba Vlasto, ale ostatné kartografické značky im boli zrozumiteľné.

„Teraz sme tu,“ ukázal lesník. „Toto je Kalište – tu je kaštieľ. Les za ním sa volá Cisársky les, a tu hore je Pasienok, taký malý vŕšok. Toto dolu sú polia a sady, tu je hranica katastra. Toto je cesta, o ktorej hovoríme. Vychádza z Kališťa, je rovná a dlhá, a priehľadná. Kaštieľ je tu a tu vidíte, že je zadným múrom prilepený k Cisárskemu lesu.“

„Prečo Cisársky les?“

„Lebo tak sa volá odnepamäti.“

„Dobre.“

„A teraz dávajte pozor… Pasienok je vrch, na ktorý sa dá dostať aj z južnej strany, odtiaľto…“ hovoril a zároveň ukazoval. „Táto časť cesty vychádza zo sídliska a je vyasfaltovaná. Tu v tejto časti postavili vojaci za socíku svoje objekty, vraj tam boli protilietadlové rakety a čo ja viem čo, podstatné je, že o cesty sa starali ako nikto. Autom sa dostanete až sem, tu je prvá železná rampa, ale je otvorená, a tu druhá, aj tá býva otvorená, a za ňou treba odbočiť sem na našu cestu. Nie je asfaltová, iba sypaná, ale upravili sme ju, lebo sme tam minulý rok ťažili drevo.“

„Prejdeme tadiaľ aj naším autom?“

„Určite, bol som tam pred tromi dňami, všetko bolo v poriadku.“

„Načo si tam bol?“

„Zložili nám tam jeleňa.“

„Zložili?“

„Hajzli zo sídliska.“

„Nerozumiem.“

„Hubári našli zastreleného jeleňa a ohlásili to. Mal odrezané stehno a odpílené parohy. Každý lesník aj poriadny pytliak vie, že trofej má cenu iba vtedy, ak je celá, ale títo vagabundi odrezali parohy pílkou na železo desať centimetrov od hlavy. Také parožie sa dá použiť už iba na gombíky alebo na rukoväť noža, inak je bezcenné, pritom to bol mocný chovný kus. To stehno si rozdelili a dali do mrazáka, ale dvesto kíl mäsa zhnilo v tráve. Hovädá.“

„Pytliaci z Kališťa?“

„Nie, v Kališti máme slušných pytliakov, vedia položiť oká na zajace, vedia chytiť bažanta, streliť srnca, ale nerežú parohy pílkou na železo. To boli mladí vagabundi zo sídliska, sedľač, čo nemá s lesom súcit. Vyrastali na balkónoch, a tak sa aj správajú. Tento rok to bol už tretí jeleň – a nevieme ich chytiť. Možno vy by ste mohli…“ skúsil lesník.

„Ak sa vražda jeleňa dostane do trestného zákona, okamžite sa ti hlásime.“

„Je mi to jasné… takže aby som to dokončil, tu za druhou rampou odbočíte na našu cestu a prejdete až sem, asi tri kilometre. Je tu také odpočívadlo pre pracovné stroje. A pozrite, kde sme? Sme päťsto metrov nad kaštieľom. Tu v tomto rohu odpočívadla sa začína taká úzka cestička a vedie dolu až k plotu kaštieľa. Autom sa tam dostať nedá, je to priúzke, ale na bicykli alebo pešo je to desať minút dolu kopcom.“

„Perfektné,“ žasol Krauz.

„Idem s vami?“ ponúkol sa lesník.

Detektívi si vymenili rozpačité pohľady.

„Dobre, tak radšej nie, pochopil som,“ predbehol ich lesník. „Asi je to tajné.“

„Ale inak ti ďakujeme za pomoc.“

„Aj za skorú slivovicu.“

Dostali fľašu na cestu a varovanie, aby im v revíri nestrieľali. Ani to nemali v pláne. Pištole mali, ale strieľať sa nechystali.

„Prvá rampa,“ skonštatoval Chosé a nechal Krauza, aby sa sústredil na cestu. Stúpali do kopca. Asfaltka bola perfektná, vojaci si pre raketové vojsko vedeli urobiť cesty, to treba uznať.

„Druhá rampa… tu odboč…“

Krauz poslúchol a zišli z asfaltovej cesty na lesnú, vysypanú makadamom. Bola upravená skoro do roviny, aj obyčajné auto s nízkym podvozkom prešlo bez problémov. Trmácali sa dosť dlho, ale napokon našli odpočívadlo pre lesné stroje a vystúpili z auta.

„Ja mám poltopánky,“ namietol Chosé.

„Zato ja mám horský výstroj, ty múdry!“

„Vzduch je tu ideálny, cítiš tú vlhkosť?“

„Nie, hľadám cestu nadol.“

„Cesta je tam,“ ukázal Chosé, „ale ten vzduch…“

Stáli uprostred lesa, buky okolo nich sa týčili do výšky dvadsaťpäť metrov. Cítili sa medzi nimi ako trpaslíci. Ťažbu dreva minulý rok skončili a žiadne ťažobné stroje tu už nestáli. Boli tu úplne sami. Pripadali si ako mravce vo svete dospelých.

„Tam je tá cestička, čo hovoril Vlasto,“ ukázal Chosé.

„Tak poďme.“

„Zober ďalekohľad.“

Stačili im aj poltopánky. Cestička nadol bola mierna a z udupanej hliny, takže sa nezašpinili.

Buky zredli a neďaleko pod sebou zbadali kamenný múr a dom s vežičkou. Vežičku, čo celému domu dala nové meno, si vlastne všimli až teraz, keď mali lepší uhol. Zišli až dolu k múru.

„Čínsky múr siaha až sem? Si vedel?“

Kamenný múr bol naozaj vysoký.

„Kušuj, Chosé, nech nás nepočujú.“

Chosé stál pod kamenným múrom a pripadal si ako decko v požičovni buldozérov. Hlavu vyvracal hore a stále nevidel na vrchol.

„Choď napravo až na roh a ja idem naľavo. Stretneme sa tu o päť minút.“

Rozišli sa a o päť minút sa stretli.

„Nič, žiadna brána, žiadne zadné dvere.“

„Ja som jedny našiel v zadnom múre, asi nimi chodili von do sadu, ale sú zamknuté. Železné a zamknuté,“ šomral si Krauz. „Je to stavané ako pevnosť.“

„Poďme späť do lesa na svah, cez stromy bolo aspoň niečo vidieť.“

Stúpali po cestičke späť do kopca. Celí udychčaní si sadli na päty.

„Daj ten ďalekohľad.“

„Na.“

Chvíľu pozoroval Krauz, chvíľu sa díval Chosé.

„A… čo hľadáme?“ osmelil sa po chvíli Chosé.

„Ja neviem, ty si súhlasil s Burgerom, že to tu treba prepátrať.“

„Tak nakoniec ja som všetkému na vine… ako vždy… počkaj!“ Chosé frflal a pozoroval dom a okolie, odrazu stuhol a ďalekohľad nasmeroval na jedno miesto.

„Richard, sleduj dvor! Z toho malého domčeka na boku kaštieľa vyšli ľudia.“

„Vidím ich, sú štyria, ale sú ďaleko, nerozoznám tváre.“

„Ja áno. Ten vzadu je mladý Oto, vedľa neho kráča… kráča niekto mladý ako Oto, nepoznám ho, a tí dvaja vpredu… doriti! Videl si to!?“

„Daj sem ten ďalekohľad, ja nič nevidím!“

„Nedrgaj ma teraz! Oto sa zohol, zdvihol nejakú palicu alebo porisko a zahnal sa na tých dvoch vpredu… asi to nebola vítaná návšteva…“

„Daj sem, teraz ja chvíľu.“

„Mal si si priniesť svoj, teraz neotravuj… tí dvaja vpredu majú… áno! Majú oblečené biele plášte a ten starší… ale čo! Pozrimeže, náš starý známy…“

„Buď mi dáš ten ďalekohľad, alebo začneš podrobne opisovať, čo vidíš, inak…“

„Náš starý známy maestro Valentíno, takže ten vedľa neho bude asi jeho syn Pietro,“ Chosé zložil ďalekohľad a kŕčovito zažmurkal. Potom ho podal kolegovi.

„Konečne…“

„Ale holič nám tvrdil, že jeho syn Pietro je na dvore so súhlasom majiteľa, dokonca že sú s Vilkom kamaráti. No toto nevyzerá na kamarátske vyprevádzanie návštevy, keď si na nich zobrali palicu.“

„Ten vedľa Ota bude asi mladý Vilko. Konečne ho vidíme živého, ak je to vôbec on… ale on palicu nemá, oháňa sa iba Oto,“ šomral si potichu Krauz, akoby ho na tú diaľku mohol niekto počuť. Ďalekohľad si pritískal k očiam, až mu chvíľu od sústredenia vybehol jazyk. „Teraz sa hádajú pri bráne… a inteligenti v bielych plášťoch odchádzajú… nevidím ich, zmizli mi za múrom.“

Krauz odložil ďalekohľad, zažmurkal a podal ho Chosému.

„Odišli,“ sucho skonštatoval Chosé.

„Vidím,“ potvrdil Krauz. „Za múrom mali auto, nevideli sme ho, bolo schované. Biela dodávka. Biela ako ich inteligentné plášte. Trielia ako najatí, asi to bola nepríjemná debata.“

„Možno hádka.“

„Možno čokoľvek.“

„Ešte ostaneme?“ spýtal sa Chosé a neprestával sledovať situáciu.

„Ešte chvíľu.“

Krauz odtrhol stebielko trávy a vložil si ho do úst. Premýšľal a nechal Chosého, aby sledoval dom.

„Už sa vrátili dnu?“

„Už. Dvor je prázdny.“

„Čo vidíš?“

„Nič.“

„Nič sa nedá vidieť, ty Johan!“

„Nič, dvor je prázdny, žiadny pohyb.“

„Vidíš psa?“

„Nie.“

„Zamkli hlavnú bránu?“

„Nie.“

„V zadnom pravom rohu dvora vidíš kaplnku?“

„Vidím.“

„Aj tie hroby okolo?“

„Hroby… počkaj… hroby… no vidím rozkopanú zem naokolo. Vyzerá to ako… máš pravdu! Vyzerá to naozaj ako malé hroby, ale je ich toľko, až som si myslel, že to je niečo ako nerovnosť terénu, že tá časť dvora tak má vyzerať. Ty myslíš, že sú to hroby?“

„Neviem, či hroby, len mi to tak pripadalo. Daj sem!“

Krauz mu vzal ďalekohľad a ešte raz si celý dvor podrobne prezrel.

„Vieš čo, posedíme ešte hodinku a uvidíme.“

„Som za, daj ho sem, mňa to celkom baví, budem pozorovať, potom sa vystriedame.“

Sedeli ešte hodinku, ale nič sa nedialo.

„Poďme k nám hore, tu sa mi zle premýšľa,“ navrhol Krauz.

„Som za, poďme.“

Vyšli hore kopcom a odviezli sa do kancelárie.

28

Burger odprevadil doktorov práv na vrátnicu a pohodlne sa vyvalil na stoličku.

„Máš?“ spýtal sa Hanzela.

„Mám všetko.“

Ani jeden z doktorov si nevšimol, že Hanzel si v určitej fáze výsluchu prestal čmarigať a písal si poznámky. Už to nebol iba debilko, ktorý sa náhodou ocitol v nesprávnom čase na nesprávnom mieste, a aby neotravoval, dali mu ceruzku a papier, aby si kreslil, už to bol detektív a vo svojej robote sa vyznal.

Oficiálny výsluch s mladým Zacharom urobiť nemohli, nemali právo spísať zápisnicu, lebo spis bol ešte na okrese, a vlastne nijakú vraždu ani vyšetrovať nemali, lebo boli vecne nepríslušní, ale poznačiť si dôležité informácie im žiadny zákon nezakazoval. Možno nejaký by sa našiel, ale na oddelení vrážd až takí úzkoprsí neboli.

„No?“ nakopol kolegu Burger.

„Vraj sa o vražde dozvedel od policajtov.“

„To by sa dalo preveriť.“

„Dalo, Edko, dalo, a ja to aj spravím, hoci v tomto bode by som problém nevidel. Uvažuj so mnou, v saku mŕtvoly našli občiansky preukaz, stála služba vylustrovala starého Zachara, našli jeho pevnú linku domov a zavolali, aby vyrozumeli rodinných príslušníkov. Je to štandardný postup.“

„Dobre, aj tak zavoláme na okres, či to bolo tak.“

„Potom hovoril iba o otcovi a o tom, ako ho odkopal, ale to sa preveriť nedá, to sú buď báchorky, alebo pravda. Bolo to príliš dávno.“

„Dobre.“

„Potom hovoril o tom Novákovi.“

„To je dosť zaujímavé, nie? Prečo ich navštívil?“

„Presne. A napokon nás žiadal, aby sme do toho nezaťahovali rodinu.“

„Hm…“ súhlasil Burger. „To som si tiež všimol. Záležalo mu na tom. Sú iba dve možnosti – buď je naozaj taký férový a chce chrániť zvyšok rodiny, alebo je to sviňa, s akou sa iba málokedy stretneme, všetko má dopredu premyslené a dúfa, že mu to zožerieme. Tvoj názor, Oto?“

„Pozri, Edo, tak ako to rozpovedal, to znie celkom vierohodne. Jediný indikátor klamstva v celej jeho výpovedi je ten advokát. Až príliš rýchlo a bez boja súhlasil s výpoveďou. Ty myslíš, že syn zabil otca, aby nerobil rodine hanbu, a nainscenoval to celé v byte Nováka? Že ho predsa len sledoval, vedel, kam chodí, a keď sa naskytla príležitosť, tak ho otrávil?“

„Motív?“

„Hanba? Strach z hanby a spoločenskej potupy? Niečo sa prevalilo alebo zistil hrozbu, že by sa niečo s jeho otcom mohlo prevaliť, čo by ublížilo jeho kariére? Vieme my, s kým ten Zachar kefoval, o aké vysokopostavené osoby ide?“

„Máš pravdu, Oto. Musíme počítať s tým, že to na nás celé zahrali. Kým si podáme celú ich rodinu, skúsil by som ísť priamočiaro a vypočuť toho Nováka. Načo to zbytočne komplikovať, možno je to samo osebe jednoduché a my v tom zbytočne hľadáme háčiky a kľučky.“

„To je aj môj názor, Edko. Poďme radšej priamočiaro.“

„Nováka si dáme nazajtra do roboty a ideme na pivo. Alebo sa ti chce ešte pracovať?“

Hanzel pozrel na hodinky a prikývol.

„Ešte nie je ani obed, skúsime ho.“

Burger sa prehrabal v poznámkach a našiel číslo mobilu. Inžinier Novák súhlasil s okamžitým stretnutím a nemal námietky, že sa uskutoční u nich v kancelárii. Dokonca prišiel tak rýchlo, až mali podozrenie, že celý čas čakal dolu vo vestibule, kedy si naňho konečne spomenú.

„Inžinier Novák,“ predstavil sa a žoviálne im obom podal ruky. „Prepáčte, že tak narýchlo, ale bol som tu vedľa o pár blokov ďalej u kolegu, a tak sa vám môžem venovať hneď.“

„Vodu, cigaretu, niečo iné?“ spýtal sa Burger, premeral si ho skúmavým pohľadom a ponúkol mu stoličku uprostred koberca.

Inžinier Novák bol z iného cesta ako doktori pred ním. Inžinier Novák bol profesionálny podriadený. V druhotriednom obleku s lacnou kravatou a zbytočne krikľavo ružovou košeľou sa sám zaradil niekam dolu, ale obaja detektívi vedeli, že iba na oblečení nezáleží, že človek to má napísané v očiach, v tvári. Novák to tam mal napísané, bol ustráchaný bojko a šibal očami okolo seba, aby zachytil každú indíciu svedčiacu o útoku voči nemu, alebo každú možnosť, ktorá by mu pomohla a ktorú by mohol využiť vo svoj prospech. Ľudia toho typu chodia celý život v miernom predklone a ani netušia, že chrbtica môže rásť aj rovno hore. Ak sa z takýchto ľudí stanú vedúci čohokoľvek, podriadení čohokoľvek zažívajú hotové peklo. So zakomplexovaným tupým trtkom si nepomôže nikto.

„Ďakujem, pán plukovník, ďakujem…“ uklonil sa až dvakrát.

„Som detektív z oddelenia vrážd major Burger a toto je môj kolega Hanzel.“

„Teší ma,“ a skoro sa znova uklonil.

„Do plukovníka mám ešte ďaleko.“

„Určite nie.“

„Sadnite si. Viete, prečo sme vás dnes predvolali?“

„Asi pre tú lapáliu v mojom byte, nie?“

„Vražda je pre vás iba lapália?“

„Vražda!? Preboha! To hádam nie!“ zajačal a išlo mu to celkom dobre. Zahral zhrozeného ako z učebnice. Dopadol na stoličku ako kôpka nešťastia.

„Na začiatku to tak nevyzeralo, uznávam, ale niečo sme už vyšetrili, máme potrebné výsledky z laboratórií a všetko nasvedčuje, že pána Zachara niekto zavraždil.“

„Preboha!“

„Možno aj pre niečo inšie. A to by sme sa radi dozvedeli od vás.“

„Odo mňa? Ale, páni, ja o tom nič neviem! Prisahám!“

„S prísahami by som šetril, pán Novák, ešte neviete, kedy sa vám zídu, napríklad na súde.“

„Na súde?“ znova sa zhrozil inžinier.

„Viem ja? Povedal som – napríklad.“

Inžinier Novák si povolil kravatu. Lacnú kravatu uviazanú na perfektný „drahý“ uzol. Vestičku a košeľu zatiaľ nerozopínal, možno to ešte nebolo až také vážne. Ale lacné nohavice z krčivej látky si povytiahol a sako z tej istej lacnej látky si rozopol. Pre istotu.

„Bože,“ zastonal a čakal, čo sa ešte dozvie.

Ani v jednom z detektívov nevzbudil súcit, preto Burger začal zostra.

„Váš nadriadený bol gej. Aké boli vaše pracovné a súkromné vzťahy?“

„Gej?“ nevychádzal inžinier z úžasu. „To nemyslíte vážne!“ hral to tak, že dostáva jeden úder za druhým. „Taký vysokopostavený funkcionár s takými konexiami a… ako ste to? Že vraj gej?“

Burgera to prestalo baviť. Vstal, vzal si stoličku a prisadol si k inžinierovi. Hanzel v tej chvíli musel odložiť zošit a pripraviť sa na štart, keby kolega potreboval fyzickú pomoc.

„Pán inžinier,“ oslovil ho Burger milo a nahol sa tak blízko, až sa im skoro dotýkali nosy. „Dám vám na výber. Máte dve možnosti. Buď vám budem aj naďalej vykať a vážiť si vás a vy sa začnete s nami rozprávať ako s dospelými ľuďmi, alebo…“ Burger ho nečakane zdrapol za kravatu a mykol ňou, až sa musel predkloniť, „ťa zoberiem na hajzel a nakopem ťa do riti tak, že si pol roka nezajebeš!“ zahulákal.

Okamžite ho pustil a vrazil mu päsťou do hrude, takže inžinier sa narovnal, zalapal po dychu a vyvalil oči. Posledné zahulákané slová rezonovali kanceláriou a inžinier stvrdol na stoličke.

„Rozhodnutie nechám na vás, pán inžinier,“ pokračoval Burger skoro medovým hlasom, „ale kým nám odpoviete, musím vás upozorniť, že vyšetrujeme vraždu, a vám osobne, ako aj vášmu úradu by neochota spolupracovať mohla veľmi ublížiť. Uvažujte pokojne, nikto na vás netlačí. Čakám.“

Burger opäť vstal, odniesol si stoličku na miesto a pohodlne sa vyvalil na operadlo. Inžinier sa upravil, povolil si kravatu, zaodŕhal, prečistil si hlasivky a zaskučal.

„Tak trochu vody by som prosil…“ ale očnému kontaktu s Burgerom sa vyhol.

Dostal, čo chcel. Kým sa napil, polovicu vylial.

„Tá istá otázka! Váš nadriadený bol gej, aký bol váš pracovný a súkromný vzťah s ním?“

Dopil a nahol sa, aby položil pohár na stôl, ale zistil, že nedočiahne, a musel vstať. Odložil pohár na kraj stola, v predklone zacúval a hneď sa poslušne posadil.

„Ten najlepší. Páni, naozaj ten najlepší.“

„Ten najlepší až tak, že ste mu boli po vôli?“

„Nie, ja nie som gej! Prosím vás, to jedno my musíte veriť! Ja naozaj nie som gej. Mám družku a máme spolu dieťa, syna, bývam občas doma a občas u nej v byte, má veľký štvorizbový byt, kde žijeme ako rodina… občas, pripúšťam, ale to je jej vec, ona to tak chcela, nie ja. Nechce so mnou žiť stále, ale nechce ma ani opustiť… Ono je to dosť zložité a v tomto prípade asi aj nepodstatné. Ale obom nám to vyhovuje, ale gej nie som! To nie!“

„Dobre, aký ste inžinier?“

„Vraj veľmi dobrý…“

„Mal som na mysli odbor.“

„Aha! Ekonóm.“

„Ako ste sa dostali na pracovisko Zachara?“

„Môj otec s ním študoval, sú…“ zaváhal, „boli kamaráti a ja som sa po skončení školy nevedel zamestnať, tak otec zavolal…“

„Sketa jedna hnusná,“ povedal nečakane Hanzel a obaja naňho prekvapene pozreli.

Hanzel zodvihol zo stola list z citrónovníka a ukázal im ho aj s pochodujúcim prírastkom.

„Myslel som toho pavúka,“ povedal ospravedlňujúco a odhodil list aj s osemnohým okupantom do kúta.

„Takže vás tam dostal tatko,“ pokračoval pokojne Burger, akoby nikto dvojzmyselnosť Hanzelovho intermezza nepochopil. „Boli ste mu vďačný – myslím Zacharovi, že vás zobral. Pokiaľ sme si zistili, tak ste sa stali vedúcim oddelenia. Taký mladý a taký rýchly postup? A iba tak zadarmo?“

„No…“

„Ešte raz a vážne… ste gej?“

„Nie!“

„Vedeli ste, že váš šéf je gej?“

„Nie. Teda nie na začiatku, potom…“ zaváhal.

„Potom už áno?“

„Áno.“

„Po čom?“

„Po tom incidente… bože, to je trápne!“ zajakával sa Novák. „Prečo sa takto vypytujete? Ja… vám predsa nemusím odpovedať, alebo áno? Mám právo na obhajcu… Kristepane!“ zahulákal inžinier a tvár si schoval do dlaní. Párkrát mu myklo plecami a prehltol prvý plač. Snažil sa spamätať. Burger to postrehol a nechcel, aby sa spamätal.

„Môžeme sa porozprávať aj inak,“ navrhol.

„Prestaňte, prosím vás!“

„Nemôžem, musím vám oznámiť, že vášho nadriadeného vo vašom byte zavraždili…“

„Nie, bože, nie! Veď dostal infarkt!“

„…a tento prípad už vyšetrujeme ako vraždu. Je to pre vás veľmi nepríjemné a…“ Burger nedokončil.

Otvorili sa dvere a vošiel Váňa. Vracal sa z bufetu. Na stôl položil igelitku s proviantom, rozhliadol sa a pochopil. Postavil sa pred neboráka na stoličke uprostred kancelárie a nadýchol sa. Normálne mal stoštyridsať kíl a meter osemdesiatdeväť, po nadýchnutí stošesťdesiat a dva metre.

Inžinier odlepil dlane od tváre, pozrel nahor a prevrátil oči.

„Kristepane! Dobre, tak ja vám to teda všetko poviem…“ zaskučal.

„Váňa, mohol by si si to zobrať vedľa, my tu ešte pracujeme,“ poprosil Burger.

Váňa sa chvíľu týčil nad inžinierom, akoby váhal – zašliapnuť, nezašliapnuť? – potom si to rozmyslel a pohol sa.

„Som vedľa, keby dačo,“ prisľúbil Váňa inžinierovi, vzal si igelitku a vypadol.

„Počúvame.“

„Ci… garetu?“

Dostal cigaretu a znova pohár minerálky.

„Boli sme na lodi, na podnikovom zájazde vo Viedni. Všetci išli obdivovať Práter, mne sa nechcelo, odbehnem si do Viedne, kedy chcem. Ani na ten zájazd sa mi nechcelo, ale bolo tam celé vedenie a bolo to spojené s celoročným vyhodnotením, taká trápna celopodniková akcia. Ostal som na lodi v kajute. Prišiel za mnou a… a… vtedy som zistil, že je teplý Fuj… bože…“

Dali mu pár sekúnd na vydýchame a prehltnutie.

Možno neprehĺtal prvýkrát, ale to zatiaľ nevedeli.

„Ale ja nie som gej!“ snažil sa ich presvedčiť, že neprehĺtal. „To bolo… to bolo… niečo vrcholne trápne! Iba on chcel, ja nie. Vyhrážal sa mi, že ma vyhodí. Musel som. Prinútil ma. Po tej akcii na lodi to skúsil ešte raz uňho v kancelárii po pracovnom čase, keď sme tam boli sami. Druhýkrát som už odmietol. Potom ma začal buzerovať v robote, nič, čo som spravil, sa mu nepáčilo. Dával mi iba podradné, ponižujúce úlohy a stále sa po mne vozil. Pochopil som, že som skončil. Aby som sa ho zbavil, navrhol som mu, že mu občas požičiam byt, ale nie so mnou, že mu zoženiem niekoho iného. Zaujalo ho to – zapáčilo sa mu to. Stalo sa to pravidlom… páni, ale ja som nechcel, naozaj nie…“

„V pondelok?“

„V pondelok. Vždy v pondelok.“

„A v robote bol pokoj?“

„Odvtedy som mal v robote pokoj, aj ma znova povýšil. Stal som sa vedúci oddelenia informatiky.“

„Šikovný inžinier, len čo je pravda…“ zašomral Hanzel.

„Prosím?“

„Nič, jeho si nevšímajte,“ snažil sa pokračovať vo výsluchu Burger. „Ako to fungovalo?“

„V informatike? Vy sa tomu rozumie…“

„Tie pondelky!“

„Aha, tak každý pondelok som mu dal kľúče od môjho bytu a ja som prespal u družky. V utorok ráno mi ich v práci vrátil.“

„Koho ste mu zohnali?“

„Volá sa Dorka. Všetci mu tak hovoria, taký vychrtlík. Čierny, vysoký.“

„Odkiaľ je?“

„Zo sídliska, presne neviem.“

„Kde ste ho našli vy?“

„Nemusel som ho hľadať, poznám ho roky, vyrastal som tam. Bežne chodí do Kotvy na pivo. Obchádza aj ostatné podniky na okolí. Taký barový typ. Vie zohnať všetko.“

„Všetko?“

„Mladých chlapcov, mladé baby, stredoškoláčky, niekedy aj deviatačky… aj mladšie…“

„Požičiavali ste mu kľúče s koženou topánočkou?“

„Áno, tie som nosil do práce.“

„Ako to prebehlo v ten posledný pondelok?“

„V pondelok som mu dal kľúče a išiel som spať k priateľke, ako vždy. V utorok ráno neprišiel do práce, tak som mu volal. Nebral, mobil bol vypnutý.“

„To sa občas stávalo?“

„Nikdy. Občas v utorok na ňom bolo vidieť, že parili až do rána, ale zatiaľ vždy prišiel.“

„Potom…?“

„Potom nič, normálne som vyčkal do konca pracovného času a išiel som domov. Celý deň nezavolal ani mi nebral mobil a to mi už bolo podozrivé. Riaditeľ ho u nás na oddelení hľadal aspoň desaťkrát. Do konca pracovného času sa neukázal a nikto o ňom nemal správy. Po skončení roboty som išiel normálne domov. Doma som búchal, zvonil, ale nič. Náhradné kľúče som nemal, viseli znútra pri dverách na takom vešiačiku. Zo začiatku som si ich brával so sebou, pre istotu, ale časom, keď sa osvedčil a vždy mi ich na druhý deň vrátil, som si náhradné prestal brávať.“

„Ako dlho to fungovalo?“

„Roky.“

„Koľko?“

„Tri… nie, skoro štyri.“

„Potom?“

„Zabehol som dolu po nášho domového údržbára, po Arpiho. Vylomil zámku.“

„Vylomil?“

„Vlastne… nevylomil. Nič mi nepoškodil, ani neviem, ako to urobil… ale dvere otvoril – vošli sme a našli sme ho sedieť v obývačke na sedačke. Okamžite som zavolal políciu a sanitku a… už to bolo.“

„Koľko bolo hodín?“

„Neviem, skončil som o štvrtej, kým som prišiel domov, kým to Arpi otvoril… asi päť. Možno niečo po piatej.“

„S čím ste hýbali na stole, čo ste odniesli, čo ste umyli?“

„Nič! Vedel som, že sa ničoho nesmiem dotknúť, že prídu policajti, veď som ich sám volal. Iba jeho som sa dotkol a skontroloval som mu pulz, aj to nie dobrovoľne. Tá koza na druhej strane telefónu chcela, aby som sa presvedčil, či nahmatám pulz, či je teplý… teda, asi mala na mysli niečo iné…“

„Určite mala na mysli niečo iné,“ ubezpečil ho Burger.

„Asi normálnu telesnú teplotu. Chcela vedieť, či dýcha, tak som sa ho dotkol a skontroloval som mu pulz a dych, ale nič som nezistil. Už bol studený a nedýchal.“

„Potom…?“

„Potom nič, prišla záchranka, prišli policajti a v celom byte bol bordel a chaos.“

„Ako vám platil?“

„Kto?“

„Kto asi, Zachar.“

„Za čo by mal platiť? Ja som s ním naozaj netr…“

„Za byt.“

„Aha. Nič neplatil. Spravil ma vedúcim informatiky. Taká bola dohoda. A už mi dal pokoj, mal som svoju robotu a svoj pokoj, to bola moja odmena.“

„Ste si vedomý toho, že ste ako kupliar prenajímali byt za účelom sexuálnych orgií!?“

„Ja som informatík, nie kupliar, nebral som za to ani korunu. Iba mi to pomohlo venovať sa práci, nič viac.“

„Zvláštna filozofia, asi informatická. Poznáte tých chlapcov, čo si ich tam Zachar vodil? Vodil si tam aj iných, myslím dospelých ľudí?“

„Chlapcov pozná Dorka. Ja som iba zoznámil Dorku so Zacharom a poskytol som byt, potom to išlo mimo mňa. Ja som mu iba každý pondelok požičal kľúče, to bolo všetko.“

„Každý?“

„Skoro každý, občas mal pracovné povinnosti, občas rodinné záležitosti, občas zdravotné problémy, lebo bol slabý na srdce… ale okrem toho skoro každý pondelok.“

„Čo tí dospelí návštevníci vášho bytu? Akosi ste sa tej odpovedi vyhli.“

Inžinier zaváhal.

„No?“ postrčil ho Burger.

„Ja sa vám teda nechcem montovať do remesla, ale…“ začal váhavo, „nemali by ste vyšetrovať iba tú vraždu? Ak to teda bola vražda. To ostatné…“

„Bojíte sa?“

„Kto by sa ich nebál? Sú vysoko a vedia ublížiť, zvlášť ak sa budú musieť brániť.“

„Skúste.“

„Dozvedia sa to. Vy ma ochránite?“

„Nie.“

„Tak potom?“

„Môžeme zatlačiť.“

„Na nich?“

„Na vás.“

„A to má aký význam? Môžete zatlačiť, ale oni zatlačia viac.“

„Takže sa bojíte.“

„Každý by sa bál.“

„Zachar vám dal číslo mobilu, kam máte zavolať, keby sa niečo pokašlalo, je tak?“

„Ako to viete?“

„Lebo tak sa to robí bežne.“

„Dal.“

„Dáte nám ho?“

„Povedal som vám všetko, čo sa týka Zachara a jeho aktivít u mňa doma. To ostatné nemôžem, zabijú ma.“

„Zabijú? Trochu silné slová, nemyslíte?“

„Nie.“

„Volali ste tam?“

Neodpovedal. Už to nebol vystrašený úslužný úradníček, už to bol muž v defenzíve chrániaci si život. Lesk v očiach sa mu zmenil, bol odhodlaný a vystrašený a Burger to postrehol.

„Dobre, necháme to tak.“

Uľavilo sa mu.

„Zatiaľ.“

Aj tak sa mu uľavilo.

„Načo bola dobrá tá návšteva u Zachara mladšieho?“

„Chcel som prejaviť sústrasť a ubezpečiť ich, že ja so smrťou ich otca nemám nič spoločné, a chcel som sa dozvedieť, čo už vedia a čo hodlajú podniknúť, ale ten mladý ma vypoklonkoval z bytu a nič som sa nedozvedel.“

„Sondovali ste.“

„Sondoval, priznávam.“

„A uvedomujete si, že ste sa tým stali podozrivý?“

„Uvedomujem, ale podozrivý nie som, povedal som vám pravdu a povedal som všetko, čo viem. A som ochotný spolupracovať. Prisahám, že som svojho nadriadeného nezavraždil.“

Burger chvíľu počkal a s Novákom si prepaľovali zrenice.

„Ostaneme v kontakte,“ rozhodol Burger.

Novák súhlasne prikývol.

Čo s vystrašeným štátnym úradníkom, ktorý stále iba prisahá? Vykopli ho.

Burger sa vrátil z vestibulu a zagánil na Hanzela.

„No, čo s ním?“

„Nič, zatiaľ nám ostane ako podozrivý číslo jedna, kým nezískame viac informácií, nemôžeme s ním nič robiť. Prečo si ho nepritlačil k múru? Možno by nejaké kontakty prezradil.“

„Ak to bude potrebné, pritlačíme, ale najprv by som to chcel predebatovať so Šaňom. Bez šéfa by sme nemali rýpať do osieho hniezda.“

„Asi máš pravdu, musíme postupovať opatrne.“

„Ideme na obed, Oto?“

„No.“

„A na to pivo?“

„Skôr by ma zaujímal ten chlapec s netradičným menom Dorka.“

„Mňa tiež. A mohli by sme sa zastaviť aj za školníkom. Možno už pre nás niečo má.“

„Tak vieš čo, poďme na ten obed a poďme netradične normálne robiť, na pivo skočíme potom,“ navrhol Hanzel.

„Dobre, ale Šaňovi zatiaľ nebudeme nič hovoriť, aj tak by nám neveril,“ súhlasil Burger.

„Edo, začína ma to normálne baviť,“ prikývol Hanzel a z plechovej skrine si vybral jednu zo svojich obľúbených pištolí.

29

Krauz a Chosé sa vrátili do kancelárie. S kolegami sa minuli iba o pár minút, takže Burgerovi nemohli zreferovať nič.

„Chosé, vyberme poznámky a začnime pekne od začiatku, aby sme sa nepomýlili a na nič nezabudli. Sadni za stroj, skúsime si to zosumarizovať a hodiť všetko na papier. Možno sa nám niečo vykryštalizuje.“

Vošla Petra.

„Môžem… alebo máte niečo tajné?“

„Nie, len pod, ale nemôžeme sa ti venovať, budeme debatovať medzi sebou a kuť pikle, nevadí?“ upozornil ju Krauz.

„Neva, ja si iba vypijem kávičku a pôjdem, ale – piť kávu sama, no uznajte.“

„Tak sadaj.“

Burgerovi vzala zo stola noviny a uvelebila sa v Chosého kresle. Pomiešala si kávu, prekrížila nohy a schovala sa za noviny. Akoby odišla.

Detektívi si nalistovali poznámky a začali spomínať, čo im o kaštieli a štyroch generáciách doktorov porozprával holič. Niektoré dôležité časové medzníky Chosé poznačil na písacom stroji, aby to malo aj hlavu a pätu. Poznačili si, kto kde zomrel a kto sa kedy v príbehu objavil.

Samostatný odsek venovali zvláštnej adrese a ako to komentovala poštárka, zapísali si aj jej verziu, že Vilkov otec je už dávno mŕtvy a syna vôbec nehľadá.

Petra sa zo začiatku tvárila, že je začítaná a nevšíma si ich, ale keď zaznelo celé meno zakladateľa lekárskeho klanu a adresa ich bydliska, spozornela.

Keď detektívi spomenuli balíček z Poľska, odložila noviny a celkom otvorene ich so záujmom počúvala.

Bolo toho viac, než si pôvodne mysleli, pospomínali si aj na iné detaily a Krauz pre istotu uvaril kávu aj Chosému, aby nestratil koncentráciu, a ešte jednu aj Petre, lebo sedela tichučko ako pena a nevyrušovala.

Keď skončili a spokojne si čítali prepísané poznámky, Petra využila chvíľu ticha a osmelila sa.

„Chalani, to je dosť zvláštna zhoda okolností, ale to, čo ste tu rozprávali, akoby som nedávno už počula. V trochu zmenenej podobe, ale dosť faktov sa zhoduje.“

„Zhoduje?“ neskrývali prekvapenie. Boli si istí, že na mladom Otovi pracujú takpovediac tajne – a že by ich práve Burger zhodil pred Petrou, to sa im akosi nezdalo.

„Edo ti niečo naznačil?“

„Edo? Čo s tým má Edo? Nie.“

„Tak nič, nevšímaj si ma. Čo si chcela povedať?“

„Viete, že pomáham pri výsluchoch malej Moniky, to je ten prípad…“

„Vieme, poznáme ho.“

„Asi pred dvomi týždňami som sa uliala zo strelieb a narýchlo som utekala na okres k výsluchu, ale matka malú Moniku zase nepriviedla, tak som tam iba posedávala a na chodbe som sa zoznámila so zaujímavým chlapíkom. Prišiel oznámiť prepadnutie, ale zahral to tak veľkoryso, že na okrese z toho chceli urobiť pokus o vraždu a poslali ho sem. Mayor mi ho zavesil na krk, takže som ho musela vypočuť, a tak som sa dosť podrobne zoznámila s jeho príbehom. Je to nejaký pražský spisovateľ, ale býval aj tu u nás, aj kdekade v cudzine, a píše romány o druhej svetovej vojne. Teraz je tu v meste a zbiera podklady na nový román. A v tom jeho príbehu tiež vystupuje nejaký doktor, čo bol v koncentráku, dokonca tuším v Osvienčime, ako ten váš a…“

Petra sa zháčila, lebo si všimla, ako na ňu zazerajú.

„Tak nič, soráč, ja iba tak,“ dopovedala a znova si otvorila noviny.

„Nie, počkaj, neurážaj sa, ale uznaj sama! My tu vyšetrujeme závažný prípad – ešte nevieme čoho – a ty začneš so spisovateľom. Čo sme my nejakí filmoví scenáristi, že potrebujeme pomoc a fantáziu nejakého škrabáka?“

„V poriadku, nič som nepovedala,“ odula sa Petra.

„Tak počkaj,“ snažil sa jej zalíškať Chosé, „fakt sa neurážaj. Richard má pravdu, nerobme z toho kovbojku. Aby si nepovedala, že ťa už nemám rád, tak dobre, povedz nám teda, prečo by to malo súvisieť?“

„Napríklad preto, lebo ste spomenuli balíček z Poľska.“

„No a?“

„A ten spisovateľ mi tvrdil, že vie, kto ho prepadol a okradol. Boli to jeho kamaráti z Poľska, čo ich naštvali jeho zvedavé otázky. Samozrejme, že sa týkali čiernej minulosti otca jedného z tých bitkárov. Konkrétne padlo meno mesta Vroclav.“

Krauz si pošúchal nos.

„A prišli ho zbiť sem k nám, čo? Kým snoril tam u nich, tak nemali čas, čo?“

„Ja neviem, ja vám iba hovorím, čo som zistila.“

„Máš pri sebe tú jeho výpoveď?“

„Mám, ale tam som tie jeho rozprávky, na čom pracuje, nedávala, obmedzila som sa iba na oznámenie a fakty, teda, kde bol, kde ho prepadli, čo mu ukradli, aké mu spôsobili zranenia… Bože, načo ti to vysvetľujem, veď to poznáš.“

„Poznám.“

„Ale keby si chcel vedieť viac, dal mi vizitku a sľúbil, že sa môžeme stretnúť, keď budem chcieť.“

„Tomu by som aj veril, ale asi mal na mysli úplne iné stretnutie, nie také, do akého sa ho snažíš vmanipulovať.“

„Náhodou… celkom sympatický pánko, stál by za hriech.“

„Myslia tie baby aj na niečo iné?“ zhrozil sa Chosé.

„Ten pravý,“ komentovala ho Petra a znova sa schovala za noviny.

Krauz si znova pošúchal bradu a zagánil na kolegu. Ten iba rozpačito odul pery a hlavou hodil k Petre.

„Videla som,“ ozvalo sa spoza novín.

„Dobre,“ rozhodol Krauz, „a okrem tých Poliakov a lekára z koncentráku máš ešte niečo?“

„Tú adresu,“ opäť zložila noviny, teraz celkom ochotne a svižne. „Vy ste spomínali nejaký kaštieľ a čudné nelogické číslo nenadväzujúce na okolie, a on tu už mesiac prehľadáva Zámocké schody, Zámockú ulicu, Podzámockú a všetko, čo súvisí so zámkom.“

Krauz prižmúril oči a Chosé odložil spísané poznámky.

„Kaštieľ… zámok… kaštieľ… zámocké schody,“ šomral si ticho Krauz. „A prečo ich prehľadáva?“

„Viem ja? Asi niekoho hľadá, to je logické, nie? Zbytočne sa ma vypytujete, ja som ten jeho románový príbeh počúvala iba na pol ucha, akože zo zdvorilosti, ale niektoré fakty som si zapamätala a bola som dosť prekvapená, že o nich hovoríte aj vy. Ozaj, keď sme už pri tom… a na čom vy dvaja vlastne teraz pracujete?“

Krauza zaujala nová spŕška napadaného lístia na jeho stole a Chosému spadol posledný list poznámok pod stôl, takže ani on nemohol odpovedať.

„Počúvaj,“ oslovil Chosého Krauz, keď sa konečne vynoril z hlbín, „v podstate iba zháňame informácie o tom kaštieli a o ich rodine, takže možno by nezaškodilo vypočuť si ho. Čo povieš? Asi je to iba čistá zhoda náhod, ale ako sa hovorí, keď zdražejú náboje, aj motyka vystrelí…“

„Ja neviem,“ váhal Chosé.

„Skúsime,“ rozhodol Krauz. „Petrička, kde máš tú vizitku? Môžeš mu zavolať, že by sme s ním stratili slovko, dve.“

Celkom ochotne vstala a išla k sebe vedľa. Keď sa vrátila, iba pozrela na hodinky a usmiala sa.

„Povedal, že desať minút, a je tu.“

„Tak tomu ja hovorím láska na prvý pohľad,“ vzdychol si Chosé.

„Ani nie, je o dve poschodia pod nami na dopravnom inšpektoráte… zadržali mu vodičský za rýchlosť…“

„A ja, že prečo nás tí Pražáci tak nemajú radi… keď im naši dopraváci robia zle na každom kroku!“ vybuchol Krauz a všetci traja sa schuti rozosmiali.

Stopli mu to, prišiel o dvanásť, a nie o desať minút, ale vzhľadom na okolnosti mu tú nedochvíľnosť odpustili.

„Tomáš Eichler…“ predstavil sa a popodávali si ruky. „Dnešná návšteva tejto budovy ma už stála tristo korún, ale vôbec sa nehnevám, keď vás môžem opäť vidieť, slečna Pergnerová,“ zašvitoril a posadil sa na ponúknutú stoličku.

Chosé ho zabil pohľadom, ale Krauzovi sa zapáčil na prvý pohľad – taký bodrý, čiperný pánko.

„Vaša kolegyňa mi do telefónu povedala iba toľko, že vyšetrujete nejaký zaujímavý prípad a že má nejaké spoločné znaky s mojím príbehom, ktorý chystám spracovať knižne. Dosť ma tá informácia prekvapila, ale nepopieram, že aj zaujala, takže čo pre mňa máte?“

Krauz sa musel usmiať a zastavil ho nastavenou dlaňou.

„Tak moment, pán spisovateľ, aby sme si rozumeli… Je pravda, že tu nie ste ako predvedená podozrivá osoba a nemáme žiadne právo vás vypočúvať, ale aj tak by sme sa mali dohodnúť na nejakých pravidlách komunikácie.“

„Súhlasím.“

„To som naozaj rád. Takže my pre vás nič nemáme, a ak áno, tak sa to dozviete až na konci. Najprv by sme chceli vedieť, na čom to pracujete a čo vás priviedlo do nášho mesta. Ak vaše pátranie nemá s naším nič spoločné, tak vám to otvorene povieme, podáme si ruky a zabudneme, že sme sa niekedy videli. Ak má, aj to vám otvorene povieme a dohodneme sa na ďalšom postupe.“

„Súhlasím.“

Ostalo ticho.

„Tak spustite.“

„Ale čo? A ako? To vám mám rozpovedať všetko od začiatku? Veď tu budeme hodiny.“

„Nie, hodiny nie, ja vám radšej položím pár presných otázok a myslím si, že sme hotoví raz-dva.“

„Výborne.“

„Od kolegyne už vieme, že píšete román z druhej svetovej vojny.“

„Ešte nepíšem, iba dávam dokopy nejaké podklady, ale v podstate akoby som už písal.“

„Spomínala nám nejakého lekára, že práve to je ústredná postava.“

„Nie je ústredná postava, iba bočná, no veľmi dôležitá.“

„Ale autentická?“

„V akom zmysle? Či je to živá postava, alebo iba románová, teda vymyslená?“

„Áno.“

„Živá, teda vtedy živá, inak povedané, skutočná.“

„Meno?“

„Hauptstrumführer SS Wilhem Rass.“

Krauz odložil ceruzku a celkom pobavene sa zahľadel na spisovateľa. Ten mu pohľad opätoval, ale jeho pobavenie vôbec nechápal. Krauz iba čakal, kedy sa rozosmeje, ale spisovateľ sa nebavil a smiať sa nechystal.

„To má byť taký spisovateľský fórik, však?“ zarýpal Krauz.

„Nie, nechápem, ja…“ habkal Eichler.

„To meno je Wilhelm Rass?“ zdúpnel Krauz a prestal sa usmievať aj on. Spisovateľ mu už nebol až taký sympatický a hodlal mu to dať jasne najavo. Na vtipkárov dnes naozaj nemal náladu.

„Presne.“

„Ja teda po nemecky neviem, ale niečo si ešte zo školy pamätám. Dá sa meno Wilhelm preložiť ako Viliam?“ zasyčal Krauz.

„Dá, je to presný preklad,“ súhlasil spisovateľ a začínal banovať, že návštevu tejto budovy neobmedzil iba na dopravný inšpektorát.

„Vilo?“

„No.“

„Vilko?“

„Aj.“

„Doktor Vilko Rass?“

„Kapitán SS doktor Viliam Rass, keby sme chceli byť presní.“

Krauz si vymenil s Chosém rýchly pohľad, ale skôr ako sa odhodlal vyhodiť spisovateľa von, uvedomil si, že informácie od holiča sa nemal ako dozvedieť – dali ich na papier iba pred chvíľou a ich poznámky ešte nikto nevidel. Ani Burger, ani Petra, nieto nejaký pražský spisovateľko.

Namiesto neuvážene prchkej reakcie si Krauz preplietol prsty a podoprel si bradu. Rozhodol sa vypočuť si ho až do konca a túto vtipnú, alebo trápnu, alebo možno bizarnú situáciu rozpliesť.

„Poznáte človeka menom Quido Valentíno?“

„Nie, kto je to?“

„Nikdy ste sa s ním nerozprávali?“

„Nie!“

„Varujem vás, pán spisovateľ, ak ide o fórik, tak je to nemiestny a trápny fórik a zbytočne nás zdržujete od práce, a to sa nám nemusí páčiť!“

„Richard,“ napomenula ho Petra, lebo Krauzovi na konci trochu ušiel hlas.

„Tak… ja by som radšej už išiel… ak dovolíte,“ poprosil spisovateľ a zatúžil byť ešte raz na dopravnom inšpektoráte a zaplatiť aj päťsto. Naštvať detektívov z oddelenia vrážd bolo to posledné, po čom dnes túžil.

„Ospravedlňujem sa,“ zháčil sa Krauz. „Dobre, ak to nie je vtip a Valentína naozaj nepoznáte, tak sa ospravedlňujem. Nikam nemusíte chodiť, radšej mi povedzte, koľko má rokov ten váš doktor.“

„Teraz koľko má rokov? Neviem, ja ani neviem, či ešte žije, ale asi nie, už by musel mať vyše deväťdesiat. V štyridsiatom treťom, keď sa pripojil k Mengelemu, mal tridsať a boli spolu na fakulte v Bonne, takže ak beriem do úvahy, že Mengele sa narodil v deväťstojedenástom, teda aj on sa tak nejako musel narodiť a mal by naozaj vyše deväťdesiat.“

Krauz si rozplietol prsty a zhlboka si vzdychol.

„Počul som dobre meno Mengele?“

„Jo… promiňte, vlastne pardon, áno.“

„Doktor Mengele?“

„Áno.“

„Todesengel?“

„Ja, genau er.“

Krauz bezmocne položil obe ruky na stôl.

„A tu niekde by som s našou debatou aj skončil, pán spisovateľ. Viete, myslím si, že to nemá význam a zbytočne sa navzájom oberáme o čas. Vzhľadom na odstup času si myslím, že také postavy ako Mengele, Hitler, Eichmann a podobne patria naozaj iba do kompetencie spisovateľov a filmárov, ale do seriózneho vyšetrovania určite nie. Po šesťdesiatich rokoch si naozaj netrúfam viesť vyšetrovanie týmto smerom, takže ak dovolíte, tam sú dvere, tešilo ma!“

„Vám robí problémy, že som Žid a že sa aj po šesťdesiatich rokoch – hoci len ako spisovateľ – zaujímam o udalosti, ktoré sú podložené historicky zdokumentovanými faktami?“ Spisovateľ akoby odrazu stratil ostych a prešiel do protiútoku.

Asi to bola preňho citlivá téma a Krauz sa ani nečudoval – druhá svetová bola jeho koníčkom, prečítal všetko, čo sa mu s touto tematikou dostalo do rúk, a vedel o tých udalostiach viac ako ktokoľvek na oddelení. Veľmi dobre vedel, čo im Nemci cez vojnu vyviedli.

„Pán spisovateľ, aby bolo medzi nami jasno… ehm,“ zaodŕhal a Petra iba prevrátila oči stĺpkom, lebo Krauz už bol na koni. „My tu na oddelení vrážd nemáme čas riešiť také otázky, ako je rasizmus, antisemitizmus, extrémizmus a podobné -izmy. My tu musíme tvrdo a poctivo pracovať. Pre nás je zastrelený černoch rovnako mŕtvy ako podrezaný Indián, zabitý Arab alebo Žid, Maďar, Bulhar, Vietnamec alebo našinec, samozrejme, ak ich nájdu v našom služobnom rajóne. Je nám to úplne jedno, lebo my tú kožu na pitve rozrežeme a jej farbu si vôbec nevšímame, nás zaujíma, čo je pod ňou, a budete sa asi čudovať, ale pod ňou sme všetci rovnakí, úplne rovnako krvaví. Dokonca ešte aj smrdíme rovnako. Rozrezaný Žid smrdí na pitve rovnako ako rozrezaný robotník zo Slovnaftu, preto si myslím, že sme všetci z jedného semena a vaša narážka je nemiestna. Neskúšajte to na nás, my sme s takýmito otázkami dávno vyrovnaní a túto robotu by sme nemohli robiť, keby to tak nebolo.“

„Tak potom prečo ma nechcete vypočuť až do konca? Vlastne prečo mi nechcete dovoliť aspoň začať – a už ma vyhadzujete?“

„Určite nie preto, že ste Žid! Iba preto, že mám dosť svojej serióznej roboty a nemám najmenšiu chuť otvárať šesťdesiat rokov staré prípady. Ak ste si nevšimli, ľudia sa zabíjajú aj teraz. To ma zaujíma viac, vlastne najviac. Vy ste spisovateľ a zaujíma vás história, ja som policajt a žijem dneškom, asi tak by som to zosumarizoval.“

„Takže váš prípad s mojím nijako nesúvisí?“

„Nie!“

„A čo ak sa mýlite? Veď ani neviete, o čo ide, iba vás naštvalo nejaké nemecké meno nejakého doktora a ja ani netuším prečo. Tak čo ak sa mýlite?“

Obaja na chvíľu stíchli.

„Kávu?“ spýtala sa Petra, aby aspoň trochu uvoľnila napätie, a znova zagánila na Krauza.

„Veľmi rád,“ súhlasil spisovateľ a odvďačil sa jej milým úsmevom. Bol vďačný hoci len za jednu spriaznenú dušu v tejto ošemetnej situácii.

Kým Petra varila, Krauz si zhlboka vzdychol.

„V poriadku, uznávam, úvod nám veľmi nevyšiel. Nečudujte sa, my tu denne musíme počúvať také báchorky, a ak niekto príde a otvorene sa prizná, že nám porozpráva… porozpráva…“

„Báchorku?“

„Áno, presne tak, tak sa môže ľahko stať, že reagujeme trochu podráždene. Ospravedlňujem sa. Počúvame vás, máte sólo, ale upozorňujem vás, že do radov lovcov nacistov sa naverbovať nedáme.“

„Ale ja nie som lovec nacistov, to je hlboký omyl! Vidíte, do akých absurdít ste schopný zahnať náš rozhovor, a to iba preto, lebo mi nedovolíte, aby som vám niektoré veci vysvetlil.“

„Už som ticho, vysvetľujte.“

„Nie som žiadny lovec a nikdy som nebol, vyštudoval som filozofiu a históriu a tomu sa aj venujem. Môj otec k nim patril, úzko spolupracoval so Šimonom Wiesenthalom, ak viete…“

„Viem, aj ja som o ňom čo-to čítal.“

„Výborne. Otec tomu venoval celý svoj život, až kým neochorel a nezomrel. Zanechal mi veľmi veľa písomných materiálov a ja som raz pri ich triedení dostal nápad spracovať ich písomne, ale nie ako fakty, toho už bolo napísaného naozaj veľa, ja som chcel príbeh – a spracovať ho ako román, iba sa vyrozprávať, nementorovať, nesúdiť, nestrašiť. Vyšlo to. Napísal som už päť románov, ľudia ich čítajú, z každého sa predalo vyše pätnásťtisíc výtlačkov, ale to vám ako policajtovi asi nič nehovorí…“

„Nie, máte pravdu, v tom sa nevyznám a asi sa ani nikdy nebudem.“

„Ale pre mňa je to veľký úspech. Pred pol rokom som sa zahĺbil do jedného z posledných spisov, čo otec nedokončil, a našiel som v ňom správu, ktorá ma zaujala. Boli v nej informácie o doktorovi Rassovi a o jeho spolupráci s doktorom Mengelem. Otcovi sa podarilo zistiť, že doktor Rass pochádzal z vášho mesta, alebo z blízkeho okolia, a na štúdiá medicíny odišiel do Berlína a do Bonnu. Tu sa stretol s Mengelem, a keď sa Mengele v štyridsiatom treťom stal vedúcim lekárom v ženskej časti koncentráku Auschwitz-Birkenau, prešiel k nemu. Mengele sa venoval dvojičkám, očným dúhovkám a genetike, doktor Rass sa venoval popáleninám a výskumu kože. Hovoria vám niečo mená doktor Hans Münch alebo Werner Rhode?“

„Nie.“

„Spolupracovníci. Výskum mal veľkú prioritu, pretože vo vojne zomiera obrovské množstvo vojakov na popáleniny, a nájsť metódu, ako zmierniť následky ohňa a výbušnín na nemeckých vojakov, by malo veľký strategický význam. O spôsobe ich práce a takzvaného výskumu vám hovoriť nebudem, asi viete, na kom všetko testovali a ako ich pokusní králici dopadli. Všetkých umučili. Doktor Rass dosiahol vo výskume kože významné objavy, jednou z metód, ktoré skúmal, bolo tetovanie, presnejšie, hĺbkové impregnovanie kože rôznymi chemikáliami, aby dosiahla tepelnú odolnosť. Na konci vojny sa stal veľmi dôležitou osobou, lebo všetkým esesmanom zo svojho tímu významne pomohol. Asi neviete ako.“

„Nie, to naozaj netušíme.“

„Mengele v marci alebo apríli štyridsaťpäť utiekol pred postupujúcimi ruskými vojskami do stredných Čiech ako radový vojak wehrmachtu, zajali ho spojenecké vojská a väznili ho v internačnom tábore pri Norimbergu. Tu prešiel vyraďovacou komisiou a bol prepustený. Viete, čo kontrolovali vyraďovacie komisie ako prvé? Podpažie nemeckých vojakov. Príslušníci SS tu mali vytetovanú krvnú skupinu a aj tie dve magické písmenká, zalomené SS v tvare blesku. Mengele a nikto z jeho spolupracovníkov ich nemali a prepustili ich ako radových vojakov. Čo vám príde na myseľ, aké vysvetlenie? Správne! Doktor Rass vedel presne, ako ich tetovať, a vedel presne, ako tetovanie odstrániť. Pomohol uniknúť pred spravodlivosťou celej armáde esesmanov. Mengele sa mu odvďačil. On sám prežil tri roky po vojne na statku v Bavorsku pod falošným menom ako robotník a v štyridsiatom deviatom ušiel do Talianska a odtiaľ loďou do Argentíny, kde sa začína jeho dlhoročné skrývanie, ktoré vám opisovať nebudem, môžete si o tom podrobne prečítať, kníh o ňom už bolo napísaných dosť. Doktora Rassa z vďačnosti ukryl tiež na statku, tiež pod falošnou identitou, ale on odmietol útek do Južnej Ameriky a chcel sa vrátiť domov. Predpokladám, že sa mu to podarilo, podobne ako Mengelemu, niekedy na konci štyridsiateho ôsmeho, alebo začiatkom štyridsiateho deviateho. Bohužiaľ, otcove záznamy sa tu končia a správa je neúplná, preto ju ani nikdy neodoslal do centrály a prípad doktora Rassa ostal otvorený V tomto liste…“ spisovateľ veľmi pokojne otvoril aktovku a Krauzovi podal priesvitný obal.

Krauz preskúmal obal a list v ňom, ale zistil iba to, že je určite veľmi starý, lebo papier už bol žltý a atrament hnedý Inak mu bol nanič, lebo bol písaný po nemecky.

„Pekné, ale ja tomu nerozumiem.“

„Prepáčte, neuvedomil som si… takže, prosím, pozrite sa sem… tu v tomto liste otec píše, že sa mu podarilo zistiť nejakú adresu lekára, ktorý má síce iné meno ako Rass, ale podobné, a býva… čítajte: Bei dem Schloss zehn. Na Zámku číslo desať. Tu vo vašom meste. To je posledná stopa, potom otec ochorel a krátko na to zomrel. Ja som jeho poznámky našiel až teraz a videl som v tom silný príbeh, ktorý by stál za napísanie, preto som sa začal okolo doktora obšmietať, ale nedostal som sa nikam. Nemôžem tú adresu nájsť a ani nikoho z pamätníkov, s kým by som sa porozprával. A to je asi tak všetko. Opakujem ešte raz, nelovím, iba hľadám fakty na román, aby bol čo najvierohodnejší.“

Petra ani netušila, čo skrýva jedna a čo druhá strana, takže iba nezúčastnene sedela a fajčila, ale Krauz a Chosé toho vedeli dosť, aby na seba vyjavene civeli.

„Kompl, zdá sa ti to normálne?“ skúsil Krauz.

„Ja som v tejto kancelárii zažil aj Váňov ranný príchod bez jedla, tak prečo nie ďalší zázrak?“

„To s tou adresou bude asi zlý preklad,“ zašomral Krauz.

„Nerozumiem,“ povytiahol obočie Eichler.

„No to by som vám začal všetko vysvetľovať od konca. Ja radšej začnem od začiatku.“

„Takže predsa len záujem?“ odvážil sa spisovateľ.

Krauz sa nadýchol.

„Ale nechcem provokovať!“

Tak vysyčal.

„Pozrite, pán Eichler, ja vám to poviem tým najjednoduchším spôsobom, aby sme ušetrili čas a vymenili si informácie. My s kolegom momentálne vyšetrujeme prípad dvoch mladých mužov, ktorí sa chystajú spáchať zločin. Všetko je iba v štádiu prípravy a nemáme dosť dôkazov, aby sme ich zatkli, preto sa iba obšmietame okolo nich a okolo ich rodín a snažíme sa niečo vypátrať. Hovorili sme už s pár ľuďmi z okolia, zhromažďujeme informácie. To môžeme, to je legálne, je to vlastne naša práca. V súvislosti s tým sme zistili, že jeden z chlapcov pochádza z lekárskej rodiny, a keď sme si prepisovali poznámky, Petra nás počúvala a spomenula si na váš výsluch a na to, čo ste jej o pripravovanej knihe porozprávali. Niektoré fakty sa jej zdali až nápadne podobné a zavolala vás, a ja teraz musím uznať, že niektoré fakty sú naozaj neuveriteľne zaujímavé. Mohli by sme sa zbaviť tých zbytočných provokačných poznámok? Čo keby sme sa začali spolu rozprávať ako dospelí ľudia?“

„Veľmi rád!“

„Doktor, o ktorom my hovoríme, sa volá Viliam Raši.“

„A sakra práce! Tak preto to vaše znechutenie na začiatku! Naozaj zaujímavá podoba mien! Vy ste si mysleli, že som si to meno zistil dopredu a trochu ho ponemčil, však?“

„Presne. Čo sa týka tých mien, naozaj zaujímavá podoba! A tu mi napadá prvá skeptická otázka: pán spisovateľ, naozaj si myslíte, že lekár, doktor, vysokoškolsky vzdelaný a inteligentný človek by sa skrýval pod menom, ktoré je tak nápadne podobné, vlastne totožné s nemeckým prekladom pôvodného mena? Prečo by si nedal meno Jožko Mrkvička – a bol by za vodou?“

„Pretože sa neskrýval,“ reagoval okamžite Eichler.

„Prosím?“ Krauz neskrýval prekvapenie.

„No neskrýval sa! Uvedomujete si, o akom období hovoríme? Ak sa stretol s Mengelem na lekárskej fakulte v Bonne, tak tam musel byť v polovici tridsiatych rokov a doštudoval niekedy na konci. V tom čase chodilo do Nemecka študovať veľa mladých ľudí, ktorých rodiny boli árijský čisté a sympatizovali s nacizmom. Nemali žiadny dôvod meniť si mená, iba si ich ponemčovali. Z Jána Kováča sa stal Hansi Schmidt, z Vilka Rašiho sa stal Wilhelm Rass – a to bolo všetko. Nikto sa neskrýval, nikto nemal dôvod nejaké meno meniť, veď tá ríša mala trvať tisíc rokov, tak aké skrývanie? A po skončení vojny? Ako by sa mohol vrátiť pod iným menom? Veď ho doma a v okolí všetci poznali, tak bolo jednoduchšie vymyslieť nejakú legendu, kde celý ten čas bol, než meniť meno. Práve takáto nelogická zmena mena by bola nápadná. Pátrali ste aj v tomto smere? Viete, čo robil doktor Raši cez vojnu?“

„Vraj vyštudoval v Berlíne a na začiatku vojny ho zatkli a posadili do väzenia. Pred koncom vojny ho previezli do koncentračného tábora Osvienčim, kde sa dočkal konca vojny. Potom sa tri roky niekde flákal, až sa v štyridsiatom ôsmom vrátil aj s nejakou ženou a asi dvojročným synom, z ktorého sa tiež stal lekár.“

Spisovateľ si schoval tvár do dlaní.

„Pro Kristovy rány! Prepáčte, pre Kristove rany! Viete si vôbec predstaviť, koľko sa môj otec a jeho spolupracovníci napočúvali takýchto klamstiev? Tisíce a tisíce esesmanov sa snažilo vyhnúť zodpovednosti, tisíce a tisíce falšovali dokumenty, potvrdenia, výpovede očitých svedkov… boli ich tisíce!“

„Ale o tomto by mal byť zápis v kronike…“

Spisovateľ sa vystrel tak rýchlo, až skoro na stoličke poskočil.

„Kronika? Neexistuje nič historicky a fakticky také hodnotné, ako je kronika. Kde je tá kronika?“ žmurkal vzrušene a tvár mu očervenela.

„Buďte pokojný, vieme ju nájsť. Ešte sme ju nevideli, ale ak bude treba, tak ju nájdeme. Kronikár je náš… akoby som to… veľmi dobrý priateľ a máme s ním ešte nevybavené účty,“ vzdychol si Krauz a mimovoľne si uhladil neuhladiteľné strnisko.

„Dobre. A kedy sa ten váš doktor narodil?“ pokračoval pre zmenu vo výsluchu spisovateľ.

„V štrnástom, na začiatku prvej vojny, sa sťahovali, a to už mal rok, takže asi v trinástom.“

Spisovateľ sa zamyslel a z prstov si spravil improvizované počítadlo.

„Ale to by perfektne sedelo! Bol by iba o dva roky mladší než Mengele! A hovoríte, že odišiel študovať medicínu do Nemecka?“

„No.“

„Tak prečo sa tomu bránite? Meno sedí, narodenie sedí, štúdium sedí, koncentrák sedí, návrat po vojne časovo sedí… vám to ešte nestačí? A čo tá adresa? V tom je nejaký háčik? Čo ste mysleli tým zlým prekladom?“

„Nie zlým, možno iba nepresným, ja neviem tak dobre po nemecky, aby som to mohol posúdiť. Oni totiž bývajú na adrese Pri kaštieli stotri.“

Spisovateľ sa zahľadel na posledný list od otca a prstom prechádzal po priesvitnom obale.

„Pri kaštieli… Pri kaštieli… Na zámku…“ šepkal si pod nos. „Otec, pre boha živého… prečo v nemčine? Prečo si mi to napísal práve v nemčine?“ šepkal.

„Na čo ste prišli?“ zaujímal sa Krauz.

„Že máte asi pravdu. Nemci veľmi nerozlišujú medzi zámkom a kaštieľom. Otec napísal Bei dem Schloss, čo sa dá normálne preložiť ako Pri zámku, alebo Na zámku, alebo po vašom Zámocká, dokonca som našiel aj adresu Zámocké schody a Podzámocká. Ja som sa týždne túlal po týchto adresách a hľadal som starých ľudí, pamätníkov, dokonca aj starých presťahovaných pamätníkov, neviete si predstaviť, koľko domovov dôchodcov som pochodil – a zbytočne. Tá adresa môže byť pokojne aj Pri kaštieli, nemecký preklad by bol podobný, možno zhodný, a mne to ani nenapadlo.“

Krauz sa zahľadel do poznámok.

„Stotri… stotri… ak dáme tú trojku na konci na chvíľu preč, dostaneme číslo desať.“

„Čo tým myslíte?“

„Vy ste povedali, že otec vám napísal adresu s číslom desať, ale oni majú číslo stotri. Nelogické číslo stotri, lebo posledný dom na konci ulice má číslo… má číslo… Chosé?“

„Poštárka nám potvrdila, že deväť.“

„Správne, deväť, určite nie stodva. Keď tam najbližšie pôjdeme, musíme si to pozrieť na vlastné oči. Po vojne mohol mať kaštieľ pokojne číslo desať, ale keby niekto chcel zmenu adresy, tak by len pridal trojku a mal by úplne iné číslo.“

„Trochu pritiahnuté za vlasy, nezdá sa ti, kámo?“

„Dobre, uznávam, toto možno je trochu pritiahnuté, ale to ostatné je prinajmenej zaujímavé.“

„Veľmi zaujímavé!“ súhlasil spisovateľ. „Tak kedy vyrazíme?“

Krauz skoro omdlel. Chosé iba neveriacky zagánil a aj Petru, od začiatku priaznivo naklonenú spisovateľovi, myklo.

„Prosím?“ neveriacky zatiahol Krauz.

„Kedy vyrazíme pozrieť tú kroniku? Myslel som si, že ste už pochopili, že vám môžem byť iba na…“

„Oštaru,“ predbehol ho Chosé.

„Pán Eichler,“ snažil sa Krauz uviesť veci na pravú mieru, „vy si možno neuvedomujete, že my tu robíme seriózne vyšetrovanie a civilné osoby sa nesmú na takýchto úkonoch zúčastniť. Ani spisovatelia, hoci mám pre vašu prácu mimoriadne pochopenie.“

„Vážne? Aj vy ste už niečo napísali?“

„To nie a dúfam, že policajná robota ma uživí dosť dobre a dosť dlho na to, aby som sa znížil na takú podradnú činnosť – to pochopenie vychádza čisto z môjho kladného vzťahu ku knihám, nič viac v tom nehľadajte. Ani zľutovanie. Nie! Nikam nepôjdete!“

Spisovateľ sa usmial. Znova otvoril aktovku a rozvážne v nej zalovil.

„Ani keď vám ukážem toto?“

Bola to fotografia. Tiež stará ako list od otca a tiež v priesvitnom obale. Krauz natiahol ruku.

„Vrátite mi ju bez toho, aby ste si vyhotovili kópiu, mám vaše slovo dôstojníka?“

„Ja ho…“ navrhol Chosé, ale Krauz prikývol.

Na fotografii boli traja nemeckí dôstojníci a veselo sa usmievali. V pozadí stál dlhý nízky drevený barak.

„Ten v strede je Mengele, ten naľavo je Münch a ten napravo je Rass. Barak v pozadí je jasný. Leto štyridsaťštyri, chlapci v plnej kráse.“

Fotografia bola dobrá, lekári na nej stáli v popredí a boli zachytení od pása hore, takže im bolo celkom dobre vidieť do tváre.

„Prosím vás…“ spisovateľ netrpezlivo natiahol ruku.

Krauz mu fotografiu vrátil, lebo to sľúbil.

„Čo ešte máte v tej aktovke? Bieleho zajaca?“

„Nemusíme si zavadzať, môžeme si pomôcť,“ usmial sa tajomne.

„Ak vás zoberieme so sebou, musíte nám sľúbiť, že na miesta, ktoré vám ukážeme, nepôjdete sám a nebudete nám prekážať vo vyšetrovaní.“

„Sľubujem! Mám prisahať na zástavu?“

Krauz sa rozhliadol po kancelárii.

„To nie je zástava, to si Váňa suší služobné bombardiaky… zmokol na streľbách.“

30

Burger a Hanzel sa naobedovali a vybehli do terénu. Plán bol jednoduchý: skúsia majiteľa pivárne Kotva a potom uvidia. Nešli spredu cez lokál, vzali to odzadu – cez nakladaciu rampu. V sklade boli o prázdne prepravky opretí traja výrastkovia a fajčili. Bolo leto, mali iba tričká a všetkým otŕčali na obdiv potetované bicepsy. Atmosféra ako na divokom západe, akurát že mali na dosah namiesto pištolí otvorené fľaškové pivá. Ale pľuť vedeli, presne ako v saloone, a aj to detektívom predviedli, frajersky a ďaleko od špičiek tenisiek.

„Dobrý deň, chlapci.“

„Čo je, starci? Neviete, kde je vchod? Neviete čítať? Tam to máte napísané, nezamestnaným vstup zakázaný! Toto je nakladacia rampa!“

Burger sa usmial, Hanzel odstúpil a pre istotu si nenápadne siahol pod sako.

„Mohol by si sa rozkročiť, Jožko?“ spýtal sa Burger.

Chalani na seba neveriaco zagánili. Jeden aj odhodil polovičku cigarety, lebo títo dvaja ho začali mimoriadne zaujímať, a vyšiel im v ústrety.

„Ja sa volám Zolo, nie Jožko. Načo sa mám rozkročiť?“

„Ja som zamestnaný už skoro tridsať rokov, a teda mám sem vstup povolený. Chcel som, aby si sa rozkročil, aby som ťa mohol lepšie nakopať do gulí, ty smrad.“

Takýto milý príhovor zaujal aj ostatných dvoch, lenivo sa odrazili od prázdnych prepraviek a postavili sa vedľa kamaráta.

„Vám drbe, starci? Si koledujete? Nemáte nijakú lepšiu robotu?“

Jednému z chalanov sa v ruke z ničoho nič objavila vyskakovačka.

Burger vykročil, ale chlapci mali v ten deň anjela strážneho v službe a ten to zariadil tak, že prišiel skladník. Vynoril sa spoza hory prepraviek, civel do papierov, čítal a pochodoval zároveň.

„Zolo! Tak tých osemdesiat prázdnych pivových príde o polhodinu zobrať bažant, dajte ich tam bokom a tie plzenské dajte… áále, pán inšpektor, to je nám návšteva! Vitajte! A Oto – kam to napísať, že ste nás poctili návštevou?“ zajasal, keď prestal čítať a konečne si všimol aj ľudí v sklade.

Všimol si, zarazil sa a pochopil situáciu. Zahnal sa a bez váhania treskol Zolovi ukážkový mazácky facák na zátylok, až Zolovi vyfrkol sopeľ.

„Vy debili, nepoznáte pána Burgera? Okamžite zmiznite, banda… prepáč, Edo, sú tu noví, stále musíme prijímať nových, po dvoch-troch mesiacoch sa všetci otrkajú a začnú kradnúť ako najatí. Si neviete predstaviť, ako sa zmenili pomery v obchode. Už to nie je, čo bývalo, kradne už nielen vedúci, ale každý vrátane skladníkov a skladových robotníkov. O čašníkoch a barmanoch radšej ani nebudem hovoriť.“

„Vidíme,“ súhlasil Burger a prikývol. „Fakt sa to zmenilo.“

„Zavolám Karola?“

„Nie, ideme za ním.“

Skladník prikývol a už sa policajtmi nezaoberal, pokračoval v triedení prázdnych prepraviek. Burger s Hanzelom prešli cez sklad a vrazili majiteľovi pivárne rovno do kancelárie.

„Chlapci, kurva aj s vami, mám založiť ruky za chrbát a pripraviť sa na najhoršie, alebo ste prišli iba na pivo?“ zajasal vedúci Karol, keď ho prepadli.

„Putá dostaneš, až keď sa polepšíš, zatiaľ si zrelý tak na guľku.“

„Veľmi milá návšteva,“ pochvaľoval si majiteľ a vstal, aby im mohol podať ruku.

„Sadnite, čo potrebujete?“

„Dorka.“

„Chalan, alebo baba?“

„Chalan.“

„Chodí sem každý večer, taký čierny vychrtnutý.“

„Odkiaľ je? Ako to, že ho nepoznám?“

Karol zalovil pod stolom a vybral tri poháriky.

„Predpokladám, že ste v službe a piť nemôžete.“

„Nemôžeme, minister to zakázal.“

„Viem o tom, minister tu bol predvčerom, povedal mi to, ale včera tu bol jeho tajomník, volá sa Jack Daniels, a povedal mi, že keď prídete vy dvaja, tak na vás sa zákaz nevzťahuje a nechal mi tu toto…“ Karol vyčaroval spod stola fľašu bourbonu a nalial. „Dal mi to aj písomne, mám to tu niekde na stole zahádzané v tejto kope nikdy sa nekončiacich lajstier, ale hľadať to nebudem, stačí, keď mi uveríte. Skúste, neškodí…“

Detektívi zaváhali.

„A máš to naozaj písomne?“

„Edko, ojebal som ťa niekedy?“

„Zatiaľ vždy.“

„To znamená, že ak sme aj napriek tomu kamaráti, stále si dôverujeme, nie?“

„Logické…“

„Tak na nás!“

Detektívi skúsili. Naozaj nezaškodilo.

„Je odtiaľto, Edko, býva niekde na sídlisku a nepoznáš ho preto, lebo je mladý. Všetkých poznať nemôžeš. Starí odchádzajú a tých mladých je toľko, že to nestíha sledovať nikto z nás, ani centrálny register v Justičáku.“

„Čím sa zaoberá?“

„Všetkým možným. Normálny priekupník. Vie zohnať veci.“

„Kradnuté veci?“

„Aj.“

„Kurvy?“

„Uličné, spodinu.“

„Mladých chlapcov?“

„Aj.“

„Drogy?“

„Iba riedené, je na konci reťaze.“

„Zbrane?“

„Nie, na to nemá.“

„Nosí nejaké pri sebe?“

„Nie.“

„Kedy sem chodí?“

„Nepravidelne, raz príde o ôsmej, raz o desiatej.“

„Kde sedáva?“

„Nemá stabilný flek, väčšinou za barom. Nastokne sa na stoličku, dá si niečo, obzrie situáciu, a keď nie je žiadny kšeft, ide ďalej.“

„Je nebezpečný?“

„Fajčí trávu, na tvrdé nevyzerá. Tu ešte nič nevyviedol, tak neviem.“

„Chceme ho.“

Karol zaváhal.

„Ale nie tu u mňa a nie s kukláčmi. Konečne sa mi začalo dariť, nemôžete mi tu urobiť záťah! Majte pochopenie, prídem o polovicu zákazníkov. Zavolám ti, keď sa objaví.“

„Dohodnuté. Čakám dnes večer.“

„Dohodnuté, ale urobíte si ho vonku.“

„V poriadku.“

Obaja detektívi si vymenili pohľady. Prikývli, v podstate boli spokojní.

„Môžeme ísť,“ navrhol Hanzel.

„Ešte jedna vec…“ zaváhal Burger. „Čo povedal ten ministrov tajomník – koľko nám povoľuje?“

Karol nezaváhal a okamžite dolial.

„Vraj koľko máte nôh. Do každej.“

„Ak rátam aj tie na stoličkách v kancelárii…“

„Nie, to by ste ma zruinovali, lebo pevne verím, že presne toľko by ste vydržali. U mňa sa rátajú iba živé nohy!“ zastonal Karol.

Tak si dali iba do druhej nohy.

Podali si ruky a odchádzali.

„A keby si našiel ten papier od Jacka, tak by si ho mohol faxnúť nášmu šéfovi, pošťali by sme sa od rehotu, keby ho ráno čítal na rozdelení s ostatnou služobnou poštou.“

Karol pokýval hlavou, akože nad tým vážne uvažuje.

„Uvidím… keď nájdem, zatiaľ čaute!“

31

Jediné miesto, kde sa mohli dopátrať pravdy a porovnať seriózne fakty so spisovateľovými báchorkami, bol miestny úrad v Kališti.

„Dobrý deň, kde by sme našli starostu?“

„Ja som,“ odpovedal chlapík v saku a zvrtol sa na schodoch.

Traja páni pod schodmi sa mu zdali celkom seriózni a iba dúfal, že neprichádzajú s nejakou sťažnosťou. Boli traja, pretože Krauzov posledný pokus nechať spisovateľa čakať v aute sa skončil fiaskom. Skoro sa rozplakal.

Petra ísť nemohla, hoci veľmi chcela, ale mala objednané stránky na výsluch.

„Ešte raz dobrý deň, nájdete si na nás čas?“

„No… idem práve z obeda a mám ešte nejakú úradníčinu,“ zaváhal, „ale ak to nebude dlho trvať…“

„Dúfame, že vás dlho nezdržíme.“

Vošli a zaviedol ich do kancelárie.

„Na námestíčku máte celkom peknú sochu…“ začal Krauz.

„To môj zať,“ rozplýval sa starosta a návšteva mu bola hneď sympatickejšia. „Páni sú znalci?“

„Ani nie, my sme z takejto inštitúcie,“ a ukázal mu služobný preukaz.

Návšteva mu už nebola až taká sympatická, ale starosta sa aj tak pokúsil o zdvorilosť.

„Dáte si kávu?“

„Nie, ďakujeme, nebudeme zdržiavať.“

„Tak sa posadíme.“

Tak sa posadili. Starosta z Krauza nespúšťal oči. Ak sa už dozvedeli o tom výberovom konaní na dobudovanie verejného osvetlenia, tak je prakticky oboma nohami v base.

„Vyšetrujeme jeden závažný prípad,“ začal Krauz a starosta si povolil kravatu, „o ktorom sa nebudem rozširovať dopodrobna, poviem vám iba výsledok. Vyšetrovanie nás priviedlo k vám, pretože hľadáme starú kroniku vašej obce. Dozvedeli sme sa, že ju viedol pán Valentíno, ale už nie je kronikárom, a my by sme radi vedeli, kto je teraz vaším kronikárom a kde by sme kroniku našli.“

Starosta zabudol dýchať, ale keď mu zahučalo v hlave a očervenel, spomenul si, že ľudia občas normálne aj dýchajú, a zhlboka nabral vzduch.

„Tak kronika! Tá vás zaujíma, ale to ste mali povedať hneď!“ zajasal.

„Veď to aj hneď hovoríme,“ upozornil ho Krauz s chápavým úsmevom, lebo podobné stavy u niektorých funkcionárov veľmi dobre poznal a presne vedel, čo ich spôsobuje.

„Tak kronika,“ uistil sa ešte raz starosta a pohodlne sa rozvalil v kresle. „Quido sa na ňu s prepáčením zvysoka – viete čo – a nového kronikára som ešte nenašiel, takže posledných pár zápisov urobila pani Sedláková, teda pani tajomníčka, a kronika je stále u mňa, tam,“ hodil rukou smerom ku skrini.

„A mohli by sme si overiť nejaké fakty?“

„Samozrejme! Ak si ju chcete prezrieť celú, nájdem vám voľnú kanceláriu.“

„Nie, to nebude treba. My si iba nalistujeme pár strán, možno vás požiadame o komentár a pôjdeme.“

„V poriadku, nech sa páči.“

Starosta vstal, zo skrine priniesol hrubú knihu formátu A3 a podal ju cez stôl Krauzovi. Bola naozaj ťažká, v hrubej koženej väzbe, a Krauz ju radšej nechal ležať na stole, aby sa s ňou nemusel pasovať.

Otvoril prvú stranu a skôr, než sa k nemu zvedaví kolegovia mohli nakloniť, ju aj zavrel.

„Ale na prvej strane je rok tisícdeväťstopäťdesiat.“

„Správne.“

„Ale my by sme si chceli overiť oveľa staršie dáta.“

„Tak to ste mali povedať hneď, vy chcete prvý zväzok.“

Starosta kroniky bez problémov vymenil. Teraz už mali tú pravú, tiež ťažkú. Začali rokom tisícdeväťstoštrnásť. Zo záznamov sa dozvedeli, že obec zažila fantastickú zmenu – nasťahoval sa k nim ozajstný lekár doktor Raši. Kronikár s radosťou písal, ako prišli vozy s doktorovým nábytkom a ako mu pol dediny pomáhalo vykladať. Žiadne fotografie, iba zápis už zhnednutým atramentom. Ďalší zápis bol o odvedencoch na front. Z Kališťa muselo narukovať dvadsať mládencov a k zápisu bol priložený ich zoznam. Aj spoločná fotografia, ako ich konský povoz odváža na stanicu.

Krauz zalistoval a našiel rok štyridsaťosem, tri roky po druhej vojne. Listoval a hľadal, až kým našiel, čo potreboval. Ďalší zápis s úľavou ospevoval návrat väzneného doktora Rašiho druhého, lebo obec bola sedem rokov bez doktora. Jeho otec zomrel cez vojnu pri horiacom lietadle. Krauz pre istotu zalistoval dozadu a informáciu si preveril. Bola to pravda, podľa kroniky naozaj zomrel v štyridsiatom prvom.

Vrátil sa k návratu ospevovaného doktora a prehodil list. Bola tam, všetkým sa uľavilo.

„Pán starosta, tu na tejto fotografii pod zápisom o návrate doktora Rašiho z koncentračného tábora sú štyri osoby. Viete, kto to je?“

Starosta sa nahol a ukazoval prstom: „Toto je doktor Raši, toto je teta Gerta, ten malý fagan pri nej je Rašiho syn a ten na kraji je miestny sedliak Káčer. Po smrti starého doktora a do návratu mladého sa im staral o statok a sad, tak sa s ním z vďačnosti odfotografovali. Priamo pred hlavnou bránou.“

„Takže toto je doktor Raši. Áno?“

„Áno, tento,“ súhlasil starosta a sadol si späť do kresla.

Dvaja mladší policajti si zo záujmom prezerali fotografie na otvorenej strane. Ten starší odrazu zalovil v aktovke, vybral priesvitný obal a vložil ho do kroniky. Všetci traja na chvíľu stuhli, potom vrátili priesvitný obal do aktovky a iba mlčky civeli na zažltnuté stránky.

Starší policajt sa odrazu nahol až tesne k fotografii v kronike a niečo študoval. Opäť zalovil v aktovke a vybral lupu. So záujmom si prezeral jeden detail.

„Vidím, že niektoré metódy vyšetrovania sa od čias Sherlocka Holmesa veľmi nezmenili,“ usmial sa starosta.

Najstarší policajt pôsobil s veľkou lupou naozaj dosť staromódne. Pobavený úsmev starostu mu však vôbec neprekážal a svojim dvom kolegom ukázal hrotom pera, čo ho na fotografii upútalo.

„Ehm…“ prvý sa prebral Krauz, „tá pani Gerta, to je kto?“

„Boli spolu s doktorom v koncentráku. Pokiaľ viem, doktor sa nikdy neoženil, vrátil sa už s dvojročným synom a pani Gerta, prepáčte, my sme jej všetci hovorili teta Gerta, sa o nich starala.“

„Kde je teraz?“

„To je dosť záhadné, aspoň pre mňa. Pred piatimi rokmi odišiel najmladší Raši, hovorili sme mu Vilko, do zahraničia za prácou, ale on nebol doktor, jediný v celom rode nebol doktor. V tom čase sa niekam stratil aj jeho dedo a teta Gerta a jeho otec ho odišiel hľadať. Nikoho z nich som odvtedy nevidel. Počul som, že Vilkov otec niekde zomrel, že už to má za sebou, ale to boli iba také krčmové reči. Viete, ten jeho otec… on bol taký čudák. Dve generácie lekárov sa tu starali o pacientov, a on sa odrazu zabarikádoval v tom ich kaštieli a prestal vychádzať a stretávať sa s ľuďmi, venoval sa iba svojim knihám a výskumu. Úplne sa pomiatol.“

Krauz si iba preveroval holičove informácie. S uspokojením musel uznať, že holič im neklamal, aspoň v tomto nie.

„Ten jeho otec robil nejaký výskum, nie?“

„On bol normálny lekár, kým bol normálny, potom odišiel z nemocnice a začal pracovať vo výskumnom ústave popálenín a rekonštrukčnej chirurgie – to viem preto, lebo aj môj otec tam pracoval ako údržbár.“

„Kde?“

„Ústav na Zelenej hôrke. To je…“

„Viem, kde to je. Ešte by ma zaujímalo… ten ich kaštieľ má teraz číslo stotri, tak to bolo vždy?“

„Takže o kaštieľ vám ide? Toto všetko bolo iba divadielko? Aj vy ho chcete kúpiť? Alebo vás poslal niekto, kto ho chce…“

„Nie! My sme naozaj od polície a nič kupovať nechceme!“

„Tak potom v poriadku, inak by som vás musel poslať kadeľahšie, už mám tých večných otravovačov a nakupovačov plné zuby.“

„Môžete byť pokojný. To číslo?“

„Pokiaľ ja viem, tak sa tam adresa nikdy nemenila, aspoň za môjho starostovania určite nie.“

Krauz zavrel kroniku a posunul ju po stole ku starostovi.

„Ďakujeme pekne. Keby sme ešte niečo potrebovali, tak sa zastavíme.“

„Kedykoľvek,“ pritakal starosta.

Hneď zajtra dám papiere o verejnej súťaži do poriadku a potom môžete chodiť hoci aj dvakrát za deň. To si iba pomyslel, nahlas už nepovedal nič.

Sedeli v aute pred miestnym úradom a fajčili. Dvaja fajčili, tretí sa dusil vzadu a cez pootvorené okienko lapal vzduch. Lapal a trpel, ale ani necekol. Každý musí na oltár poznania priniesť svoju obeť, aj on. Nevystúpil by, ani keby v aute zapálili térový papier, veď s nimi sa za dve hodiny dostal ďalej než za posledné dva mesiace.

„Naschvál som položil obe fotografie vedľa seba,“ kašľal Eichler, „aby ste videli. Tá moja bola zo štyridsiateho štvrtého, tá v kronike zo štyridsiateho ôsmeho. Vôbec sa nezmenil a tie potvrdenia, že bol cez vojnu v Berlíne vo väzení a potom v koncentráku, si môže strčiť – viete kam. Presnejšie, to o tom koncentráku nech nikam nestrká, lebo to jediné by som mu veril, ale bol tam v úplne inej pozícii, nie ako väzeň. Váš názor, páni?“

„Doriti,“ uľavil si Chosé. „Pripadám si ako Indiana Jones. To aké staré prípady budeme ešte riešiť, kompl?“

„Ja neviem, ja sa v tom už vôbec nevyznám,“ pripustil Krauz.

„Nejaké fotografie z tridsaťročnej vojny by ste nemali, pán spisovateľ?“ dobiedzal Chosé.

„Nie, ale zbadali ste to číslo?“ nedal sa spisovateľ. „Fotografia bola robená pred vstupnou bránou a na bočnom stĺpiku som si niečo všimol. Pod lupou ste to jasne videli aj vy, nie? Bola tam rímska desiatka, veľké X. Pôvodná adresa bola číslo desať.“

„Takže starý Raši predsa len rátal s tým, že by ho mohol niekto pre jeho minulosť hľadať, a zametal za sebou. Hoci nechápem celkom presne, ako by ho zmena čísla v adrese mala ochrániť, ale to sa už asi nikdy nedozvieme.“

„Možno sa na celú zmenu adresy pozeráme zo zlého, izolovaného uhla pohľadu. Sama osebe nám nedáva zmysel, ale ak to bola súčasť celého radu obranných opatrení, tak asi mala zmysel a do niečoho zapadala.“

„Pán spisovateľ, nie je vás škoda? Nedáte sa k nám?“

„Ja viem, pán Krauz, som vám na smiech, ale už som si zvykol. My ľudia s fantáziou to nemáme na svete ľahké.“

„Nie, nie ste mi na smiech, náhodou máte celkom dobrý postreh a logické myslenie. Ak naozaj je tým, za koho ho pokladáte, a prežil to, čo ste už zistili, tak asi naozaj urobil celý rad opatrení, aby ho nenašli duchovia z minulosti. Teraz sa však rozlúčime.“

„Prečo?“

„Pretože my ideme k nám do kancelárie pracovať a vás vysadíme niekde v meste, povedzte si kde. Kroniku sme vám ukázali, našu časť dohody sme dodržali, teraz vy dodržíte svoju. Nechceme, aby ste sa nám plietli pod nohy, jasné?“

„Jasné. Vyhodíte ma v centre. Mám si ešte čo-to zariadiť.“

„Zatiaľ nehláste do žiadnej vašej centrály, že ste niekoho identifikovali. Najprv dokončíme vyšetrovanie my a potom vám pomôžeme, dobre?“

„Dobre, ale ja nemám žiadnu centrálu, ja som naozaj iba spisovateľ.“

„Ale keby ste chceli natrieť esesáka menom Rass, tak by ste vedeli, kam zavolať, nie?“

„To áno.“

„Tak nie. Nevolajte.“

„Dohodnuté.“

„A ešte niečo… zatiaľ ste nám nepovedali nič o tom vašom prípade.“

„O akom mojom?“

„No prečo vás prepadli, čo vám ukradli a prečo vás chceli zabiť. Hlavne, kto to bol?“

„To nestojí za reč…“

„Asi áno, keď ste sa obrátili na políciu.“

„Viete čo, možno neskôr…“

Cesta im ubehla celkom rýchlo. So spisovateľom sa slušne rozlúčili, ale auto nabralo úplne iný smer než do kancelárie.

„Zelená hôrka?“ skúsil Chosé.

„Správne, parťák. Niečo si chcem ešte preveriť a potom sa už s tými smradmi nebudeme hrať a udrieme.“

32

Výskumný ústav medicíny strážil vrátnik, ktorý vedel všetko.

„Riaditeľ? A načo vám je riaditeľ?“

„Chceme sa s ním porozprávať na tému popáleniny. Výskum kože a popáleniny.“

„Tak potom profesor Zmeškal. U riaditeľa by ste iba strácali čas. Medzi nami, je už staručký a nič si nepamätá, tak sa robí, že má veľa práce, a na všetky porady posiela svojho zástupcu, ale ak ho predsa len náhodou stretnete, nehovorte mu to.“

„Sľubujeme.“

„Tak volám na popáleniny, vydržte.“

Vrátnik všetko vybavil a poslal ich na tretie poschodie, kancelária číslo tridsaťosem. Bol tam a čakal ich. Profesor v bielom plášti – zaiste inteligent a nielen podľa názoru holiča.

Podali si ruky a predstavili sa. Nespúšťal z nich oči. Vyvalené oči. Krauz si skontroloval rázporok.

„Niečo nesedí?“ spýtal sa otvorene.

„Prepáčte, pracujem vo výskume už vyše tridsaťpäť rokov, ale políciu som tu ešte nezažil. Je to dosť nezvyčajná návšteva. Ani netuším, ako by sme vám mohli pomôcť.“

„Zaujímame sa o vášho bývalého kolegu, doktora Viliama Rašiho.“

„Vilo! Prepáčte, tykali sme si. A… ak sa smiem spýtať, vy ste z akého oddelenia?“

„Oddelenie vrážd.“

„Vraž…“ zastonal a detektívom neušlo, že sa pevne chytil operadla. „Tak sa mu to napokon predsa len podarilo…“ dodal ticho a zahľadel sa pod stôl.

Myšlienky mu uleteli kamsi dozadu a spomínal. Obaja detektívi jeho krátky výpadok koncentrácie využili a vymenili si rýchle pohľady.

Začal dobre, toto bude asi výživný výsluch, povedal Krauzov pohľad.

Aj ja som zvedavý, ako to vysvetlí, odpovedal Chosé.

„Pán profesor, pán…“

„Áno? Aha, prepáčte, na chvíľu som sa zamyslel. Tak prosím, aká je vaša prvá otázka?“

„Čo sa mu malo podariť?“

„Ach tak, zabudol som, že sa zhováram s detektívmi. Vám nič neujde, však? Môžem sa niečo spýtať? Vy ho vyšetrujete ako… ako…“

„Nie, nikoho nezabil, aspoň zatiaľ o tom nevieme, hoci sme iba na začiatku. Ale možno nám poviete niečo, čo nám v súvislosti s tým, čo už vieme, niečo naznačí. Ako sa poznáte?“

„Prišiel k nám ako lekár z kliniky, odbor plastická chirurgia, mal dve atestácie a pred sebou fantastické perspektívy. Všetko zahodil za hlavu a požiadal o preloženie do výskumu. Nikto jeho počínanie nechápal. Začal sa venovať výskumu kože a traumatickým zmenám spôsobeným tepelným vplyvom, inak povedané, popálením. Hneď od začiatku mi bolo jasné, že v tomto odbore nie je začiatočník, mal fantastické nápady, vynikajúce výsledky.“

„On skúmal nejaké mastičky na popáleniny?“

„Mastičky?“ zhrozil sa profesor. „Vy o popáleninách toho asi veľa neviete, však?“

„Ani nie. Mohli by sme vás požiadať o stručnú prednášku, aby sme boli aspoň okrajovo v obraze?“

„Pozrite, popáleniny sa rozdeľujú na tri stupne, podľa toho, do akej hĺbky kože zasahujú a čo všetko je teplom poškodené. Prvý stupeň je v podstate iba začervenie kože, keď je poškodená iba povrchová vrstva, teda epiderma. Druhý stupeň zasahuje do hĺbky zamše, teda dermy, a vznikajú pľuzgieriky naplnené seróznou tekutinou. Tretí stupeň je najťažší – dochádza k nekróze všetkých vrstiev, často zasahuje aj podkožné tkanivo až po kosť. Sú zničené všetky cievy, mazové a potné žľazy. Koža je v podstate mŕtva a už sa neregeneruje.“

„A doktor Raši zistil, ako by sa mohla regenerovať?“

„Nie celkom. Pri masívnych popáleninách druhého a tretieho stupňa trpí telo hlavne preto, že cez vzniknuté rany stráca bielkoviny, napríklad albumín, a tekutiny, a to preto, lebo spálená koža už nerobí ochrannú bariéru. Takáto rana je otvorenou bránou pre baktérie, vírusy a iné mikroorganizmy a hrozí infekcia. Záchrana života a liečba sú mimoriadne náročnou kombináciou jednotlivých odborných úkonov. Postupujeme tak, že sa vykoná debridement, teda vyčistenie, teda sa vyrežú nekrózy…“

„Mŕtve tkanivo, nie?“

„Správne. A rana sa prekryje xenotransplantátom.“

„A to je?“

„A to je kameň celého úrazu. Viete, čo je to Sus scrofa domestica? Asi nie.“

„Latinský názov svine domácej,“ usmial sa Krauz.

„Ale čo,“ prekvapene nadskočil profesor, „tiež postihnutý klasickým vzdelaním?“

„Nie, iba zanietený amatér.“

„Tí bývajú rovnako nebezpeční ako profesionálni vedci, niekedy aj viac, ale aby som pokračoval, xenotransplantátom rozumieme pás kože zo svine domácej, pričom bežne sa používajú pásy asi desať centimetrov široké a pol metra dlhé. Samozrejme, ide o laboratórne chované jedince, ale aj tak sa transplantát musí zbaviť baktérii a konzervovať mrazením. Zvláštne, akí sme si so sviňami blízki…“

„A nielen anatomicky a biologicky,“ podotkol Chosé a obaja prítomní podvedome prikývli, lebo s tým mali svoje skúsenosti.

„Správny postreh.“

„Takže doktor Raši nebol nenažranec, keď choval toľko prasiat, on ich naozaj potreboval na niečo iné,“ zašomral Krauz.

„Nerozumiem,“ priznal profesor.

„To nič, pán profesor, len pokračujte.“

„Ošetrená a vyčistená rana sa prekryje pásom kože zo svine a nechá sa pôsobiť. Asi šesť, niekedy sedem dní nevzniká imunitná reakcia, lebo ľudské telo si neuvedomuje, že na ňom žije tkanivo z cudzieho organizmu. Až keď začnú prerastať cievy z ľudského podkladu do prasacieho transplantátu, dochádza k reakcii, ale aby sme tomu predišli, tak sa transplantát vymení a cievne spojenie sa preruší.“

„Nepodávajú sa imunosupresíva?“

„Nie, ten transplantát tam nie je na to, aby prirástol a ostal naveky. To nie je transplantácia pečene alebo obličky. Ten transplantát je tam iba ako krytie – aby sa zamedzilo stratám tekutín a bielkovín a prístupu baktérii. Slúži ako dočasné riešenie, kým sa nepristúpi ku konečnému riešeniu.“

„Dobre, to by sme ako-tak chápali… A akú rolu v tom zohral doktor Raši?“

„Zvláštnu. Hneď po príchode k nám sa začal venovať xenotransplantátom, ale jeho výsledky boli od začiatku úchvatné. Viete, aby ste ma chápali, krátko po jeho príchode sme sa spriatelili, a hoci som v tom čase bol vedúci oddelenia, podieľal som sa na výskume tiež a žasol som. Mal som možnosť sledovať jeho prácu takpovediac úplne zblízka. V liečení popálenín mal unikátne výsledky, niekedy som až žasol, aké má skúsenosti, odborné znalosti a informácie, ktoré nám ostatným chýbali. Nikdy nám nechcel prezradiť, odkiaľ čerpá poznatky. Mnohí kolegovia sa na to otvorene pýtali a chceli sa zaradiť do jeho výskumného tímu, no neprezradil nič, iba sa čoraz viac uzatváral do seba. Mohol to dotiahnuť veľmi ďaleko, o pár rokov by určite dostal Nobelovu cenu, keby…“

Profesor zmĺkol, zháčil sa.

„Ale on ten objav nedokončil,“ zaujímal sa Krauz.

„No… nie…“ habkal profesor.

„Čo sa stalo?“

Profesor si pošúchal bradu.

„Viete, to je vlastne interná záležitosť a…“ koktal.

„Ale my nevyšetrujeme váš ústav, ani vaše oddelenie a tieto informácie sa neobjavia v žiadnom zápise. Sú to informácie iba pre nás.“

Profesor sa viditeľne upokojil.

„Mám tomu rozumieť tak, že vaše vyšetrovanie nesmeruje k činnosti ústavu?“

„Určite nie, ide nám iba o osobu doktora Rašiho.“

„No…“ začal profesor, „viete, stala sa taká nemilá vec. Kolegovia mi hlásili, že doktor Raši si občas… ako by som to, no proste požičal nejaký preparát alebo sklené zariadenie z laboratória a vzal si ho domov. A zabudol ho vrátiť.“

„On kradol zariadenie laboratória,“ spresnil Chosé.

„Alebo aj tak. Ako vedúci oddelenia som ho požiadal o vysvetlenie. Povedal mi, že robí výskum aj doma a niektoré chemikálie alebo laboratórne zariadenie sa nedajú kúpiť, čo je pochopiteľné. Vzhľadom na jeho výsledky som túto lapáliu vyriešil napomenutím a musel mi sľúbiť, že veci vráti a prestane ich… premiestňovať. Bolo mi to vrcholne trápne, debatovať s takým odborníkom na tejto úrovni, chápete ma. Lenže potom sa stalo to s tou asistentkou Mlynárovou…“

Profesor sa znova zamyslel. Nechali ho, nech sa sám rozhodne.

„Prišla s neuveriteľnou sťažnosťou a ja som to musel nahlásiť vyššie. Doktor Raši pozval svoju asistentku k sebe domov. Vedel som, že manželka mu zomrela pri pôrode syna a že žije sám niekde na samote na okraji mesta. Pozval ju, no dobre – bola slobodná, bez záväzkov a pokojne mohli nadviazať aj bližší kontakt. Lenže po týždni prišla a so slzami v očiach mi ukázala plece. Mala tam malý štvorček asi trikrát tri centimetre skoro nebadateľne inej farby, ako bola ostatná koža. To, čo mi oznámila, ma vydesilo. Doktor Raši ju k nim domov nepozval na rande, ale požiadal ju o spoluprácu na jeho experimente. Vraj potrebuje testy na živom človeku, a ak bude súhlasiť, tak jej všetko finančne vynahradí a natrvalo ju zaradí do svojho tímu. Zaskočilo ju to, ale napokon súhlasila. Raši jej zaživa vyrezal ten štvorček na pleci a nahradil ho transplantátom z vlastného laboratória. To, čo som po týždni videl, ma ako vedca prekvapilo – transplantát sa neuveriteľne dobre ujal a skoro splynul s okolitým tkanivom, ale ako lekára ma to pobúrilo. Laboratórne testy na živých ľuďoch sú predsa zakázané na celom svete! To bolo barbarstvo, aj keď v mene vedy!“ rozhorčil sa profesor a skoro sa spotil.

„Doktor Raši robil pokusy na živých ľuďoch?“ žasol aj Krauz.

„Či na viacerých, to neviem, ale na asistentke určite, videl som to na vlastné oči. Bolo to neprípustné, mohol ju zabiť!“

„Tak preto tá vaša reakcia na úvod, keď sme sa predstavili. Mysleli ste, že sa mu to napokon podarilo.“

„Myslel.“

„Čo ste spravili?“

„Ohlásil som to vyššie, vedenie ústavu začalo vyšetrovanie a oznámenie asistentky Mlynárovej sa potvrdilo. Museli sme ho prepustiť.“

„A on?“

„Viem iba toľko, že sa úplne uzavrel do svojho súkromného laboratória a prestal s okolím komunikovať. Asi po roku sa mi ozval telefonicky a žiadal ma o dva posledné výtlačky lekárskeho časopisu z Bostonu, lebo tam boli uverejnené výsledky ich výskumu v oblasti popálenín a chcel si ich preštudovať. Poslal som mu ich, ale osobne sme sa už nikdy nestretli.“

„Čo je s ním teraz?“

„Ani netuším, nevideli sme sa roky.“

„V tom jeho laboratóriu ste niekedy boli?“

„Nikdy, ani v jeho dome, ani neviem, kde presne býva.“

„Tá asistentka Mlynárová je ešte tu?“

„Je v Anglicku. Urobila kariéru v zahraničí.“

Krauz a Chosé na seba chvíľu gánili a ani jednému nebolo do reči.

„A trochu vody by som mohol poprosiť, akosi mi vyschlo v krku,“ uzavrel výsluch Krauz.

33

Bolo už dosť neskoro hľadať školníka v škole, tak vyskúšali nájsť ho doma. Mali šťastie, polieval trávnik.

„Tu nie,“ zaskučal a poobzeral sa, či suseda z prvého poschodia nie je v okne. „O pol hodinky v sedle za barakom.“

Nechceli ho kompromitovať a bez zbytočných rečí poslúchli. Veľmi jeho pokynu nerozumeli, ale obišli panelák a našli drevenú šopu s honosným názvom Jedno v sedle. Majiteľ mal zmysel pre humor a nad výčap zavesil staré obdraté sedlo, inak sa sedelo na obyčajných stoličkách. Pivo, borovička, rum, to bolo všetko, čo uživilo výčapníka, ale priniesol to zákazníkom rovno pod okná, takže mal stále plné.

Sadli si, objednali si dve malé pivá a o chvíľu na to prišiel aj školník-údržbár.

„Prepáčte, ale v tom našom dome majú aj steny uši a oči sú za každým oknom.“

„V poriadku, pochopili sme.“

„Stalo sa niečo?“

„Stalo. Zistili sme nové informácie, ten pán v byte Nováka asi nezomrel náhodou, takže ten blondiačik s čapatým nosom a dvoma prstami na ruke by nás veľmi zaujímal. V tomto obvode je aspoň tucet základných škôl, a obchádzať ich jednu za druhou, uznajte sám…“

„Nič nemusíte obchádzať,“ uznanlivo prikývol Nagy. „Počítal som s tým, vlastne ste mi to pri odchode z kotolne tou bankovkou jasne naznačili, takže som vás čakal. Povedal som o tom chlapcovi synovi. Povypytoval sa na ulici…“

Údržbár zaváhal. Mal pre nich informáciu a nevedel odhadnúť jej cenu. To, že ju nepustí zadarmo, bol rozhodnutý už dávno, ale nevedel, či je zahrnutá v tej prvej bankovke, alebo mu taká blbosť vynesie ešte jednu. Bál sa na to otvorene opýtať, aby ich nenaštval, zároveň nechcel prepásť príležitosť.

„Nebolo to ľahké,“ zaodŕhal a zaklamal, lebo syn mu meno chlapca priniesol zo školy už na druhý deň.

„Máte iba časť mena – alebo celé aj s adresou?“

„Celé.“

Burger nelenil a vybral z vrecka stovku. Poskladal ju, položil na stôl a prikryl pivnou táckou. Ani údržbár nelenil, vylovil peňaženku a vybral z nej lístoček. Nehral sa s ním na skrývačku a rovno ho podal Burgerovi, ten ho rozložil a prečítal si meno a adresu. Podal ho Hanzelovi.

„Váš syn ho pozná?“

„Nie, povypytoval sa v okolí. Tí uliční banditi poznajú každého a všetko, nič im neujde.“

„Súhlasíme, máte stopercentnú pravdu, preto vám prezradíme ešte jedno meno. Chalan, čo sa volá Dorka, mladý vysoký čiernovlasý vychrtlík. Hovorí vám to niečo?“

„Páni…“ údržbár zvraštil tvár, akoby sa napil octu. „To nemyslíte vážne,“ zastonal, lebo s ním zaobchádzali podľa príslovia Podaj prst, vezmeme celú Dorku.

„Ja viem,“ súhlasil Hanzel, „za niečo si aj my musíme zaslúžiť výplatu, ale nebojte sa, my si ho nájdeme, no keby ste nás predbehli, dajte vedieť, oplatí sa vám to.“

Narážka na odplatu vyhladila údržbárovi vrásky a prejavil aspoň toľko zdvorilosti, že sa tváril, že nad ponukou vážne uvažuje. Tak ho nechali uvažovať a bez podania rúk sa rozišli. Keby videli, ako trieli domov, sotva zašli za roh, a ako synovi opisuje vychrtlíka s dievčenskou prezývkou a ženie ho do ulíc snoriť, určite by sa pobavili.

„Mne sa to nezdá, Edo,“ šomral Hanzel cestou k autu a vôbec sa nebavil. „Žeby to bolo také jednoduché?“

„Pracujeme systematicky, Oto, ideme krok za krokom, a keď sa darí, tak sa darí. Chalan s takým výrazným opisom by sa nám aj tak neschoval, skôr či neskôr by sme ho vypátrali, no tak tentoraz to bolo skôr, je tam toho.“

Nasadli do auta a Burger si na kolená rozložil rozkladaciu mapu mesta. „Ako je to na tom lístku, Oto? Vranovská…“

„Dvadsaťdeväť.“

„Vra… Vra… Vranovská…“ šomral si Burger a behal prstom po zozname ulíc. „Cé dvanásť.“

Obrátil mapu a našiel si označený štvorec. „Sme dve ulice odtiaľ, ale Vranovská je dlhá cez pol sídliska, môže to byť na opačnom konci.“

„Tak nerečni a pohni, aj tak ju musíme prebehnúť celú.“ Viac nerečnili a prebehli.

34

Krauz a Chosé sa rozhodli, že už stačilo a idú do kaštieľa, zdrapnú milého Ota a jeho vypečeného kamaráta Vilka pod krk a vyžmýkajú z nich, čo sa dá. Ak niekto vie, čo sa tu deje, tak to musia byť jedine oni dvaja.

Už boli hodný kus cesty od výskumného ústavu, keď Chosému zavolala Petra.

„Ahoj, srdiečko, chýbam ti?“ ozval sa.

„Kašlem na teba, Chosé, ale mohli ste si s Eichlerom aspoň vymeniť telefónne čísla, prečo otravuje mňa? Mám tu rozrobený výsluch.“

„Nerozumiem, prečo ťa otravuje?“

„Lebo sa chce s vami súrne spojiť a nemá na vás kontakt.“

„Tak mu povedz, že máme plné ruky roboty a nech zajtra ráno príde do kancelárie.“

„To som skúsila, no povedal mi, že je to veľmi súrne a že vás čaká pri Koníkovi.“

„Serieme naňho.“

„Asi s tým počítal, lebo na záver mi oznámil niečo zaujímavé. Mám vám povedať heslo Gerta, vraj už budete vedieť, o čo ide.“

Chosé schoval mobil a zagánil na Krauza.

„Ja ho zabijem.“

„Koho?“

„Spisovateľa.“

„Prečo?“

„Volal Petre, že nás čaká pri Koníkovi.“

„Je okašlaný.“

„Ale na konci jej povedal heslo Gerta.“

„Tak hneď po tebe ho zabijem aj ja,“ zaskučal Krauz a strhol volant tak prudko, že vodiči idúci za ním si ani nestihli poklepať po čele. „Ten debil určite vyšetruje na vlastnú päsť a niečo posral!“

Stál na chodníku a čakal, presne, ako sľúbil. Namiesto pozdravu ich rovno spéroval.

„Nešli ste do kancelárie, volal som vám, oklamali ste ma!“

Krauz iba bezmocne vydýchol, tak odpovedal Chosé.

„A vy ste odkedy nový šéf oddelenia vrážd?“

„Nie som, ale myslel som si, že máme dohodu a sme parťáci.“

„Nie sme a dohoda sa už skončila!“

„Takže vám nemusím vôbec nič povedať, však? Tak vám ani nepoviem, že som našiel penzión s deväťdesiatročným starcom a jeho sedemdesiatosemročnou asistentkou. A ani vám nepoviem, že sa spoznali v Osvienčime. Majte sa, dovidenia…“

Ale neodišiel, ostal stáť pri aute.

„Povedz mu, nech si nasadne,“ zasyčal Krauz a silno zovrel volant.

Chosé sa ani neunúval, lebo spisovateľ sa už hrabal dnu.

„Buď máte veľmi dobré a vierohodné vysvetlenie, alebo ideme rovno do Justičáku a orloj uvidíte najbližšie, až keď tá smrtka porodí mladé!“ upozornil ho Krauz.

„Jistě… prepáčte, určite. Určite, že mám. Ale musíte uznať, že nehráte férovo, aj ja mám právo na informácie z prvej ruky.“

„Na to vám kašlem, dohodli sme sa, že sa nám nebudete pliesť pod nohy! To bola vaša časť dohody a evidentne ste ju nedodržali!“

„Ale to, čo som spravil, som spravil ešte pred našou dohodou a za to, že sa mi výsledky dostali do rúk pred hodinou, tiež nemôžem, inak som dohodu dodržal, dokonca som urobil aj niečo navyše a volal som vám, čo som, po prvé, ani nemusel a, po druhé, už aj obanoval!“

„Tak dobre, keď to bolo pred dohodou, tak je vám odpustené. Počúvame.“

„Ale zoberiete ma so sebou.“

„Nie!“

„Tu mi zastavte… tam pri tom obrubníku…“

„Tak dobre, doboha aj s pražským vydieračom!“ uľavil si Krauz.

„Dosť som pobehoval po nezmyselných adresách súvisiacich so Zámockou ulicou a Zámockými schodmi a na ostatné mi neostával čas, a pretože sa moje pátranie ani o kúsok nepohlo z miesta, požiadal som priateľa, aby mi pomohol. Koľko rokov má kapitán doktor Rass, to som približne vedel, takže som ho poslal pátrať po starobincoch a penziónoch. A niečo našiel. Viete, kde je penzión Nádej na Orgovánovej sedem?“

„Nie, ale nájdeme to.“

„Tak hľadajte!“

„A prečo ste použili heslo Gerta?“

„Lebo budete prekvapení…“

Chosé si rozložil mapu a penzión našli bez problémov. Vyplnili tlačivo o návšteve a opatrovníčka ich odprevadila až do izby. Bol to veľmi slušný, pekný penzión, izby tam nevyzerali ako nemocničné izby alebo väzenské cely, boli útulne zariadené.

„Pani Gerta, pani Haláková… máte návštevu,“ ohlásila ich opatrovateľka a ustúpila im z cesty.

Na posteli ležal veľmi starý muž, presnejšie, to, čo z neho ostalo. Bol vycivený na kosť a na tvári mal dýchaciu masku. Oči mal zavreté a neotvoril ich ani po príchode opatrovateľky, asi bol v takomto stave už dlhšie.

Pri posteli v pohodlnom kresle sedela stará žena. Mala snehobiele vlasy a neprirodzene modré oči. Napriek tomu, že bolo leto, cez plecia mala prehodený svetrík a cez kolená deku. Ani sa nepohla, privítala ich iba očami.

„Ale ako som vám povedala, nesmie sa rozčúliť, buďte opatrní, inak to jej srdce nevydrží,“ upozornila ich ešte raz opatrovateľka a odišla.

Sadnúť si nemali kam, tak ostali stáť. Krauz ani netušil, ako začať, aby ju nerozrušil, zato spisovateľ to vedel veľmi presne a s rozrušením si žiadnu hlavu nerobil.

„Môžem ja?“ spýtal sa detektívov.

„Skúste,“ súhlasili, lebo im vytrhol tŕň z päty a okrem toho to bola jeho akcia, takže mal plné právo začať.

Začal ako vždy vo svojej neodmysliteľnej aktovke. Vybral pedantne uložený spis, zalistoval v ňom a vytiahol fotografiu. Zase fotografiu, jednu z mnohých, ktoré staručký spis po otcovi obsahoval. Bez váhania ju podal starenke. Vzala si ju, usmiala sa a načiahla sa k nočnému stolíku, ale Krauz ju predbehol a okuliare jej galantne podal. Nasadila si ich a zahľadela sa na fotografiu. Výraz tváre sa jej nezmenil, a ak aj áno, hlboké vrásky všetko zamaskovali.

Pokojne vrátila fotografiu spisovateľovi, zložila si okuliare a nezábudkovo modrými očami sa zahľadela na mužov stojacich pred ňou.

„Prišli ste neskoro, čakali sme vás skôr. Teraz nám už nemôžete ublížiť,“ povedala tichým, pokojným hlasom a Krauzovi sa uľavilo, lebo rozrušená určite nebola.

Možno trochu prekvapená, ale rozrušená určite nie. Pokojne si preplietla prsty a ruky nechala položené v lone. Čakala.

„Tá v strede je Gertrúda Halle, dozorkyňa zo ženskej časti koncentračného tábora Auschwitz-Birkenau,“ začal spisovateľ pomaly a dbal na to, aby jasne a zrozumiteľne vyslovil každé slovo, akoby rozprával s malým deckom a veľmi mu záležalo na tom, aby decko rozumelo všetkému, čo hovorí. „Na fotografii zo štyridsiateho štvrtého má devätnásť rokov. V tom čase už nepracovala ako dozorkyňa, ale pretože krátko predtým ukončila zdravotnú školu, prihlásila sa dobrovoľne ako zdravotná asistentka do výskumného tímu. Bola pridelená k doktorovi Wilhelmovi Rassovi, hauptstrumführerovi SS. Je tak?“

„Nie,“ odpovedala tichým, ľadovo pokojným hlasom. „V tom čase ho už nadovšetko milovala a nebola k nemu pridelená, žiadala sa sama.“

„Aha,“ pochopil spisovateľ. „Ale inak som tu správne, však? Vy ste Gertrúda Halle.“

Neodpovedala, iba sa na spisovateľa usmievala očami, tvár mala stále meravo pokojnú.

„A toto,“ spisovateľ ukázal bradou na zomierajúceho muža na posteli, „je Wilhelm Rass.“

Aj ona sa pozrela naznačeným smerom, akoby si muža na posteli všimla až teraz.

„Pre mňa doktor Viliam Raši, lekár, čo zachránil život a vrátil zdravie tisíckam pacientov,“ oznámila im a akoby na chvíľu zaváhala, či to má spraviť. Napokon sa rozhodla, že to spraví, a nebadane sa nahla k posteli. „Lovci,“ vzdychla si ticho, ale počuli ju všetci. „Tak nás napokon predsa len našli, drahý,“ oznámila mu, akoby ju mohol počuť.

„Nie, nie sme lovci nacistov. Toto sú páni od polície a ja som spisovateľ. My nikoho nelovíme, jedine ak informácie. Ja píšem knihu a oni hľadajú mladého Vilka, to je všetko.“

„Vilka?“ zareagovala a skúmavo sa zahľadela na Krauza. „Prečo Vilka hľadá polícia?“

„Chceme mu položiť pár otázok.“

„Hrozí mu nebezpečenstvo?“

„Myslím, že nie.“

„Vilka treba chrániť, má veľký poklad…“ nedopovedala, zamyslela sa a hlava jej o niečo klesla.

„Vilko…“

„Vilko tu nie je!“ razantne skočila Krauzovi do reči. „Je v cudzine, je v bezpečí, už mu nemôžete ublížiť… dajte mu pokoj…“ zastonala a až teraz na nej bolo vidieť, že je rozrušená.

Spisovateľ naznačil Krauzovi, aby sa stiahol.

„Len pokojne, pani Gerta, len pokojne. Chcem vás požiadať, či mi odpoviete na pár otázok v súvislosti s mojou knihou.“

„S knihou?“ prebrala sa. Evidentne jej robilo problém sledovať dve línie improvizovaného výsluchu.

„S mojou knihou,“ pritakal spisovateľ. „Povedal som vám, že som spisovateľ, pamätáte sa?“

„Spisovateľ… áno…“

„Bol som vo Vroclavi, našiel som stopu…“

„Tak vy ste boli vo Vroclavi a chcete mi tvrdiť, že nie ste jeden z nich?“

„Naozaj nie som.“

„Tak čo snoríte? Prečo chcete vyťahovať staré, dávno zabudnuté hriechy?“

„Lebo nikdy zabudnuté neboli. Chcem o tom písať.“

„A načo? Veď sa už toho popísalo dosť.“

„Tak mi aspoň odpovedzte na jednu otázku: ste matkou doktora Viliama Rašiho, toho výskumníka narodeného tesne po vojne?“

„Matkou? Tak to ste sa vo Vroclavi ďaleko nedostali.“

„Nie, priznávam, že nie, ale našiel som ich byt. Ešte stále bývajú na Soľnom námestí kúsok od vchodu do podzemného krytu, čo tam za vojny vykopali Nemci. Teraz sú tam verejné záchody, ale kryt je stále tam, ako bol. Jacek Rudawski tam stále býva.“

„Jacek…“ vzdychla si starenka.

Chosé a Krauz si vymenili prekvapené pohľady. Poštárka im povedala, že na balíku z Poľska bol ako odosielateľ uvedený nejaký Jacek a priezvisko podobné kovu alebo železu, alebo rude… Rudawski by tejto podmienke celkom vyhovoval. Rozhodli sa nechať vyšetrovať spisovateľa, zatiaľ mu to išlo celkom dobre a ako si všimli, možno sa aj oni dozvedia niečo nové, čo by im zapadalo do mozaiky.

„Jacek,“ vzdychla si znova, „to bolo tak dávno…“

„Ste Viliamovou matkou? Ako ste sa dostali z Osvienčimu?“

„Nič neviete, nič. Ste tak ďaleko.“

„Tak mi to povedzte.“

„Povedať vám?“ Zhlboka vydýchla a sťažka pokývala hlavou. „Vlastne… teraz už na tom aj tak nezáleží. Máte pravdu, treba to niekomu povedať. Ak ste našli Jaceka a nás, moje mlčanie vás určite nezastaví a pôjdete ďalej. Budete snoriť a vypytovať sa, a mohli by ste narobiť veľa zlého, mohli by ste ublížiť nevinným ľuďom, mohli by ste ublížiť Vilkovi, a to nedopustím. Radšej vám to poviem. Vodu…“ ukázala na pohár na stolíku.

Podali jej vodu a trpezlivo počkali.

„V jednom z posledných transportov bola aj ona, Irena Rudawska, jedna z posledných… Bola herečka. Veľmi pekná, mladá a zdravá žena. Wilhelm si ju vypýtal do svojho pokusného tímu, ale nie na pokusy. Zamiloval sa do nej. Mal s ňou pomer a ja som mu v tom nedokázala zabrániť, dozvedela som sa to príliš neskoro. Keď sa priblížil ruský front, museli sme utiecť na Západ. Wilhelm vtedy pomohol mnohým súkmeňovcom, odstránil im tetovania a ako radoví vojaci sa dostali až k Spojencom. Irena ostala, vyviedol ju z tábora, aby ju nezmasakrovali, a zaviedol ju k rodine, kde jej už nehrozilo nebezpečenstvo. Ja som sprevádzala Wilhelma až do internačného tábora pri Norimbergu, tam nás na chvíľu rozdelili, ale potom sme sa znova stretli a schovali na statku v Bavorsku.“

Eichler iba prikyvoval, zatiaľ mu všetko sedelo s otcovými poznámkami.

„Po dvoch-troch rokoch sa situácia v Európe tak skomplikovala, že niektorí nabrali odvahu, opúšťali skrýše a hromadne utekali do Argentíny. My sme sa rozhodli, že sa vrátime domov. Wilhelm zaobstaral falošné doklady a potvrdenia o jeho väznení a o mojom pôsobení vo vojenskej nemocnici v Berlíne a vydali sme sa späť do Poľska. Wilhelm sa nechcel vzdať myšlienky na Irenu a ja som sa nechcela vzdať jeho, okrem toho chorľavel, potreboval opateru. Taký zvláštny povojnový trojuholník. Vedeli sme, kde hľadať, našli sme ich vo Vroclavi – presnejšie, to, čo z ich rodiny ostalo. Irena tesne po vojne porodila dvojičky, potom ju znásilnili a zabili ruskí vojaci, o siroty sa starali starí rodičia. Nemali čo jesť, bol strašný hlad, po vojne nebolo ničoho, preto radi súhlasili, keď im Wilhelm navrhol, že jedného syna si zoberie so sebou. Podarilo sa nám prežiť a v štyridsiatom ôsmom sme sa vrátili do Kališťa. Politická situácia sa dramaticky menila, všade bol nepredstaviteľný chaos, a tak úradníkom stačili falošné potvrdenia a z Wilhelma sa bez problémov stal opäť doktor Viliam Raši.“ Zasekla sa, nahla sa k posteli a pohladkala mužovi ruku. „Tento doktor Raši,“ dodala. „Doktorov bolo vtedy ako šafranu, potrebovala ho celá dedina a nikto nič neskúmal, každý bol rád, že sa vrátil a že opäť má kto ordinovať. Ja som mu robila sestričku a spolu sme sa začali pretĺkať. Sami, obaja rodičia mu zomreli cez vojnu pri požiari lietadla. Pýtate sa, či som Viliamova matka? Nie, iba som ho vychovala. Iba vychovala, ako vlastného, lebo vlastné… sme nikdy nemali.“

„Tak výskumník doktor Raši má brata… dvojča… Jaceka… preto bol taký agresívny, keď som ho našiel,“ brblal si spisovateľ popod nos a podvedome si olizoval hornú peru.

„Ak ste ho našli a nemal z toho radosť, tak sa ani nečudujem, rýpete do veľmi starých, veľmi nebezpečných udalostí, a nie každému to musí byť príjemné,“ súhlasila pani Gerta.

Spisovateľ stíchol, stále si olizoval hornú peru a premýšľal.

„Môžem sa niečo spýtať aj ja?“ skúsil Krauz. „Spomínali ste, že Vilko, teda vnuk tohto pána, čo tu leží, má nejaký poklad. Aký poklad? Ako tomu máme rozumieť?“

Nechcelo sa jej už odpovedať, zvädla a akoby zaspávala.

„Pani Gerta, povedali ste nám, že Vilka treba chrániť. Jemu hrozí nejaké nebezpečenstvo?“

„Hrozí…“

„V súvislosti s tým pokladom?“

„Áno.“

„Čo je to? Aký poklad?“

„To nesmiem, musím ho chrániť…“

„Tak mi aspoň povedzte, kde je jeho otec.“

„Nie…“

„Je v Poľsku u brata Jaceka?“

„Nie, neviem… choďte už!“

Odrazu ožila, premerala si ich zhrozeným pohľadom, akoby ich videla prvý raz, a hystericky zavyla: „Zmiznite už! Choďte preč! Už vám nič…“ a chytila sa za hrdlo.

Začala sa dusiť, chrčala a hlava jej padla dozadu.

Krauz vybehol na chodbu a dobehol až k izbe opatrovateliek. Vrazil dnu.

„Prosím vás, pani Gerta, dusí sa!“

„Hovorila som vám, že sa nesmie rozčúliť,“ naštvala sa opatrovateľka a svižne vstala, otvorila skrinku s liekmi a do injekčnej striekačky nabrala trochu životabudiča. Krauz nečakal a vybehol von, opatrovateľka tesne za ním.

Keď vošli do izby, Gerta sedela bezvládne v kresle a Chosé sa jej snažil naliať trochu vody do kŕčovito zovretých úst.

„Pozor!“ zavelila opatrovateľka a odstrčila Chosého.

Rutinovaným pohybom strhla zo stareny sveter, vyhrnula jej košeľu a obnažila plece. Injekciu pichla do svalu, pomaly zatláčala piest a sledovala reakciu. Prišla okamžite – pani Gerte očerveneli líca, prebrala sa.

Krauz podišiel bližšie a nahol sa nad pacientku. Na pleci a na tricepse ho niečo upútalo. Spýtavo zazrel na parťáka, či si to všimol aj on. Všimol a iba súhlasne prikývol.

„Nadnes stačilo, páni,“ ukončila návštevu opatrovateľka a rukou ukázala ku dverám.

Keď prechádzali popred pult so službukonajúcou opatrovateľkou, Krauz dostal nápad.

„Prosím vás, keď sme sem prišli, museli sme vyplniť také malé tlačivo o návšteve a poznačili ste si nás do zošita.“

„Správne, také sú predpisy.“

„To robíte vždy?“

„Vždy.“

„Mohol by som si ten zošit pozrieť?“

„Určite nie, ten slúži iba pre internú potrebu.“

„Prepáčte, ja som sa nepredstavil…“ zalovil vo vrecku saka a vybral služobný preukaz, „detektív Krauz, kriminálna polícia.“

„To je niečo iné…“

Krauz listoval a Chosé mu nazeral ponad plece.

„Pred tromi dňami mala pani Gerta návštevu. Tu ste napísali dve mená: Adam Kowalski a Tadeusz Malinka. Kto to bol?“

„Ukážte… aha! Nepoznám ich, povedali mi, že sú z rodiny.“

„Ako vyzerali?“

„Dvaja mladí muži, asi dvadsaťpäťroční.“

„Bolo na nich niečo zvláštne?“

„Ako čo?“

„Niečo, čo vám udrelo do očí.“

„No… jeden mal celú hruď potetovanú a druhý, taký blondiak, mal na koreni nosa malú jazvičku.“

„Podľa čoho ste napísali tie mená?“

„Dali mi poľské pasy.“

„Hovorili po poľsky?“

„Vlastne… nie. Hovorili normálne po našom.“

„Chodia sem často?“

„Ten potetovaný sem chodí pravidelne takmer každý deň poobede o tretej, ten druhý tu bol iba raz.“

„Ďakujeme.“

„Za málo.“

Krauz sa slušne uklonil a ešte raz sa poďakoval úsmevom. Zbehli po schodoch a celkom radi sa posadili do auta. Služobné auto im odrazu pripadalo ako jediné normálne útočisko, kde ešte niečomu rozumeli, kde dva a dva ešte stále bolo štyri a kde sa dalo ako-tak popremýšľať. Znova prišli na rad cigarety.

„Pán spisovateľ, ja som síce trpezlivý človek,“ začal váhavo Krauz, „ale čo je veľa, to je veľa.“

„Ja viem, som vám dlžný vysvetlenie,“ pripustil Eichler. „Viete, keď som sa začal zaoberať otcovými zápiskami, pochopil som, že sám na to nestačím. V našej komunite je ešte stále dosť dobrovoľníkov, ktorí sú v prípade nacistov ochotní pomôcť. V otcových zápiskoch som našiel odkaz na Vroclav, ale nebol jasný a nevedel som sa z toho vysomáriť. Otec spomínal nejakú Rassovu rodinu menom Rudawski, ale nič viac. Nevedel som, ako by nacista mohol mať v Poľsku rodinu, a tak som požiadal našich, aby mi túto informáciu preverili. Našli ich veľmi rýchlo, pracovalo na tom osem dobrovoľníkov. Za Jacekom Rudawským som už zašiel sám. Keď som sa mu predstavil a vysvetlil som mu, čo viem a po čom pátram, skoro omdlel. Odrazu ich tam bolo ako mravcov, prešacovali ma, hľadali čokoľvek, čo by mohli zničiť a prekaziť mi pátranie, vyhrážali sa mi, že ak neprestanem, zabijú ma, a vyhodili ma von. Doslova, skoro som si zlomil ruku. Chodili za mnou ako tiene, odprevadili ma aj na železničnú stanicu, v Ostrave sa mi vlámali do hotelovej izby, všetko prehádzali, a keď zistili, že pokračujem, našli si ma aj tu, prepadli ma a zbili ma. Ukradli mi aktovku, ale nič dôležité tam našťastie nebolo.“

„Takže ste od začiatku vedeli, kto vás prepadol.“

„Vedel.“

„A u nás ste si vymysleli, že ide o pokus vraždy!“

„Nie, nevymyslel! Priložili mi na krk britvu a povedali mi, že toto je posledné varovanie, že nabudúce už zarežú. Vystrašili ma a ja som išiel na políciu. Ani vtedy som ešte nevedel, že Jacek je vlastný brat doktora Rašiho, dokonca dvojča. Dozvedel som sa to až teraz – a to by vysvetľovalo jeho agresivitu. Obaja sú priamymi potomkami nacistu, keby som to zverejnil, asi by neboli radi. Raši je lekár – výskumník a Jacek sa venuje regionálnej politike, v kariérnom postupe by im to nepomohlo.“

„To som si istý“ súhlasil Krauz.

„Čo to splietala o poklade? Čo má mladý Vilko?“ spýtal sa Chosé.

„Neviem, o poklade otec nenapísal nič. Jediné vysvetlenie by bolo, že veľmi veľa utekajúcich nacistov malo pri sebe zlato a šperky, čo v koncentráku nakradli. Asi mal niečo u seba aj Wilhelm s Gertou, alebo ak nie u seba, tak si niečo schovali a po rokoch vyzdvihli.“

„Panebože!“ zabedákal Krauz. „Židovské zlato! Väčšie klišé ste si už vymyslieť nemohli?“

„Nie,“ odpovedal úprimne.

Krauz a Chosé chvíľu mlčky fajčili. Obaja premýšľali.

„Ako ste ich vôbec našli?“ napadlo Chosému.

„Opäť pomohli naši, mám tu niekoľko výkonných pomocníkov. Začali v Kališti v penzióne a majiteľ je náš človek. Dal nám niekoľko zaujímavých informácii, napríklad nám povedal, že asi pred piatimi rokmi prišiel mladý Vilko za ním a požiadal ho o umiestnenie svojho deda a pani Gerty. Vraj dočasne, kým si niečo nezariadi. To dočasne trvalo rok a pol a potom sa im prestalo páčiť a našli si nový, pohodlnejší penzión, našťastie presne vedel, kam sa presťahovali.“

„Fantastické, mať takú armádu donášačov, ako máte vy, tak každú vraždu vyriešime za dva dni. Ale to, čo ste povedali, je dosť zaujímavé, lebo my máme informácie, že mladý Vilko odišiel do cudziny a jeho otec, výskumník Viliam, išiel za ním, šiel ho hľadať, takže otca Wilhelma by si mal do penziónu uložiť on, a nie vnuk Vilko, ten už mal byť dávno za vodou.“

„Vidíš,“ žasol Chosé, „to som ani nepostrehol!“

„A to, čo mala Gerta na pleci, si postrehol?“

„Postrehol. Na vlastné oči som videl zahojené štvorce trikrát tri centimetre, ale niektoré boli dosť červené, takže zle zahojené, no niektoré boli skoro nerozoznateľné.“

„Správne, a presne o takých hovoril profesor z výskumáku.“

„Tvoje vysvetlenie, Riško?“

„Nemám vysvetlenie, ničomu už nerozumiem,“ vzdychol si Krauz a pozrel na hodinky. „Ale, úprimne povedané, už ma to prestáva baviť, takže ja to vidím asi takto, vážení! My tu celý deň vyšetrujeme hovadiny o nacistoch a nejakej pomätenej lekárskej rodine, dokonca o nejakom zlatom poklade na Striebornom jazere, ale k našej veci sme sa nedostali ani o krok bližšie. Pán spisovateľ si už na svoje prišiel, zistil, čo potreboval, a teraz si začneme riešiť veci my dvaja, Chosé. Pána spisovateľa vysadíme v meste a ideme do Kališťa. Ešte skoro hodinu bude svetlo, takže to ako-tak stihneme. Nájdeme milého Ota a Vilka, možno aj starého Vila, pekne ich nakopeme do zadku a povedia nám, o čo tu ide a čo spolu pečú. Ak porušujú zákon, zatkneme ich a zbijeme, ak nie… ak nie, tak zajtra zbijeme Burgera, lebo ten nás do toho navliekol. Ak si švihneme, o hodinku sme tam, a o dve už môžeme byť pekne doma a buvinkať, čo ty na to, kompl?“

„Súhlas, ani mňa to už nebaví. Poďme za nimi a rozseknime to ako notorický uzol!“

„Gordický… ale to nevadí, rozseknúť sa dá aj ten.“

„Tak moment!“ protestoval Eichler. „Ja vám tu dám otcovo celoživotné dielo ako na striebornom podnose, všetky moje informácie a výsledky niekoľkomesačnej práce, a vy by ste ma pred finále vyhodili niekde v meste!? Tak to teda nie, páni! Sami musíte uznať, že bez mojich informácií a bez mojich pomocníkov by ste Gertu a starého hľadali pol roka, a aj v inom som vám bol osožný, takže idem s vami a rozlúskneme to spolu!“ rezolútne vyhlásil spisovateľ a chytil sa rúčky na dverách, akoby hrozilo zemetrasenie.

Krauz a Chosé si vymenili pohľady.

„Nechce sa mi hádať, ale tohto vzadu raz zaškrtím,“ vzdychol si unavene Krauz.

„Ani ja nemám rád vtieravých Pražákov,“ súhlasil Chosé.

„Tak ho berieme, lebo sa na nás bude sťažovať až niekde v Štrasburgu a šéf nám strhne prémie.“

„Ale zajtra zaplatí pivo, Pražák jeden!“ neodpustil si Chosé.

Eichlerovi sa uľavilo a hlasno si vydýchol.

„Ale malé…“ súhlasil židovský spisovateľ.

35

„Hrôza,“ skonštatoval Hanzel, keď vystúpili z auta.

Pred nimi sa týčil trinásťposchodový panelák dlhý dvesto metrov s úzkou medzerou v strede. Z helikoptéry by medzera vyzerala ako tenká dilatačná škára, v skutočnosti sa cez ňu dalo aj prejsť, ale chlapi si museli pridržať klobúky a ženy šatky, lebo večný prievan by im ich odfúkol. Z oboch strán strašidelného betónového múru poskladaného z kobiek na bývanie sa ťahala terasa a rad obchodov. Pod nimi pivnice, rozvodne a miestnosti na techniku zabezpečujúcu chod monštra. Obytné priestory sa začínali až prvým poschodím nad obchodmi vo výške šesť metrov od terasy a od zeme…

„Edo, tu keď niekto vypadne z prvého poschodia, tak letí dvanásť metrov, istá smrť.“

„Tak z takýchto domov neskáč z prvého poschodia, lebo nikdy nevieš, ako dlho poletíš.“

„Ďakujem za zbytočnú radu. Drbnuté sídlisko, hovor si, čo chceš. Ktoré hovädo dokázalo niečo takéto naprojektovať?“

„No kto asi, hádaj.“

„Poviem ti pravdu, Edo, nemám proti architektom bývalého režimu nič, ale pri pohľade na takéto domy, Nový most a Národnú galériu by som ich mučil pomalým lámaním v kolese. Začal by som prstami. Toto nemôže nakresliť normálny architekt.“

„Niektorých donútili.“

„Asi dvoch? Ostatní sa na tom zabávali. Nehovor mi nič, toto nie je dôstojné bývanie, toto je trestný čin spáchaný na nevinných ľuďoch.“

Burger mu ešte chcel oponovať, ale keď sa z ulice hlboko pod úrovňou terasy vnoril do pootvorenej rozbitej brány, stíchol a začal si kryť chrbát. Odhrnul sako a odopol pracku na puzdre s pištoľou.

Hanzel spravil to isté. Prešli temnou chodbou páchnucou výkalmi a podľa šípky na stene zamierili ku schodisku. Všade špina, servítky, injekčné striekačky a grcanice. Bežali po schodoch o dve podlažia vyššie a chceli sa dostať na úroveň terasy.

„Edo, ešte máš nejaké pindy? Akým právom nútia chodiť ľudí domov z práce cez takéto depresívne tunely? A prečo sa my policajti čudujeme, že je tu každú chvíľu nejaká žena znásilnená a nejaký chlapík okradnutý a podrezaný? Veď tí architekti vagabundom priamo nakreslili, čo majú robiť. Ja mám pištoľ a som dospelý chlap a zvlhol mi chrbát, čo taká žena s taškami s nákupom? Bože, kam sme sa to dopracovali?“

„Neskuč a kry ma!“

„Ťa serem, poraď si sám, keď sa ich zastávaš! Počul si už niekedy o najstaršom architektovi na svete, o Daidalovi? Na Kréte postavil bludisko pre Minotaura, ale nikto mu to nezazlieval, lebo to staval pre obludu! Ale toto malo byť postavené pre ľudí… Kriste!“ zaskučal Hanzel a odkopol potkana, čo sa mu priplietol pod nohy.

„Oto, a ty odkedy študuješ staré grécke povesti a báje?“

„Včera bol o tom dokument v telke…“ zašomral Hanzel a čistil si špičku topánky.

Postupovali krok za krokom ako na území nepriateľa a kryli sa navzájom ako ozajstní rozviedčici, pritom nebola vojna, boli iba v suterénnych priestoroch bežného paneláka. Žiadne nebezpečenstvo im v podstate nehrozilo, a tak by to mali chápať aj nájomníci bytov bez pištolí za pásom, lenže nechápali to a tiež sa snažili prebehnúť územím nikoho čo najrýchlejšie.

Vybehli po schodoch – vestibul na úrovni terasy sa konečne rozžiaril denným svetlom. Aspoň tu to vyzeralo trochu ľudsky. Schovali pištole.

„Pozri, majú tu aj zoznam nájomníkov,“ snažil sa Burger, ale Hanzelov hnus z tmavých chodieb nijako nezmiernil.

„Zober to odvrchu, vieš dobre, že keď niekoho hľadáme od prízemia, vždy býva na dvanástom, ako na potvoru.“

Vzali to odvrchu a systematicky študovali zoznam nájomníkov. Meno, ktoré hľadali, bolo úplne naspodku – býval na prvom. Nepoužili výťah a posledných pár schodov vybehli celkom svižne a nehlučne.

Na chodbe bolo šesť dverí, jeden-dva trojizbové byty asi dopĺňali malometrážne jednoizbové, poprípade garsónky.

„Tu,“ zašepkal Burger a privolal kolegu.

Opatrne sa nahli k dverám a načúvali. Neozval sa ani hlások, žiadna hudba, nič, iba ticho. Hanzel kývol Burgerovi, aby ho nasledoval na koniec chodby.

„Edo, myslíš, že robíme dobre? Ak je to on, ideme zatýkať vraha, mali by sme si zavolať zásahovku alebo aspoň pár našich.“

„To myslíš vážne, Oto? Na pätnásťročného frkana si budeme volať kukláčov?“

„Čo ak nie je sám?“

„A kto by tam asi tak ešte bol, ďalší frkani?“

„Nepodceňuj!“

„Nepodceňujem, ale je tam ticho a títo frkani nevydržia bez metálu ani polhodinu. Keby ich tam bolo viac, počuli by sme ich až sem ku schodom.“

„Neviem…“ váhal Hanzel.

„No sám tam nejdem, záleží na tebe. Ak nechceš, tak nejdeme, no myslel som si, že to dnes rozlúskneme a môžeme ísť na pivo, inak sa musíme vrátiť, všetko zahlásiť šéfovi, spísať hlásenie, napísať požiadavku na asistenciu kukláčov, potom napísať plán akcie, všetko naplánovať, pripraviť… zatiaľ nám ten chlapec aj vyrastie.“

Hanzel si šúchal bradu a zvažoval všetky argumenty. Bohužiaľ, musel uznať, že kolega má pravdu.

Na schodoch pod nimi niečo buchlo. Počuli kroky. Zmĺkli a čakali, ale nikto neprišiel a už sa nič neozvalo.

„Tak poďme,“ rozhodol napokon Hanzel.

Normálne zazvonili ako slušní ľudia. Počuli buchnúť dvere, kroky – a dvere sa otvorili na retiazku.

„Prosím?“ spýtal sa malý, sotva desaťročný chlapec.

„Ahoj, mama je doma?“

„Nie, je v práci.“

„A otec?“

„Ten tu nebýva.“

„A brat Miloš?“

„Je, ale chystá sa von.“

„Tak ho zavolaj.“

„Tak počkajte,“ súhlasil a zavrel dvere.

Napínali uši, ale znútra nepočuli nič, ani slovko, a preto ich dvere trochu prekvapili. Otvorili sa ráznym myknutím – chlapčenská hlava bola teraz o niečo vyššie.

„No?“ spýtala sa hlava.

„Nazdar, ty si Miloš?“ spýtal sa úplne zbytočne Burger, lebo hlava bola presne taká, ako ju opísal školník – blonďavá, poďobaná uhrami, a čapatý nos.

„/No.“

„My sme od polície.“

Chlapec zagánil na služobné preukazy, potom si ich premeral celých.

„A…“

„Je doma niekto dospelý?“

„Nie.“

„Môžeme ísť ďalej? Chceme sa s tebou porozprávať.“

„A o čom?“

„Je toho viac, a takto cez dvere to dosť dobre nejde, ale nie je to nič vážne,“ zaklamal Burger.

„Ale my nesmieme púšťať nikoho cudzieho. Mama povedala.“

„Ja viem, a to je dobre, tak by to malo byť, ale my nie sme cudzí v tom zmysle, že by sme vás chceli vykradnúť alebo vám ublížiť. My sme policajti a tí nekradnú,“ Burger klamal ďalej.

„Aj tak by som nemal…“

„Dobre, tak chvíľu počkaj, ja ti vypíšem oficiálnu predvolanku na zajtra ráno a prídeš priamo k nám do kancelárie. Môžeš zajtra ráno? Určite môžeš, aspoň sa uleješ zo školy, s triednou učiteľkou to vybavíme a povieme jej, že si musel ísť na políciu, určite ťa ospravedlní a… príď aj s mamou, aby bol niekto dospelý s tebou. Aj jej dáme ospravedlnenku do práce, že bola so synom na polícii, neboj sa, takú ospravedlnenku musí uznať každý vedúci, mama z toho nebude mať v práci žiadne problémy.“

Hanzel pokojne zalovil v útrobách saka, našiel pár poskladaných papierov a začal ich po jednom študovať. Hľadal predvolanku a pritom vôbec neblafoval, lebo nejakú určite pri sebe mal, ale v ktorom vrecku?

Burger si pomaly vybral pero, natiahol ku kolegovi ruku a čakal, kedy mu ju podá.

„Mamu do toho neťahajte, ani triednu, čo ich po tom? Tak… poďte… a bude to trvať dlho? Ponáhľam sa.“

„Nebude,“ zaklamal do tretice Burger, a aby nevyšiel z cviku, rozhodol sa pokračovať v tomto duchu až do konca. „Pekný byt.“

Nebol pekný. Na zemi iba linoleum, staré ošarpané skrinky na topánky, všade porozhadzované tenisky a topánky, pokrčený behúň cez stred chodby. Zrkadlo na stene prasknuté po celej dĺžke. Cestou cez pootvorené dvere nazreli aj do kuchyne – stará pôvodná linka, všade riad a neporiadok. Na stenách zamastené poodliepané tapety.

Otvorili sa dvere na detskej izbe a vykukla hlava – tá, čo ich privítala.

„Bracho,“ vysvetlil Miloš. „Zalez, Karol!“ Karol okamžite poslúchol.

Zaviedol ich do obývačky.

„Ďakujeme, Miloš, na chvíľu si sadneme… sem, na sedačku, ty si sadni sem do kresla.“ Burger si začal nenápadne, ale nekompromisne organizovať vypočúvaciu miestnosť. Obeť umiestnil tak, aby ju mali stále na očiach.

Miloš poslúchol a sadol si oproti nim do kresla. Starého, vydratého a zafúľaného kresla, ale atmosféru obývačky nijako nekazilo, lebo aj sedačka a starý nábytok boli presne také isté. Aj televízor a zaprášený obraz na stene.

Burger si všimol, že pri otváraní dverí a pri neverbálnej komunikácii s nimi používal stále iba ľavú ruku, pravú sa snažil držať voľne pozdĺž tela, alebo ju skryť. Boli to rokmi nacvičené pohyby schovávajúce hendikep a bolo im jasné, že sú tu správne.

„Miloš, koľko máš rokov?“ začal Burger.

Hanzel si nemohol vybrať poznámky a čmárať si, lebo by ho vyplašil, tak sa obmedzil iba na to, že mu sledoval tvár a gestikuláciu. Tiež dôležitá robota.

„Štrnásť a pol.“

To bola zlá informácia. Bol ešte maloletý a nemohli s ním zaobchádzať ani ako s mladistvým, a ako s dospelým už vôbec nie. Vlastne s ním nemali hovoriť vôbec, pri akomkoľvek kontakte s maloletým by mal byť prítomný niekto dospelý, buď z rodiny alebo zo školy alebo zo sociálneho odboru.

Detektívi si vymenili spýtavé pohľady. Burger sa rozhodol, že to riskne.

„Takže si deviatak?“

„Nie, ôsmak, v sedmičke som rachol.“

„Rachol?“

„Prepadol.“

„Z čoho?“

„Z matiky a slaniny.“

„Matematika a slovenčina?“

„No.“

„To nevadí, to dohoníš… Okrem toho, ber to tak, že si si o rok predĺžil mladosť, to sa ti zíde,“ Burger sa pokúsil odľahčiť situáciu.

„No,“ Miloš pokrčil plecami, ale odľahčene sa vôbec necítil.

Burger sa snažil nadviazať kontakt, zatiaľ nula bodov. Chalan iba sedel, sledoval ich.

„Máme taký problém…“ zatiahol Burger a dostal strašnú chuť si zapáliť. „Ehm, na Jasovskej dvanásť na štvrtom poschodí sme pred pár týždňami našli jedného pána, čo iba tak sedel v obývačke na sedačke a… nebudeš mi veriť, Miloš, bol úplne mŕtvy.“

Burger zmĺkol. Skúmal Milošovu tvár. Nič.

„No a?“ posúril ho Miloš.

„No a prišli policajti a začali sa v tom rýpať.“

„No a?“

„No a rýpali sa v tom tak dlho, až zistili, že ten pán vypil džús a vodku, ale ten džús bol namiešaný z pomarančov a z jeho liekov na srdce, a tých liekov tam bolo veľmi veľa.“

Chalan začal nechtom kresliť obrazce do operadla kresla. Druhú ruku mal prisadnutú pod sebou a schovanú za chrbtom.

„No a?“

„No a tí policajti zistili, že ten pán nezomrel iba tak, že ho niekto… že ho…“ Burger sa zháčil. Teraz by mal použiť výraz zavraždil – a za normálnych okolností by to na podozrivého aj vybalil a bez okolkov by použil výraz zavraždil, ale teraz oproti nemu nesedel normálny páchateľ, bol to iba štrnásťročný chlapec a pri slove vražda by sa mohol zlomiť a zaťať, a to naozaj nepotrebovali. Musel voliť inú, vhodnejšiu formu, hoci vhodnejšia forma na vraždu sa hľadá dosť ťažko.

Hanzel sa zahniezdil, ale do rozbehnutého výsluchu si vstúpiť netrúfol, zatiaľ iba sledoval, ako sa situácia vyvíja, a nechal všetko na kolegu.

„No prosto nezomrel sám od seba, niekto asi chcel, aby zomrel,“ vykoktal konečne Burger. „Niekto, kto bol v tom čase s ním v byte.“

„A čo s tým mám ja?“ spýtal sa Miloš a preniesol pohľad z detektíva na obrazce, čo nechtom vyrýval do operadla kresla. Sklopil zrak.

Dobré znamenie. Pre každého odborníka, čo pozná psychologické zákony a zákonitosti výsluchu, veľmi dobré znamenie. Burger a Hanzel odborníkmi boli, Miloško bol v najlepších rukách.

„Čo s tým máš ty, to ti vysvetlím o chvíľu, najprv ti poviem, čo tí policajti robili s tým pánom. Pozeráš kriminálky, nie? Pozeráš telku, nie?“

„No.“

„Taká mŕtvola sa najprv prevezie na pitvu a tam ju lekári a iní odborníci skúmajú, prezerajú a prevracajú z boka na bok, robia laboratórne testy a všetko možné, presne, ako sa to ukazuje v tých filmoch. Najprv zistili meno toho pána, už to nebol iba obyčajný pán neviemkto, už to bol pán Patrik Zachar. Možno bude stačiť, keď mu budeme hovoriť Patrik. Možno Paťo. Možno Paťko, čo povieš?“

Nepovedal nič.

Burger sa odmlčal a aj on chvíľu sledoval necht ryjúci do kresla. Zaryl sa oveľa hlbšie než predtým, a pohľad sa nezodvihol, takže boli na dobrej ceste. Chlapec spolupracoval a ani o tom nevedel.

„Patrik alebo Paťo, to je jedno, nejako mu už hovoriť budeme, to nie je dôležité, dôležité je, že na pitve mu v ústach našli cudzie mužské semeno. Hoci máš iba štrnásť a pol, ale už určite vieš, že to malé ovisnuté, čo my chlapi nosíme v gatiach, sa občas môže aj postaviť a nafúknuť, a ak sa dosť dlho šúcha rukou, tak z toho vystrekne také biele… spermie, alebo mužské semeno, tak sa to volá. Určite si to už vyskúšal aj ty, lebo aj keď o tom neradi hovoríme, aj tak sme to vyskúšali už všetci, ja tiež a tento pán vedľa mňa tiež, nemusíš sa za to hanbiť, ak si to robil aj ty. Robia to totiž všetci chlapi. Nato nám to narástlo,“ usmial sa Burger.

Miloš sa neusmial a ani nezodvihol pohľad. Hypnotizoval necht a iba prehlboval ryhu na operadle.

„Zväčša to robíme preto, lebo je to príjemné, ale môže sa stať, že to príjemné nie je. Môžu nastať také okolnosti, že to nielenže nie je príjemné, ale dokonca je to bolestivé. Čo myslíš, Miloš?“

Burger zaútočil. Nenápadne, ale veľmi presne a cielene.

Miloš nepovedal nič, ďalej ryl nechtom. Čím ďalej tým hlbšie.

„Ty vieš, čo je to DNA?“

Miloš konečne zodvihol zrak.

„Ja? Nie.“

„To je niečo ako odtlačok prsta, ale je to biologický odtlačok prsta. Každý muž má v spermiách takú malú súčiastku, ktorá je u každého z nás iná. Odborníci doktori tú súčiastku zo spermií v Patrikových ústach separovali, teda získali, a presne zmerali, a teraz už iba čakajú, kedy im dodáme tvoju súčiastku. Na porovnanie, aby zistili, či je tvoja. Nemusíš sa báť, nebudeš musieť robiť tie isté veci, čo si robil s Patrikom, stačí, keď napľuješ na taký špeciálny papier a tá súčiastka sa tam objaví a potom zistia, že je to tvoja súčiastka. Je to veľmi jednoduché a veľmi presné.“

„Prečo by mala byť moja?“ Miloš prestal rýpať a tvrdo sa zahľadel Burgerovi do očí. Nič lepšie nemohol spraviť, Burger iba čakal na očný kontakt.

„Lebo sme už zistili, že bude tvoja. Ja som ti niečo zabudol povedať, prepáč… my sme z oddelenia vrážd, kriminálka,“ a otrčil mu pred nos odznak.

Slovo vražda už zaznelo, nedalo sa inak, ale chlapec sa tváril, že žiadny veľký dojem naňho neurobilo. Zdanlivo. Miloš si prečítal nápis na zlatom odznaku a urobil niečo, čo robil iba zriedkakedy. Uvoľnil si pravú ruku spoza chrbta a dvoma kýpťovými prstami, palcom a malíčkom, si prehrabal spotenú blonďavú šticu. Potom si pretrel nos a ruku znova schoval za chrbát.

„Zaoberáme sa mŕtvymi ľuďmi,“ Burger hľadal vhodné slová, aby sa vyhol slovu vražda v súvislosti s Patrikom, lebo si nebol celkom istý, či by chlapec pochopil všetky súvislosti správne a či by nezazmätkoval. Našiel slová mŕtvi ľudia a to by malo stačiť. „Už vyše dvadsaťpäť rokov. Vieme, ako si máme zadovážiť informácie. Popýtali sme sa v okolí, a aj keď si si dával pozor, aj tak ťa tam videli a opísali ťa. Chodil si tam každý pondelok od piatej do ôsmej a stretával si sa tam s Patrikom. Vieme, čo ste v tom byte robili, a tušíme, že si sa k tomu dostal možno aj nedobrovoľne, ale fakt je, že si tam s ním bol. Aj v ten deň.“

„Nie, nebol.“

Výborná reakcia. Nepoprel, že by Patrika Zachara poznal, nepoprel, že by sa s ním schádzal, iba poprel, že tam s ním v ten deň bol.

„Patrik mal za nechtami fekálne baktérie, to sú baktérie, ktoré sú v hovnách. Niekomu strkal prsty do zadku, a také isté baktérie mal aj za predkožkou. Vieš, čo je to predkožka?“ Burger nečakal na odpoveď a pokračoval vo vysvetľovaní. „Keď sa ti postaví, na konci máš žaluď a medzi žaluďom a celým vtákom máš zhrnutú kožu – je to niečo ako stierači krúžok v motore na pieste, čo sa pohybuje vo valci. Zachytáva všetky nečistoty – a tých tvojich tam mal veľmi veľa, stačí ich iba porovnať a si jasný,“ klamal Burger, lebo fekálie sa porovnať nedajú, hoci si to väčšina laikov myslí. Miloš bol laik a nechali ho, nech si to myslí.

Burger váhal, či pokračovať vo vysvetľovaní podrobností, ale zdalo sa mu to zbytočne komplikované a oni teraz potrebovali čo najjednoduchšie a najpriamočiarejšie konanie vedúce k cieľu – k tomu, aby sa konečne priznal.

„Nie.“

„Áno, takže Patrik mal v cudzom zadku nielen prsty, ale aj svojho vtáka. Stačí už iba nájsť ten zadok. Aj keď ich nájdeme sto podozrivých, naši odborníci v labákoch veľmi ľahko nájdu ten správny.“

„Nie!“

„Áno! Dorka nám všetko porozprával, ako to bolo, a dnes sme si po teba prišli už na istotu,“ zaklamal Burger a dúfal, že je to posledné klamstvo, ku ktorému sa musel uchýliť.

„Vy… poznáte Dorku?“ žasol Miloš a prestal rýpať do operadla.

„Poznáme. Už pár hodín sedí u nás na oddelení a všetko nám povedal. Čo si myslíš, prečo sme tu?“ Tak možno až toto bude to posledné klamstvo, čo naozaj zaberie.

Zabralo. Milošove zdravé prsty už nerýpali, začali bubnovať po operadle. Chvíľu ich pozoroval, potom sa rozhodol. Prestal a zahľadel sa na Burgera.

„Ako ste ma mohli tak rýchlo nájsť? Veď som ho obliekol a všetko som poutieral…?“

36

Veľmi sa neponáhľali, veď nehorelo, a tak prišli ku kaštieľu až za tmy. Mohli sa aj vrátiť a dorobiť Vilka a Ota zajtra, ale chceli mať celé nepodarené sledovanie nepodareného chlapčiska z krku, aby sa zajtra mohli venovať serióznejšej práci, hodnej dvoch detektívov z oddelenia vrážd. Pivečku, letným záhradám a minisukniam.

Mohli sa zakrádať lesom po cestičke, ako im ukázal lesník, ale vzhľadom na to, že už sa im nikoho sledovať nechcelo a rozhodli sa dnes večer celú záležitosť rozlúsknuť, išli na nich takpovediac od hlavnej cesty. Ani sa nesnažili stlmiť svetlá, už nebol dôvod skrývať sa.

Keď prišli ku kamennému múru, všimli si naraz dve veci: vstupná brána bola dokorán a na príjazdovej ceste parkovala biela dodávka. Biela ako napríklad biele plášte. Vedľa nej stála stará ošarpaná škodovka, tiež biela. Svoje auto odparkovali pri nej a do dvora vošli pešo. Chosé musel svietiť baterkou, lebo elektrina bola vypnutá a dvor sa kúpal v absolútnej tme.

Ako prichádzali príjazdovou cestičkou k hlavnej budove, prešli popri hroboch. Konečne si ich mohli obzrieť zblízka – boli to normálne hrobčeky, kopy navŕšenej, zle udupanej hliny porozhadzované po trávniku bez ladu a skladu. Tvar hrobov bol rôzny, niektoré boli aj štvorcové.

Konečne si mohli obzrieť kaštieľ aj zblízka, pravda, keby niečo videli. V tme sa črtali iba kontúry, ani jedno okno nesvietilo, všade iba čierna tma ako v hore.

„Tam,“ ukázal Chosé k základom domu.

Všetci zbadali slabý prúžok svetla vychádzajúci z pivničného okna. Zašli kúsok bokom, ale sotva prešli pár krokov, rozleteli sa drevené dvere a muž tlačiaci fúrik plný zeminy šťavnato zanadával.

„Kurva aj s tým!“

Mužov v tme si nevšimol, iba zatlačil a nasmeroval fúrik do rohu záhrady, tam zeminu vykydol a hneď sa vracal. Bolo mu teplo a potil sa, nohy mal holé, ale celé telo mu zahaľoval biely plášť. Asi mu niekto starší dal dobrú radu do života, že biely plášť nesmie za žiadnych okolností dať dolu.

Vrátil sa, zabuchol za sebou dvere a mužov stojacich v tme nechal svojmu osudu.

„Aspoň sme našli vchod,“ pochvaľoval si Chosé.

Vošli. Celú jednu stranu mierneho dlhého schodiska pokrývali fošne, aby sa po nich dal vytlačiť fúrik, po druhej strane sa dalo zísť do pivnice. Do obrovskej pivnice s klenbami a večnou vlhkou vôňou húb a plesní.

V zadnom rohu sa lopotili dvaja inteligenti v bielych plášťoch. Kopali a prehadzovali hlinu a k robote si svietili petrolejovými lampami.

„Pánboh pomáhaj!“ zahulákal Krauz.

„Krista jeho tam!“ odzdravil holič Valentíno a od prekvapenia mu skoro vypadol krompáč z rúk.

„Kto je tam?“ žmúril holič do tmy.

Uľahčili mu to a vošli do svetla.

„Páni architekti! Ale čo vy tu? Mali ste sa dopredu ohlásiť, ako sme sa dohodli, nie?“

„Architekti?“ zašepkal nechápavo spisovateľ.

„Viete,“ vysvetľoval Krauz, „my sa tuto s majstrom Valentínom už poznáme, ale pod trochu inou identitou, než si on myslí. Ak sa nemýlim, tak toto bude synátor, však?“

Syn nič nepovedal a nechápavo civel raz na otca, raz na príchodzích.

„Inou identitou?“ žasol holič.

„Nič si z toho nerobte, ani vy ste k nám neboli celkom úprimný a čo-to ste nám zamlčali, všakáno, takže sme si vlastne kvit. Môžem sa vás opýtať, čo tu vlastne nacvičujete?“

Z holiča už spadlo prvé prekvapenie a suverénne sa nadýchol.

„A čo je vás vlastne po tom? A akým právom sem leziete bez povolenia? A…“

Hore nad nimi buchli dvere a holičov rozhorčený prejav prerušili rýchle kroky. Prišli dvaja, jeden mal zase palicu.

„Tak to by na dnešok stačilo, už je neskoro, vypadnite už!“ zahulákal mladý Oto a až vtedy si všimol návštevníkov.

„Richard?“ žasol a bez slova ostal stáť.

Druhý mladý muž vedľa neho niesol petrolejovú lampu. Mal na sebe iba tielko a ruky a hornú časť pŕs a chrbta mal obnaženú. Všade mal husté modré tetovanie, niekde také husté, až sa zdalo, že tento exot z inej planéty má modrú pokožku s občasnými defektmi svetlej farby.

„Vitajte na dnešnej nočnej porade, páni,“ privítal ich Krauz žoviálne. „Dúfam, že už sme všetci. Alebo príde ešte niekto?“

Dal prítomným čas na rozmyslenie a podanie návrhov, koho by si ešte predstavovali do partie, ale prítomní akosi nechápavo civeli okolo seba, pohľadmi šibali z jedného na druhého, a nič nechápali.

„Ak nikto nič, tak by som pokračoval ja. Neviem, kto z vás začne, ale ak vám môžem poradiť, tak niekto by nám mal veľmi rýchlo a jasne vysvetliť, čo sa tu deje a o čo tu ide, inak ma naseriete a niečo vám predvediem. Opýtajte sa tohto,“ Krauz ukázal na Ota, „ten ma už nasratého videl, neoplatí sa…“

„A vy ste čo zač?“ nabral dych Pietro v bielom plášti a ešte mocnejšie zovrel rúčku krompáča.

„Prepáč, tebe sme sa ešte nepredstavili…“ ospravedlnil sa Krauz, zalovil vo vrecku saka a podišiel k nemu bližšie, aby v sliepňajúcom svetle petrolejky lepšie videl na to, čo mu chcel ukázať.

„Detektív Krauz, kriminálna polícia.“

„Doriti,“ slušne pozdravil holič a krompáč mu vypadol z ruky.

„Do práce, maestro, hovorí sa do práce,“ opravil ho Krauz s úsmevom.

Potetovaný Vilko podvedome ustúpil, akoby sa chcel skryť za kamaráta. Krauz si to všimol a všimol si to aj Chosé, preto poodstúpil od skupinky a postavil sa tak, aby bol pri dverách o niečo skôr než ktokoľvek, kto by ho chcel predbehnúť. Aj ruku si pre istotu vsunul pod sako, keby niekto nepochopil situáciu a chcel sa hrať na hrdinu.

„Čakám,“ posúril ich Krauz.

Nikto nič, Krauz sa rozhodol byť adresnejší.

„Konkrétne vy dvaja, čo tu robíte?“

Holič si odkašlal.

„Ehm… ja… my,“ a zagánil na syna, akoby za všetko mohol iba on. „Neviem, ako by som vám to…“

„Rýchlo a pravdivo. Tentoraz už pravdivo a nič nezamlčať.“

„Tak teda dobre, keď pravdivo, tak pravdivo,“ nabral odvahu holič a zhlboka sa nadýchol, akoby sa mu odrazu uľavilo. Mnohým ľuďom sa uľaví, keď sa raz konečne rozhodnú. „Títo dvaja,“ ukázal prstom na mladíkov, „tu skrývajú veľké svinstvo a podľa mňa sa tak podieľajú na veľkom trestnom čine. Vlastne keď je tu už aj ruka zákona, nevadí, dobre aj tak, ja by som to chcel hneď aj využiť a podať na nich trestné oznámenie za…“

„Ty drž láskavo hubu,“ poradil mu Vilko a každé slovo vyslovil veľmi pomaly a veľmi zreteľne, aby si jeho význam nemohol niekto vysvetľovať mylne.

„A nebudem! Páni detektívi, chcete vedieť, o čo tu ide? Tak ja vám to teda poviem, ale podržte sa! Všetko, čo som vám u mňa v holičstve povedal, je pravda, iba som vám ju nedopovedal do konca. Viete, čo som zistil v starej kronike? Viete, čo som zistil o celej vypečenej rodine doktorov? Že ich dedo bol esesák!“ zahulákal holič a očakával zemetrasenie.

Nič sa nestalo, nikto neomdlel.

„Esesák! Za vojny!“ zopakoval holič, aby im to konečne trklo.

„A…?“ dráždil ho Krauz.

„Akože – a? Esesák z koncentračného tábora! On tam nebol ako väzeň, ale ako bachar!“

Krauz ledabolo hodil plecom.

„Vaše udanie, pán holič, je zaujímavé, ale nepíše sa rok štyridsaťpäť a ja nie som veliteľ partizánskeho oddielu Mladý komsomolec, takže ste asi na zlej adrese. Keď to tu skončíme, dám vám číslo do Ústavu pamäti národa, možno tam ich to bude zaujímať.“

„Ale…“ nechápal holič a iba habkal, „ale vy musíte…“

„Ja musím predovšetkým zistiť, čo tu robíte. Pokiaľ viem, ste na cudzom pozemku a rýpete sa tu v cudzej zemi, a ja sa pýtam – prečo?“

„No veď to som vám chcel vysvetliť, to s tým súvisí! Ten starý esesák sem nanosil tony zlata, čo nakradol Židom za vojny, a títo dvaja mladí smradi nechcú povedať, kam ho zakopali.“

„A keď nechcú povedať, tak ste sa aj so synom rozhodli, že im trochu osviežite pamäť a ukážete im, ako sa hľadajú poklady, je tak?“

„No… ale my sme chceli všetko, čo nájdeme, odovzdať úradom…“

„Iste, veď prečo by ste to inak robili, nie? Pán holič, my nie sme padnutí na hlavu. Nebudem sa vás teraz vypytovať, ako ste majiteľa domu prinútili, aby vás tu trpel, pretože na takéto debaty budeme mať dosť času zajtra. Možno zajtra, možno v najbližšom čase vás určite navštívime, podebatujeme, budete mať čas a priestor všetko vysvetliť a posťažovať sa nám, a je dosť možné, že so sebou zoberieme aj kolegov z ekonomickej kriminálky, nech vám prezrú registračnú kasu, účty a daňové podklady za minulý rok. Čo poviete? Možno si aj s nimi budete chcieť podebatovať a posťažovať sa.“

„Áále…“

„Žiadne ale, teraz sa opýtam jeho,“ Krauz ukázal na Ota, „či je to všetko, čo by nám mal pán holič povedať, alebo zostalo ešte niečo nevypovedané.“

„Nie.“

„Takže môže ísť?“

„No.“

„Tak, maestro, balíme. Poberte si náradie a odchod domov, my tu máme ešte nejakú prácu.“

Holič nezaváhal ani na chvíľku, krompáč a lopatu hodili do fúrika a odtlačili ho do rohu pivnice. Vzali si petrolejovú lampu a aktovku s termoskou, Pietro si natiahol nohavice a svižne zamierili k východu. Ako prechádzali vedľa Vilka, ten sa zahnal a zasyčal, takže holič odskočil nabok a syna pritlačil o stenu, ale nič sa nestalo, lebo Vilko neudrel a Pietro nespadol.

V pivnici už nebolo čo vybavovať a Krauz a celá partia ich nasledovali na čerstvý vzduch. Vilko zabuchol dvere do pivnice a dvor osvetľovali iba petrolejové lampy.

Holič sa na polceste k autu zarazil, vrátil sa a kývol na Krauza.

„Pán detektív, ale ja to môžem dokázať! Ja som v tej kronike našiel dôkazy a dal som si ich preveriť, ten pes použil falzifikáty! Ja to môžem dokázať a celá jeho rodina vrátane tohto najmladšieho smrada ho kryla, takže ide o trestný čin, nie? Schovávať esesáka je predsa trestný čin, nie?“

„To naozaj neviem, musel by som sa pozrieť do zákona, ale ako som povedal, my ideme teraz pracovať a vám sa budeme venovať zajtra, nebojte sa.“

Holič si vzdychol.

„Vy príďte, ale tých z ekonomickej nechajte doma, načo ich budete sekírovať? Len príďte aj s kolegom, koňačik bude prichystaný a…“ otvoril aktovku, vybral čierny pudilár a z neho vytiahol bankovku. Podal ju Krauzovi. „A to s tou stovkou berte iba ako fórik, iba taký fórik, prosím vás, vezmite si ju späť!“

Krauz si pohladil zvyšky vlasov a bankovku si vzal.

„Ale nemáte to zas až také zlé…“ sám seba pochválil holič a už sa ponáhľal za synom.

Krauz sa vrátil ku skupinke a Oto ich odviedol do nízkej prístavby prilepenej k boku kaštieľa. Vošli a všetkým bolo hneď jasné, že to boli priestory pre služobníctvo, potom dlho nič a teraz tu žili dvaja chalani na voľnej nohe. Svetlo zabezpečovali petrolejky, voda sa nosila zo studne, teplo sálalo z klasického dedinského šporhelta na drevo alebo na uhlie a na šnúre natiahnutej krížom sa hompáľali opraté trenky a ponožky.

Nikto si nesadol, zastali okolo stola.

„Richard, Chosé, čo vy tu? Čo to má znamenať?“

„Čo? Tak najprv takto, aby sme sa rozumeli, Oto, daj sem ten revolver!“

„Aký…“

„Prestaň sa zahrávať, Oto, a daj sem Magnum, inak začneme konať úradne!“

Vilko sa úradného tónu zľakol a ustúpil k sporáku, Oto, naopak, pristúpil k stolu, otvoril zásuvku a vybral obrovský revolver. Po doske stola ho posunul ku Krauzovi.

„Na!“

Krauz ho poťažkal, a keď si prezrel hlaveň, poskočilo mu obočie. Hlaveň bola hrubá skoro ako ropovod.

„Bežne sa s tým strieľajú veľryby, slony a nosorožce, načo je to tebe? Môžeš mi to vysvetliť?“

„Na nič konkrétne, iba tak…“

„Iba tak… a papiere? Máš zbroják?“

„Vybavujem si…“

„Hovno si vybavuješ, prečo ojebávaš, Oto? Prečo stále klameš?“

„Ako stále?“

„Čo ako stále? To s tou Austráliou, vážne si myslíš, že sme ti to zožrali?“

„Ale my sme tam naozaj boli!“

„V riti, ale to je tvoja vec. Keď ti zomrela mama, otec ťa veľmi chcel vidieť na pohrebe, a tak sme ťa dali v Austrálii hľadať. Hľadal ťa riaditeľ polície, preveril všetky možné evidencie, nikde ťa nenašli, ty si nikdy nevkročil na územie Austrálie, nikdy ťa žiadny imigračný úrad nezaregistroval! A tá fotografia, prosím ťa, to si vážne myslíš, že sme tupci? Kľačíte pred kaktusom, aký v Austrálii nerastie, je to kaktus z Mexika. Tá fotografia z časopisu nie je robená v Austrálii, ale ak silou-mocou chceš, môžeš nás ojebávať aj ďalej. Otec má o teba strach, Burger má o teba strach, Chosé má o teba strach, mne si na háku, tak sme sa ťa prišli opýtať, čo zase blbneš, prečo sa nevrátiš domov, prečo necháš otca, aby sa trápil a strachoval sa o teba.“

„Otec! Zase otec, dokelu!“ podráždene zareagoval Oto.

„Áno, otec! Na rozdiel od teba si zaslúži úctu za to, čo robí, a nielen pre oddelenie, ale aj pre teba. Našu úctu má, tak prečo nie aj tvoju?“

Na toto Oto odpoveď nenašiel, iba sklonil hlavu.

„Nič?“ posúril ho Krauz.

„To by som vám veľmi dlho vysvetľoval…“

„My máme času habadej.“

„Ja…“

„Nechaj tak, Oto,“ povedal Vilko a vystúpil do popredia. „To je všetko moja vina, Oto za nič nemôže a mýlite sa, ak si myslíte, že vám klame, ale je to všetko také zamotané, že sa to naozaj nedá vysvetliť iba tak narýchlo. To s pohrebom jeho mamy ma veľmi mrzí, všetko som zavinil ja.“

„Áá, pozrimeže, ďalší hrdina! Ďalšie neviniatko! To v ktorej base tak perfektne tetujú? Z Leopoldova som videl iba úbohé napodobeniny toho, čo máš ty!“

Krauz si premeral Vilka a odhadol, že by s ním nemal veľa roboty. Mladý dvadsaťpäťročný muž, o pol hlavy nižší, trochu vychudnutý, ale inak v kondícii. Bol o desať kilogramov ľahší a ako si Krauz všimol, nemal pri sebe zbraň, takže by nemal robiť problémy. Jedinú zbraň, a Krauz pevne dúfal, že je to ich jediná, mal teraz on, a ak nebol v kaštieli ešte niekto iný, tak by mali mať situáciu pod kontrolou a nič by ich nemalo prekvapiť. Chosé stál tak, že mal všetkých na očiach, a ruku držal stále pod sakom. Na spisovateľa sa veľmi spoliehať nemohli, ale keby k niečomu došlo, mohli si byť istí, že nebude stáť proti nim, a to stačilo. S týmto rozložením síl by dokázali zvládnuť aj skratové jednanie niektorého z dvojice, záležalo na tom, na čiu stranu by sa pridal Oto. Toho zatiaľ nechali tak, Krauz sa sústredil na Vilka.

„Tetovanie nemám z basy.“

„To určite. Povedz mi, prečo ti tu holič so synom prekopávajú dom a záhradu?“

„Nemôžem.“

„Tak nemôžeš. Oto, čo je pravdy na tom, čo hovoril holič, že tu máte zakopaný poklad?“

Mlčali.

„Tak ani o tom sa s vami nedá debatovať? Tak o čom? Vy si myslíte, že sme sem prišli iba na zdvorilostnú návštevu? My môžeme aj pritvrdiť. Napríklad ti môžeme, Vilko, prezradiť, že poznáme tajomstvo celej vašej rodiny. Asi preto sa bojíte niečo povedať, lebo sa bojíte prezradenia, ale my už všetko vieme. Viete, kto je tento pán? To je pán Eichler, historik a spisovateľ. Pátra po tvojom dedovi už roky…“

„Lovec nacistov?“ pochybovačne zagánil Vilko.

„Nie, ja nie, ja som naozaj iba spisovateľ,“ ujal sa slova Eichler. „Môj otec bol, pripúšťam, ale ja nie. Zdedil som po ňom záznamy a na základe jeho poznámok som začal stopovať hauptstrumführera SS Wilhelma Rassa.“

Pri vyslovení toho mena si Vilko s Otom vymenili zdesené pohľady.

„Mohli by sme si na chvíľu sadnúť?“ spýtal sa spisovateľ.

Všetci súhlasili. Krauz počkal, kým si sadli ostatní, a sám si sadol vedľa Vilka, pre istotu. Až teraz sa ocitol tesne pri tetovaniach. Ako sa Vilko nahol nad stôl, tielko ovislo a Krauz si všimol, že na hrudi má vytetované veľké červeno-modré srdce. Jedna dlaň by ho sotva prekryla. Od srdca na plecia sa vinuli reťazce popínavých listov, na pleciach mu sedeli obrovské draky a chvosty im padali niekam dozadu na chrbát. Každý kúsok kože vypĺňal nejaký obrazec, ale tetovania naozaj neboli basistické, boli remeselne mimoriadne vkusne a precízne vyhotovené.

Krauz prestal zízať, lebo Eichler pokračoval.

„Bol som vo Vroclavi a našiel som Jaceka Rudawského…“

„Vy ste našli Jaceka?“ zhrozil sa Vilko a jeho prekvapenie a zdesenie boli naozaj nefalšované.

„Našiel, hoci vtedy som nechápal, kto to v skutočnosti je. Stopa ma ďalej zaviedla sem do vášho mesta a náhoda chcela, že som sa tu stretol s týmito pánmi a navzájom sme si tak trochu pomohli. V penzióne pre seniorov sme našli Wilhelma Rassa a aj Gertrúdu Halle…“

„To nie,“ zaskučal Vilko. Bolo toho naňho naozaj dosť a išlo to príliš rýchlo. Iba s námahou spracúval informácie a neskrýval prekvapenie.

„Áno, aj sme sa spolu rozprávali. Rozpovedala nám celú genézu a v podstate som všetko pochopil. Ona nám povedala o vašom poklade, preto sa nečudujeme, že tu holič kope…“

„Moment!“ skočil mu do reči Oto. „Čo vám povedala o poklade?“

„Že ho má Vilko a že mu preň hrozí nebezpečenstvo.“

„Nič viac?“

„Nie.“

„Aha,“ zašomral Oto a akoby sa mu uľavilo. S Vilkom si vymenili veľavravný pohľad, ale rýchly, aby si to nikto nevšimol. Všimli si to všetci.

„Takže, ako vidíte, vieme už všetko a nemá význam hrať sa na schovávačku. Začnite spievať a povedzte nám, o aký poklad tu ide, kde je zakopaný a prečo ste tak trpezlivo znášali nájazdy holiča a jeho syna… čím vás vydierali.“

Oto aj Vilko mlčali. Obaja ako na povel sklonili hlavy, asi potrebovali viac času na rozmyslenie.

„A…“ ozval sa váhavo Chosé, „mňa by aj zaujímalo, kde je tvoj otec, Vilko. Prečo ťa šiel hľadať a kde je teraz. Hovor!“

Hlavy ostali dolu a ani jeden sa ani nepohol. Stále premýšľali, odkiaľ asi začať rozpletať celý príbeh.

Oto z ničoho nič vstal, všetky pohľady sa prekvapene upreli naňho.

„Idem priložiť, akosi je tu chladno…“ vysvetlil a zamieril k sporáku.

Vilko zdrapol hranu stola, zaprel sa a z celej sily ho nadvihol a prevrátil na Chosého a spisovateľa. Vyskočil, ale Krauz bol šikovnejší a zdrapol ho za ruku. Nemal košeľu a bol spotený, Vilko mykol a Krauzove prsty sa šmykli po klzkej pokožke. Vilko bol slobodný a vybehol do tmy. Ako bežal okolo ležiaceho Chosého, pokúsil sa mu zachytiť nohu, ale Vilko to postrehol a ruku preskočil.

Prvý za ním vybehol Krauz s obrovským revolverom v ruke, tesne za ním Chosé so služobnou pištoľou. Spisovateľ sa ešte váľal po zemi a Oto stál prekvapený pri sporáku. Alebo to iba hral.

Sotva vybehli von, pochopili, že tu sú bezmocní. Všade bola nepreniknuteľná tma. Vilko dvor poznal, vyrastal tu, ale oni ani netušili, čo sa skrýva v tme, a keby ho chceli prenasledovať, hrozila im zlomená ruka alebo aj noha, možno aj niečo horšie. Rýchlo pochopili situáciu a ostali stáť s natiahnutými rukami a zbraňami.

Z hĺbky záhrady za domom sa ozýval dupot utekajúceho Vilka, ale po chvíli stíchol aj on.

„Nestrieľajte, preboha nes…“ zareval Oto, keď konečne vybehol von a videl, v akej pozícii sa jeho kamaráti policajti nachádzajú.

Kričal zbytočne. Ani jeden z nich sa strieľať nechystal, pištole držali pred sebou iba na obranu, keby sa situácia ešte viac skomplikovala.

„Kompl, myslím, že sa môžeme pokojne vrátiť dnu, tu už nič nenarobíme,“ vyhodnotil situáciu Chosé a Krauz kývnutím súhlasil.

„A ty… ty poď s nami,“ zagánil na Ota.

Krauz zdrapol milého Ota a normálne surovo služobne ho šmaril na stoličku.

„A teraz syp, lebo na chvíľu zabudnem, kto je tvoj otec!“ zreval Krauz.

V tom momente mu zapípal mobil.

„Krista…“ ale vybral ho a skontroloval, kto volá.

„Šaňo? Čo sa deje?“

„Kde si?“

„V teréne… to by som ti dlho vysvetľoval.“

„Je s tebou Chosé?“

„Je.“

„Máte služobné auto?“

„Máme.“

„Tak okamžite ku mne hore do kancelárie, a keď hovorím okamžite, mám na mysli okamžite…“

„Ale, šéfe, my máme rozrobenú takú vec, že…“

„Burger s Hanzelom sú v nemocnici, Oto je na tom veľmi zle. Vyhlasujem poplach, sťahujem všetkých do roboty,“ a bez ďalšieho vysvetľovania tresol slúchadlom.

37

Dvaja muži a chlapec sediaci v obývačke mlčali, prepaľovali sa pohľadmi. Muži povedali všetko, čo povedať mali, chlapec odhadol, že už skončili, ale že by odišli, ani nedúfal. Tušil, že teraz všetko záleží iba na ňom.

„To, že si všetko poutieral, ti vôbec nepomôže, práve naopak, priviedol si nás na myšlienku, že tú obývačku niekto upratal. Snažil si sa, ale nechal si po sebe toľko stôp, že už nemáš žiadnu šancu. Mal si si tie lepšie detektívky dopozerať až do konca,“ mentoroval Burger.

Miloš sklonil hlavu a sledoval koberec pod konferenčným stolíkom. Premýšľal.

„Tvoje semeno v jeho ústach, tvoje biologické stopy za jeho nechtami a za predkožkou, svedecké výpovede susedov… je toho veľa, Miloš,“ rýpal Burger.

„Zavriete ma?“ prekvapil ich úprimnou otázkou.

Obaja sa na sedačke vystreli, mozgy im začali pracovať na plné obrátky.

„Nie, my dvaja určite nie.“

„Nechcem sa dostať k otcovi.“

„Nedostaneš sa, nech je kdekoľvek.“

„V Ilave.“

„Aha.“

„Pomôžete mi?“

„Pomôžeme, ako len budeme môcť.“

„Ak vám poviem pravdu.“

„Presne, ak nám povieš pravdu.“

Pokýval hlavou a aj druhú ruku si vyložil na operadlo. Dva kýpte zovreli látku na operadle a urobili z nej vlnku. Začal sa s ňou hrať a žmoliť ju.

„My nemáme veľa peňazí.“

„To vidieť na byte, ale to nie je hanba, Miloš,“ pomáhal mu Burger, lebo dobre vedel, že chalan môže cuknúť aj z dobre rozbehnutej cesty.

„Chcel, aby som mu hovoril Paťko môj,“ rozhovoril sa štrnásťročný Miloš.

„Mal by si začať od začiatku,“ napomenul ho Burger.

„Od začiatku… hovoríte… A kde je začiatok? Otec je v base a neplatí, mama robí predavačku u Vietnamcov v obchode s lacnými rifľami, ani tí neplatia. Večer chodí upratovať, nikdy nie je doma, a aj tak máme dlžoby na nájomnom. Karol chce hrať futbal, ale nemáme na kopačky a dres, a ja by som chcel jazdiť na koňoch, ale nemám ani na to, aby ma pustili do stajne vynášať hnoj. Toto je začiatok?“ skúmavo si ich premeral.

„Áno, aj takto sa začínajú ľudské tragédie. Veľa smutných ľudských príbehov sa začína práve peniazmi.“

„Všetky,“ prikývol Miloš múdro, až príliš múdro na štrnásťročného chlapca, ktorý by takéto starosti vôbec nemal mať. „Bol som v chodbe a počúval som za dverami, keď prišli páni z bytového podniku a sedeli u nás v obývačke, presne ako vy teraz. Počul som, ako sa mame vyhrážali, že byt dajú do dražby a že nás vysťahujú ako neplatičov a čo ja viem čo a… mama plakala a sľubovala, že si zoberie ešte jednu robotu, že dlh splatí a že… a že… strašne plakala. Povedal som to Dorke. Je to kamoš, vie zariadiť všetko, vie pomôcť, veľa ľuďom už pomohol. Každý, kto je v kríze, za ním zájde a on zoženie matroš a pomôže, a tak… tak som mu to povedal. Vraj žiadny problém, vraj by som si mohol zarobiť tri kilá za večer…“

Miloš stíchol a necht začal ryť znova. Sledoval ho, ako ryje, a obaja detektívi sledovali s ním.

„Ukázal mi to na počítači uňho doma, vraj sú také stránky na nete, kde sa takíto páni bežne zoznamujú, a je to celkom legálne, o nič nejde. Videl som, čo ten pán chce a… najprv som nechcel, ale potom ponúkol štyri stovky, tak som napokon súhlasil. Dorka to všetko dohodol. Mal som iba… mal som ho iba…“

Nešlo to. Nešlo to z úst von. Pre decko to bolo dosť ťažké vysloviť a pre dospelých to bolo otrasné počúvať, ale oni museli a on tiež. Mali na krku mŕtvolu, museli byť tvrdí, aj naňho, aj na seba.

„Mal som ho iba vyfajčiť a prehltnúť a dať sa tiež vyfajčiť až do konca, on chcel tiež hltať – a to bolo všetko. Mal som prísť o piatej a o siedmej odísť. Štyri stovky za dve hodiny! Moja mama za to musí upratovať dva dni. Chcel som jej pomôcť, chcel som jej dať peniaze, aby nás nevysťahovali, aby nás tu nechali a dali nám už konečne pokoj. Chcel som, aby Karol mohol hrať futbal a aby mu mama kúpila nové kopačky a dres. Aj tak sa nás nemal kto zastať, ja som bol najstarší z chlapov v rodine, tak som musel niečo spraviť.“

Nechty sa zaryli ešte hlbšie do operadla – ryli a ryli.

„Prvýkrát to bolo podľa dohody a dostal som štyri stovky. Aj druhýkrát. Aj neskôr. Myslel som si, že za tie peniaze jednoducho musím niečo vytrpieť, že nikto sa k peniazom nedostane iba tak ľahko. Keď som videl, akú mala mama radosť, keď mohla zaplatiť nájomné a Karolovi kúpiť kopačky… bol som si istý, že robím dobrú vec. Bol som si istý, že všetkým pomáham a nerobím nič zlé. Potom…“

Zaváhal. Nemohli mu pomôcť, nemali ako. Iba sedeli a počúvali.

„Chcel, aby som mu hovoril Paťko môj a aby som ho hladkal po vlasoch, aj medzi nohami, a chcel sa iba mojkať. On tomu hovoril, že mojkať sa. Potom navrhol, že by mi priplatil stovku, že by mi dal päť stoviek, keby som mu ho strčil do zadku a keby som sa tam vystriekal, lenže hneď nato chcel, že aj on to spraví mne, a Dorke aby som nič nehovoril, že je to hajzel, čo ho zdiera, a tieto dohody vraj budú iba medzi nami, zaplatí iba mne a nikto cudzí o tom nemusí vedieť. Nechcel som, dohoda bola taká, že iba fajku, ale… ponúkol mi ešte viac. Ponúkol mi šesť stoviek! Súhlasil som, skúsil som, ale strašne to bolelo, a keď som plakal a reval od bolesti, začal sa správať…“ stíchol a premeral si ich, či sa nevyškierajú a či sa mu nesmejú. Nebolo im do smiechu, boli vážni. „Začal sa správať tak čudne,“ pokračoval Miloš, „ako keby bol blázon, nepoznával som ho. Vrieskal, z úst mu tiekli sliny a zvíjal sa ako nepríčetný. Mlátil ma rukami po zadku, prirážal ako besný a reval hijó, hijó, a robil so mnou také veci… také veci…“ znova stíchol a čakal ich reakciu. Žiadna neprišla, iba počúvali. „Vzal si remene a biče, zviazal ma… mal som z neho strach. Chcel som to zastaviť, už som nechcel pokračovať, strašne to bolelo.

Zbil ma, tiekla mi krv z nosa a z úst, zviazal ma, strčil mi ho do úst, a keď ho mal krvavý, reval od slasti ako blázon. Potom mi ho taký krvavý strčil do zadku a spravil sa, a stále ma bil takým čiernym bičom z kože, strašne to bolelo…“

Miloš sa rozplakal. Už nevládal. Hlava mu klesla na prsia, z nosa sa mu pustil sopeľ. Utrel si ho dvoma prstami.

Burger s Hanzelom si vymenili pohľady. Teraz nemohli zasiahnuť, musel to dopovedať do konca, museli ho nechať.

Miloš sa poutieral a prestal vzlykať.

„Potom sa mi ospravedlňoval, dával mi peniaze, veľa peňazí, a chcel sa zase mojkať, musel som ho hladkať, hojdať, mojkať… Nevedel som, čo mám robiť, bol som úplne zmätený. Z ničoho nič bol zase normálny.“

Prestal ryť v operadle kresla a našiel odvahu zdvihnúť zrak.

„Ja som to už nechcel,“ priznal sa detektívom. „Bolelo ma to. Prehovoril ma, aby som prišiel aj nabudúce, aj ďalší pondelok, ponúkal mi peniaze, ale bolelo to. Bol čoraz horší a horší. V ten posledný pondelok som mu povedal, že už to nechcem, že už viac neprídem. Začal sa smiať, rehotal sa na celé kolo, vraj už nemám inú možnosť, vraj sa z toho už nedá vycúvať. Ukázal mi fotografie. Boli sme na nich my dvaja, asi použil malú kameru alebo automatický foťák, neviem, ale bolo tam všetko. Všetko, čo sme spolu robili. Vybral iba fotografie, na ktorých mi bolo vidieť do tváre – jeho tvár tam nebola. Povedal mi, že to vytlačí a pošle mame a do školy, a rozvešia to aj po sídlisku na autobusových zastávkach.“

Miloš zmĺkol a hľadal odvahu dopovedať horšiu polovicu príbehu. Našiel ju.

„Plakal som, prosil som ho… Môžem sa napiť?“

Hanzel vstal a odišiel.

„Kolega ti prinesie vodu, vydrž.“

Hanzel sa vrátil a podal mu pohár.

„Ďakujem.“

Počkali.

„Iba sa mi smial. Povedal mi, že ak nechcem, tak už nemusím chodiť, ale že od Dorky vie, že mám mladšieho brata. Ak ho privediem, už nemusím chodiť vôbec a zaplatí ešte viac. Inak tie fotografie pošle. Chcel Karola.“

Znova sa napil.

„Tie lieky mi ukázal už dávno predtým, aj mi povedal, že ich berie na srdce, že sú veľmi silné. Mával ich stále so sebou. Vždy vo vnútornom vrecku saka. Vždy keď sa spotil, chrčal a lapal vzduch, občas si vzal nejakú pilulku. Čo som mal robiť? Karola som musel ochrániť, je to môj brat, je ešte malý, on tomu ešte nerozumie, nemôže trpieť preto, že nemáme peniaze a všetci ich od nás stále pýtajú. Tak… som sa rozhodol.“

Burger si vybral cigaretu a bez dovolenia si zapálil.

„Ja už fajčím dva roky… prosím vás… jednu…“

Burger mu jednu podal a zapálil mu. Hanzel si vzal tiež. Burger pozoroval chlapca, ako šlukuje, a neveriaco pokrútil hlavou.

Štrnásťapolročný vrah fajčil v obývačke a chystal sa priznať, ako zabil dospelého muža. Čo ešte zažije, kým pôjde do penzie? Takto nejako vyzerá vrchol úpadku spoločnosti alebo si má ešte počkať a bude to aj horšie?

„Urobil som ho tak, že bol spotený a uštvaný. Zdriemol si. Rozdrvil som pár z tých tabliet medzi lyžičkami a rozmiešal som prášok v džúse. Keď sa zobudil, bol smädný ako vždy a vypil ho skoro celý. Potom sa začal dusiť, začal skučať, chytal sa za krk a za prsia a mlátil okolo seba rukami. Chcel som ho iba vystrašiť, chcel som, aby mi podpísal list, že mne a môjmu bratovi dá navždy pokoj, chcel som iba ochrániť brata, aby nemusel za peniaze robiť to, čo som musel robiť ja. Lenže to ním zatriaslo, a kým mi ten list stihol podpísať, tak prestal dýchať, zachrčal a vystrel sa. Prestal dýchať, prestal sa hýbať. Zľakol som sa. Dával som mu vodu, dal som mu pár faciek, ale nie od zlosti, to by som si netrúfol, iba také jemné, aby sa prebral, ale neprebral sa.“

Dofajčil a zadusil. Zadusil ako dospelý chlap, mocnými údermi na dno popolníka.

„Potom si ho obliekol, však?“

„Odtiahol som ho zo spálne do obývačky, obliekol som ho a dal som pred neho jeho poháre – a všetko som poutieral, lebo som vedel, že nesmiem nechať v byte odtlačky prstov. Bol strašne ťažký a veľmi dlho som ho obliekal, a topánky mu nešli obuť. Myslel som si, že som to urobil dobre a že to bude vyzerať ako nehoda na návšteve u kamaráta.“

Burger súhlasne prikývol. Zatiaľ im to všetko pasovalo.

„Čo si urobil s jeho mobilom?“

„Vzal som ho, myslel som si, že ho Dorka predá a prachy si rozdelíme, ale on sa zľakol a nechcel ho, tak som ho hodil z mosta do rieky.“

Obaja detektívi prikývli, aj oni by to tak spravili.

„Aký list si mu chcel dať podpísať? Máš ho?“

Miloš vstal a odišiel z obývačky tak svižne, že si ani nestihli uvedomiť, že ho musia strážiť. Kým sa Hanzel pozviechal a odistil pištoľ, Miloš sa už vracal aj s listom.

„Tento. Chcel som ho zahodiť, ale napokon som si ho, ani neviem prečo, nechal. Asi na rozlúčku, neviem.“

Bol to iba obyčajný list papiera vytrhnutý zo školského zošita.

Súhlasým s tím, že Milošovi Tardíkovi, ôsmakovy z ôsmej Bé, už nikdy neublýžim a dám mu pokoj. Už nikdy. Aj jeho bratovi Karolovi.

Pod tým bolo pár bodiek, kam sa mal tyran podpísať.

Burger podal úradnú listinu Hanzelovi. Prečítal si ju, ale na rozdiel od kolegu to nedokázal stráviť bez komentára.

„Doriti!“

Burger naňho vyvalil vyčítavé oči.

„Aha,“ súhlasil Hanzel. Kamkoľvek inde, ale ním udávaný smer v tomto prípade naozaj nebol na mieste.

„Miloško…“ začal Burger váhavo.

„Klepeto, Rak, alebo Miloš. Čokoľvek z toho, len nie Miloško. Tak mi hovoril iba on, prosím vás.“

„Tak Klepeto, počúvaj ma, teraz budeš musieť ísť s nami. Budeme to musieť zapísať do zápisnice. Nemusíš sa báť, nič zlé sa ti nestane, zavoláme aj pracovníkov zo sociálneho odboru miestneho úradu, aj tvoju mamu a… koho len budeš chcieť.“

„Mamu nie, nechcem.“

„Tak nie.“

„Takže ma predsa zavriete?“

„Nie, nemôžeme, ty ešte nemáš pätnásť, ešte stále si maloletý a takých nemôžeme zavrieť do basy. Okrem toho – v tvojom prípade – aj keby si mal tridsať, nielen pätnásť, aj tak by sa nám nechcelo ťa zavrieť. Zažil si si svoje a rozhodol si sa to vyriešiť po svojom, ťažko ťa súdiť, ale spísať to musíme. Môžeš ísť s nami? O Karola sa má kto postarať?“

„Karol je zvyknutý, mama je stále v práci a ja behám po vonku, takže je naozaj zvyknutý. Keď mu bude smutno, pustí si telku, ako vždy.“

Problém s Karolom bol vyriešený.

„Tak poďme,“ navrhol Burger.

Vstali a prešli do chodby.

„Aspoň mu povedz, že ideš von,“ navrhol Hanzel.

Miloš sa vrátil do detskej izby, otvoril dvere a iba zahulákal, ako bol zvyknutý.

„Karči, idem von, neviem, kedy prídem…“

„Dobre, vypadni,“ odpovedal mu detský hlas z izby.

Miloš sa vrátil za nimi do chodby.

„Prepáčte, môžem ešte na záchod? Musím.“

„Samozrejme.“

Čakali a počúvali, ako tlačí. Naozaj musel.

„Edo, je to nejaké príliš jednoduché, takto rýchlo a priamočiaro sme už dávno nevyriešili žiadnu vraždu,“ zašepkal Hanzel.

„Sme jednoducho jednotky, máme na to! Šaňo bude nadšený, riaditeľ nám dá odmenu a chalani nám budú závidieť… a pár týždňov si môžeme dať vale,“ zašepkal Burger. „Ale poviem ti pravdu, Oto, z takýchto prípadov nie som vôbec nadšený.“

Miloš na záchode skončil, spláchol a za šumu porcelánového vodopádu konečne vyšiel von.

„Už môžeme,“ uľavene vydýchol.

Miloš si obul tenisky, vzal si kľúče a zabuchol vchodové dvere. Prešli vonkajšou chodbou a zastali pri výťahu. Obaja detektívi stáli za ním a dávali pozor na jeho ruky. Osobnú prehliadku mu zatiaľ neurobili, nechceli ho stresovať, ale mohol mať pri sebe nôž, britvu alebo čokoľvek, a odovzdanosť, s akou sa im vydal, mohol iba predstierať. Museli byť v strehu. Obaja mali za pásom kovové putá, ale tie mohli všetko pokaziť presne ako osobná prehliadka, tak iba stáli a sledovali ho.

Miloš ťukal do ovládača výťahu.

„Ono to niekedy trvá dosť dlho,“ vysvetlil Miloš a ťukal ďalej.

Nad tlačidlom privolávajúcim výťah boli dve podsvietené šípky. Teraz svietila šípka smerom hore.

„Ide niekam hore,“ oznámil im Miloš a nervózne ťukal do privolávača výťahu. „To môže trvať…“

„Keď sme k vám prišli, povedal si, že ideš niekam von, nie?“ Hanzel sa snažil využiť čas a čo-to sa o chlapcovi dozvedieť.

„No.“

„Kam?“

„Mal prísť Dorka, chceli sme niečo podniknúť.“

„Niečo…“

„Nie, nič také, chceli sme predať jedno autorádio.“

Radšej sa ho nepýtali, odkiaľ ho majú.

Miloš vytrvalo, ale bezvýsledne ťukal do privolávača.

„Tak poďme po schodoch,“ navrhol Hanzel.

„Môžeme, asi to bude rýchlejšie,“ súhlasil Miloš. „Tadiaľto,“ ukázal im cestu.

Zbehli po schodoch a znova sa dostali do podzemných katakomb moderného paneláka.

„Tu je to stále rozbité,“ komentoval tmu v chodbe Miloš a mal na mysli stropné osvetlenie.

„Choď pomalšie,“ požiadal ho Burger.

„Už len kúsok,“ kývol im a viedol ich tmavou chodbou, „poďte za mnou, ale opatrne, býva tu rozbité sklo z fliaš.“

„Počkaj, nechoď tak rýchlo…“

Spoza výklenku sa ozvalo zasvišťanie bejzbalovej pálky rozrážajúcej vzduch a úder dopadol na Hanzelovo ucho. Odrazil ho na stenu oproti a okamžite padol na zem. Zviezol sa po stene ako zmrzlina po horúcej kozubovej vložke.

Burger zaspätkoval, zalovil za pásom a snažil sa vytiahnuť pištoľ. Útočiaci muž vyšiel spoza rohu a namieril zbraň na Burgerov žalúdok. Stál v tieni a Burger mu nevidel do tváre, ale zbraň identifikovať mohol, lebo ju mal tesne pred očami. Nebola to bejzbalová pálka, bola to hokejka. Muž švihol znova a zlomený hrot hokejky sa zaryl Burgerovi rovno pod hrudnú kosť, do oblasti solaru. Burger nestihol vytiahnuť pištoľ, zlomil sa v páse a po celom tele sa mu rozstrekla bolesť vychádzajúca zo žalúdka a zaplavujúca v mučivých vlnách všetky vnútorné orgány.

„Miloš, zdrhaj!“

Burger začul slová, ale príliš im nerozumel, ani ich veľmi neregistroval, prichádzali k nemu akoby z diaľky a strácali sa. Od bolesti strácal vedomie. Úder ho odhodil späť do tmavej chodby, pootočil ho a prinútil ho kľaknúť si. Bol to veľmi silný úder, ani na kolenách dlho nevydržal. Spadol na zem. Prevrátil sa na chrbát, chrčal a civel na rozbité stropné osvetlenie. Vyrazilo mu dych a nemohol ani prehĺtať. Dusil sa. Z útrob žalúdka sa začala dvíhať vlna vyvolaná prudkým úderom. Bolo mu jasné, že ak ostane v tejto polohe, zadusí sa vlastnými vývratkami. S vypätím posledných síl sa prevalil na bok a začal vracať. Vracal kŕčovito a bolestne a kolená pokrčil tak prudko, až sa mu skoro dotýkali brady. Až po tretej vlne vývratkov povolil kŕč v pľúcach a mohol sa nadýchnuť. Mdloby ustúpili. Nádych zahučal celou chodbou, akoby sa práve vynoril z obrovskej hĺbky, a pri výdychu vypľúval všetko, čo mu ešte ostalo v ústach. Znova vracal a metal sa ako v záchvate padúcnice. Prstami nahmatal škáru medzi dlaždicami, zaryl sa do nej nechtami a pokúsil sa stabilizovať celé telo, aby sa prestalo zvíjať.

Počkal, kým bolesť ustúpila natoľko, že sa mohol posadiť. Čakal, dychčal a ďakoval Bohu a osudu, že muž v útoku nepokračoval a utiekol, inak by ho dorazil ako teliatko na bitúnku.

Bolesť konečne poľavila, kŕč v bruchu sa zmiernil a Burger sa posadil v kaluži vlastných vývratkov.

„Oto?“

Zbadal ho kúsok od seba. Hanzel ležal bezvládne pri stene, z ucha mu tiekla krv. Veľa krvi.

38

Váňa a Kuky išli za Burgerom do nemocnice po základné informácie. Mayor sa zatiaľ rozčuľoval a reval na všetkých, ako je možné, že nikto nevie, za kým Burger s Hanzelom išli, a prečo ich nikto z kolegov nezabezpečoval. Nikto mu neodpovedal, lebo šéfove otázky brali skôr ako ventil zúrivosti než ozajstné otázky hodné odpovede.

Váňa a Kuky sa vrátili a Burgerove informácie okamžite pretavili do konkrétnej podoby, hľadá sa vychrtlík s prezývkou Dorka.

Burger si spomenul, že Miloš im pri výťahu povedal, že za ním má prísť Dorka a že sa chystajú predať autorádio. Informáciu podcenili, zareagovali zle. Neurobili žiadne opatrenia. Dorka naozaj prišiel a zo schodiska ich počul, ako sa pri výťahu rozprávajú. Dovtípil sa, čo sa deje, a rozhodol sa zaútočiť. Rozhodol sa pomôcť kamarátovi, veď mu pomáhal stále.

Štyria detektívi, ktorí mali na sídlisku najviac informátorov, sa rozbehli do terénu. Výsledky sa dostavili v priebehu hodiny.

„Volá sa Dobroslav Rak, prezývku mu dali podľa začiatočných písmen krstného mena a priezviska, ale Dorak sa chlapcom nepáčilo, tak mu posledné písmená prehodili a už bol Dorka. Miestny vagoš, ale žiadna klasa.“

Otca mu zobudili, aj keď už bola hlboká noc, pri takýchto akciách sa na nočný pokoj nehľadí. Otec nebol nadšený, ale keď sa dozvedel, čo jeho syn vyviedol, dobrovoľne zaspieval. Za sídliskom v záhradkárskej kolónii má chatu, nie ktoviečo, iba taká záhradná búda, ale chlapec tam občas prespáva.

Chata bola v strede kolónie a bol k nej prístup po ceste z dvoch strán. Z dvoch ďalších boli susedné záhrady.

Akciu riadil sám Mayor, použil všetkých detektívov z oddelenia vrážd a všetkých, čo mali po okresoch nočnú službu. Dal si stiahnuť aj štyri autá PMJ a dve autá plné kukláčov. Skoro tridsať policajtov obkľúčilo chatu, dvaja kukláči preskočili plot a išli na výzvedy. Vrátili sa s tým, že v chate sa svieti a počuť tam hlasy.

Kukláči vyrazili dvere, a keď začali revať polícia, policajná akcia, všetci na zem, Miloško sa pomočil. Dorka sa pokúsil bojovať a zahnal sa na najbližšieho kukláča. Takú bitku v živote nedostal, a aj keby žil stopäťdesiatosem rokov, ani nedostane.

Kukláči nemajú radi vagabundov, čo hokejkami mlátia policajtov.

39

Zatknutím páchateľov sa noc neskončila. Bolo treba zadokumentovať miesto činu, miesto zatknutia páchateľov, pripraviť vyšetrovateľov na výsluchy, zabezpečiť dôkazy, vyrozumieť obhajcov… každý mal plné ruky práce a Mayor aj zabudol, že chcel Krauzovi a Chosému vyčistiť žalúdok. Vlastne aj zabudol za čo.

Oto sedel pri otcovej posteli celú noc a aj doobeda. Hanzel sa ešte stále neprebral z bezvedomia. Najhoršie obavy lekárov sa našťastie nepotvrdili, tomografické vyšetrenie krvácanie do mozgu nepotvrdilo, ale otras mozgu mal riadny, aj prasknutú lebku, a lekári sa pri ňom stále striedali.

Krauz a Chosé vypočuli troch svedkov, potom sa zúčastnili na jednej previerke výpovede a poobede už nemali do čoho pichnúť.

„Chosé?“

„Hmm?“

„Necháme to tak?“

„Necháme.“

„A čo?“

„Čo čo?“

„Čo necháme tak?“

„Viem ja?“

Mimoriadne duchaplná komunikácia medzi driemajúcim Chosém v kresle a driemajúcim Krauzom za stolom nikoho nevzrušila, lebo boli v kancelárii sami.

„Tak sa preber a odpovedaj normálne!“ naštval sa Krauz.

Chosé sa v kresle vystrel a pretrel si oči.

„Čo je? Celú noc som oka nezažmúril, tak čo buzeruješ?“

„Pýtam sa, či to necháme len tak.“

„A ja sa pýtam, že čo.“

„Vilka a Ota.“

„Oto je v nemocnici pri otcovi a Vilko je na úteku, čo chceš ešte riešiť?“

„Chcem vedieť, o čo tam išlo.“

„Ako sa to chceš dozvedieť?“

„Pamätáš sa, čo nám povedala opatrovateľka v penzióne? Vraj ten potetovaný chodí za starými každý deň o tretej. Ten blondiak tam bol iba raz.“

„No a?“

„Sú dve hodiny desať minút…“

Chosé skontroloval čas na svojich hodinkách. Zažíval a ponaťahoval sa.

„Tak to máme čo robiť, ty otrava na potkany.“

40

Pred penziónom veľa miesta na schovávačku nebolo, parkovisko bolo malé a stálo na ňom iba pár áut, ale keby išli ďalej, zase by nič nevideli, tak sa zašili do rohu parkoviska a tvárili sa, že ich nikto nevidí.

„Sú tri,“ skonštatoval Chosé.

„No a?“

„Ja nič, ja len, že sú tri.“

„Tak kušuj a čakaj!“

Tak kušovali a čakali.

„Tam… tam, pozri, tá biela ošarpaná škodovka, presne taká stála vedľa holičovej dodávky pred bránou.“

„Je to on, pozri, zabočil na parkovisko.“

Vilko zaparkoval a vystúpil. Vystúpili tiež. Zbadal ich okamžite a rozbehol sa späť k autu.

„Stoj, ty debil! Vilko, stoj, nebudeme sa tu naháňať! Chceme sa iba porozprávať!“

Prečo policajtom, čo sa chcú iba porozprávať, nikto neverí?

Vilko naskočil do auta, naštartoval a vyrazil. Detektívi nasadli tiež a vyrazili za ním. Hneď na prvej križovatke to Vilko riskol na červenú, zboku sa vyrútila dodávka rozvážajúca chladničky a mrazničky a odhodila bielu škodovku do stromu za krajnicou. Auto zadunelo a Vilka hodilo na volant, lebo si nestihol zapnúť pásy. Ostal bezvládne visieť na volante a nehýbal sa.

„Rýchlo, Chosé, musíme ho vytiahnuť!“

Chosé zaflekoval tesne pri škodovke a obaja vyskočili von. Krauz zdrapol rúčku na dverách a mykol, ale skoro si polámal prsty, dvere sa ani nepohli, boli spriečené. Chcel pokus zopakovať, ale Chosé ho varoval.

„Pozor! Richard, pozor, pozri dolu!“

Krauz zbadal dym valiaci sa spod motora a zacítil ostrý pach benzínu. Ozvalo sa dunivé blaf a výpary sa zapálili.

„Rýchlo, zadné dvere!“

„Neblbni, Richard, to vybuchne!!“

„Tak zachráň auto, čo čumíš!“

Chosé sa zvrtol, naskočil do služobného auta, zaradil spiatočku a na plný plyn sa zadkom vrútil do križovatky. Mal šťastie – jeho žiadna dodávka nenabrala.

Krauz uskočil bokom k zadným dverám, skúsil ich otvoriť, ale nešlo to. Čelný náraz na strom bol taký silný, že posunul stĺpiky a zablokoval aj zadné dvere. Cez okienko si Krauz všimol náklad, čo mal Vilko rozložený na zadnom sedadle, viezol zásoby do petrolejových lámp, dva kartóny fliaš. Dve-tri sa pri náraze rozbili a petrolej sa lial na sedadlá a na gumené koberčeky na podlahe.

Vietor podfúkol auto a plamene zosilneli. Krauz musel o krok ustúpiť, lebo aj cez nohavice zacítil neznesiteľnú bolesť – popáleninu.

Obďaleč zastalo auto a vodič vyskočil aj s hasiacim prístrojom v ruke. Bežal ku Krauzovi a točil vrchnák na prístroji, ale ako sa blížil, Krauz videl v jeho tvári zdesenie. Toto nebol typ, ktorý by poznal a nevedel hasiaci prístroj spustiť. Začal študovať návod – asi po troch krokoch z obrázkov na zadnej strane pochopil, čo má urobiť. Vytrhol poistku, stlačil ventil a z prístroja vyletel kúdol bieleho prachu.

V tom momente sa ozval výbuch a z auta vyšľahli mohutné plamene. Hasič-amatér dostal zásah horúcim vzduchom, odskočil, pustil hasiaci prístroj a kryl si dlaňami tvár. Prístroj dvakrát poskočil na asfalte ako plechovka s hrachom, ešte aj tak zacvendžal, a skotúľal sa k horiacemu autu. Už bol mimo ich dosahu.

Aj Krauz musel ustúpiť, lebo plamene začali šľahať na všetky strany a určite by mu obhorela ofina, keby nejakú mal.

Zastalo viac áut a pár vodičov vystúpilo aj s hasiacimi prístrojmi, ale keď videli, ako dopadli tí pred nimi, ani sa neodvážili priblížiť, iba stáli v bezpečnej vzdialenosti a civeli na kruté divadlo.

„Richard, neblbni, vráť sa,“ reval Chosé z križovatky, ale Krauz nič neregistroval, iba neveriaco krútil hlavou a masíroval si popálené líca.

Zacúval až skoro do stredu križovatky, všetky autá už stáli a okamžite sa vytvorila zápcha.

Krauz a Chosé stáli uprostred križovatky ako dobrovoľní regulovčíci, ale pripadali si ako dobrovoľní idioti.

41

Oto mladší prišiel aj s veľkou cestovnou taškou. Sťahoval sa z kaštieľa domov k otcovi, lebo keď ho pustia z nemocnice, bude potrebovať pomoc – a kto by mu mal pomôcť, ak nie vlastný syn? Každý syn má predsa rád svojho otca, aspoň občas sa to stáva.

Oto prišiel sám, ani ho nemuseli predvolávať, vlastne ho ani nebolo za čo predvolávať a ani ho volať nechceli. Vlastne sa s ním teraz vôbec nechceli rozprávať, celá situácia bola vrcholne trápna.

„Chceli sme sa s ním iba porozprávať, neviem, prečo spanikoval. Oto, my…“ pokúsil sa na úvod niečo povedať Krauz.

Oto im podal ruku, prijal miesto v kresle a Krauza zastavil mávnutím ruky.

„Nechaj tak, Richard, vy za to nemôžete. Hovoril som mu, načo dotiahol domov tú starú opachu. Za päťtísíc mu niekto predal starý črep, ktorý ani nebrzdil a stále z neho kvapkal benzín a olej. Varoval som ho, ale nedal si povedať. Prišiel som za vami, lebo som vám dlžný vysvetlenie.“

„Pán ti nevadí?“

Oto sa usmial na spisovateľa.

„Nie, nech si to vypočuje aj on.“

Keď sa im Oto ozval, že by ich chcel navštíviť a porozprávať sa, zavolali aj Eichlera. Detektívi boli presvedčení, že idú do finále, a chceli byť k najlepšiemu pomocníkovi, akého zatiaľ pri vyšetrovaní mali, korektní. Prišiel, vlastne priletel veľmi rád.

„Oto, nie si nám dlžný vysvetlenie, nie si nám nič dlžný.“

„Som. Myslíte si o mne, že som klamár, a to nemôžem nechať tak. Je to dosť popletené.“

„Máš čas.“

„S Vilkom sme chodili na gymnázium, stali sa z nás kamaráti. On sa nikdy nevedel biť, bol skôr bantamová váha, a tak som mu pomáhal a vždy som ho zachránil pred bitkou. On zas mal dobrú hlavu a tiež mi občas pomohol. Aj som ich navštevoval, zvláštna rodina, nikto sa s nikým nebavil, žili tam ako pustovníci v opustenom hrade. Tesne pred maturitou som urobil pár prešľapov a zo školy ma vyhodili – mal som už devätnásť a bol som si istý, že život zvládnem aj sám. Celkom dobre mi padlo, keď mi raz večer zavolal, aby som hneď prišiel. Bol vydesený, celý sa triasol a spýtal sa ma, či by som nechcel ísť niekam von za prácou. Kam von, spýtal som sa, netušil som, čo tým myslí. Povedal mi, že musí utiecť, že pôjde za rodinou do Poľska a potom za oceán. Pobavil ma – myslel som si, že si niečo šľahol, ale on mi ukázal jeho mŕtvolu so zakrvavenou hlavou a smiech ma prešiel.“

Krauz si zapálil cigaretu. Oto si vypýtal tiež.

„Bol to jeho otec, doktor Viliam Raši. Vilko ho zabil.“

Spisovateľ zabudol zavrieť ústa a pero zvieral tak silno, až mu obeleli hánky. Krauz a Chosé pokojne fajčili, v tejto kancelárii už počuli všeličo, tak iba pokojne čakali, čo to bude tentoraz.

„Boli sme dolu v pivnici v laboratóriu jeho otca. Ten ležal na zemi s roztrieskanou hlavou a Vilko sa celý triasol. Ako-tak sa mi ho podarilo upokojiť a Vilko mi porozprával príbeh jeho rodiny. Dedo Wilhelm Rass bol naozaj esesák a bol v koncentráku, kde robil pokusy na ľuďoch. Skúmal kožu a mal za úlohu objaviť preparát, ktorý by vyliečil popáleniny, vraj to bol pokyn z najvyšších miest – mal úplne voľnú ruku a aj ju využíval. Dostal sa veľmi ďaleko, ale prišiel koniec vojny a s pokusmi bol koniec. Na konci vojny stihol ešte nabúchať nejakú Poľku, vraj nenormálne peknú, tuším bola speváčka alebo také čosi, ale potom už musel utiecť. Utiekol na Západ aj s osobnou asistentkou Gertou. Bol majster v tetovaní, lebo touto metódou sa najprv snažil ochrániť kožu pred popálením, ale ako sa ukázalo, táto cesta nikam neviedla. Bol to nesprávny smer, no aspoň sa zdokonalil v tetovaní. Vedel tetovanie aj odstrániť, čo koncom vojny využilo veľa jeho súkmeňovcov. Prvé roky po vojne nejako prežil aj s Gertou a pod falošnými menami sa im podarilo vrátiť do Poľska, kde si vyzdvihol jedného so svojich synov a druhého tam nechal. Tak vznikol Vilkov otec doktor Viliam Raši, ale o tom, že má v Poľsku brata, nikto nevedel, starý si to tajomstvo nechal pre seba. Vilkov otec tiež vyštudoval medicínu, mama mu zomrela pri pôrode, a tak vyrastal iba s ním a s dedom a tetou Gertou. Otec mal pred sebou celkom sľubnú kariéru chirurga, ale vtedy prišiel za ním starý a ukázal mu výsledky svojho výskumu s kožou a priznal sa mu so svojou minulosťou. Vilkov otec sa okamžite rozhodol – prevzal výsledky výskumu svojho otca a dal sa na dráhu vedca. Dlho pracoval vo výskumnom ústave a dosiahol významné úspechy, až kým… až kým neprišiel do štádia, keď už potreboval ostré testy na ľuďoch. Dostal sa presne tam, kde skončil starý Wilhelm v koncentráku, a aby sa pohol ďalej, potreboval pokusných králikov na dvoch nohách. Nahovoril nejakú kolegyňu z ústavu, ale tá ho bonzla a vyhodili ho. Nevadilo mu to, lebo medzičasom si v pivnici vybudoval súkromné laboratórium a v pokusoch pokračoval. Uzavrel sa pred celým svetom a iba skúmal a bádal. Na pokusy používal kožu z prasiat, choval si ich na záhrade.“

„Takže keď Pietro predával po Kališti doktorove prasce, tak to neboli tie na zabíjačku, ale pokusné svine, však.“

„Presne, celé tajomstvo úspechu sa totiž skrýva v koži prasiec, a preto si ich Raši musel chovať sám. Všetko by bolo v poriadku, iba mu chýbali dobrovoľníci. Bez pokusov na ľuďoch nemohol výskum dokončiť. Čím viac sa uzatváral pred svetom, tým bol čudnejší, zanietenejší. Fanaticky túžil po úspechu a bol preň ochotný urobiť čokoľvek. Nahovoril Vilka, aby sa dal testovať. Jeho zvrátenosť zašla až tak ďaleko, že na pokusy použil vlastného syna! Keď mi Vilko rozprával, ako mu zaživa vyrezával do chrbta štvorce trikrát tri centimetre a nahrádzal ich umelou kožou, a ako pri tom Vilko zavýjal a ako trpel, bolo mi do plaču aj zaňho.“

„My sme také štvorce videli.“

„Kde?“

„Na Gerte.“

„Tak to by sme preskočili hodný kus príbehu. Pôjdem radšej po poriadku. Vilko trpel ako zviera, lebo v poslednej fáze pokusov potreboval doktor aj kúsky popálenej kože, a tak…“

„To nemyslíš vážne!“

„Richard, on liehovým kahancom opaľoval Vilkovi kožu a robil mu popáleniny rôzneho stupňa, aby mohol otestovať nový preparát.“

„Hovädo…“

„To nie je všetko. Keď sa o tom dozvedel dedo, strašne sa so synom pohádali a zakázal mu testovať na vnukovi. Gerta vychovávala Vilka ako vlastného vnuka a milovala ho a Vilko miloval svojich starých rodičov ako nikoho, a tak sa Gerta ponúkla, že Raši môže poslednú fázu pokusov urobiť na nej, len aby dal Vilkovi pokoj. Vilko bol v tom čase už samá popálenina a samá jazva, do školy skoro vôbec nechodil, otec doktor mu vždy napísal nejaké ospravedlnenie a Vilko pomaly chradol, strácal sa. Vtedy nastúpil dedo – chlapca si vzal na paškál, vykŕmil ho, vyliečil, a aby mu prekryl zjazvené telo, potetoval ho. Vilko nie je tetovaný obyčajným atramentom, je to špeciálna esesáka zmes jeho deda, testovaná na ľuďoch z koncentráku, a pomohla mu prežiť a zregenerovať kožu. Vilko sa nikdy s nami nekúpal, nikdy nechodil na plaváreň, nikdy na telocviku necvičil, aby sa nemusel sprchovať, lebo za tetovanie a zjazvené telo sa strašne hanbil.“

„Ja som si myslel, že horory vymýšľa iba Hitchcock v Hollywoode.“

„Ja si nič nevymýšľam, Chosé.“

„Tak som to nemyslel.“

„Doktor Raši sa úplne zbláznil. Stratil aj posledné zvyšky zdravého rozumu. Skoro utýral Gertu a skoro zomrela, v poslednej chvíli ju musel zachrániť starý, ale Raši napokon dosiahol, čo chcel. Vynašiel umelú kožu, ktorá sa dala so stopercentnou účinnosťou použiť na akýkoľvek typ popáleniny. Bol to objav hodný Nobelovej ceny, bol to objav, ktorý mohol zachrániť tisíce životov a zabrániť veľkému utrpeniu, lenže… Raši potreboval urobiť posledný pokus. Starý Wilhelm bol z dokončenej práce taký nadšený že sa sám ponúkol, ale Raši ho odmietol. Bolo to pred piatimi rokmi, starý už mal osemdesiatpäť a kožu mal starú, nepoužiteľnú. Raši potreboval mladú kožu, aby bol pokus objektívny. Vystihol, keď bol starý s Gertou v meste, a zaútočil na Vilka. Omráčil ho a chcel ho testovať. Chcel mu stiahnuť kožu z celého chrbta a nahradiť ju svojím preparátom, ale Vilko sa ubránil, odkopol ho a on nešťastnou náhodou padol na hranu stola a…“

Krauz zaodŕhal.

Oto si uvedomil, že teraz asi prestrelil, zdvihol zrak, aby mohol skontrolovať poslucháčov. Spisovateľ nedýchal už hodnú chvíľu, ale detektívi sa škerili. Nie ústami, očami.

„Oto, keby sme prezreli Rašiho lebku, koľko rán by sme napočítali?“

„Tak dobre, Richard, ale bolo to pri bitke a v sebaobrane.“

„Tak dobre, vzhľadom na okolnosti a vzhľadom na to, čo si ten chlapec musel vytrpieť, hovorme tomu sebaobrana.“

„Vďaka. Raši bol mŕtvy a dedo rozhodol, že Vilka nesmie dostať do rúk polícia, že musí utiecť a schovať sa. Zavolali ma, aby som pomohol a sprevádzal Vilka na ceste. Súhlasil som. Skôr ako dedo poslal Vilka do sveta, dal mu dar. Dal mu najväčší poklad, aký mu len mohol dať. Na hruď mu vytetoval posledný obrázok, vytetoval mu červeno-modré srdce.“

„Blbneš? Tetovačku?“

„Obvod toho srdca je robený akoby z ornamentov, ale v skutočnosti sú to písmená C, H, O, N – základné stavebné prvky každej živej hmoty – usporiadané do chemického vzorca. Keby ten vzorec prečítal chemik alebo biochemik, dokázal by pochopiť, ako má postupovať pri výrobe preparátu.“

„Takže celý výskum je uložený v koženom srdci?“

„Bol.“

„Prepáč, bol.“

„Správne, v koženom srdci, ale nie celý. Celý by sa tam nezmestil, bol tam iba základný chemický vzorec, ktorý mohol veľa napomôcť. Starý ho upravil tak, aby odborníkovi pomohol a nasmeroval ho na správnu cestu. Veľa ráz som ho študoval, Vilko mi dovolil aj sa ho dotknúť. To srdce bolo vyhotovené s majstrovskou dokonalosťou – vzorec bol úplne nepostrehnuteľný, dokázal ho prečítať iba ten, kto vedel čo a kde hľadať.“

„Čo ste spravili s mŕtvolou?“ zaujímal sa Krauz aj o praktickejšiu stránku príbehu.

„Rozobrali sme podlahu v kaplnke a zakopali sme ho pod kamene.“

„Oto, ty teľa! Kto pomáha odpratať mŕtvolu po vražde, stáva sa spolupáchateľom – a spolupáchateľ je rovnako trestný ako páchateľ! Ty si fakt magnet na prúsery!“ rozčúlil sa Krauz.

„Tam ho nikto nikdy nenájde, keby predsa, tak to budete vyšetrovať vy, nie?“

„Ja mu jednu…“

„Radšej pokračuj,“ prerušil ich Chosé.

„Starý Wilhelm už bol naozaj starý a Gerta bola po pokusoch úplne zničená, nemohli ostať sami, a tak starý vymyslel plán. Vilko a ja utečieme do Poľska za Vilkovým strýkom Jacekom. Vilko sa prvý raz dozvedel, že má strýka, oboznámil sa aj s okolnosťami, za akých k nemu prišiel. Starý napísal list, ktorý nám mal zaručiť, že sa nás jeho druhý syn ujme a schová nás. Starého a Gertu sme umiestnili do penziónu v Kališti s tým, že po čase, keď sa situácia upokojí a doktora Rašiho nebude nikto zháňať, tak sa vrátime a vyzdvihneme si ich. Starý sa strašne bál, že Vilka zatkne polícia a že jeho a synovu celoživotnú prácu niekto zničí. Súril nás a my sme všetko zariadili, ako si želal a odišli sme. Vo Vroclavi sme našli Jaceka, prečítal si list a vyobjímal nás. Nechcel nás nechať u seba, bolo to dosť blízko, a rozhodol sa, že nás pošle k priateľom do Austrálie. Dostali sme poľské pasy a vycestovali sme. Ja som napísal otcovi list a Jacek zariadil, aby ho jeden z rodiny, čo plával na zaoceánskych lodiach, poslal z írska, že som tam a je mi dobre. To preto, aby sme za sebou pozametali stopy a nemohol nás nikto nájsť. V skutočnosti sme už boli na ceste do Austrálie. Prijala nás komunita poľských emigrantov a začali sme pracovať v prístave v Melbourne. Onedlho sme už celkom dobre rozumeli a aj hovorili po poľsky.“

„Čo tá fotka a kaktus?“ nedal sa Krauz.

„Boli sme v botanickej záhrade v Melbourne a nejaký fotograf tam robil zábery pre časopis. Oslovil nás, či si nechceme zarobiť pár dolárov, tak sme súhlasili. Zavesili sme si čutory cez plecia, čupli sme si pod nejaký kaktus a dali sme sa vyfotografovať. Fotografiu som si z časopisu vystrihol a po návrate som s ňou machroval, že som v strede Austrálie hľadal diamanty. To, že poznáš každý chlpatý kaktus na svete, som ani netušil, Richard.“

„Čo bolo ďalej? Prečo ste sa nevrátili skôr.“

„Niečo sa pokašľalo…“ zaváhal Oto.

„Aha! A už je to tu!“

„Jeden chalan, s ktorým sme robili v prístave, zistil, kedy vozia robotníkom výplaty, a počkal si na auto s peniazmi. My sme s tým nemali nič spoločné, tak sme dostali iba štyri roky.“

„Chúďatká nevinné! A prečo vás ten policajt nevypátral v evidenciách väzňov?“

„Lebo sme po celý čas v Austrálii mali iba poľské doklady. Ja som si celý trest odsedel ako Tadeusz Malinka, nemohol ma nájsť a ani ste mi nemali ako dať vedieť, že mama zomrela. Jednoducho som bol v base pod iným menom.“

„Keď si bol na návšteve za Gertou, na recepcii si ukázal ten pas, však?“

„Ukázal. Ako to viete?“

„Lebo nie sme na hlavu. Tak preto si žiadal od Burgera, aby ti vybavil pas, lebo ešte stále máš iba ten poľský?“

„Aj to viete? Chcel som od Burgera pas, aby som mal aj nejaké naše doklady.“

„Tak dobre. Čo ste v tej Austrálii ešte povyvádzali?“

„Nič, radšej sme sa už vrátili.“

„Pekné od vás. Pokračuj.“

„To je všetko, trochu sa nám to pretiahlo, ale napokon sme sa po piatich rokoch vrátili. Kaštieľ sme našli v dezolátnom stave a starých sme presťahovať nemohli, tak ich Vilko aspoň chodil každý deň navštevovať. Wilhelm bol už v kóme, už sa nedozvedel, že sme sa vrátili, ale Gerta bola veľmi rada.“

„Čo ten holič?“

„Tá sviňa lakomá? Šľak ho traf tam, kde je! Našiel v kronike nejaké staré doklady z povojnového obdobia a skrslo v ňom podozrenie. Starému Wilhelmovi nikdy neveril, že sa iba tak vrátil z koncentráku, no nemal v rukách žiadny dôkaz, až kým nešiel na nejaké školenie kronikárov. Organizovalo to Mestské múzeum – kronikári mali priniesť kroniky a všetky zaujímavé písomnosti, ktoré by múzeum mohlo využiť. Ten pes zákerný našiel v nejakej kronike fotografiu Gerty v uniforme a spoznal ju. Konečne mal, čo potreboval, a začal ich navštevovať, vyhrážať sa a prenasledoval ich, kade mohol, len aby mu za mlčanie zaplatili. Nič nedostal, ale Gerta sa raz v hádke preriekla, že keď Vilko predá poklad, že dostane aj on svoj podiel za mlčanie, len nech nerobí paniku. Ten blbec to pochopil tak, že Vilko má nejaký starý poklad po dedovi a niekde ho zakopal, a keď sme tak narýchlo z Kališťa odišli, po celej dedine rozhlásil, že jeho syn Pietro bol najlepší Vilkov kamarát a že mu dovolil chodiť na dvor a robiť tam sochy a podobné nezmysly. Pritom sa Vilko s Pietrom sotva pozdravili a do kaštieľa ich nikto nevpustil, ale to mu nevadilo a za päť rokov prekopali celý dvor, celú záhradu a pol pivnice. Nechceli prestať, ani keď sme sa vrátili, a vydierali nás, že všetko oznámia úradom a budú nás vyšetrovať. Vilko sa rozhodol ich strpieť, len aby starý nemali na sklonku života nejaké opletačky.“

„Takže ten inteligent v bielom plášti päť rokov kopal a hľadal poklad, pričom ho Vilko celý ten čas nosil pod tričkom.“

„Presne tak, ale nechali sme ho, nech si zacvičí a príde na iné myšlienky na čerstvom vzduchu.“

„Čo ten balík?“

„Keď sme sa vrátili, ohlásili sme sa Jacekovi a pekne sme sa poďakovali za pomoc. Pre istotu nám poslal revolver, keby dačo…“

„Hovädá! Ty si ešte nikdy nepočul, že niektoré balíky sa presvecujú a röntgenujú?“

„Zabalil ho do alobalu, Jacek nie je včerajší, venuje sa tam regionálnej politike, vie, ako zaobchádzať s revolverom.“

Tentoraz si vzdychol aj Chosé.

„Tak čo, to je už všetko?“

„Všetko.“

„Zaujímavý príbeh. Smutný, ale zaujímavý,“ vydýchol konečne spisovateľ.

Detektívi súhlasne prikývli.

„Čo budeš robiť teraz, Oto?“

„Idem domov a budem čakať, kedy mi pustia otca z nemocnice.“

„Správne, Oto, a prestaň už blbnúť, už nemáš sedemnásť, začni sa správať ako dospelý muž.“

„Už mám na otca úplne iný názor. Po tom, čo som zažil a videl, mi už stačilo.“

„To radi počujeme… Aby som nezabudol, čo bude s tými starými?“

„Vy neviete?“

„Čo?“

„O tretej popoludní sa Wilhelm prebral z kómy, začal sa triasť a zvíjať, akoby sa škvaril v pekle. Pätnásť minút po tretej vydýchol naposledy.“

„To je zvláštna náhoda. Presne v tom čase zomieral aj Vilko.“

„Kto chce, nech verí, že náhoda…“ zašomral Eichler.

„Pani Gerta dostala záchvat, asi posledný, zomiera. Nikdy sa nedozvie, že Vilko to už má za sebou.“

„Tak vlastne vymrel celý rod doktorov Rašiovcov. Kto sa postará o ich telá?“

„Starosta Kališťa už vybavuje spopolnenie – všetkých uložia do kaplnky, nech sú spolu aj po smrti.“

Oto si prehodil cestovnú tašku cez plece a rozlúčil sa. Detektívi ostali so spisovateľom sami.

„Fantastický príbeh,“ pochvaľoval si Eichler.

„To áno, ale je vám jasné, pán spisovateľ, že o tom, čo ste tu počuli, nesmiete nikomu nič povedať?“

„Jasné! Budem mlčať ako hrob! Iba o tom napíšem knihu…“

Odprevadili ho až dolu po bránu. Ešte raz si naposledy podali ruky.

„A čo to pivo?“ spomenul si Chosé. „Viete čo,“ skúsil si aj sám odpovedať, „keď sa najbližšie dostaneme do Prahy, tak nás pozvete, čo vy na to, pán spisovateľ?“

„Jasné,“ prisľúbil Eichler a odchádzal. Potom si čosi rozmyslel a vrátil sa. „A nemohol by som radšej hneď? Viete, v Prahe je pivo príšerne drahé…“

42

Počas výsluchu mladého Miloška sa stala zvláštna udalosť. Vyšetrovateľ bol práve uprostred výsluchu a Miloško mu opisoval praktiky, ktorými ho týrali. Potom sa dostali k faktom, ktoré už Burger s Hanzelom zistili a ostatní iba tušili, a to, že Zachar nebol jediný.

„Miloš, dám ti ceruzku a papier a skús si spomenúť na mená mužov, ktorí sa pri tebe striedali,“ navrhol mu vyšetrovateľ.

Miloško si vzal ceruzku, zamyslel sa a hrot oprel o biely list. V tom okamihu niekto zaklopal a bez vyzvania vošiel.

„Dobrý deň, som doktor Šmidloch, som právny zástupca tu prítomného mladého pána. Matka je o všetkom informovaná a so všetkým súhlasí, ostatné administratívne úkony urobíme neskôr. Ak dovolíte, tak môjmu mandantovi radím, aby od tejto chvíle odmietol vypovedať,“ usmial sa právny zástupca a pohodlne sa usadil do kresla v rohu kancelárie.

Vyšetrovateľ sa tiež usmial a musel výsluch ukončiť. Pána doktora poznal, poznal jeho praktiky, schopnosti aj možnosti, ale hlavne poznal jeho taxu. Matka s dvoma zamestnaniami a večnou dlžobou na nájomnom by mu nemohla zaplatiť ani kávu v podniku, na ktorý bol zvyknutý.

Ale s tou dlžobou na nájomnom v najbližšom čase predsa len niečo spraví, lebo ten pán s koženým kufríkom, čo bol u nich doma a ponúkol jej v synovej kauze pomoc, jej dal aj obálku, aby sa jej ľahšie premýšľalo o jeho návrhu, a keď ju otvorila, skoro pustila do nohavičiek. Bolo tam dvadsaťpäťtisíc korún. Nikdy v živote toľko peňazí pokope nevidela.

43

Krauz vzal zo stola list citrónovníka a rozohnal sa, že ho odhodí do koša. Premeral si torzo stromu v kúte a uvedomil si, že toto je posledný. Na drevených kýpťoch už neostal ani jeden. Smutne zagánil na list medzi prstami a neodhodil ho, ale posunul ho na stôl pred Kukyho. Keď je posledný, tak jedine majiteľ má právo, aby ho odhodil.

Petra vrazila do kancelárie stoštyridsaťjeden bez zaklopania, ani nepozdravila.

„Všetci k šéfovi, zvoláva celý manšaft… asi máme čerstvú vraždu,“ a bez komentára vybehla zvestovať milú novinu aj do ostatných kancelárií.

U šéfa už bol nátresk, ale Krauz a Chosé mali svoje miesta voľné. Pohodlne si sadli, no v tom momente sa vovalil Mayor a už od dverí hulákal.

„A vy dvaja si ani nesadajte, máme čerstvú vraždu. Na Trnavskej tridsaťdeväť na druhom poschodí je rozstrieľaný nejaký maník, takže zbaliť veci a odchod na miesto činu. Chcem perfektnú obhliadku a do hodiny mi hláste prvé výsledky. Koniec ulievania, už mi nebudete každé ráno hlásiť do roboty nejakého Meličku v base, už začnete konečne niečo poriadne robiť, jasné?“

„Jasné, šéfe!“ zahulákal Krauz.

„Slúžim vlasti!“ zahulákal Chosé.

Obaja sa postavili do pozoru, vzorne zasalutovali a odpochodovali pripraviť sa na obhliadku, lebo na oddelení vrážd sa nikto nemôže flákať donekonečna.

Dominik Dán
KOŽENÉ SRDCE

Prvé vydanie

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava.
Zodpovedná redaktorka Anna Šikulová
Editorka Zuzana Šeršeňová
Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava
Tlač Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0693-4

www.slovart.sk