Text © Dominik Dán 2012 

  Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,
 Bratislava 2012 

  ISBN 978-80-556-0790-0 

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa. 

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú
vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými
 udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu
 niekomu zdať akési povedomé... 

  Fidem qui perdit, nil potest ultra perdere. 

  Kto stratil dôveru, nemôže už nič viac stratiť. 

  (Publilius Syrus) 

Venované Jozefovi Schmidtovi,
na jeho večnú pamiatku. 

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem  

MUDr. Ivete Čiernej, PhD., Zuzane Hanzlovičovej, 

Mgr. Eduardovi Mataninovi, Michalovi Němcovi,   

MUDr. Denisovi Valentovi, PhD., 

MUDr. Jaromírovi Chorváthovi, 

MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc., MPH. 

1 

Marec 1988 

Nad vojenským letiskom Kuchyňa na Záhorí nelietali ani vrany. 

Pršalo, blýskalo sa a tlaková níž vyčíňala v celom letovom priestore. Základňa ťažkých dažďových oblakov bola vo výške šesťdesiat metrov, všetko, čo malo krídla a aspoň kúsok zdravého rozumu, sedelo na zemi. 

Meteorológovia ukázali pilotom synoptické mapy, povedali im predpoveď na dva dni a všetkým bolo jasné, že dnes ani zajtra si nezalietajú. Všade naokolo sa ženili čerti a lialo ani z krhly. Okrem toho severák fičal rýchlosťou tridsaťdva metrov za sekundu a oblačnosť bola osem osmín. Počasie sa malo ešte zhoršiť v priebehu najbližších dvanástich hodín, vietor mal nabrať rýchlosť víchrice, očakávalo sa občasné sneženie, krúpy aj námraza. 

Lietadlám MiG-23 takéto počasie neprekážalo, lietať mohli aj na severnom póle, ale nadnes bolo naplánované zvláštne cvičenie, na ktoré sa chystali už pol roka. Zlietanosť v trojici a útok vo formácii na označený pozemný cieľ – na to potrebovali podstatne lepšie poveternostné podmienky. 

Pre majora Žemľu to znamenalo jedno: domov sa nedostane ani po troch dňoch strávených na letisku, lebo zase budú chcieť, aby doladil systém. Dolaďoval ho za posledného pol roka tak často a tak precízne, že bol dokonalý, skoro žiaril. Už ho mal po krk a išiel mu na nervy, hoci bol jeho autorom a ušla sa mu zaň nejedna pochvala. 

Viktor Žemľa študoval na elektrotechnickej priemyslovke a skončil ju veľmi dobre – s vyznamenaním. V treťom ročníku, mal vtedy iba sedemnásť, zložil skúšky na bezmotorové lietanie na vajnorskom letisku a pilotný preukaz na vetrone získal skôr ako vodičský preukaz na autá. Nevinný koníček sa zmenil na vášeň, a tá sa s ním vliekla celý život. 

Lietadlá a lietanie. 

Je to osud a údel. Fanatizmus. Inak sa večné odriekanie mladých zanietených pilotov nedá nazvať. 

Jeho rovesníci hrali futbal, balili baby, hrali na gitarách na lavičkách v parku, chodili do kina. On vstával v sobotu o šiestej, aby už o siedmej bol na letisku, aby sa mohol zapísať na riadiacej veži do knihy lietania a aby sa dostal na rad do kokpitu aspoň o desiatej. Potom si odlietal svoje a do večera sa staral o údržbu blaníkov, jánusov, nimbusov a ostatných lietadiel. 

Keď sa večer vracal domov, chalani zo sídliska, porozkladaní kdekade po lavičkách pod balkónmi, boli už pripití, niektorí aj vyfajčení, tí šťastnejší aj vykefovaní. Často sa zmohli iba na chabé pokrikovanie: „Hééj! Pilotek! Tak jak to bolo dneska? Jak vysoko si vyletel? A kedy si dosiahol vrchol? Ja o pol deviatej! Poď sem! Daj si jedno... alebo jednu... Soňa ťa spraví jedna báseň! Dva vrcholy za sobotu, čo povieš?“ Pokrikovali naňho, ale Viktor iba hodil rukou a ponáhľal sa domov vyspať, lebo ráno chcel zase lietať a potreboval byť čerstvý. 

Triedna učiteľka sa vôbec nečudovala, keď si podal prihlášku na vysokú školu do Košíc. Chalani z triedy áno. 

„Ti jebe, Viktor?! Zelený mozog? Viktor, ty chceš ísť do armády? Zasratá zelená guma? Tie kecy o obrane vlasti a službe ľudu ti kvapkajú na karbid? Strácaš súdnosť? Neblbni! Vyser sa na nich!“ 

Viktor si vypočul veľa príspevkov k tomu, na čo sa chystal, ale neodradil ho nikto, ani otec. 

„Je to najťažšie štúdium, aké si viem predstaviť. Aj po psychickej, aj po fyzickej stránke. A po štyridsiatke končíš. Čo bude s tebou potom? Aj takto musíš rozmýšľať. Všetci vyslúžilí piloti nemôžu robiť inštruktorov, aj teba raz kopnú do zadku. Potom budeš až do smrti práškovať polia na čmeliaku? Ale ak si sa rozhodol, držím palce, ja ti polená pod nohy hádzať nebudem, hoci s tým nesúhlasím.“ 

Viktor si všetkých vypočul a podal si žiadosť. 

Zväzarmovský letecký oddiel ho poslal na lekárske skúšky do Prahy: Ústav leteckého zdravotníctva, Kovpakova 16, Praha 6, Dejvice. Známa adresa. Tu začínal každý vojenský pilot Československej socialistickej armády. 

Prišlo tridsaťdva záujemcov z celej republiky. Zobrali im krv, odmerali tlak, vymočili sa do pohárikov a desiatim hneď oznámili, že letectvo s nimi nepočíta. Do tanku možno, ale do lietadla určite nie. 

Nasledovali odborné interné vyšetrenia a odpadli ďalší. Potom vyšetrenie zraku – a pohoreli skoro všetci. Na psychotesty už išli iba dvanásti. Zdravotné previerky trvali tri dni, preklepali a presvietili ich od nechtov na nohách až po končeky vlasov. 

Sú iba dve povolania, ktorých vykonávatelia musia byť absolútne zdraví a ich zdravotný stav sa denne kontroluje: americkí prezidenti a vojenskí piloti. Viktor, amatér, z nepochopiteľných dôvodov, mal záujem iba o to druhé. 

Záverečný verdikt bol nekompromisný. Kruté zdravotné previerky zoradili uchádzačov do štyroch tried. Trieda A 1 boli uchádzači schopní výcviku na nadzvukové stíhačky. Kritériá splnili iba Viktor, jeden chalan zo Žiliny a dvaja z Banskej Bystrice. Trieda A 2 boli podzvukové stíhačky. Splnili traja. Trieda B 1 boli helikoptéry, splnili štyria, trieda B 2... 

Viktora ostatní chalani z nižších tried nezaujímali, hoci za tri dni duševného a fyzického martýria sa celkom dobre spoznali a s niektorými sa aj skamarátil. Všetkým im dokázal, že na to má, a to bolo preňho hlavné. Aj otcovi, aj chalanom z ulice, aj tej koze Ivete. 

Iveta mu neverila, že bude pilot a že si ju vezme za ženu, a že im bude spolu sveta žiť, brala to iba tak, že pri oblápaní a ohmatkávaní pod bránou musí snívať aj o niečom inom, nielen o tom, čo nahmatá, a keď sa chce dostať aj inde, musí aj niečo nasľubovať. Chodil s ňou už vyše pol roka, čo bol v partii skoro rekord, tak sľuboval. 

Keď sa vrátil z Prahy, iba čumela – ako všetci. Bola rada, že jej chalan bude pilot, aj sa pred ostatnými babami pochválila, ale jej radosť netrvala dlho. 

Viktor po maturite sadol na vlak a odišiel Dargovom do Košíc. Výsledky zdravotných previerok z Prahy ho, samozrejme, predbehli, vlastne ho tam už pár týždňov čakali. Prijímacie skúšky boli iba formalitou, mladých devätnásťročných chlapcov, ktorých zdravotný stav spĺňal kritériá triedy A 1, bolo ako šafranu a brali ich všetkými desiatimi. Prijali by ho, aj keby prijímací test podpísal tromi krížikmi. 

Viktor vyštudoval vysokú vojenskú leteckú školu, dostal titul inžiniera, hodnosť nadporučíka, onedlho kapitána a začal lietať na nadzvukových strojoch. 

O Ivetu zo sídliska už ani nezavadil, zavadil o Yvettu. 

2 

Dana vyšla z budovy Mestskej správy Verejnej bezpečnosti a ako v mdlobách zbehla po mramorových schodoch na asfaltový chodník. Ani nevedela prečo, automaticky zahla k parku a chvíľu sa potácala pozdĺž hlavnej cesty. Až rachot míňajúcich sa električiek ju prebral, precitla a prekvapene sa poobzerala, akoby neverila, že je vonku, že prežila a že to mysleli vážne. Že to vôbec mohli myslieť vážne. 

„Svine hnusné... eštebácke,“ zašomrala a ukradomky sa obzrela cez plece, či to nebolo veľmi nahlas a či niektorá z tých svíň niečo nezačula. 

Nikto za ňou nevybehol, nikto sa na ňu nerozreval, nikto sa jej nevyhrážal, asi teda šomrala ticho. Aj tak pre istotu pridala do kroku, aby od nich bola čo najďalej. 

Na občasné, časovo neohraničené návštevy v nenávidenej budove Mestskej správy si rokmi zvykla, na sarkastický nepodarený humor kapitána Molnára a drzé, nevyberané spôsoby nadporučíka Zlochu si zvyknúť nedokázala nikdy. Prekážali jej stále. Poznali sa už roky, ale tí dvaja jej vadili a bola si istá, že jej vadiť budú, pokiaľ ju neprestanú predvolávať na výsluchy. 

Dana nebola tuláčka, nebola recidivistka a nemusela sa pravidelne hlásiť na polícii, napriek tomu tam pravidelne chodila. Zapríčinili to jej rodičia, ale aj tak ich mala rada. Nemohla im to povedať do očí, ale ich rozhodnutie im schvaľovala – no až neskôr, keď vyrástla a dedo jej všetko vysvetlil. 

Potrebovala si sadnúť. Triasli sa jej ruky a nemohla zavrieť ústa, sánka ju neposlúchala, chvela sa ako tesne pred plačom. Prišlo jej zle od žalúdka. Vždy jej z tých dvoch prišlo zle od žalúdka. 

Našla si lavičku v parku pri Soche milicionára a sadla si. Ruky si prekrížila na prsiach a pevne stisla. Predklonila sa a zatlačila na žalúdok. Nadýchla sa a zadržala dych. 

„Dva... tri... štyri,“ počítala v duchu, vystrela sa a prudko vydýchla. 

Trochu to pomohlo. 

„Znova ponoriť!“ Pripomenula si slová trénera a poslúchla. 

Opäť si prekrížila ruky na prsiach a predklonila sa, akoby sa znova ponorila do hĺbky. Kŕčovito privrela oči. 

„Dva... tri... štyri... a výdych!“ 

Zase to pomohlo. Prestala sa triasť. 

Tak znova. 

„Hlboký nádych a... dva... tri... štyri... a výdych!“ 

Tréner mal pravdu, ako vždy, všetko sa dá zvládnuť sústredeným dýchaním. Znútra vychádza energia, životodarná energia, treba ju vedieť nájsť, správne nasmerovať a využiť. Učil ju to dlho. Tréner bol génius a v riešení krízových situácií bol neprekonateľný. Dôverovala mu. Zbožňovala ho, jeho rady a chladný pokoj, s akým s ňou zaobchádzal, a keby bol o štyridsať rokov mladší, dala by mu to najavo aj inak, ale takto... iba ho zbožňovala ako človeka, ako otcovho najlepšieho kamaráta, ako náhradného otca, čo jej v živote veľmi pomohol. Čo jej zariadil druhý život, lebo ten jej sa jej eštebáci snažili pokaziť už od osemnástky. 

Trénerove rady pomohli aj teraz, už začala logicky uvažovať. Telo sa upokojilo, naštartovala sa aj psychika. 

Presne to potrebovala. Presne to chcela, aby zase začala fungovať. 

Z kabelky si vybrala vreckovku a poutierala si tvár. Bolo chladno, zima sa ešte neskončila, ale ona sa potila. Zhlboka si vzdychla, schovala vreckovku, opäť zhlboka vzdychla a usmiala sa na prilietajúce holuby. Už je dobre. 

„Kšc! Svine!“ 

Nie príliš vábne oslovenie tentoraz patrilo holubom, ale keby sa jednoduchým mávnutím ruky dali zahnať aj tie druhé, rada by gesto zopakovala. 

Tie druhé svine sa mávania rúk nebáli. Dvaja eštebácki smradi jej dnes dali zabrať. Boli dobre pripravení. 

Prvá otázka jej doslova vyrazila dych. Vychrstol ju nadporučík Zlocha, hrdzavý sliziak s množstvom hnedých bodiek po celej tvári a krku. Bola si istá, že ich má po celom tele, po celej chorobne bielej pokožke, akú majú všetci hrdzaví eštebáci. Odporný hrdzavý chlap s veľkými prednými zubami, ktoré nevedel schovať, ani keď zavrel ústa, čo sa mu stávalo málokedy. 

„Súdružka Hauskrechtová, chcete o dva týždne vidieť svojho otca?“ vyceril na ňu rezáky. 

Kapitán Molnár stál opretý o skriňu a pozorne sledoval jej reakciu. 

Skoro omdlela.  

3 

„Máš cigu, Milan?“ 

„Neblbni, dnes má kontrolu Vyfuk, vydrž na kótu, potom si dáme.“ 

„Ti lepí?“ 

„Lepí? Mám na sobotu sľúbenú vychádzku a Vierka s tým počíta, už vyštvala starých na chatu a máme celý deň vébečko.“ 

„Vébečko?“ 

„Voľný byt, né?!“ 

„Jáj...“ 

„Tak si to nechcem posrať. Počkaj s tým fajčením na kontrolný bod a neprovokuj zbytočne.“ 

„Dobre, dobre... som nevedel.“ 

Desiatnik Milan Vrábel si ponaprával samopal, poskočil, aby ho prestali tlačiť popruhy na pleci, a vykročil do tmy. Slobodník Stanislav Hríb nemal inú možnosť, iba ho nasledovať, lebo prestávku na cigaretu kamarát a kolega v strážnej službe rázne odmietol. Jeho dôvod bol prozaický a logický: keď mal kontrolu Vyfuk, nemohla si byť žiadna hliadka istá, a fajčiť na obchôdzke bol preňho taký istý hrdelný zločin ako vražda. V podmienkach Pohraničnej stráže vojska ministerstva vnútra možno aj vážnejší. 

Keby ich Vyfuk pristihol pri fajčení na obchôdzke, dal by ich do hlásenia. Milan by mal po vychádzke a Vierka po kvalitnom sobotňajšom zážitku, a to Stano svojmu najlepšiemu kamarátovi nemohol spraviť. 

Vyfuk bol na výmaky špecialista. Kontroloval a sledoval všetko a všetkých, kontrolu považoval za najdôležitejšie poslanie veliteľa roty. Hoci výchova, prevýchova, odborný výcvik a politické školenie mužstva boli v socialistickej armáde dôležité, kontrola, tá bola najdôležitejšia! Vydať rozkaz nie je problém, no skontrolovať jeho plnenie, to ho v armádnej službe fascinovalo najviac. Skontrolovať a vyvodiť dôsledky, v tom sa vyžíval. Nečudo, že si v mužstve vyslúžil prezývku Vyfuk. 

Jeho špecialitou boli nočné kontroly hliadok v ostrej službe priamo na hraničnej čiare. Aspoň trikrát do týždňa sa dal služobným gazíkom vyviesť na svah Devínskej Kobyly a odtiaľ ďalekohľadom sledoval hliadky na hranici, postupujúce po brehu Moravy. Ak zbadal oranžový záblesk, okamžite písal hlásenie do knihy udalostí na rote a hliadka mala prúser až u veliteľa práporu. Bola z toho väčšinou basa, tri ostré, a postihnutí chlapci boli bez vychádzky aspoň mesiac. Príliš krutý trest. Niečo podobné nemohol Stano najlepšiemu kamarátovi urobiť len preto, že dostal chuť na cigaretu. 

Odpľul do trávy, o kúsok ďalej si jedno steblo odtrhol a vopchal medzi zuby, mykol vôdzkou a vykročil za veliteľom hliadky. 

„K nohe... Dingo, vpred... stopa... hľadaj!“ velil Stano. 

Dvojmužová hliadka a pes vykročili a začali pracovať. Pre socialistickú spoločnosť pracovali tak, že kráčali po štátnej hranici s hnusným zákerným imperialistickým Rakúskom a strážili bezpečnosť nič netušiacich a spiacich socialistických robotníkov, roľníkov a časti inteligencie, ktorá bola ochotná spať a kašľať na všetko. Tých ostatných, čo nespali, strážila Štátna bezpečnosť, ale o jej činnosti nemali chlapci na hranici ani poňatia. Niečo tušili, ale vraj to boli iba také reči. Vraj sa u nich na rote občas zastavili chlapi v tmavých baloniakoch a pod rúškom tmy kuli s veliteľmi tajné pikle, ale... asi to boli iba také reči. Vystatovačné reči starých mazákov, ktorí radi mútili vodu a radi sa pred mladými chválili, že cez ich úsek sa legálne prevádza, že to v stráži zažili a videli na vlastné oči. 

Nikto z bažantov tomu neveril a boli si istí, že je to iba chválenkárstvo, aby sa ostrieľaní mazáci robili zaujímavejšími. 

Dvojmužová hliadka Vrábel – Hríb vykročila do tmy. Bola to ich každodenná práca. Chodili, šlapali, pracovali a strážili. 

Vlčiak Dingo bol v siedmom nebi, lebo piatkové nočné prechádzky zbožňoval. Vojaci boli naštvaní, lebo piatkový večer si vedeli predstaviť aj inak, ale teraz boli na vojne a radovánky predvíkendových večerov si na čas museli odpustiť. Mohli si ich vynahradiť cez vychádzky, no tie si museli tvrdo zaslúžiť, preto Milan odmietol cigaretu a preto jeho argumenty Stano prijal. Vyhliadka vychádzky a s tým spojené pôžitky boli určite nadradené nejakému neuváženému šluku počas obchôdzky. 

Dnešná služba zatiaľ prebiehala pokojne, bol marec a kruté mrazy povolili. Už sa neskrúcali od zimy ani im v poľných fľašiach nemrzla voda. Ťažké kožuchy vymenili za jarné kabáty. Chodník bol rozmrznutý, blatistý a voňal čerstvo vykopanou zeminou. Príroda v nive Moravy sa prebúdzala a na vŕbach a jelšiach začali pučať prvé bahniatka. Všetko nasvedčovalo, že jar už prichádza a že najbližších deväť mesiacov bude stráženie hranice zase príjemnou prechádzkou v lone panenskej prírody. Nebyť tých ostnatých drôtov, cítili by sa ako v krúžku mladých prírodovedcov. 

„Pozor...“ 

Milan pridržal ostnatý drôt a Stano so psom podliezli. Vedeli presne kde a vedeli aj kedy a ako. 

Nebolo to vždy také jednoduché. 

4 

„Poď sa pozrieť!“ zavolal Krauz na Sylviu. 

„Na čo?“ 

„No poď sem, len poď!“ 

Prišla za ním do spálne. 

„No?“ oprela sa o zárubňu a v mise pritlačenej na brucho ďalej miesila cesto na knedle. 

„Čo no? Odkladám uniformu do skrine a dúfam, že na večné časy.“ Krauz zaváhal a urobil krátku pauzu, aj sa obzrel, či ho manželka sleduje. „Tak som si myslel, že chceš byť pri tom.“ 

„Som.“ 

Krauz držal vešiak s policajnou uniformou ďaleko od seba, akoby smrdela. Naozaj smrdela, lebo ju nosil vyše troch rokov, no nedržal ju ďaleko od seba pre smrad, ale aby si ju ešte naposledy poriadne obzrel. Aj ju zvrtol zľava doprava a späť a pokochal sa. Dúfal, že ju vidí naozaj naposledy a už nikdy ju nebude potrebovať. 

„Sylvia, zajtra ráno nastupujem na kriminálku a toto,“ opäť zamával vešiakom s uniformou, „už nechcem nikdy ani vidieť!“ 

Znova sa obzrel, či ho sleduje a či je účastná na tomto posvätnom akte. Bola tam a miesila cesto. Aj sledovala. 

„Tak sa pozri, miláčik, takto sa končí kariéra bezvýznamného pochôdzkara Krauza a začína sa kariéra kriminalistu Richarda Krauza, najlepšieho detektíva pod slnkom!“ 

Vešiak s uniformou zavesil medzi dva obleky visiace na hambálku a razantne zasunul posuvné dvere na skrini Gala, až treskli. 

„Hotovo!“ zajasal. „Od tejto chvíle som detektív!“ 

„Preto ešte nemusíš rozlámať celú skriňu! Máme iba tú jednu, si uvedom láskavo,“ šomrala Sylvia. „A uniformu vyberieš hneď zajtra!“ 

„Ako to?!“ 

„Musí ísť do čistiarne! Veď smrdí ako tchor. Čo tchor, ako... ako... policajt! Samý pot, cigarety, pivo a bohvie čo ešte na ňu vytieklo.“ 

„Vytieklo, vytieklo,“ šomral pre zmenu Krauz. „Čo by tak asi na ňu mohlo ešte vytiecť...“ 

Sylvii sa nechcelo rozoberať pôvod všetkých fľakov na uniforme a položila manželovi celkom praktickú otázku: „Tá zmena... ehm... to znamená, že už nebudeš chodiť na nočné? Už ti nebude náčelník plánovať sobotné a nedeľné služby? Už budeš konečne doma?“ spýtala sa sarkasticky, hoci odpoveď poznala. 

„Noo...“ zatiahol Krauz neurčito. 

„Tak potom načo si ma zavolal? Z čoho mám mať radosť? Že si postúpil z hovna do kravinca? Že namiesto dvoch dodrbaných víkendov budeš mať teraz v mesiaci dodrbané tri? A cez deň budeš chodiť domov kedy? O štvrtej, ako všetci normálni, alebo...? Tak potom prepáč,“ odrazila sa od zárubne a zamierila do kuchyne. „Ale, samozrejme, radosť mám, to iba pach tej uniformy ma tak rozdráždil, inak ti gratulujem k povýšeniu. Len na okraj, aby si bol v obraze, malá má horúčku. Zase. Ostaneš s ňou zajtra doma? Keď si už ten detektív.“ 

Krauz stál v spálni a znechutene prehĺtal nádielku, čo mu práve uštedrila manželka. Rukou sa oprel o skriňové dvere a sklonil hlavu. Zhlboka dýchal, aby nevybuchol. 

„Ja... Sylvinka...“ hovoril do skrine, ale dosť hlasno, aby to bolo počuť až do kuchyne. 

„Tak vidíš! Ráno s ňou musím ísť k lekárke ja! Zase ja! Aspoň nás odvezieš?“ 

„Sylvinka... ja... ráno o siedmej nastupujem na kriminálku! Prvý raz v živote! Ja nemôžem meškať,“ jachtal ďalej a o skriňové dvere si už oprel nielen ruku, ale aj hlavu. 

„Dobre, poprosím otca, ako vždy,“ rezignovala Sylvia a v kuchyni zarachotili hrnce, ktoré by za normálnych okolností skončili na polici oveľa tichšie. „Nechaj tak, ja sa postarám, ty máš určite dôležitejšiu robotu než ja,“ ozvalo sa od sporáka. 

Krauz opretý čelom o dvere pokrútil hlavou a zhlboka si vzdychol. 

„... než my všetci, než ktokoľvek,“ šomrala kuchyňa ďalej. 

Krauz ostal chvíľu opretý a pomrvil sa zo strany na stranu. Tvrdá doska mu pomasírovala čelo a urobilo mu to dobre. Urobil to znova, zľava doprava, celkom pomaly. Fakt príjemný pocit. 

Bezmocne odstúpil a posadil sa na posteľ. Hlavu sklonil na prsia, prstami si ešte pomasíroval čelo, lebo tvrdý podklad skrine na ňom zanechal otlačky a trochu to bolelo. 

Vzdychol si. Potom znova. Keď sa z kuchyne nič neozývalo, skúsil sám. 

„Chcel som iba trochu účasti na poslednom akte rozlúčky s uniformou a, samozrejme, aj trochu rodinnej podpory,“ zašomral si popod nos. 

„Počuť to až sem do kuchyne, len pokračuj! Som účastná a podporujem ťa!“ 

„... a pohladenie a pocmuckanie... a trochu energie, a trochu povzbudenia do novej roboty.“ 

„Stále ťa počúvam!“ 

„Trocha lásky,“ pokračoval. 

Z kuchyne sa neozvalo nič. Dlho nič, ticho. 

Potom treskla misa s cestom a ozvala sa tečúca voda. 

Sylvia nechala kuchyňu kuchyňou, vrátila sa k nemu do spálne a, utierajúc si mokré ruky do zástery, sadla si vedľa neho na posteľ. 

„Tak vážne,“ začala a umyté upracované ruky si zložila do lona. 

„Vážne,“ súhlasil Krauz. 

„Čo nám to tvoje detektívovanie prinesie?“ 

„Tri stovky každý mesiac.“ 

„O koľko hodín ťa budeme s malou vídať menej?“ 

„Neviem. Naozaj neviem.“ 

„Ako uniforma si robil v presne stanovenom režime, služby ti plánoval náčelník oddelenia na dva týždne dopredu...“ 

„No...“ 

„... a na kriminálke ti kto bude plánovať služby?“ 

Krauz si zložil ruky presne tam, kde ich mala Sylvia. Ale do svojho lona, do jej si netrúfol. Bezmocne pokrčil plecami. 

„Na kriminálke nikto nikomu služby neplánuje, Sylvinka, tam sa robí podľa potreby, preto sa to volá operatívna služba, lebo operatívne, teda podľa aktuálneho nápadu trestnej činnosti zasiahneme tam, kde práve horí.“ 

„Na tie tvoje definície z učebnice kriminalistiky sa ti môžem zvysoka... vieš čo! Mňa a malú zaujíma, či budeš častejšie doma, a nie, či operatívne zasiahneš tam, kde práve horí!“ 

„Sylvia...“ 

„Okrem toho, nevzala som si hasiča, aby hasil tam, kde práve horí, vzala som si policajta.“ 

„Správna voľba...“ 

„... bohužiaľ, a nie správna voľba!“ 

„Áále, Sylvinka, no táák.“ 

„Žiadne no táák! Hovorím bohužiaľ – a viem, čo hovorím! A keby som mohla, tak to vykričím do celého sveta!“ 

„Čo?“ 

„Baby, neberte si policajtov! Je to na hovno život a vaše deti sú polosiroty počas celého detstva!“ 

„To hádam...“ 

„Za pár korún!“ 

„Sylvinka...“ 

„... doboha aj s tým!“ 

Krauz ju nechal vydýchať a objal ju okolo pliec. Aj si ju trochu privinul. Počkal, kým vychladla. 

„To hasenie bolo iba také prirovnanie,“ chlácholil ju. 

„O hasenie mi nejde, Richard. Ide mi o rodinu, lebo som žena, matka. Vieš to pochopiť? Budeš už s nami častejšie, alebo nie?“ 

Upokojila sa a posledné slová povedala skoro prosebne. Chvíľu vzdorovala, potom sa nechala privinúť. Pobozkal ju na čelo a na líce, a keď otočila tvár, aj na pery. 

„Budem,“ sľúbil nerozvážne. 

5 

Viktor nevydržal ani dva mesiace. Ivete sľúbil, že si ju po skončení vysokej školy vezme za ženu a že im bude sveta žiť a, samozrejme, že jej bude celé štúdium verný a bude jej písať. Ale vydržal sotva prvé dva mesiace. 

Ako sa dajú posudzovať – alebo odsudzovať – sľuby vernosti skoro dvadsaťročného mladíka, navyše oblečeného v uniforme s magickým krídlom na klope, ktoré vie identifikovať každá potenciálna nevesta z košického baru? 

Prvé týždne pilotného výcviku boli zaberačka, potom sa dostali aj von a potom sa veľmi rýchlo dostali aj dnu. 

Budúci vojenskí piloti mali v porovnaní s domorodcami okupujúcimi miestne bary tri výhody. Boli mladí a vyšportovaní, čo je pre každú babu atraktívne. Museli nosiť uniformu s krídelkom, pričom už sama uniforma je lákadlom, ale tá s krídelkom zvlášť. No a po tretie... predsa každá samica sa snaží pre svoje mladé zabezpečiť takého samca, ktorý zoženie čo najviac potravy, aby dokázala prežiť nielen ona, ale navyše vychovať aj svoje mláďatá, to napísal vo svojich knihách už starý Brehm. Teda on to písal o zvieratách, ale keby náhodou nebol zoológom, ale sociológom, mohol by pokojne nechať názvy kníh, aj texty, iba by zmenil fotografie a všetko by sedelo aj na nás. 

Armáda v tých časoch platila kráľovsky, najmä letectvo, a klofnúť takého pilotíka, to bolo terno. O mladé bolo postarané na celý život. 

Niektoré baby si vedeli veľmi rýchlo zrátať, koľko je dva a dva, ale niektoré si vedeli zrátať, aj koľko je tri a tri, a išli na vec zhurta. 

Viktor dostal pred prvou vychádzkou odborné školenie od starších kolegov, no aj bez neho veľmi dobre vedel, že nepriateľ je dobre maskovaný a používa tie najrafinovanejšie zbrane. 

Prvú vychádzku začal aj zakončil v najlepšom hoteli v meste. V bare si dal vodku s džúsom a nádejná samička túžiaca po mladých sa prikmotrila tesne po prvom poháriku. 

„Ahoj, ja som Nikoleta, dáš aj mne?“ 

Nikoleta mala krásne snehobiele vlasy, dlhé až po lopatky. 

„Máš pekné modré oči,“ pochválila ho Nikoleta a vo vyzývavo vykrojenom výstrihu ukázala obeti dva kusy z celkového arzenálu. 

Jej oči mu k vlasom veľmi nepasovali, boli čierne, také čierne, že sa nedala rozoznať zrenička, a aj plecia vo vyzývavo padnutých šatách mala krásne opálené. Viktor nemal výhrady proti opáleným babám a zobral aj jej vodku s džúsom. 

Veľmi si v bare nepoklebetili, lebo sa posťažovala na ostré svetlo z otáčajúcej sa gule zlepenej z úlomkov zrkadla zavesenej pod stropom, a navrhla mu izbu hore na druhom poschodí. Súhlasil, vyzliekli sa a zubami otvoril zariadenie značky Tiger. 

„Nemusíš si to dávať, bazmeg, ja som čistá.“ 

Nešlo mu ani tak o syfilis, ako o alimenty. Po skončení ľúbostného aktu si bol istý, že spravil dobre. 

Keď začali, Nikoleta mu do uška šepkala, že ho miluje zo všetkých najviac, keď skončili a sťahoval si gumu, zasyčala iba: Tri stovky, gadžo! 

V tomto rytme strávil celé štúdium. Držal sa hesla: rýchlo, efektívne a hlavne bezpečne, a keďže sa osvedčilo so ženami, začal ho aplikovať aj v lietaní a, čuduj sa svete, osvedčilo sa aj tam. Od samého začiatku patril k najlepším pilotom v ročníku, nadriadení uznanlivo pokyvkávali hlavami a chválili jeho vrodený cit pre priestor a rýchlosť. 

Cez školský rok si Viktor vedel rady, horšie to bolo cez prázdniny. V lete škola nefungovala a Viktor si musel vyčerpať zaslúženú dovolenku, lebo nebol iba študent, bol už príslušník ľudovodemokratickej armády a ako jej riadny člen si musel vyčerpať dovolenku, kedy mu určili, takže v lete sa sťahoval z východu na západ a prázdniny trávil v rodnom meste. 

Prvé prázdninové stretnutie s Ivetou bolo dosť rozpačité, ona mu prisahala, že za celý rok nemala iného, on jej to odprisahal bez problémov tiež, ale hneď na prvom večierku u kamoša to dopadlo úplne inak, než si naplánoval. 

Niečo vypili, trochu tancovali a Iveta bola čoraz nervóznejšia. Nechcela sa bozkávať, stále uhýbala, pri slaďákoch sa nechcela prilepiť, a keď jej zovrel zadok, iba sa ošívala. Napokon ju vytiahol na balkón a otvorene sa jej spýtal: „O čo ide, Ivetka?“ 

Nestihla sa ani nadýchnuť a prišiel za nimi domáci. 

„Peťo, prepáč,“ ohradil sa Viktor, „máme debatu, mohol by si nás...“ 

„Viktor, my by sme ti chceli niečo povedať,“ skočil mu do reči hostiteľ. 

Iveta sklonila hlavu a bála sa mu pozrieť do očí. 

„Ach tak,“ pochopil Viktor, ale žiadna žiarlivostná scéna sa nekonala. „A to ste nemohli povedať skôr, debili? Načo sa tu pechorím a strácam čas? Už dve hodiny som mohol tlačiť kaleráby tej v tom žltom tričku, evidentne sa nudí!“ 

Všetkým trom sa uľavilo. 

„Ja... som sa bála,“ zašepkala Iveta. 

„Ja... prepáč, Viktor,“ ospravedlňoval sa Peter. 

„Prestaňte a nebuďte ako malí,“ hodil Viktor rukou, „veď rok je dlhý čas, ani sa nečudujem, že si ju zbalil, Peťo. Ja na tvojom mieste by som urobil to isté, veď Iveta je pekná baba,“ preháňal Viktor a bol vlastne rád, že to takto dopadlo, že ho Peter zbavil nepríjemného záväzku, ktorý aj tak nemal perspektívu. 

„Tak hlavu hore!“ zavelil Viktor a počkal, kým Iveta poslúchla. „Teraz si dáme poslednú pusu na rozlúčku – a naveky dobrí...“ 

Petrovi sa tak uľavilo, že sa rozhodol byť nakoniec vtipný, a k Viktorovi našpúlil pery. 

„Nie tebe, ty úchyl! Jej,“ ohradil sa Viktor, zdrapol Ivetu a vlepil jej hlasnú pusu priamo na pery. „No a tým by sme mali celú vec uzavretú, porúčam sa,“ rozhodol Viktor a vrátil sa do obývačky, kde v šere blikajúcich sviečok začal sliediť po žltom tričku. 

Dvojica na balkóne osamela a privinuli sa k sebe, akoby ich stiahol zverák. Nervozita a napätie z nich razom opadli. 

„Vidíš, ja som ti hovorila, že to pochopí,“ vydýchla si Iveta. 

„Dúfal som, ale vieš, je to armaďák, má výcvik, keby začal vyvádzať, zdemoloval by nielen mňa, ale celú obývačku, dobre, že je taký rozumný,“ ukončil debatu Peter a zatlačil Ivetu do rohu balkóna na nafukovačku s rozostlanou dekou a dvoma malými vankúšmi. 

Viktor sa držal svojho hesla celé prázdniny a do začiatku tretieho semestra stihol nielen žlté tričko, ale aj jedno biele a jednu rozhalenku béžovej farby. Ani do začiatku novembra mu na útvar neprišiel žiadny výhražný list, aby sa okamžite vrátil domov, že treba niečo riešiť, takže obranné a hlavne ochranné opatrenia boli účinné, a tak mohol nerušene ďalej študovať a užívať si východniarske tričká v miestnom hoteli. 

Yvette ešte nestretol, ani o rok cez druhé prázdniny, ale keď išiel do posledného ročníka, muselo sa to stať... 

6 

Dana sa s políciou nezaplietla z vlastnej viny, sledovali ju už niekoľko rokov. Záujem štátnych orgánov vzbudila kvôli otcovi. 

Inžinier Hauskrecht pracoval v miestnej rafinérke, v najväčšej chemickej továrni na spracovanie ropy. Pracoval vo vývoji, vymýšľal nové technológie a na starých zdokonaľoval, čo sa ešte zdokonaliť dalo. Práca ho bavila, no prekážalo mu, že stále musia vymýšľať a zdokonaľovať prkotiny, čo vonku už dávno vymysleli a zdokonalili, a nielen vymysleli, ale aj odskúšali a doladili. Čo bolo najhoršie, vonku, teda na Západe, to aj fungovalo, ale informácií bolo žalostne málo. 

Často sa o probléme neinformovanosti a nemožnosti konfrontovať svoj výskum so západným bavil s vedením, no odpoveď bola vždy tá istá: „My ťa chápeme, súdruh inžinier, ale pochop aj ty nás, vidíš sám, aká je politická situácia.“ 

Neveril vlastným ušiam, keď si ho na jar 1968 zavolal vedúci výskumu a oznámil mu, že politická situácia nebola nikdy priaznivejšia a vedenie sa ho rozhodlo vyslať do Nemecka. 

„Do NDR?“ skúsil opatrne Hauskrecht. 

„Nie! Do toho ozajstného!“ 

„To hádam... to ani nie je možné, to...“ jachtal inžinier. „Súdruh riaditeľ, ja by som vás najradšej...“ a naozaj sa nahol k riaditeľovi, že ho vyobjíma a vybozkáva. 

„Ale no tak, súdruh inžinier! Nemáte za čo ďakovať, veď nám všetkým ide o spoločnú vec, či nie? Pozrite sa, tá vec sa má tak: jazyk ovládate bezchybne, odborník ste na pohľadanie, povedal by som, že jeden z najlepších, prax máte a politicky vám to myslí, tak prečo nie vy. S prípravami začnite okamžite, veľa si toho so sebou neberte, nejdete tam rozumy rozdávať, skôr naopak, strana a vláda od vás očakáva, že niečo odtiaľ priveziete. O tom ešte bude reč, aj špeciálne školenie dostanete, nebojte sa, všetko sme už premysleli a zariadili.“ 

Hauskrecht bol taký nadšený, že ani nepostrehol dvojzmyselnosť riaditeľovej poslednej vety a ako v mrákotách sa vypotácal z riaditeľne. 

Doma otvoril fľašu sovietskeho šampanského, nalial igristoje otcovi, mame, manželke a dal by aj dcére Dane, ale mala iba tri roky, a tak jej musela stačiť plastová biela zátka na hranie. Všetkých zhromaždil v kuchyni okolo stola a len tak, postojačky, to na nich vybalil. Všetci sa objímali a tešili z toľkého šťastia. Inžinier Hauskrecht bol v siedmom nebi. 

Lenže kto vysoko lieta, hlboko padá a siedme nebo je naozaj vysoko, takže aj precitnutie bolo tvrdé a bolestivé. 

Sľúbené školenie sa začalo hneď na druhý deň, ale bolo akési zvláštne, čo inžinier vedel posúdiť celkom presne, lebo ich už absolvoval neúrekom. Na tých predtým ich v učebni sedelo často aj päťdesiat a pred nimi stál jeden lektor, teraz tam bol sám a pred ním stáli hneď piati školitelia. Na odbornú debatu bol odborne pripravený, ale medzi tými piatimi boli aj dvaja, ktorí o chémii nemali ani poňatia, to zistil, sotva otvorili ústa. Nemali biele plášte, boli iba v oblekoch, zato perfektných, so vzorovo uviazanými kravatami. Nechali kolegov v bielych plášťoch, aby s inžinierom prebrali odborné detaily, počkali, kým odišli a ostali s Hauskrechtom sami. 

„Druhú časť školenia absolvujete v kancelárii riaditeľa, viete o tom, súdruh inžinier?“ spýtal sa ten nižší a kamarátsky si prisadol na roh stola. 

„Nie,“ priznal prekvapený inžinier. 

„Tak teraz to už viete. Prosím, nasledujte nás!“ 

Riaditeľ výskumu ich už čakal. Vyskočil spoza stola a nervózne im rad-radom popodával ruku. 

„Kávu pre všetkých,“ rozkázal sekretárke a sledoval ju, až kým za sebou nezavrela dvere. „Nie sem, prosím, do kresla,“ upozornil muža v obleku, čo si chcel sadnúť za dlhý rokovací stôl, a nasmeroval ho na pohodlnú rohovú sedačku. 

Posadali si a riaditeľ váhavo začal: „Ehm... súdruh inžinier, toto sú súdruhovia z... z...“ 

Ten vyšší sa zahľadel na koktajúceho riaditeľa, počkal, kým sa im stretli pohľady, a potom veľmi pomaly, teatrálne pokrútil hlavou. Riaditeľ zmĺkol, premyslel si ďalšie slová a začal odznova: „No... ono ani nie je také dôležité, odkiaľ sú, ako to, že všetci sme na jednej strane barikády a všetkým nám ide o spoločnú vec, však, súdruhovia!“ 

S týmito slovami už súdruhovia v oblekoch súhlasili a svoj súhlas dali najavo miernym pokývaním. 

„Ja ani nebudem viac zdržiavať a dám slovo priamo vám,“ zakončil riaditeľ a rád sa zbavil povinnosti čokoľvek vysvetľovať. 

Začal ten nižší. 

„Súdruh Hauskrecht, vy ste komunista, však?“ 

„Som.“ 

„Tak sa porozprávame ako komunisti. Strana a vláda vám dala dôveru a celá naša spoločnosť chce využiť zmiernenie politického tlaku u nás, ako aj tlaku zo strany imperialistických mocností a vyslať vás na študijný pobyt do zahraničia. To, čo ste preberali so súdruhmi v bielych plášťoch, je iba polovica vášho poslania, teda to, čo vyveziete von a s čím sa pochválime my, ale to nie je všetko. My od vás očakávame, že aj niečo priveziete.“ 

„To je samozrejmé, aj ja s tým počítam,“ súhlasil inžinier a zatiaľ v tom nevidel problém. 

„To je dobre, že s tým počítate, aspoň sa rýchlejšie dohodneme. Pozrite sa, vyšleme vás na študijný pobyt do chemičky v Duisburgu. Je to známa priemyselná oblasť NSR, spolková krajina Severné Porýnie-Vestfálsko, oblasť s dlhoročnou tradíciou a s rozvinutým chemickým priemyslom.“ 

„To viem.“ 

„A týždeň strávite v rafinérii Gelsenkirchen v priemyselnej oblasti Ruhrgebiete, takže budete vo svojom živle.“ 

„Aj to viem, ale odkiaľ to viete vy a prečo...“ 

„Len pokojne, súdruh inžinier, len pokojne, všetko vysvetlíme. V rafinérii Gelsenkirchen začali Nemci vyvíjať nový druh raketového paliva.“ 

„Prepáčte, že vám skáčem do reči, ale raketové palivo je niečo iné než benzín alebo nafta, teda ropné produkty.“ 

„V poriadku,“ skočil mu do reči ten nižší a tvrdo sa mu zahľadel do očí, „vy to možno ovládate z odborného hľadiska, my tomu hovoríme tak, ako sme túto informáciu zachytili od našich zahraničných priateľov. Ide o nový druh paliva pre stíhacie lietadlá.“ 

„Aha!“ zareagoval s úľavou inžinier. „Tak potom nejde o klasické raketové palivo, ale o palivo do prúdových motorov. Viete, prúdové motory prakticky všetkých lietadiel spaľujú kerozín, je to v podstate petrolejový odpad vznikajúci pri krakovaní ropy v tej najnižšej...“ 

„Som rád, že vieme, o čom hovoríme!“ prerušil ho dôrazne školiteľ. „Vidím, že sme vybrali naozaj odborníka.“ 

„Vy ste vybrali?“ žasol Hauskrecht. 

Chvíľu trápneho ticha prerušil riaditeľ. 

„Súdruh chcel iba naznačiť, že schválili odborníka, ako ste vy, ktorého sme, samozrejme, vybrali my a stranícky výbor našej základnej organizácie,“ usmial sa silene riaditeľ. 

„Aha,“ hlesol Hauskrecht, ale druhá časť školenia sa mu čoraz väčšmi prestávala páčiť. 

„Aby som pokračoval,“ pokojne sa ujal slova nižší školiteľ, „to nové palivo je určené do nových motorov, a na tie nové motory stačí prišraubovať kabínu a krídla – a je z toho čo? Je z toho nová stíhačka a imperialistické krajiny a celý agresívny pakt NATO opäť získajú prevahu nad Varšavskou zmluvou. Chcete, aby získali prevahu? Súdruh inžinier, chcete to?!“ zrúkol školiteľ. 

„N...ie,“ vyjachtal Hauskrecht. 

„Veď preto! Aj vaša rodina žije v mierovom Československu, aj vaša manželka môže učiť mierové deti v mierovej socialistickej škole, aj vaša malá dcérka môže vyrastať v mierovej socialistickej rodine iba preto, lebo všetci sa staráme o našu spoločnú bezpečnosť, chápete to?“ 

„Chápem.“ 

„Takže treba získať čo najviac informácií o tom novom palive. Sovietski súdruhovia majú eminentný záujem na vašej ceste a na informáciách, ktoré nám prinesiete.“ 

„Prinesiem?“ žasol Hauskrecht. 

„Isteže prinesiete. Alebo s tým máte nejaký problém?“ 

„No... nemám, ale...“ 

„Žiadne ale, v tomto si musíte byť úplne istý.“ 

„Máte pravdu, som si istý.“ 

„Naozaj?“ 

„Naozaj!“ 

„Tak môžeme pokračovať. Dávajte dobrý pozor, čo vám teraz poviem. Nič si nemôžete zapísať, všetko si musíte zapamätať. Ak bude treba, zopakujeme vám to aj stokrát. Sústreďte sa. V chemických laboratóriách v Duisburgu, kde budete dva týždne pôsobiť, majú kompletnú dokumentáciu o vývoji spomínaného paliva. Musíte sa k tým papierom nejako dostať. Zapamätajte si, laboratórium LGW, druhé poschodie. Objektom vášho záujmu by mali byť laboratóriá označené písmenami LG 2 a LG 3 – mali by byť označené červeným pásom krížom cez celé dvere. Sú to druhé a tretie dvere vľavo od výťahu, výťah je tam iba jeden, schodiská dvoje, hlavné a požiarne na konci chodby mimo objektu budovy, to znamená vonkajšie. Registrujete ma alebo to mám zopakovať?“ 

„Registrujem, ale nechápem, načo...“ 

„Pokračujem. Všetko, čo sa vám podarí získať, odfotografujete. Potom vás prevezú na týždeň do rafinérie Gelsenkirchen. Prvé dni sa iba otrkáte a potom vyhľadáte propánovú jednotku označenú ako SWAM. Na jej severnom krídle vyrástla nová budova s hliníkovým krytom. Tam, skrytí pred zrakmi celého sveta a dobre maskovaní v nenápadnej rafinérke, testujú západní Nemci nové palivo a nové motory. Naivne si mysleli, že keď schovajú vojenský výskum do obyčajnej rafinérie, že nám prejdú cez rozum, našťastie, veľmi sa mýlili. Odfotografujete všetko, čo sa vám podarí, teda budovu a okolie, a ak si získate ich dôveru, čo by bolo vynikajúce, a pustia vás bližšie, alebo dokonca dnu, samozrejme, odfotografujete všetko, čo sa v interiéri bude dať. Mám to zopakovať? Alebo je to jasné?“ 

„Nie, netreba.“ 

„Tie písmená a označenia prevádzok nám nič nehovoria.“ 

„Ja viem, čo to znamená.“ 

„Výborne, takže sa budete vedieť vnútri orientovať.“ 

„Budem, ale neviem, ako by som to mal všetko odfotografovať. Myslíte si, že tam budem pobehovať s fotoaparátom ako turista z Východu a oni my všetko...“ 

„Kolega vám teraz dá zapaľovač,“ prerušil ho školiteľ. 

„Ďakujem, práve som dofajčil. Hovorím o niečom inom.“ 

„Nie, hovoríme stále o tom istom. Kolega, prosím ťa...“ 

Kolega zalovil pod konferenčným stolíkom a vylovil kožený kufrík. Otvoril ho tak, aby nikto doň nevidel, a vybral malý strieborný zapaľovač. 

„Trochu iný zapaľovač, než si myslíte,“ začal vysvetľovať školiteľ. „Tu ho otvoríte, zospodu sa dáva benzín a takto sa zapaľuje.“ Škrtol a knôt začal horieť. „Ale pozor, tu na boku je objektív – a tu spúšť. Takto sa otvára a takto...“ otočil zapaľovač k inžinierovi, „sa vymieňa kapsula s mikrofilmom. Vyskúšajte si to.“ 

Hauskrecht ako v mrákotách zopakoval úkony a ani raz sa nepomýlil. 

„Výborne!“ zajasal školiteľ. 

Hauskrecht nechal zapaľovač rozobratý a váhavo civel na súčiastky na stole. Napriek tomu, že pred chvíľou dofajčil, zapálil si novú cigaretu, ale svojím zapaľovačom, toho na stole sa neodvážil ani dotknúť, akoby pálil. 

Fajčil a civel na stôl. Konečne mu to došlo. Muži v oblekoch ho mlčky pozorovali a trpezlivo čakali na rozhodnutie. Mali v tomto obore dlhoročnú prax a dobre vedeli, že niekedy to nie je jednoduché, človek si najprv musí sám pred sebou vyhodnotiť všetky za a proti a záverečný rezultát sa môže rodiť veľmi ťažko. A keďže mali dlhoročnú prax, vedeli aj, ako pomôcť, ale to si chceli nechať až na záver, ako poslednú možnosť. 

Inžinier Hauskrech sa po polovičke cigarety a úpornom hypnotizovaní zapaľovača konečne rozhodol. 

„Prepáčte... ale asi to nepôjde. Ja predsa nie som žiadny špión, ja...“ jachtal. 

„Nie ste špión a ani ním nikdy nebudete, lebo máte zbytočné zábrany a neviete sa rozhodnúť ako chlap! Ako ozajstný komunista!“ zareval školiteľ a inžiniera až nadvihlo zo sedačky. „Okrem toho nikto od vás nežiada, aby ste sa stali špiónom, na to máme iné zdroje! My od vás chceme iba jedno: Aby ste sa ako chemik, ako odborník, prešli po laboratóriu a odfotografovali nám všetko, čo vám ukážu, a ak to bude možné, aby ste sa dostali k dokumentácii o novom palive a aj tú odfotografovali, prípadne skopírovali, prípadne ukra... zadovážili pre ďalšie mierové využitie! A keď budete v tej rafinérii, aby ste nám odfotografovali, čo sme vám povedali, plus každú hadičku, každú rúrku, ktorá sa vám nebude zdať na svojom mieste. Vy ste odborník, vy viete najlepšie, čo tam patrí a čo nie, čo je zaujímavé a čo nie! My sa v tom nevyznáme, ale vy áno!“ 

„No dobre,“ prebral sa inžinier a začal logicky uvažovať. „Povedzme, že to všetko odfotografujem. Povedzme, že sa mi to všetko naozaj podarí. Vy si naozaj myslíte, že ma s tým pustia von? Že ma pred odchodom neprehľadajú? Ako to mám previezť cez hranice?“ 

Muži v oblekoch pozreli na seba a všetci sa upokojili. Keď ten nižší opäť prehovoril, už nekričal, zase hovoril monotónnym, upokojujúcim hlasom. 

„Nič prevážať nebudete, vy to iba odfotografujete. O prevoz sa postarajú iní, lebo je viac ako isté, že vás prehľadajú, a nielen to.“ 

„Ale čo s tým zapaľovačom?“ 

Znova na seba pozreli, akoby váhali. 

„To vám povieme, až keď budete súhlasiť s úlohou.“ 

Inžinier Hauskrecht sa znova zahľadel na zapaľovač na stole a znova zaváhal. A práve teraz mu ten nižší pomohol, presne, ako bol vyškolený a vycvičený. 

„Pozrite sa, nemusíte s ničím súhlasiť a na všetko môžeme zabudnúť, ale uvážte jedno: máte rodinu, malú dcérku, ešte stále bývate u rodičov... Po návrate a úspešnej misii vás čaká povýšenie, nový byt a nový výskumný program, lebo ľuďom, ktorým sa dá dôverovať, sa dá aj pomôcť. Ale ak sa na túto úlohu necítite, nemusíte tam ísť, pôjde niekto iný. Samozrejme, menej odborne fundovaný a nie taký šikovný, čo nás bude mrzieť, lebo sme si mysleli, že sme vybrali toho najlepšieho, ale nič to, prispôsobíme sa. No pre vás to bude znamenať jedno: ak nie ste schopný zvládnuť takúto banálnu úlohu, ako máme vedieť, že ste schopný zvládnuť svoje povinnosti v špičkovom výskume? Možno nezvládate ani tie. Možno vás bude treba preradiť z výskumu do výroby... Možno ani tie úlohy nezvládnete a bude vás treba preradiť – povedzme do spaľovne tuhého odpadu. Tam je jeden riadiaci pult s dvoma tlačidlami a jednou pákou. Červeným tlačidlom sa otvárajú padacie dvere do spaľovacej komory, zeleným sa zatvárajú a pákou sa ovláda rýchlosť bežiaceho pásu. Možno túto jednoduchú úlohu konečne zvládnete a dožijete sa tam zaslúženej penzie, ale z tej horúčavy sa stále budete vracať iba do bytu vašich rodičov a čakať, kedy sa konečne pominú, aby ste si mohli kúpiť väčší televízor a presťahovať ho do kúta, ktorý vyhovuje vám, a nie im. A mali by ste myslieť aj na dieťa, na vzdelanie a perspektívu. Ale s tým by som nezačínal, určite si to ešte rozmyslíte, súdruh inžinier.“ 

Súdruhovia v tmavých oblekoch s utiahnutými kravatami presne vedeli, ako pomôcť, a vedeli aj vystihnúť správny okamih, kedy pomôcť. Pod ich odborným vedením sa ľudia rozhodovali rýchlejšie a ľahšie. 

Inžinier Hauskrecht pochopil veľmi presne, bol inžinier vo výskume a niektoré chemické reakcie prebiehali tak rýchlo, že si vyžadovali vycibrený postreh a pohotový zásah. 

„Súhlasím,“ zašepkal a pritiahol si rozobratý zapaľovač. Bez jediného zaváhania ho zložil a postavil, nie do stredu stola, ale tesne pred seba, aby bolo všetkým jasné, komu odteraz patrí. 

„Výborne. Pokračujem. Opäť si nič nemôžete zapísať, všetko si musíte zapamätať, zopakujem vám to, koľkokrát budete chcieť. Dávajte pozor, pán riaditeľ, môžem vás poprosiť na desať minút...“ 

Riaditeľ chvíľu nechápal, ale potom pochopil a vystrelil z kresla ani namydlený. Keď osameli, školiteľ pokračoval. 

„V Duisburgu sú štyri cintoríny. Žije tam ani nie pol milióna ľudí, takže im to asi stačí, možno na periférii by sa nejaké menšie našli, ale tie vás zaujímať nebudú. Nájdete ten v strede mesta – Mestský cintorín. Tak sa volá. Je rozdelený pozdĺžnymi uličkami, označenými rímskymi číslicami, a priečnymi chodníkmi, označenými arabskými číslicami. Nájdete uličku označenú rímskou osmičkou a chodník označený arabskou trojkou, šiesty hrob naľavo s menom Izaak Musitz. Malý pomníček vytesaný zo žltého vápenca. Po oboch stranách sú malé čierne urny. Tá napravo je pevná, ale tá naľavo sa dá odšraubovať, tam vložíte všetko, čo sa vám podarí získať. Všade naokolo je rozsypaný čierny makadam, ale pri vchode do cintorína je veľká okrasná plocha s tujami, vysypaná bielymi riečnymi kamienkami. Jeden biely kamienok zoberiete a položíte na Musitzov pomníček – to bude znamenie, že úloha je splnená. A môžete sa pokojne vrátiť. Je to jasné? Alebo to mám zopakovať?“ 

„Rýmska osmička, arabská trojka, Izaak Musitz, ľavá urna, biely kamienok od vchodu,“ zopakoval inžinier. 

„Výborne,“ jasal školiteľ. „Tak,“ plesol si po stehnách, „to by sme mali! Neostáva nám iné, iba vám zaželať veľa úspechu a aby sa dobrá vec podarila.“ 

Už chceli vstať, no ešte si to rozmysleli. Akoby si ešte na niečo nepodstatné napochytro spomenuli. 

„Ozaj, skoro by som zabudol... ešte niečo. Ak by v tej urne nič nebolo a vy by ste sa vrátili s úsmevom, no s tvrdením, že nič sa odfotografovať nepodarilo, budeme to považovať za nesplnenie úlohy a možno aj za výsmech nášho snaženia, a za provokáciu. Urazíme sa. Potom by sme museli vyvodiť sankcie. Musím vás upozorniť aj na fakt, že odteraz až do vášho návratu nesmiete s nikým hovoriť o záležitostiach, ktoré sme spolu prebrali, ani tu, a vonku už vonkoncom nie. Vieme, že alkohol zvládate, takže na to sa vyhovoriť nemôžete, a ak vás tam vonku nemeckí kolegovia zoberú do baru, alebo, nedajbože, do bordelu, viete, ako sa máte správať. Dajte voľný priebeh emóciám, no hubu si držte pod zámkou. Do odletu máte ešte týždeň, takže nech vás neprekvapí, že si vás tak trochu postrážime, nebuďte z toho nervózny. A na záver ešte jedno upozornenie, ak by vám napadlo niečo ako zdupkať, nezabúdajte, že manželku a dieťa nechávate tu. My sa už vieme postarať. Tie reči o socializme s ľudskou tvárou, čo sú ich teraz plné noviny a čo ich tak vehementne hlása súdruh Dubček, neberte až tak vážne. Tá ľudská tvár môže mať niekedy veľmi kyslý výraz. Ono sa to všetko časom utrasie a vy ste rozumný človek, myslite radšej na seba a na rodinu, a zbytočne neblbnite a neriskujte.“ 

Vstali ako na povel a inžinier ich nasledoval. 

„Tak, to by bolo asi všetko!“ Ten nižší mu podal ruku a šokovaný inžinier mu ju ako v mdlobách podal tiež. Ešte ju aj potriasol. 

„Som rád, že sme si takto pekne súdružsky, ako dvaja ozajstní komunisti, podebatovali a našli sme spoločnú reč. Česť práci, súdruh Hauskrecht!“ 

„Česť,“ zastonal inžinier. 

7 

Štátne hranice s Rakúskom a Nemeckom sme začali strážiť okamžite po vypuknutí studenej vojny. Druhá svetová sa skončila v štyridsiatom piatom v máji, ale víťazi sa roky nevedeli zhodnúť, či to bolo ôsmeho alebo deviateho. Ani na presnom termíne začiatku studenej vojny sa nikdy nezhodli, vraj to začal Winston Churchill vo Filadelfii neuváženým príhovorom o hrozbe boľševizmu a komunizmu, ktoré sa ako pliaga začali šíriť od východu naprieč Európou. Všetky tajné služby sa Churchillovi a dejepiscom iba ticho a, samozrejme, tajne smiali. 

Studená vojna, teda nenávisť Ruska voči západným imperialistickým mocnostiam – a naopak, sa v skutočnosti začala posledným výstrelom v Berlíne. Už v tom momente – vlastne už dva roky predtým – vedeli Stalin, Churchill a Roosevelt, že o pár rokov sa budú nenávidieť. 

Churchilova a Rooseveltova nenávisť nám mohla byť ukradnutá, bola príliš ďaleko, ale Stalinova sa nám vypomstila. Naša krajina sa po Víťaznom februári stala hranicou medzi európskou socialistickou sústavou a zákerným kapitalistickým blokom. 

Stali sme sa nárazníkom a každý nárazník treba opancierovať hrubou vrstvou železa, aby vydržal. 

Prvé železo sa na hranice začalo voziť v nenápadných kotúčoch, kotúče sa rozmotali a bol z toho drôt. Nie hocijaký, nie obyčajný, špeciálny. 

Na konci filmu Kdyby tisíc klarinetů povie nádejná televízna reportérka ústami Jany Brejchovej pamätné vety: Venujme tichú spomienku veľkému človeku, ktorého meno ostalo skromne utajené. Má obrovský podiel na tom, že na svete je poriadok. Je to vynálezca ostnatého drôtu. Jeho objav dokáže ticho a bez hluku určovať ľuďom ich pravé miesto. 

Je to hudobná komédia. Ostnatý drôt nie je komédia, vo filme možno, ale v skutočnosti je to strašný vynález. 

Tony a tony, kilometre a kilometre drôtu so špeciálnou úpravou navozili vojaci na hranice a pribili ho ohnutými klincami na drevené koly. Každých tridsať centimetrov bol na drôte uzol. Z každého uzla vytŕčali ostne. 

Bol to ostnatý drôt, železný vynález, ktorý mal udržať drevené valašky, plstené klobúky s orlím perom a kožené opasky vybíjané medenými prackami v dostatočnej vzdialenosti od cifrovaných pumpiek, bavlnených podkolienok, zelených klobúčikov s diviačou štetinkou a papierových nahotiniek s logom Penthouse a Playboy. Všetko normálne sa zo dňa na deň stalo nenormálne. 

Ostnatý drôt to všetko rozdelil. Tam vonku sa rozpútalo peklo, našťastie my vnútri, chránení ostnatým drôtom, sme ostali normálni a vedeli sme presne, čo chceme. Vedúce stranícke štruktúry dokonca vedeli aj to, ako to dosiahnuť. 

Druhé železo bolo väčšie. Na hranice prikotúľali hviezdice zvarené z kusov koľajníc a vyrobili z nich zábrany proti imperialistickým tankom a bojovým vozidlám. Nemci ani Rakúšania už nemali ani jeden, prehrali vojnu a tanky boli zničené, no pre istotu, keby sa chceli angažovať Amíci... 

Tretie železo bolo zo všetkých najmenšie, no najzákernejšie. Prišlo na hranice v päťdesiatych rokoch. Prišlo potichu, nenápadne, ale narobilo najväčšiu skazu. České zlaté ručičky prerobili ruský odliatok zvaný kalašnikov a vymodelovali zbraň svetovej úrovne, vysústružili samopal vzor 58, najdokonalejšiu zbraň, akú v tom čase zbrojný priemysel vyprodukoval. 

Pre podmienky pohraničnej stráže vymysleli aj sklopnú opierku, aby sa chlapci na hraniciach zbytočne nedreli a aby sa im pri mierení netriasli ruky. Pevnú ruku a ostrý zrak naozaj potrebovali, pretože občas sa stalo, že sa našiel odvážlivec, čo prekonal aj ostnatý drôt, aj železné bariéry a dal sa do behu. A vtedy prišiel na rad samopal. Dokázal zachrániť aj tú najzúfalejšiu situáciu a strelou odzadu vyriešil každý problém na úteku. Dokonalý samopal v rukách skúseného bdelého pohraničníka bol jednoducho zárukou bezpečnej hranice a my ostatní, spiaci, sme si tu mohli pokojne... spať. 

Tri železá sa spojili a vytvorili železnú oponu. 

Vďaka Bohu za ňu. 

Vďaka Bohu, za ňu sa dostalo pár odvážlivcov riskujúcich život. Oni potom rozprávali, ale nikto im vonku neveril. Spočiatku. Potom sa situácia v strednej Európe začala komplikovať a už uverili, ale pomôcť nedokázali. 

Železo na hraniciach už bolo priveľmi vysoké, dlhé, ostnaté. 

Našťastie nič na tomto svete nie je dokonalé a aj ten najvyšší múr sa dá preskočiť, aj ten najpichľavejší drôt sa dá podliezť. Ale tí, čo podliezali a preskakovali, podávali svedectvá vrhajúce tieň na celé socialistické zriadenie, a s tým bolo treba prestať. Podliezačov a preskakovačov bolo treba zastaviť za každú cenu, aj za cenu vystreleného náboja a zmareného života. 

Dvaja pohraničiari, desiatnik Milan Vrábel a slobodník Stanislav Hríb, veľmi dobre vedeli, čo môžu a čo musia, pretože poctivo chodili na politické školenia mužstva a politruk im všetko politicky vysvetlil a zdôvodnil. Teoreticky, samozrejme, aj politicky boli pripravení na všetko, ale v noci na čiare to bolo oveľa zložitejšie. 

Nočnú službu začali krátkym rozdelením a rýchlou inštruktážou na rote. Devínska rota pohraničnej stráže stála tesne za dedinou, presne na hranici intravilánu a extravilánu obce. Vyfasovali nové zdroje do bateriek, samopaly a plnú sumku so štyrmi zásobníkmi, každý s tridsiatimi nábojmi. Spolu mali dvestoštyridsať ostrých nábojov. Keby sa naštvali, mohli vystrieľať polovicu dediny. Ale naštvať sa nemohli, lebo dobre vedeli, že náboje nie sú určené dedinčanom. Celý ten arzenál bol určený jednému jedinému zbabelému zradcovi socializmu, prípadne inému zradcovi plaziacemu sa k nám zvonka. 

„Počúvaj, Milan, ty si už strieľal?“ 

„Čo?“ 

„Či si už strieľal,“ zopakoval Stano. 

„Na cvičných streľbách?“ 

„Nie, myslím naostro... na niekoho.“ 

„Ak áno, určite by som sa s tým nechválil pred tebou, a ak nie, tiež by som sa nechválil. Si sklamaný? Tvoja vec. No ak túžiš poznať hrdinu, zoznámim ťa s dvojičkami. Šeborbor ti budú do omrzenia rozprávať, ako zastrelili diverzanta.“ 

„Nemusíš ma zoznamovať, už sa stalo. Sú mi nesympatickí, zdajú sa mi nejakí divní, nemám ich rád.“ 

„Ich nemá nikto rád.“ 

„Ty, a je to pravda, že cez kótu dvanásť prechádzajú naši agenti von?“ 

„Počúvaj, ty si sa dneska rozhodol, že ma utýraš sprostými otázkami?“ 

„Nie, prečo?“ 

„Lebo táto posledná je už tretia sprostá za sebou, že prečo? Ja sa ťa pýtam prečo! Prečo nedržíš aspoň chvíľu hubu a nesleduješ drôty?“ 

„Lebo sa bojím tmy,“ zašepkal Stano. 

„Čo?!“ zdúpnel Milan a zastavil sa. Skôr ako sa stihol otočiť, slobodník Hríb mu vrazil do chrbta. 

„Kurva,“ uľavil si desiatnik Vrábel, lebo sa pošmykol a skoro spadol do zeliny. 

„Prepáč, nestihol som ubrzdiť, sledujem terén.“ 

„Čo si to povedal?“ 

„Že sledujem...“ 

„To s tou tmou!“ 

„Že sa bojím tmy, mám z nej panický strach už od detstva a pomáha na to jedine kecanie o hovadinách, preto sa stále vypytujem.“ 

„No príma! To nám sem zas prevelili posilu,“ zastonal desiatnik. 

„Milan, ale nechaj si to pre seba,“ zaprosil slobodník. 

„Nie som Šeborbor, ja nebonzujem.“ 

„A prečo im hovoríte dvojičky?“ 

„Už zase?“ 

„Ešte toto mi povedz a už budem ticho.“ 

„Lebo keď ide desiatnik Šebor na vychádzku, ide aj desiatnik Bor. Keď ide jeden na obed, ide aj druhý, keď ide druhý na hajzel, ide aj prvý, jednoducho chodia všade spolu, jeden bez druhého nemôžu byť. Preto im skrátene hovoríme Šeborbor alebo dvojičky. Ale dávaj si na nich pozor, sú to dvaja zákeráci, a ak sa s tebou dajú do reči, počítaj s tým, že všetko, čo im povieš, bude o hodinu vedieť veliteľ roty a o dve ťa zvozí pod čiernu zem. Bonzujú a podrážajú nohy, kade chodia.“ 

„A to im ešte nikto nedal deku?“ 

„Nikto si s nimi nechce špiniť ruky. Okrem toho sú tu najstarší, majú to za pár.“ 

„Aj ty, nie?“ 

„Aj ja, ale ani ja si s nimi nemienim špiniť ruky.“ 

„A s tými agentmi na kóte dvanásť je to ako?“ 

„Niečo si mi sľúbil!“ 

„To pôjdeme až do Devínskej Novej Vsi ako múmie? Ešte toto mi povedz,“ prosíkal slobodník. 

„Nemusíš sa ničoho báť, pokiaľ nebudeš dozorného roty počuť hulákať. Šeborbor, k veliteľovi! Kým nezaznie tento signál, je všetko v poriadku, ale ak ho začuješ, radšej sa dekuj, lebo nejakú špinavosť vyfasuješ aj ty.“ 

„Ich používajú na špinavosti?“ 

„Hovorí sa,“ pripustil desiatnik. 

„Takže predsa len sa občas niečo deje!“ 

Nebola to otázka a desiatnik Vrábel slobodníkovo nadšenie nekomentoval. 

„Ale vraj ešte predtým sa na rote vždy ukážu kontráši. Je to pravda?“ skúšal Hríb. 

„Z vojenskej kontrarozviedky k nám chodia často, sme ostro sledovaný útvar. Ale pravda je, že občas ich návšteva veští zostrený výkon služby, už som to zažil.“ 

„Čo? Povedz,“ dobiedzal slobodník. 

„Ale už ti fakt jednu tresknem!“ 

„Ešte toto dopovedz.“ 

„Fakt sklapni, blížime sa ku kóte dvanásť.“ 

Slobodník Stano Hríb zmĺkol. K devínskej rote ho prevelili iba pred pár dňami, po skončení poddôstojníckej školy. Na zácvik ho dostal starý mazák desiatnik Milan Vrábel. Stano bol rád, že práve on a nie dvojičky. Milan bol férový chalan. Boli spolu už aj na vychádzke a spriatelili sa. Nielen to, Milan si získal rešpekt a Stano cítil, že sa ho oplatí poslúchať. Keď povedal, aby zmĺkol, tak vedel prečo, a Stano radšej zmĺkol. 

„Kóta dvanásť,“ zašepkal Stano. „Prečo je...“ pokúsil sa ešte naposledy. 

„Kuš!“ s konečnou platnosťou ho umlčal Milan. 

Nočnú službu začali o desiatej. Vošli medzi drôty a postupovali proti prúdu k hradu Devín. Kontrolovali oráčinu, celistvosť drôtených zábran a signálne drôty napojené na svetlice. Hodinu im trvalo, kým prišli pod hrad, potom postupovali chodníkom proti prúdu Moravy. Stred rieky tvoril hranicu, ľavý breh bolo ich pracovisko, pravý porastala bujná burina. Rakúšania na ňu kašlali, cítili sa bezpeční, veď druhá strana bola dôkladne oplotená. 

Od devínskeho cintorína sa k hranici priblížila asfaltová cesta vedúca do Devínskej Novej Vsi. Štyri kilometre nebezpečného územia, pretože všivaví civilisti sa dostali k hranici na dosah ruky. Štyri kilometre hraničného pásma so zvýšenou ochranou. Pohraničiari tu mali také isté práva ako príslušníci Verejnej bezpečnosti vo vnútrozemí – mohli človeka vyzliecť donaha a vyhádzať mu všetko z auta, a keď nič nenašli, nemuseli sa ani ospravedlňovať. Jednoducho v hraničnom pásme boli pánmi oni. 

Na hlavnej ceste boli husto poosádzané dopravné značky zákaz zastavenia a nedajbože, aby prechádzajúce auto spomalilo, alebo aby sa v ňom zalesklo niečo ako objektív fotoaparátu či ďalekohľadu. Okamžite ho zastavila motohliadka, a ak našla niečo podozrivé, osádka zažila osobnú prehliadku a rýchly prevoz na výsluch. Výsledok bol vždy neistý, lebo pokus o nelegálne prekročenie hranice bol krutý paragraf. Každý, kto mal cestu z Devína do Devínskej Novej Vsi, ju vo vlastnom záujme absolvoval čo najrýchlejšie a nikto rozumný zbytočne neblbol. 

Najkritickejšie miesto bolo pod skalou. Sandberg, pieskovcové bralo týčiace sa nad Devínskou Novou Vsou, sa tesne konča dediny zvažovalo až k brehu Moravy. Inžinieri kus odstrelili, vybudovali cestu a spojili Devínsku s Devínom. Lenže cesta sa tu skoro dotýkala brehu rieky, neboli od seba viac ako dvadsať metrov. Na útek za hranice ideálne miesto, na stráženie veľmi kritické, preto tu pohraničiari postavili vysokú železnú strážnu vežu, zosilnili oplotenie a nastražili svetlice. 

Domorodci tomuto miestu odjakživa hovorili Pod skalou, strážcovia hranice kóta dvanásť. 

8 

Malá Sylvinka do rána nevydržala. Už o polnoci mala štyridsiatky a na obklady a antipyretiká nereagovala, museli ísť na pohotovosť. Nanešťastie taký istý geniálny nápad dostali rodičia ďalších dvanástich detí a tí ho dostali skôr než Krauzovci, takže nádejný detektív strávil noc pochodujúc po čakárni s dvojročným deckom na rukách. 

„Hnisavá angína, bože, koľko toho ešte bude do rána?“ vzdychla doktorka, fonendoskop zavesila okolo krku a začala vypisovať správu a recepty. 

Krauz spal necelé dve hodiny, a hoci bol zvyknutý aj na horšie a na budík vstal okamžite, aj tak sa rozhodol použiť auto, a nie autobus. Tento týždeň si dá o pár pív menej a priškrtí aj cigarety, a nejako tých pár litríkov benzínu dotankuje. 

Na nové pracovisko ku Dvom levom išiel autom prvý raz a nevedel si urobiť časový rozpočet, tak sa stalo, že pred dverami na chodbu Odboru násilnej kriminality Mestskej správy Verejnej bezpečnosti dorazil už o trištvrte na sedem a ostal stáť ako obarený. Ešte ani nenastúpil a už tu bol prvý problém – dvere sa otvárali kľúčom alebo kódom. Kľúč nemal a kód nevedel. Chvíľu počkal, no nikto nešiel ani dnu, ani von, bolo ešte priskoro. 

Preboha, veď si už kriminalista, nie nejaký gadžo z miestneho oddelenia v Hornej Dolnej, povedal si a mierne si pred kódovacím číselníkom čupol. V šikmom osvetlení sa snažil zistiť, ktoré tlačidlá sú vyleštené častým používaním, ale vyleštené boli všetky, takže veľkí hogo-fogo detektívi z odboru boli asi rovnakí sklerotici ako všetci ostatní príslušníci a často sa mýlili. 

„Tak takto nie,“ vzdychol si Krauz. 

V tom momente zarachotil výťah. 

„Dobré ráno,“ pozdravil ho staručký, asi štyridsaťročný pán s pupkom. Nezmizol v prítmí chodby, ale našťastie zamieril rovno ku Krauzovi. 

„Dobré ráno,“ slušne odzdravil Krauz a čakal. 

Pánko vyťukal kód a nič, dvere sa ani nepohli. Vyťukal iný a v zámke sa ozvalo kovové cvaknutie. Pánko zatlačil a dvere sa poslušne otvorili. 

„Moment, moment, kam, pán kolega?“ ohradil sa pupkáč, keď si všimol, že Krauz sa tlačí za ním. 

„Ja som podpráporčík Krauz, nastupujem tu ako... ako...“ zaskučal Krauz prosebným hláskom, len aby ho nevyhnal von. 

„Aha, Krauz...“ váhal a lovil v pamäti, „nová posila pre Burgera, čo?“ 

„No.“ 

„Tak poď,“ vpustil ho a mávol rukou ďalej do chodby, „tamtie otvorené dvere, ale hasičov nevolaj, nehorí, to si iba Edo dáva ranný prídel nikotínu.“ 

Z dokorán otvorených dverí sa na chodbu podchvíľou vyvalil kúdol dymu. Krauz sa hneď cítil lepšie a smelo vykročil. Tam, kde bol dym, bol aj Burger. 

Krauz slušne zaklopal na zárubňu, hoci dvere boli dokorán. 

„Dobré ráno, páni!“ 

Dvaja sedeli za stolom, jeden čupel pri skrini a do papierového vreca ládoval jej obsah. Burger teatrálne zalomil zápästie a zagánil na hodinky. 

„Ty máš dnes poobednú?“ 

„Ale veď je o desať sedem a rozdelenie je až o pol...“ zľakol sa Krauz, no Burger mu ani nedal dohovoriť. 

„Na Odbore násilnej kriminality nemáme pracovný čas, tu sme v strehu imrvére! Ja od pol siedmej, Oto od trištvrte a sráči prídu o pol ôsmej!“ 

„Budem si to pamätať,“ prisľúbil a ďalej hral prestrašeného, presne ako Burger nahnevaného. 

Napokon to Burgera prestalo baviť, vstal a s cigaretou v kútiku úst vyšiel Krauzovi v ústrety. Ešte stále sa mračil, ale už menej. 

„Tak poď sem, ty ucho zelené,“ usmial sa a dodal, „kriminalistické. Vitaj na odbore! Toto je Oto Hanzel, tamto Peter Vitáloš.“ 

Hanzel vstal tiež, podal Krauzovi ruku a poklepal ho po pleci. Vitáloš sa neunúval ani obzrieť a ďalej hádzal spisy do vreca. 

„Tak počúvaj, pár slov na úvod,“ začal Burger, no ďalej sa nedostal. 

Do kancelárie vpadol vysoký chlap v dokonalom obleku s vestičkou a kravatou uviazanou s najväčšou pedantnosťou. Preletel prítomných pohľadom a neomylne zamieril k Burgerovi. 

„Na,“ podal mu dva hárky kancelárskeho papiera, „to je výpoveď tej Zlochovej z nemocnice, treba to naštudovať, zanalyzovať a odkonzultovať s vyšetrovateľom. Ak je čo len najmenšia možnosť stíhať starého Zlochu za pokus vraždy, ideme do toho. Toto už bolo tretíkrát a štvrté riešenie rodinných problémov v štýle ručne-stručne by už nemusela prežiť. Najviac ma zaujíma ten nôž – musíme presne vedieť, či ho mal v ruke, alebo sa iba vyhrážal, že si ho zoberie. Popracujte na tom aj s Otom a do fajrontu chcem nejaké výsledky. Uvidíme sa na rannom rozdelení.“ Posledné slová už hovoril za pochodu a ráznym krokom mieril ku dverám. 

„Počkaj, Jozef, toto je mladý Krauz,“ zastavil ho Burger. 

Muž sa vrátil a so záujmom si premeral zelenáča. Krauz bol vysoký, urastený mládenec, ale náčelník naňho aj tak pozeral zhora. 

„Richard, toto je major Majchrán, náčelník Odboru násilnej kriminality.“ 

„Súdruh náčelník!“ zreval Krauz a vystrel sa. 

„Prestaň, prestaň,“ zvraštil čelo náčelník a zatváril sa, akoby Krauz škriabal nechtami po tabuli. „Na panáčkovanie si tu naozaj nepotrpíme. Tak to si ty...“ poodstúpil a ešte raz si premeral mladíka. 

„No dobre,“ súhlasil napokon a podal mu ruku. „Za tú robotu, čo si odviedol na okrese, a za pomoc Burgerovi ti ďakujem. Vzali sme ťa sem na skúšku vyslovene na Burgerovo odporúčanie, tak sa snaž, nech za tebou vidieť kus poctivej práce, a po čase sa môžeme porozprávať aj o dôstojníckej škole a o stálom fleku, hoci na môj vkus si ešte dosť mladý. No uvidíme, čo sa z teba vykľuje. Zatiaľ budeš s Edom dorábať, čo ste začali na okrese, a časom sa uvidí. Tak všetci o pol na rozdelení!“ 

Keď náčelník odchádzal, fľochol na čupiaceho Vitáloša. Krauzovi sa zdalo dosť neúctivé, že sa ani nepostavil a nepozdravil náčelníka odboru, predsa len – je to šarža a vysoká policajná funkcia. Vitáloš si vlastne nevšímal nikoho, iba čupel, vyberal spisy, prezeral ich a mechanicky hádzal do vreca. 

Náčelník sa zarazil a akoby sa chcel pri ňom pristaviť, ale napokon si to rozmyslel a vypochodoval z kancelárie. 

Krauz ešte pred pár týždňami pracoval v druhom služobnom okrese a za jeho šéfom prišli machri z odboru so zaujímavým prípadom únosu malého dievčaťa. Šéf okresu im na výpomoc pridelil Krauza a ukázalo sa, že to bola dobrá voľba pre obe strany. Keď s prípadom skončili, Burger požiadal Majchrána o rozhovor a spomenul mu prácu mladého Krauza a jeho podiel na úspešnom vyriešení celej kauzy. 

„Dáme mu nejakú odmenu. Tri stovky, čo povieš?“ 

Ale Burger chcel viac. Požiadal náčelníka, aby mladého vzali na kriminálku na zácvik. 

„Koľko má?“ 

„Dvadsaťšesť. Necelých.“ 

„Také ucho na odbor?“ 

„Je dobrý, myslí mu to! Aspoň na skúšku...“ 

„Je komunista?“ 

„Je.“ 

„A zväzák?“ 

„Je, dokonca funkcionár. Neboj sa, myslí mu to aj politicky, nielen kriminalisticky.“ 

Tým nevinným rozhovorom sa začal od základu meniť Krauzov život bez toho, aby si čokoľvek všimol. Ale aj keby si niečo bol všimol, veľmi by si nepomohol. V tých časoch to bolo tak – kariéra sa robila veľmi pomaly, ovplyvňovali ju politické a spoločenské faktory, a každý, koho postretlo podobné šťastie a mohol preskočiť pár priečok na rebríku, urobil to rád a bez hlbokých úvah, či robí dobre alebo zle, či sa mu to v budúcnosti zíde, alebo vypomstí. 

Krauz nastúpil na Odbor násilnej kriminality do skupiny, ktorá mala na starosti vraždy a únosy. Samostatné Oddelenie vrážd v tom čase ešte neexistovalo, ale po revolúcii sa vyprofilovalo práve z chlapcov tejto skupiny. 

Na rannom rozdelení do práce náčelník predstavil Krauza celému odboru. 

„A na záver... tamten nový vedľa Burgera je podpráporčík Richard Krauz z druhého okresu. Bude u Burgera na stáži.“ 

Burger drgol do Krauza a ten vstal. Chvíľu zápasil s pokušením sa aj ukloniť, ale keď videl skeptické zamračené pohľady starších kolegov, iba kývol hlavou a sadol si. Toto naozaj nebola vhodná atmosféra a prostredie na opičky, obzerali si ho ako páchnuce kravské lajno, ktoré sa nevysvetliteľnou náhodou ocitlo na bále. 

Vrátili sa do kancelárie, kde kolega Vitáloš iba pred chvíľou skončil s vypratávaním skrine. Vrece už stálo pri dverách a majiteľ uprostred kancelárie stál chrbtom k nim. Ešte sa párkrát rozpačito poobzeral a otočil sa k prichádzajúcim kolegom. Krauz si s neskrývaným prekvapením všimol v jeho očiach slzy a popolavú farbu v tvári. 

Burger s Hanzelom nešli ďalej, ostali stáť pri dverách, a tak si netrúfol ani Krauz a ostal stáť aj on. Ničomu nerozumel, no dúfal, že sa všetko rýchlo vysvetlí. 

„Tak, chlapci, tak ja teda idem, zbohom,“ zastonal Vitáloš a hlas sa mu chvel od potláčaného dojatia. 

Najprv si padli do náručia s Burgerom, potom s Hanzelom. Keď prišiel rad na Krauza, iba mu podal ruku. 

„Vidíš, kamarát, takto som dopadol po dvadsiatich dvoch rokoch poctivej služby tomuto skurvenému štátu, skurvenému socialistickému režimu. Vykopli ma ako psa, a pritom som nikomu nič zlé neurobil. Je to zvláštne, že nastupuješ práve dnes, vidím v tom kus symboliky, Krajc...“ 

„Krauz.“ 

„... Krauz, staré odchádza a nové prichádza. Uvoľnil som ti stôl aj skriňu, môžeš sa nasťahovať, ale varujem ťa, aby si nedopadol ako ja. Dávaj si pozor na kolegov, s kým sa skamarátiš a pred kým si pustíš hubu na špacír. Aj na rodinu, ale tú si nevyberieš, tú má každý pridelenú zhora, bohužiaľ. Ak moju radu podceníš, nerozvážnosť ťa môže stáť hlavu. Ale aj tak ti prajem veľa šťastia v novej robote.“ 

Vitáloš si vzal vrece, vo dverách sa ešte raz obzrel, posledným pohľadom sa rozlúčil s kanceláriou, kývol im a odišiel. 

„To bolo čo?“ nechápal Krauz. 

Burger s Hanzelom si sadli, zapálili si a ani jednému nebolo do reči. Napokon sa odhodlal Oto. 

„Pred pol rokom mu emigroval brat,“ vysvetľoval Burger. Hovoril dosť ťažko, akoby sa mu slová zadrhávali v hrdle. „Už je v Kanade. Pol roka sme ho ako-tak kryli, ale našla sa dobrá duša a napísala anonym. Jeden ambiciózny kolega z vedľajšej kancelárie. Stranícke a nadriadené služobné orgány napokon rozhodli. Človek s kontaktmi v Kanade sa nemôže oboznamovať s tajnými služobnými spismi, tak to bolo a tak to aj bude, bohužiaľ. To, že Peter je najlepší kriminalista, akého sme tu mali, nikoho nezaujíma, jednoducho ho prepustili.“ 

„Boha, pre takú blbosť prepustia ozajstného kriminalistu,“ hlesol Krauz, lebo s takýmto prípadom sa zoči-voči stretol prvý raz, hoci dobre vedel, že každého nového príslušníka Verejnej bezpečnosti, jeho nevynímajúc, si kádrováci poriadne preklepli, a ak zistili akýkoľvek kontakt na Západ, akúkoľvek emigráciu v rodine, hoci aj v treťom kolene, okamžite zasiahli a rozpracovaný budúci príslušník sa ozajstným príslušníkom nikdy nestal, a ak ním už bol – odchod! 

Radšej polodebilný, arogantný, slintajúci s predkusom ako ťava, ale určite nie politicky závadný. Taký nemal najmenšiu šancu slúžiť robotníckej triede. 

„Zlyhal politicky, Richard, uvedom si to a nečuduj sa. Celá ich rodina zlyhala politicky a v našej práci musíme byť nielen odborne pripravení, ale aj politicky spoľahliví, inak sa nedá. V našej práci sa tie dve veci od seba oddeliť nedajú, chápeš?“ 

Krauz prikývol, lebo nechápal. 

„Tam,“ Burger ukázal na prázdny stôl. „To bude odteraz tvoje, Richard.“ 

Krauz si chcel sadnúť, ale zdalo sa mu to nemiestne, veď tá stolička môže byť ešte teplá. Akoby vyzliekal mŕtvemu kabát. Zagánil na dvere, či sa predsa len neotvoria a Vitáloš sa s úsmevom nevráti, ale neotvorili sa a nevrátil sa, a tak sa napokon odhodlal a sadol si. 

Naozaj bola ešte teplá. 

Prvý deň na odbore ubehol ako zatiaľ žiadny iný služobný deň a o tretej sa znova zišli u náčelníka, zreferovali mu, čo za celý deň stihli, a vrátili sa do kancelárii. Čas medzi treťou a pol štvrtou bol pre Krauza magický, bola to polhodinka pofajčievania, navštevovania sa medzi susednými kanceláriami, kecania o plánoch na večer, prípadne na noc, jednoducho krásna polhodinka čakania na vytúžený fajront. 

O päť minút pol štvrtej Krauz zadusil cigaretu, zbalil si tašku a nesmelo zaodŕhal, že by už išiel. 

Burger to postrehol a prekvapene naňho vyvalil oči. 

„Kam?“ 

„Domov... som si myslel,“ zajachtal Krauz dosť neisto, lebo v Burgerových očiach zbadal zhrozený výraz. 

„Domov? Ty si špinavý?“ 

„Špinavý? Nie, prečo?“ 

„Lebo na kriminálke sa chodí domov iba osprchovať a prezliecť.“ 

„Aha...“ 

„Takže sa pobaľ a vyrážame do ulíc!“ 

Burger s Hanzelom boli zbalení v okamihu a Krauz sa k nim chtiac-nechtiac musel pridať, hanbil sa povedať, že má doma choré dieťa a nahnevanú manželku. Aj chcel, ale potom mu to samému pripadalo ako nedôstojná výhovorka. 

Začali na Obchodnej ulici vo vinárni. 

„Richard, všimni si toho cigána v rohu.“ 

„S tou hrubou reťazou?“ 

„S tou reťazou, presne toho. Je to Dodo Stojka z Korza.“ 

„Vajda?“ 

„Nie, nie je vajda, ale počúvajú ho skoro ako vajdu.“ 

Dodo si všimol, že ho sledujú. Keď ich spoznal, usmial sa na Burgera a kývol hlavou, či sa niečo deje. Edo mu kývol, aby prišiel k nim. 

„Dobrý večer, Edko, aj tebe, Oto. Deje sa niečo?“ 

„Nič, iba som ťa chcel zoznámiť s mojím synom.“ 

Dodo vyvalil na Krauza čierne okále. 

„Taký veľký? A v kerom decáku si ho mal až doteraz odloženého?“ 

„Akože adoptívny syn, rozumieš? Ale nie z detského domova!“ 

„No.“ 

„Služobný syn, chápeš?“ 

„Né.“ 

„Tak si ho dobre zapamätaj. Keby za tebou prišiel a niečo potreboval, pomôžeš mu, akoby som to bol ja, jasné?“ 

„Jasné, Edko, teraz tomu rozumiem. Ehm, dáte si?“ 

„Vodku so sódou.“ 

„Etela! Tri vodky ze sódu na mna... tu pre komisára a zanedbané dzeci...“ 

Vypili a operatívne sa presunuli do vinárne na Vysokej. 

„Tu si nesadneme, ideme dozadu,“ zavelil Burger. 

Hlavný sa slušne uklonil a vyčítavo pokrútil hlavou. 

„Čo sa necháš zakaždým tak prosiť, Edko! Už si tu nebol...“ 

„Minulý týždeň vo štvrtok naposledy.“ 

„No, šak hovorím, skoro celý týždeň! Ideš za Imrom? Je u seba.“ 

Zahli do zadných priestorov vinárne. Vedúceho našli smutného nad hŕbou papierov s kalkulačkou v ruke. 

„Vitajte, vy ste moja záchrana! Už ma to večné papierovanie nebaví. Čo si dáme, páni?“ 

Ani nečakal, zalovil v skrinke za sebou a vylovil originál gruziňák. 

„Imro, chcel by som ti predstaviť nového kolegu.“ 

Vedúci ponalieval a pri podávaní ruky sa skúmavo zahľadel Krauzovi do očí. 

„Ozajstný kolega, alebo iba... je už preverený?“ 

„Nie je, ale je ozajstný, inak by som ho sem neťahal, nie?“ 

„Viem, ja iba tak. Tak teda vitaj, ja som Imro.“ 

„Richard.“ 

„Richard, od dnešného dňa keby si niečo potreboval zohnať, len príď za mnou. Edovi kamaráti sú aj moji kamaráti, je ti to jasné?“ 

„Je.“ 

„Nie je, ale časom pochopíš, ako som to myslel. Tak na víťazstvo našich zbraní, páni! A do druhej nohy...“ 

Potom sa na skok zastavili v Ponorke, potom v Umelke, potom... 

O druhej v noci skončili v Kryštál bare. Tu bolo zoznamovanie o čosi príjemnejšie. 

„Verona, poď sem, niekoho ti ukážem! Toto je môj najlepší kamarát Richard.“ 

Verona sa usmiala ako líška na syr. Havran jej hru už poznal, poznali sa s líškou tak dlho, že nemuseli povedať ani slovo a rozumeli si. 

„Daj mu pokoj, dnes z toho nič nebude, máme služobné povinnosti,“ varoval ju Burger. 

„Edko, a odkedy už ja nepatrím medzi vaše služobné povinnosti? Riško, vykašli sa na nich, dám ti špeciálnu zľavu a mám voľný kvartír, môžeš ostať až do rána,“ vrhla sa na Krauza a skôr, než sa stihol ubrániť, vlepila mu hlbokú jazýčkovú. „Pijem vermut, srdiečko,“ dodala iba tak, aby sa nezabudlo. 

Krauzovi sa v Kryštále zapáčilo hneď od začiatku, ale starší kolegovia ho ustrážili a ostalo iba pri pohárikoch. 

„Chcel som iba, aby si si ho zapamätala, to je všetko, fakt dnes nemáme čas,“ zakončil líškanie Burger a odpoklonkoval ju k barovému pultu, odkiaľ mala lepší výhľad po rajóne. 

„Dáme si po vodke, čo poviete,“ navrhol Burger, a hoci tá posledná ešte žblnkala Krauzovi v hrdle a Hanzel už hľadel ako Klerens, súhlasili, presnejšie, nevládali odmietnuť. 

Krauz prišiel domov o tretej ráno. 

Sylvia vyšla zo spálne a nekompromisne zapálila svetlo na chodbe. Ostré lúče sa mu zarezali do očí a zvraštil tvár, akoby naozaj trpel. 

„Si sviňa sebecká, Richard, vieš o tom? Ani to ťa už nezaujíma, že až do polnoci mala štyridsiatky? Choď do riti, ty...“ 

Zvalil sa v obývačke na gauč. Prvú noc tvrdého zácviku na kriminálke prežil so cťou, ale iba vďaka zodpovednému prístupu k dlhoročnému tréningu. Bol rád, že to už má za sebou, a tešil sa na zajtra, že konečne vytriezvie, chytí svojho prvého vraha a všetkým ukáže, aký je borec. A tiež sa tešil, že Sylvii všetko vysvetlí a udobria sa. 

Chudák, ani netušil... 

9 

Viktor mal ísť do posledného ročníka a prázdniny sa už končili, keď poňho prišla lietačka a doslova ho zatkli doma na chodbe pred očami rodičov. 

„Podporučík Žemľa?“ spýtal sa kapitán na chodbe, postavil sa do pozoru a učebnicovo zasalutoval. 

„Áno,“ priznal sa Viktor a automaticky zasalutoval aj on, hoci bol iba v tričku a trenírkach. Zvyk je železná košeľa – aj v tričku a trenírkach. 

„Na rozkaz generálmajora Viteka sa máte okamžite dostaviť na ministerstvo obrany.“ 

Viktor ani netušil, kto môže byť generálmajor Vitek, a kapitán ani netušil, aký príbuzenský vzťah je medzi generálom a nádejným pilotom, čo ho má priviezť na ministerstvo, tak sa pre istotu správal slušne a vzorovo salutoval. Viktor zase netušil, čo je kapitán zač a aké má rozkazy, a pre istotu mu odsalutoval, hoci aj v tričku a trenírkach. Dosť trápna situácia pre všetkých zúčastnených. 

Mama s otcom nakukli cez obývačkové dvere do chodby, a keď zbadali cudzieho vojaka, prešli ďalej a mama zhíkla: „Prebohaživého, Viťko, čo si vyviedol?!“ 

„Nič, pani, nič, len sa upokojte, všetko je v poriadku, naozaj, iba vám na chvíľu musím odviezť syna. Viete, služobné povinnosti. Do večera je doma,“ klamal kapitán, ale myslel to dobre. 

Pani Žemľová mu ani náhodou neuverila a rožtekom zástery si vytrela z kútika oka slzu – ako každá poriadna matka mala o syna naozajstný strach. 

„Mami, prosím ťa,“ chlácholil ju Viktor, „veď sme nejakí chlapi, nie?“ objal ju okolo pliec a pobozkal na čelo. 

Matka sa ani náhodou necítila ako chlap, ale už neprotestovala a stíchla. 

Vysvetlenie bolo veľmi prozaické a jednoduché. Ministerstvo zahraničných vecí spolu s ministerstvom obrany zorganizovali recepciu pri príležitosti okrúhleho výročia Slovenského národného povstania a pozvali zástupcov všetkých významnejších veľvyslanectiev v Našom Meste. Účasť sovietskej delegácie bola samozrejmosťou, ale že sa zúčastní aj generál Bykov, to nevedel nik. Vlastne by to ani nebolo také dôležité, keby to nebol generál sovietskeho letectva a keby neprejavil vážny záujem stretnúť sa nielen so starou leteckou gardou lietajúcou na polikarpovoch a lavočkinoch, ale aj s mladou gardou, presnejšie, s poslucháčmi vychýrenej leteckej školy. 

A problém bol na svete. Zopár starých veteránov sa dalo zohnať vždy, ale organizátori SNP si akosi neuvedomili, že termín Povstania, určený na koniec školských prázdnin, môže ich nástupcom spôsobiť nemalé problémy, a stalo sa. 

Veliteľ vysokej vojenskej školy zdvihol telefón a neveril vlastným očiam. Uši trpeli tiež, ale z očí sa mu vykotúľali nefalšované slzy zúfalstva, ktoré nepoužil už dvadsať rokov, dokonca ani pri trhaní stoličky vpravo hore bez anestézie. Teraz nemal inú možnosť a použil ich. Aj tak mu to nebolo nič platné. 

„Ale poslucháči vyšších ročníkov čerpajú práve riadnu dovolenku, sú letné prázdniny,“ skuvíňal. 

„To ma nezaujíma! Jednoducho nejakého zožeňte, a to hneď! Recepcia sa začína o dve hodiny! Chcem ho mať na ministerstve obrany o hodinu tridsaťpäť minút!“ zareval vyšší dôstojník generálneho štábu a tresol slúchadlom. 

Veliteľ školy dobre vedel, že ak si sovietsky generál na návšteve hlavného mesta zaželá jazdu na vodných lyžiach po Dunaji a nablízku nebude nijaký motorový čln, tí debili z ministerstva budú schopní naskákať do pramice a veslovať o dušu spasenú, len aby si pred generálom neurobili hanbu a aby do Moskvy išlo hlásenie, že na Slovensku je všetko v najlepšom poriadku a všetci poslúchajú na slovo. 

Teraz musel veslovať on, lebo podľa princípu padajúceho hovna skončil problém uňho na stole. Prvý šok a paniku prekonal dvoma rýchlymi pohárikmi vodky, potom pouvažoval a vymyslel záchranný plán. 

Zavolal si sekretárku a zástupcu, presne podľa princípu toho padajúceho... 

„Kde býva podporučík Žemľa, ten chalan s najlepším hodnotením v minulom školskom roku? Okamžite zistiť adresu a telefonický kontakt, okamžite vyrozumieť najbližšiu vojenskú posádku a Žemľu previezť na ministerstvo. Máme na to hodinu a pol, tak sa hýbte!“ 

„Ale sú prázdniny, môže byť kdekoľvek,“ namietol nesmelo zástupca. 

„To viem aj ja! Na kuvikanie ťa nepotrebujem! Musíme to skúsiť, inak hrozí medzinárodný konflikt jak Brno!“ 

„Kristepane,“ zastonala sekretárka. 

„A ak ho aj nájdeme, môže byť spitý pod obraz boží, veď má osobné voľno,“ nevzdával sa zástupca. 

Veliteľ školy sa zamyslel, poškrabal sa na líci a napokon rezignovane hodil rukou. 

„To by nevadilo, veď ho povezú na ministerstvo obrany, aspoň zapadne medzi ostatných... tak robte už – a rýchlo!“ 

Podriadení robili naozaj rýchlo a Viktor sa o hodinu a pätnásť minút ocitol na ministerstve, kde ho už čakala slávnostná letecká uniforma a dve celkom schopné kapitánske pipky mu narýchlo dorábali hodnostné označenie na náplecníkoch, upravovali mu kravatu a jemnou kefou mu kefovali nohavice. Mladšia s krásnymi hrdzavými vlasmi mu kefovala puky spredu, a keď vybehla s kefou hore, pritlačila o niečo viac. Stál ako hrdina a myslel si, že vydrží všetko, ale pri tom poslednom pohybe musel cuknúť dozadu a dievča sa škodoradostne aj trochu vyzývavo pousmialo. Viktor jej venoval káravý pohľad, ale pre istotu si ju zapamätal – čo keby sa na recepcii zdržal a cítil sa osamelý? 

Práve sa odhodlával predstaviť sa a spýtať sa jej na meno, keď sa rozleteli dvere a dnu vpochodoval plukovník s poznámkovým zošitom pred nosom. 

„Podporučík Viktor Žemľa?!“ zahulákal. 

„Tu!“ vystrel sa Viktor. 

Plukovník sa neunúval s predstavovaním, ale podľa veľkého zápisníka a naštvaného výrazu v tvári Viktor usúdil, že to bude jeden z členov organizačného výboru. 

„Konečne! Počúvajte, nie aby ste niečo zhovadili!“ 

„Nie, súdruh plukovník!“ 

„Boli ste už niekedy na recepcii ministerstva?“ 

„Nie,“ priznal Viktor. 

„Nevadí, všetko vám vysvetlím. Chce s vami hovoriť generál Bykov. Neviem, čo mu to napadlo, vždy mu stačili veteráni a vodka, ale teraz chce niekoho z mladej garnitúry. O vás som dostal referencie, že ste premiantom ročníka, tak, doboha, nieže to poseriete! Dobre ma počúvajte, Žemľa, je to starý vyslúžilý letec, položí vám asi tri odborné otázky a potom ho od vás odtiahneme, takže už nebude otravovať. Prvá bude o tom, akú úroveň má vaša škola a ako sa vám študuje. Čo mu odpoviete?“ 

„Že škola má najvyššiu úroveň v republike a študuje sa nám naozaj výborne, lebo sa o nás starajú vysoko odborne fundovaní lektori.“ 

Plukovník sa zarazil. 

„No... počul som o vás, že ste jeden z najlepších, ale toto... z vlastnej hlavy? Výborne, presne toto mu odpoviete,“ a v zošite si odfajkol prvú otázku. „Druhá bude: Ako trávite voľný čas po štúdiu?“ 

„Voľný čas trávime športom a samoštúdiom a tiež spoločenskými akciami organizovanými v rámci Socialistického zväzu mládeže v spolupráci so spoločenskými organizáciami z civilného sektora, napríklad s mládežníkmi z Východoslovenských železiarní, v atmosfére družby a vzájomnej spolupráce pod záštitou Komunistickej strany Československa.“ 

Plukovník sa nielen zarazil, aj mu padla sánka. 

„Žemľa... ehm,“ zaodŕhal, „mohli by ste to zopakovať, ale pomalšie?“ 

Viktor to zopakoval pomalšie a plukovník si písal. 

„Výborne!“ zajasal, keď dopísal. „Presne toto som vám chcel navrhnúť, ale, samozrejme, môžete to povedať aj vlastnými slovami. A posledná otázka bude vyslovene odborná, spýta sa vás, aký máte názor na sovietske lietadlá MiG-23, na ktoré ste školený.“ 

„Poviem mu, že nie sú najhoršie, ale palivomery sa nám v jednom kuse zasekávajú a pri zatáčkach nad tridsať stupňov vo vyšších rýchlostiach rachotia chvostové plochy ako odtrhnuté plechy na psej búde a pri stúpaní nad...“ 

„Žemľa! Čo blbnete? To nikoho nezaujíma! Poviete mu, že sú to najlepšie stíhačky, v akých ste v živote sedeli, jasné?“ 

„Jasné, súdruh plukovník, a bude to aj pravda. Ja som totiž naozaj v žiadnej inej stíhačke ešte nesedel.“ 

„Tak vidíte, ani nemusíte klamať. A teraz sa mi ukážte.“ 

Plukovník o dva kroky poodstúpil a zahľadel sa na pilota. Prebehol ho pohľadom od hlavy po päty. Trochu nahol hlavu nabok a vystrúhal kyslý ksicht. 

„Telefón!“ zavelil a dievčatá ukázali na telefón na stole za ním. 

Plukovník rýchlo telefonoval. 

„Súdružka sekretárka, prineste mi tie vyznamenania z môjho stola...“ 

Súdružka sekretárka musela sedieť iba o pár kancelárií vedľa, lebo pribehla okamžite. Priniesla falošné vyznamenania zošité do jednoliateho radu. 

„Pripnúť!“ ukázal plukovník na Viktorovu hruď. 

Dievčatá pripli nádejnému pilotovi vyznamenania. 

Viktorovi akoby oťažel ľavý bok. 

„Súdruh plukovník... ale... ja som ešte žiadne vyznamenania nezískal,“ namietol Viktor. 

„To je jedno! Generálovi Bykovovi budete predstavený ako najlepší študent leteckej školy a Rusi neuznávajú žiadnych najlepších vojakov bez vyznamenaní. Rusi totiž neuznávajú žiadnych vojakov bez vyznamenaní. Generál Bykov má na sebe toľko vyznamenaní, že keby prišla magnetická búrka, pricapí sa na dvere najbližšieho trezoru a dva týždne ho odtiaľ neodlepíme! Aj vy musíte mať na sebe nejaké železo, tak to jednoducho chodí.“ 

„A čo keď sa ma spýta, za čo som tie vyznamenania získal?“ 

Plukovník sa zamyslel. 

„Nespýta sa. Žiadny ruský generál sa vás na to pýtať nebude, aby neriskoval, že sa ho to tiež opýtate. Bude držať hubu a vy tiež, jasné?!“ 

„Jasné, súdruh plukovník!“ 

Plukovník si pilota ešte raz premeral, skontroloval detaily, a keď sa uistil, že dielo je dokonané a dokonalé, vyriekol ortieľ. 

„Boh s vami. A keby bolo najhoršie, budem nablízku.“ 

Otočil sa a už chcel odísť, ale potom si ešte na niečo spomenul. 

„A nie, aby ste sa tam ožrali ako hovädo!“ 

„Nie, súdruh plukovník!“ 

„Aspoň kým to nevybavíme s generálom,“ dodal ticho plukovník. 

Viktor vykročil pravou nohou a odrazu mu čašníci v čiernych mundúroch ponúkali šampanské na strieborných podnosoch, smradľavý kaviár a surového lososa s odpornou zeleninou, zo stropu ho zalievalo more svetla z krištáľových lustrov a usmievali sa naňho dámy s hlbokými výstrihmi vpredu a ešte hlbšími vzadu, a vážni páni v smokingoch ho zdravili a prejavovali mu úctu miernym úklonom. Z celého toho hogo-fogo divadielka by sa človeku zakrútila hlava, keby tá hlava už nebola párkrát v pätnásťkilometrovej výške a nezažila aj preťaženie 7G. 

Vypil pohár šampanského, naplo ho z nejakej surovej ryby, vyskúšal konverzáciu s babou s drôteným hniezdom na hlave namiesto klobúka, ale hovorila iba po maďarsky, a tak sa rýchlo odporúčal a začal si pripadať zbytočný a trochu pomýlený v čase a priestore. Chvíľu uvažoval, že zdrhne, ale na taký výstredný prejav samostatnosti nemal odvahu. Ostal stáť pri stene a chcel si trochu vydýchnuť, ale vtom prišla pohroma. 

Cez dav čierno-bielych pinguinov a polonahých žien si k nemu prerazil cestu holohlavý obor v ruskej uniforme s obrovskými zlatými hviezdami na pleciach. Sprevádzal ho kolektív verných. Viktor v skupinke okolo ruského generála spoznal iba plukovníka – školiteľa, ostatní mu boli cudzí, ale aj tak zmeravel v nemom úžase, lebo najmenšia hodnosť, čo sa k nemu blížila, bol generálmajor. Žena v uniforme nakláňajúca sa k holohlavému obrovi niečo stále vysvetľovala a napokon ukázala na Viktora, prikývla a stíchla. 

Viktor sa vystrel, oprel sa lopatkami o stenu a bol pripravený na popravu, mohli strieľať. 

Nejaký generál si dovolil ukázať na Viktora a ticho a úctivo vysvetlil, že to je ten mladý pilot. Potom fľochol na Viktora a predstavil mu váženého hosťa. 

„Generál Ivan Vasilievič Bykov.“ 

Viktor nemal pokyny na predstavovanie, nevedel, čo má robiť, tak iba stál napnutý ako struna na kontrabase. 

Generál Bykov roztiahol obrovské ruky a zreval: „Vot molodec!“ a vrhol sa na Viktora. 

Viktor prvý raz v živote spoznal, ako chutí, keď človeka orálne zneužijú. Dostal ozajstnú ruskú jazýčkovú cez celú hubu, a keď sa generál odlepil, normálne to mľasklo. A pretože bozkávanie sa generálovi náramne páčilo, Viktor dostal aj druhú. 

Ruská jazýčková chutí ako ruská zmrzlina. Najprv je sladká, ale hneď z nej zavanie chlad Sibíri, zvlášť pre tých, čo by ju odmietli. 

Viktor nechcel riskovať, neodmietol a vydržal, veď bol chlap, navyše vojak. Iba sa usmial, ale utrieť si ústa nemal odvahu, iba tam stál s oslintanými perami a čakal na prvé otázky. 

Plukovníkova dôkladná príprava sa ukázala úplne zbytočná, pretože generál položil Viktorovi iba jednu odbornú otázku: „Što ty pijoš, drug moj?“ 

Generál bol na recepcii od začiatku a zjavne toho stihol oveľa viac než Viktor. Viktor mal, samozrejme, základy spoločenského správania v malíčku a nejaké to potácanie sa sem-tam zboka nabok a prskanie slín na spolubesedníka si nevšímal. Iba sa vyrovnal a slušne odpovedal: „Vodku,“ hoci mal na jazyku, že letecký benzín, ale bál sa, že generál rozkáže, aby mu nejakú bandasku okamžite zohnali, a tí pajáci z generality by sa pokakali a nejakú bandasku by naozaj zohnali, a ešte by aj chceli, aby sa z nej napil. Tak radšej povedal vodku a generál roztiahol ruky a natešene zopakoval: „Vodočku!“ 

„Kak tebia zovut... ako tebia volajú...t?“ spýtal sa generál. 

„Viktor.“ 

„Viktor! Kak moj syn! Blagadariu tebia!“ 

Vtom prikvitol čašník a priniesol vodku na striebornom podnose. Dva decové poháre naliate po okraj, presne ako to majú ruskí generáli radi. 

„Na družbu,“ navrhol generál a jeden si vzal. 

„Na pabedu,“ spomenul si Viktor na film Oslobodenie a na večné prípitky na konci každej epopeje. 

Nič tým nepokazil, lebo generál spokojne pokýval hlavou, potom sa nahol dozadu a vypil. Zhlboka vydýchol a zagánil na Viktora. Aj plukovník zagánil na Viktora a zatváril sa skoro až prosebne. Celá delegácia ministerstva obrany zagánila na Viktora a zatvárila sa skoro až prosebne, lenže to nepoznali slovenských pilotov. 

Viktor sa nahol dozadu, udrel si hlavu o stenu, ale deci vodky padlo, kam malo padnúť. 

„Geroj,“ pochválil ho generál. 

Všetci vydýchli ako jeden muž a všetkým sa uľavilo. 

Generál si ešte chvíľu obzeral Viktorove vyznamenania a váhal, či sa má na ne opýtať, ale napokon si to rozmyslel a nespýtal sa. 

„Pašli...“ ukázal rukou smerom k švédskym stolom a ruský generál, obalený generálmi z generálneho štábu, sa pohol preveriť proviantné zabezpečenie dnešnej recepcie. 

Viktor ostal pri stene opustený ako kôl v plote. Svoju úlohu kúska omietky v potemkinovskej fasáde splnil a už nebol zaujímavý. Žiadny rozkaz na opustenie recepcie nedostal, a pretože sa mu tam páčilo, ani sa ju bez boja opustiť nechystal. Postavil sa na špičky a sliedil po rusovlasej kapitánke, čo ho pred chvíľou tak pekne pokefovala, a bol pevne odhodlaný neostať jej nič dlžný. 

„Šokovaný?“ 

Prebral sa a odstúpil od steny. 

Ešte po očku sledoval odchádzajúcu delegáciu, či naozaj odídu a dajú už pokoj, a druhým očkom pátral po hlase, čo ho nemiestnou otázkou vrátil do reality. Samozrejme, už si pripravoval štipľavú odpoveď, ale napokon nepovedal nič, lebo keď ju konečne zbadal, onemel od úžasu. 

„Už sa môžete utrieť, nech sa páči,“ usmievala sa a podávala mu servítku. 

Mladá žena s bujnými gaštanovými vlasmi v priliehavom kostýme sa evidentne dobre bavila. 

„Ďa... kujem,“ vyjachtal Viktor, vďačne prijal servítku a poutieral si nielen ústa, ale celú tvár, lebo odrazu sa začal potiť. 

So ženami nemal nikdy problém, ich submisívne správanie považoval za úplnú samozrejmosť a svoju pozíciu alfa samca nemusel nikdy dokazovať ničím razantnejším, ako bol obyčajný úsmev, ale v jej prítomnosti zažil niečo, s čím sa ešte nestretol: mal pocit, že má o pár hviezdičiek vyššiu hodnosť než on a že ak zavelí, bude rád poslúchať, a keby chcela byť hore nad ním, rád si ľahne na chrbát. A ak by nešlo iba o dominanciu v posteli, aj tak by ju rád poslúchal, hoci aj v kuchyni pri umývaní riadu. 

Hlúpy pocit, lebo doteraz poslúchal iba príkazy mužov. Uvedomil si svoje krátke zaváhanie a nepatričnú slabosť, nadýchol sa a vypäl hruď s vyznamenaniami, ale na ňu to neurobilo žiadny dojem. 

„Ďakujem,“ zopakoval pevnejším hlasom. „Dovoľte, aby som sa predstavil. Podporučík Viktor Žemľa.“ 

„Viem, počula som... Yvette Gras-Šilíková,“ povedala mäkko a podala mu ruku. 

Tak Viktor spoznal svoju manželku. 

10 

Misia inžiniera Hauskrechta dopadla vynikajúco. Dokonca tak dobre, že školitelia sa tri týždne po jeho návrate ukázali znova. Streli sa – kde inde – v riaditeľovej kancelárii. 

„Ďakujeme, súdruh Hauskrecht, naozaj vynikajúci výkon... na amatéra,“ vyhlásil ten nižší, ale nezabudol dodať, že ešte stále to nie je ono, že od inžiniera chemika by strana a vláda očakávali aj viac. 

Ako predtým, ani tentoraz inžinier nepostrehol skrytý význam jeho slov a opájal sa úspechom, lebo úspech priniesol aj svoje ovocie. 

Inžinier Hauskrecht dostal odmenu desaťtisíc korún, pričom jeho mesačný plat bol dvetisícdvestošestnásť korún aj osemdesiat halierov. Manželka skoro odpadla. Keby už konečne mali svoj byt, mohla za to byť celá obývačka a možno aj kus spálne. Na straníckej schôdzi predseda základnej organizácie KSČ vyzdvihol prínos jeho služobnej cesty pre podnik a pre spoločnosť a udelil mu verejnú pochvalu pred celým kolektívom, a to, podľa slov predsedu, malo hriať viac než akékoľvek peniaze. A ešte dostal aj diplom, aj ten mal hriať viac než peniaze, ale Hauskrecht to radšej nekomentoval, aby jeho slová niekto zle nepochopil. Rozdávali mu odmeny, diplomy, pochvaly, potľapkávali ho po pleciach, a pritom ani netušili, čo tam v skutočnosti robil. 

Hauskrecht strávil mesiac v zahnívajúcom kapitalizme a na vlastné oči videl, ako tam jeho kolegovia chemici žijú aj bez diplomov, ako zarábajú, čo všetko si za zarobené peniaze môžu kúpiť, kde bývajú, na akých autách jazdia, kam chodia ich deti do školy. Ale radšej o tom nehovoril, hoci ho kolegovia z labákov nahovárali, no radšej klamal, že nikde nebol a nič nevidel, a na nič nemal čas, iba na prácu, len aby mal pokoj. 

Vlastne ani nechcel mať pokoj, iba sa bál. Bál sa, že by to mohli začuť tí v tmavých oblekoch s perfektne uviazanými kravatami a ten nižší by prišiel a zdrapol by ho za golier a zareval by mu do tváre: „Čo som vám hovoril, pán inžinier? Nehovoril som vám, že si máte dať na ústa zámku? A vy čo namiesto toho? Takto sa nám odvďačujete?!“ A šup do basy alebo do kameňolomu, alebo na Sibír. Alebo kam sa to všetci strácajú. 

Jednoducho sa bál a nechcel riskovať, lebo za tie dva týždne, kým odletel, si ich užil až-až. Od špeciálneho školenia mu pred rodičovským bytom parkovala sivá volga s dvoma mužmi a vôbec sa nesnažili maskovať alebo tváriť nenápadne. Išli za ním aj do obchodu, aj do kina a každý deň ho odprevádzali do práce a z práce. Školiteľ mal pravdu, vedeli si postrážiť svojich ľudí. 

Teraz, tri týždne po návrate, sa ukázali znova. 

„Ešte raz gratulujem, súdruh inžinier!“ rozplýval sa školiteľ. „Vaše materiály už analyzujú odborníci a predbežné výsledky sú fantastické, spokojnosť s vašou prácou je taká vysoká, že naši sovietski kolegovi a my sme sa rozhodli dať vám dôveru aj druhý raz a...“ 

„Ani bohovi!“ zreval pre zmenu inžinier Hauskrecht a vyskočil z kresla. „Za týchto podmienok ma tam už nikdy nedostanete! Ani párom volov!“ 

Jeho rozhorčenie bolo nefalšované a odhodlanie skalopevné, takže o týždeň už sedel v lietadle do Frankfurtu. Jedinou náplasťou na duši mu bola manželka na vedľajšom sedadle, no aj tú si musel vytrucovať. 

Školitelia s takouto reakciou počítali a do argumentov tentoraz zahrnuli aj malú Danu. Inžinierovi v hrubých rysoch načrtli jej život v najbližších dvadsiatich rokoch, ak bude s cestou súhlasiť, ale naozaj farbisto mu vykreslili osud jeho dieťaťa, ak súhlasiť nebude. To zabralo a inžinier opäť kapituloval, no jednu podmienku vyslovil veľmi jasne a hájil si ju tak vehementne, že školitelia napokon kapitulovali, ale nie úplne. 

„Tak dobre, dostali ste ma, spravím to aj druhýkrát, ale pôjde so mnou aj moja manželka a dcéra!“ 

Školitelia sa bez slova postavili a odišli, ani s riaditeľom sa nerozlúčili. Hauskrecht ich počínaniu nerozumel, no keď sa na druhý deň vrátili, bolo mu jasné, že sa museli poradiť so šéfom. 

„V poriadku, súdruh inžinier, chápeme, že idete na tri mesiace, a to je naozaj dlhý čas, takže vám povoľujeme manželku, ale dcéra ostane doma! Aby bolo jasné... ani my nie sme na hlavu padnutí. Berte to ako poistku.“ 

Čo mal robiť. Proti takej presile sa hrať nedá, alebo dá, no ktovie, s akým výsledkom. Teraz to bola remíza, niečo stratil, niečo získal, ale napokon letel. 

Na letisku ho čakal Helmut, chemik v jeho veku, s ktorým sa počas prvého pobytu zblížil zo všetkých najviac. Prvé dni sa iba navzájom otrkávali, potom ho Helmut pozval na krígeľ dortmundskej dvanástky a bavorské koleno a bolo po zábranách. Helmut objednal ešte jednu rundu, ale Hauskrecht ho hamoval a otvorene sa mu priznal, že z diét príliš vyskakovať nemôže. Helmut sa dobre pobavil, no kolegu chápal, lebo dobre vedel, s akým valutovým vybavením k nim kolegovia zo socialistických krajín chodia. Iba mávol rukou a zatiahol celé posedenie, a na druhý deň tiež. 

O týždeň pozval inžiniera na večeru k nim domov a hosť si s manželkou celkom porozumel. Na druhej či tretej večeri už boli ozajstní priatelia. 

Helmut ho brával do krčmy, pozýval ho domov na večeru a potom ho zobral aj na miesto, kde sa inžinierovi veľmi páčilo, lebo mesiac bez ženy je dlhý čas, ale pani Hauskrechtovej by sa nepriznal za živý svet. Taký je život na služobných cestách. 

Helmut sa postaral aj teraz a čakal ich na letisku a úplne samozrejme ich previezol do prenajatého bytu. Opäť sa rozbehol kolotoč krčmových posedení a rodinných návštev, ale tentoraz aj s pani Hauskrechtovou, a pretože ako učiteľka nemčiny nemala jazykovú bariéru, zapadla do partie bez najmenších problémov. Na revanš aj Hauskrechtovci pozvali Helmuta s manželkou k nim a predviedli im, ako sa dá aj v prenajatom byte vykúzliť čaro domova. 

Priateľské vzťahy sa utužovali a Helmut ich navštevoval čoraz častejšie. 

Raz prišiel skoro ráno a v tvári mal vyplašený výraz. 

„Ty spíš?!“ žasol Helmut, lebo inžinier mu prišiel otvoriť iba v pyžame, s vrabčím hniezdom na hlave. 

„No a?“ zívol Hauskrecht. „Je sedem...“ 

„Napadli vás Rusi! Uhni a zapni televízor!“ Helmut sa pretlačil dnu a suverénne zamieril do obývačky. 

V správach o ničom inom nehovorili a manželia Hauskrechtovci sedeli v županoch na diváne, chúlili sa k sebe ako opustené štence, ničomu nerozumeli. 

„Čo budeme robiť,“ zaúpela pani Hauskrechtová a rozplakala sa. Inžinier si ju tesnejšie privinul a naozaj nevedel. 

Jediný, kto si vedel rady, bol Helmut. 

„Nerobte nič! Dnes ostaňte doma a ja všetko zariadim!“ vydal inštrukcie a zmizol. 

Vrátil sa až na druhý deň podvečer. Prišli s ním dvaja páni v perfektných oblekoch s utiahnutými kravatami. Jeden bol nižší a druhý vyšší. Inžinier skoro skolaboval. 

„Toto sú páni z... z...“ začal Helmut. 

Inžinier si musel naliať koňak, až potom sa mu prestali triasť ruky. Iba vzdychol, toto koktanie pri predstavovaní už poznal. 

„Aj ty?“ spýtal sa vyčítavo Helmuta. 

Helmut iba pokrčil plecami a ospravedlňujúco sa usmial. 

Inžinierovi Hauskrechtovi až teraz zaplo, že zase niekomu sadol na lep. Všetko bola iba hra – dopredu premyslená a naplánovaná – a on jediný nedostal do ruky scenár. Už mu bolo jasné, prečo sa ho Helmut ujal, prečo ho vláčil po krčmách a platil zaňho, prečo ho pozýval domov na večere a kade-tade, a spomenul si aj na to, ako ľahko sa vždy dostal k výkresom a laboratórnym správam, keď bol v laboratóriu Helmut. Dokonca aj na to, ako ľahko sa mu fotografovalo, lebo Helmut sa vždy na pár minút niekam vyparil. 

Sadli si v obývačke, manželia Hauskrechtovci schúlení vedľa seba na diváne, páni v oblekoch oproti nim, Helmut bokom pri televízore. On už bol bokom, svoju úlohu si splnil, a teraz nastúpili profíci. 

Profíci si skúmavo prezerali inžiniera. Hauskrechtovi napadlo, že ak ho požiadajú, aby išiel na Východ a fotografoval ruské ropné rafinérie, tak ich okamžite vykopne, nech budú následky akékoľvek. 

Nechceli to, namiesto toho sa mu milo prihovorili. 

„Pozrite sa, situácia sa má tak, že Československú socialistickú republiku napadli Rusi. Už sa tam nemôžete vrátiť.“ 

„Prečo by som nemohol?!“ zdúpnel Hauskrecht a manželka sa znova rozplakala. 

„Pretože o pár dní zistia, čo ste tu v skutočnosti odfotografovali, a pošlú vás domov. Keď sa vrátite, zatknú vás, budú vás dlho vypočúvať a mučiť, až napokon budete rád, keď vám dovolia priznať sa k vlastizrade a dvojitej spolupráci. Potom vás strčia do basy a tam zhnijete zaživa. Ako sa vám páči tento scenár?“ 

„Vy... o tom viete?“ 

„Od začiatku. O všetkom. Aj o cintoríne. To iba vy za tou vašou železnou oponou si myslíte, že my tu vonku sme všetci na hlavu padnutí.“ 

„Aj o cintoríne...“ vzdychol si inžinier. 

„Aj.“ 

„Aj o...“ Hauskrecht si so zdesením uvedomil, že zabudol schovať zapaľovač – ostal na konferenčnom stolíku. 

Všimli si jeho vydesený pohľad a iba sa usmiali. 

„Aj o tom,“ ten nižší mykol bradou k zapaľovaču. „My sme také zapaľovače používali už v čase, keď sa v Rusku zapaľovali ohne kresadlom.“ 

Za iných okolností by sa Hauskrecht možno aj zasmial, ale teraz mu do smiechu nebolo. 

„Tak čo máme robiť?“ odpovede sa už vopred bál. 

„Ostaňte tu.“ 

„To nemyslíte vážne!“ ohradila sa pani Hauskrechtová. „Veď tam máme dcéru!“ 

„To by nebol problém, počúvajte ma. Ste odborník, už sme si vás otestovali a máme o vás seriózny záujem. Prestaňte sa hrať na špióna a začnite robiť to, čo naozaj viete. Aj pre manželku sa nájde práca. Čo sa týka dcéry, pozrite, Rusi sa vyzúria, do jesene sa upokoja, naskáču do tankov a odtiahnu, odkiaľ prišli, a potom nastúpime my. Existujú medzinárodné organizácie – napríklad Medzinárodný červený kríž – ktoré musia rešpektovať všetky kultúrne krajiny. Cez nich vám pomôžeme získať dcéru späť. Garantujem vám, že na Vianoce ste už spolu.“ 

Muž v tmavom obleku s utiahnutou kravatou sa ani príliš nepomýlil, ale nepovedal, do ktorých Vianoc. 

Inžinier Hauskrecht nevidel svoju dcéru dlhých dvadsať rokov. 

11 

Desiatnik Vrábel a slobodník Hríb prišli na kótu dvanásť. Na celom úseku bol asfaltový chodník, určený pre patrolujúce gazíky, utopený o pár metrov nižšie pod úrovňou hlavnej cesty, ale keby chceli, dostali by sa na ňu celkom pohodlne, lebo kúsok od strážnej veže vojaci vybudovali improvizované schodisko. Sám veliteľ stráže kedysi navrhol, že na miestnom družstve zoženie pár fúrikov betónu a urobia schodisko pevné a trvalé, no sotva sa o tom dozvedeli kontráši, doleteli na sivej volge a spustili krik, či sa náhodou niekto nezbláznil – betónové schodisko z hlavnej cesty skoro až na breh Moravy by mohlo zopár ignorantov pochopiť ako pozvánku na výlet za hranice všedných dní –, a trvali na obyčajných schodíkoch vydlabaných do zeme, spevnených doskami. Keď videli výsledok, aj to málo sa im zdalo priveľa a nariadili schodisko zamaskovať trávou, zvýšiť plot o pol metra a na hlavnú cestu osadiť veľkú dopravnú značku Zákaz zastavenia a fotografovania. Až teraz boli ako-tak spokojní, no keď odchádzali, neodpustili si upozornenie, aby na kóte dvanásť slúžili iba skúsení pohraničiari s bystrým pohľadom a presnou muškou. 

Plot už bol naozaj vysoký, a aby sa vojaci z hlavnej cesty dostali dolu k rieke, vystrihli v ňom dvierka. Iba taký drevený rám z polien napustených dechtom, husto vypletený ostnatým drôtom, jednoduché pánty a petlica. Kontrášom nevadili, lebo boli napojené na bezpečnostnú signalizáciu a nad nimi sa týčila strážna veža, takže boli riadne chránené. Museli byť, lebo miesta, kde sa bežná komunikácia tak nebezpečne približovala k štátnej hranici, boli z hľadiska ochrany kritické, a aj keď ich nebolo veľa, vyžadovali si zvýšené nároky technické i ľudské. Najbližšie takéto miesto bolo až vo Vysokej pri Morave, ale to už chlapcov z devínskej roty nemuselo trápiť, to už nebol ich lovecký rajón. 

Vojak na veži sa vyklonil a kývol prichádzajúcej hliadke. Vrábel mu odkýval a oprel sa o železnú tyč, o nohu strážnej veže. Pohraničiar hore sa odrazil od zábradlia plošiny, vrátil sa do plechovej búdky, zdvihol slúchadlo a zahlásil: „Hliadka tri na kóte dvanásť. Nič mimoriadne. Nejaké nové pokyny?“ 

Služba na rote prevzala hlásenie, do zošita poznačila čas a do slúchadla oznámila: „Žiadne nové pokyny, ďalší výkon služby podľa plánu.“ 

Pohraničiar zložil slúchadlo, vyšiel na plošinu, nahol sa cez zábradlie a zamával hliadke pod sebou. 

„Môžeme ísť,“ rozhodol desiatnik, „nič nové.“ 

Pohli sa po chodníku vyšliapanom v burine a pomaly sa blížili k prvým domom v Devínskej Novej Vsi. 

„Zavolaj ho,“ požiadal desiatnik kolegu. 

„Dingo, k nohe!“ zavelil slobodník, ale pes sa iba obzrel a neposlúchol. „K nohe!“ zopakoval Hríb. 

Pes nič. 

„Dingo,“ povedal ticho Vrábel a vlčiak sa okamžite otočil a postavil sa vedľa jeho pravej nohy. 

„Nie ku mne, ty trdlo, musíš si zvykať, kamarát môj.“ Vrábel pohladil vlčiaka po hlave a ukázal na Hríba. „K nemu. Stano, zavolaj si ho.“ 

„Dingo, k nohe!“ zavelil Hríb a pes poslúchol. 

Chlapci slúžiaci na hraniciach mali ťažkú službu – dva roky fyzickej aj psychickej driny, drilu a odriekania. Zažili veľa záťažových situácií, ale najhoršie bolo rozlúčiť sa so psom, s najvernejším kamarátom. 

Desiatnik Vrábel zdedil Dinga po svojom staršom kolegovi odchádzajúcom do civilu, spolu slúžili skoro dva roky a teraz, keď sám mal odísť do civilu, musel psa odovzdať mladšiemu kolegovi. Preto dostal slobodníka Hríba na zácvik, nielen aby mu ukázal terén, ale aby mu zanechal aj svojho psa Dinga, aby si na seba zvykli, aby ho začal poslúchať a napokon, aby ho pár dní pred civilom poslúchal lepšie než jeho. 

Každému vojakovi základnej služby na hraniciach pri odchode do civilu pukalo srdce. Nie za tou pakárňou v kasárňach ani za divočinou, kde museli stráviť dva roky, ale za psom, najlepším kamarátom, ktorý neraz zachránil vojakovi život. 

Dingo odbehol a sadol si k nohe slobodníka Hríba. 

Vrábel spokojne pokýval hlavou, ale zároveň zaťal zuby, až mu na sánke navreli svaly. 

„Tak si hodný... môj,“ pochválil psa a cez plece prehodil: „Daj ho na remeň.“ 

Vedel, čo robí. Na brehu, pár metrov vpredu, zbadal učupenú postavu. Ani desiatnik, ani slobodník nespanikárili, nebolo treba, nebol to záškodník ani utečenec. 

„Ahoj, Milan,“ ozvala sa učupená postava. 

„Ahoj. Máte Filipa?“ 

„Nie.“ 

Učupená postava vstala a za ňou sa objavila ďalšia. Naozaj to neboli záškodníci a ich priznanie, že nemajú Filipa, neznamenalo, že by boli hlúpi. 

„Ako to dnes vyzerá?“ 

„Milanko, nebudeš mi veriť, ale je tu, zase som mal záber. Môžeš sa smiať, koľko chceš, ale je tu a pohráva sa s nami. No nevadí, veď raz sa pomýli, neboj sa.“ 

Obaja muži boli miestni rybári a boli členmi Pomocnej stráže Pohraničnej stráže. Mali povolenie na vstup do hraničného pásma a mohli tu loviť ryby. Dnes večer sa prihlásili na rote a presne udali miesto, kde budú loviť. Dozorný roty si ich zapísal do knihy udalostí a na inštruktáži to povedal hliadke tri, preto Milan vedel, kde sú, a preto požiadal Stana, aby zavolal Dinga a uviazal ho na remeň. Pes bol vycvičený na akýkoľvek pohyb v hraničnom pásme a, rybár-nerybár, mohol zaútočiť a konať si svoju povinnosť. 

„Nie je tu,“ oponoval Milan a iba mávol rukou, „už dávno odplával.“ 

„Nie, neodplával, ale nebudem sa s tebou hádať. Dáte si?“ 

Rybár zalovil vo vaku a vybral fľašu. Milan ju bez okolkov vzal a napil sa. Potom ju podal Stanovi. Aj jemu vyhŕkli slzy. 

„Krista...“ zachrčal. 

„Pozor, bažant, päťdesiatdvojka.“ 

„Už nie som bažant,“ otrčil rybárovi plece, aby videl frčku, „ale o to nejde, ide o to, či sa tu môže fajčiť, konečne.“ 

Milan prikývol, lebo ak by aj Vyfuk sliedil, oranžové ohníčky sa dali pripísať na vrub rybárom. Aj sám si zapálil. Vedel, že rybári priveľa toho pri chytaní nenavravia, a tak mlčky fajčili a sledovali mľandravú hladinu. Dofajčili, ohorky zašliapli do blata. 

„Pôjdeme.“ 

„Pokojnú službu, chlapci.“ 

„Šťastný lov.“ 

Keď prešli pár krokov, slobodník pustil psa. Chvíľu ho sledoval, ako sa vytešuje z nočnej prechádzky, potom začal znovu. 

„Môžem sa ťa spýtať...“ 

„Ježišukriste!“ 

„... to čo malo byť s tým Filipom? Či nie sú hlúpi?“ 

„Nie. Poviem ti to, ale dáš už pokoj?“ 

„Dám.“ 

„Vraj pod skalou spáva dvojmetrový sumec. Tí dvaja ho chytajú, odkedy som tu, a vraj už pár rokov predtým. Každý rok sa im aspoň raz odtrhne a tvrdia, že raz ho určite dostanú. Už medzi nimi vznikol normálny citový vzťah a dali mu aj meno – Filip. Sumec Filip, chápeš? Všetci v dedine sa im smejú, ale oni sú vytrvalí.“ 

„Pekný príbeh, normálne sa mi tu začína páčiť. Ešte som sa chcel...“ 

„Varujem ťa!“ 

„...čisto praktickú vec. Prečo veliteľovi roty majorovi Frisovi hovoríte Vyfuk?“ 

„Dobre, tak ešte toto, ale potom už budeš držať hubu!“ 

„Jasnačka,“ zaklamal Hríb. 

„Všimol si si, že má pod nosom fúzy?“ 

„No.“ 

„A že je večne niekde na kontrole a každého iba buzeruje?“ 

„No.“ 

„Takže Vyjebaný fúzatý kokot – Vyfuk.“ 

„Aha. Ale nerozumiem, prečo veliteľ susednej roty je Vypleko.“ 

„Lebo nemá fúzy, je plešatý.“ 

„Aha. A na tú kótu dvanásť ste prečo všetci takí citliví? Prečo okolo nej obchádzame ako okolo kostola, mlčky a skoro až s posvätnou úctou?“ 

Desiatnik Vrábel sa zastavil a otočil sa, skôr než by doňho Hríb stihol znova vraziť. Počkal, kým kolega v službe zabrzdí a kým sa im stretnú pohľady. 

„Na kóte dvanásť sa nerozpráva a nerobia sa tam opičky, tam zomierajú ľudia, rozumieš?“ Skoro otcovsky pokáral mladého desiatnika Vrábel. 

Slobodník Hríb neudržal očný kontakt a radšej sklopil zrak. Ďalej už kráčali mlčky. 

12 

Krauz si bol istý, že na kriminálke sa mu začal krásny život, s Burgerom slopali už celý týždeň a ešte mu nestihol ukázať ani štvrtinu krčiem v centre mesta. Každý večer mal Burger pripravený nový program a zoznamoval ho s novými a novými zaujímavými ľuďmi. Hanzel to po troch dňoch vzdal, ale Krauz vydržal celý týždeň. Spával dve hodiny denne a doma mu ruku nepodala ani kľučka na dverách. Ani obraz, ani zvuk. 

V piatok ráno prišiel do kancelárie náčelník Majchrán. 

„Ako dlho?“ spýtal sa bez pozdravu Burgera. 

„Celý týždeň.“ 

„A...?“ 

„Vydržal, ani raz sa nesťažoval.“ 

Majchrán podišiel ku Krauzovi, poklepal ho uznanlivo po pleci a odišiel. Vo dverách sa ešte otočil a vyštekol na Burgera: „Už ho netrápte!“ 

Krauz nevychádzal z úžasu. 

„Edo, ja som tu pokusný králik?“ 

„Nie, zelené ucho v zácviku.“ 

„A v čom si ma zacvičil tento týždeň?“ 

„Záťažový test. Skúšku si zložil s vyznamenaním, ani raz si nezaskučal, že sa ponáhľaš domov, ani raz si sa nesťažoval. Dokonca si ma v stredu odviezol domov, hoci si ma mohol nechať pohodeného v parku ako mastný papier, ale nespravil si to, postaral si sa o kamaráta v núdzi.“ 

„Takže test,“ vzdychol Krauz a nevedel, či sa má smiať alebo naozaj naštvať. 

„Dnes je piatok, pôjdeš domov o druhej.“ 

„Prečo?“ 

„Lebo prvý test sa už skončil, a okrem toho si myslím, že máš čo doma žehliť. Alebo sa mýlim?“ 

„Nie, nemýliš sa, Sylvia ma chcela zabiť už včera, dnes jej dobre padne... Okrem toho máme chorú malú.“ 

„Vidíš, ani na tú si sa nevyhovoril, aj to o niečom svedčí. Si frajer, začal si dobre.“ 

„Takže som preverený?“ 

„Ako to myslíš, že preverený?“ 

„Imro z Vysokej sa ťa pýtal, či už som preverený, nepamätáš sa? Povedal si mu, že ešte nie, ale že kolega už som.“ 

„Aha,“ spomenul si Burger a zvážnel. „Nie, nie si preverený, Imro mal na mysli niečo iné.“ 

„Čo?“ 

Hanzel prestal písať a spozornel. Rozhovor ho začal zaujímať. Sám bol zvedavý, ako mu to Burger vysvetlí. 

„No...“ váhal Burger, „to máš tak, ehm – preverený kriminalista je taký kriminalista, ktorý už zažil niečo výnimočné, vymykajúce sa z bežných služobných povinností, a nezlyhal, nesťažoval sa, nebonzoval, nepodrazil kolegov, neutekal s plačom za strýčkom na ministerstvo, vydržal aj za cenu, že utrpel osobnú alebo finančnú stratu, jednoducho dodržal omertu a o všetkom mlčal, aj keby sa mu nadriadení vyhrážali inšpekciou. Chápeš?“ 

„No.“ 

„Nechápeš. Ak vydržíš na kriminálke dlhšie, určite sa dostaneš do situácie, keď budeš stáť na hrane zákona, alebo prinajmenšom bežne zaužívaných morálnych zásad. Normálny človek by cukol a utekal od toho svinstva čo najďalej a čo najrýchlejšie, ale my sme iní, my občas musíme prehltnúť aj nepríjemnú pilulku. Občas si v tom sám, občas stojí vedľa teba kolega z hliadky, občas dvaja, a občas ti na prsty pozerá aj nejaký civil. Preverený civil. Lebo iných so sebou na také akcie ani neberieme.“ 

„Imro?“ 

„Neskáč mi do reči a počúvaj. Nech už zažiješ čokoľvek, vždy platí stará kriminalistická zásada, omerta, zákon mlčanlivosti, jednoducho – o takej akcii sa nesmie nikto dozvedieť. Čo sa v jednej hliadke zažije, to tam aj ostane, navždy. Či na to máš, zistíš hneď, ako to príde. Buď sa pokakáš, alebo vydržíš, a potom si preverený a kolegovia si ťa začnú vážiť a dôverovať ti.“ 

„Musím ostať rovný...“ 

„Niečo také. Rovný. A buď si istý, že dobré meno sa na kriminálke buduje veľmi dlho, no stačí jedno malé zaváhanie, a roky driny sú nenávratne preč. Rovní sme iba na chvíľu a dá veľké úsilie takým ostať, ak nie, krivákom si nafurt a tej nálepky sa už nikdy nezbavíš. Dávaj si na to pozor. Viac počúvaj a menej hovor, keď rozprávajú starší, strihaj ušami a neskáč im do reči, nechváľ sa hovadinami a nesľubuj, čo nemôžeš naozaj splniť. Uvedom si, že teraz ťa budú všetci kolegovia pozorovať a hodnotiť, lebo si mladý a nemajú ťa ešte zaradeného v žiadnej škatuľke. Začínaš a ide ti o veľa, ale ty si to ešte neuvedomuješ.“ 

Krauz počúval a zabudol fajčiť. Všetko si ukladal do pamäti. 

„A... ten Imro je preverený?“ 

„Myslíš si, že keby nebol, hovoril by o tom takto otvorene?“ 

„Tiež pravda... A ako ste preverili jeho?“ 

Burger s Hanzelom si vymenili rýchle pohľady a ako na povel sa hlasno rozosmiali. 

„Dobrý pokus, dzobák, ale my dvaja s Otom o omerte nielen prednášame, my ju aj dodržujeme, ty šteňa!“ smial sa Burger. 

Napokon sa rozosmial aj Krauz, hoci svoju otázku o Imrovi vytresol z čistej naivity, a nie ako premyslený útok na zásady svojich kolegov. Skôr ako by sa priznal, radšej sa rozosmial, čo malo znamenať, že jeho rafinovanosť mimoriadne profesionálne odhalili už v zárodku. 

„Ale aj tak neviem, čo také strašné by som mohol v službe zažiť, čo by ma akože malo preveriť,“ frfotal si popod nos Krauz, no už mu neodpovedali. Na jeden deň bolo mentorovania až-až. 

Piatok sa chýlil ku koncu a Krauz bol naozaj rád, že bude môcť odísť skôr. Chcel prekvapiť Sylviu a cestou domov mal v pláne zastaviť sa v kvetinárstve, možno aj v cukrárni. V potravinách určite. Pokúsi sa vyžehliť týždňovú absenciu fľaškou zeleného veltlína, ktorý má tak rada. 

Všetci traja zadymili kanceláriu horšie ako udiareň. Burger vyvetral svojím obľúbeným spôsobom – otvoril dvere do chodby a vyniesol si tam aj popolník. Otvoril okno a zhlboka sa nadýchol. 

„Niet nad poriadneho šluka na čerstvom vzduchu,“ zazubil sa na okoloidúceho kolegu. 

Oto sa k nemu pridal skoro okamžite, a keď Krauz pochopil, že kolegovia z kancelárie vyhlásili krátku pauzičku a rozhodli sa urobiť niečo pre svoje zdravie, pridal sa aj on. 

Postávali na chodbe a fajčili. Spoza rohu vyšiel starší pán, Krauzovi pripadal ako dedko z rozprávky. Sklerotický bielovlasý dedko, čo si dnes namiesto županu a papúč obliekol oblek a obul lakovky. 

„Dobrý deň, súdruh náčelník,“ pozdravil Burger a Krauz si dedka prekvapene premeral, lebo to bol prvý kolega v budove, ktorému Burger vykal. 

Dedko sa prebral zo zamyslenia, zagánil na fajčiarov, a keď spoznal Burgera, usmial sa a akoby pookrial. 

„Áá... Edo! Nazdar! Tak ako ide život, deti?“ 

Dedko im rad-radom popodával ruku. 

„Ujde to, súdruh náčelník. Trestná činnosť prekvitá, galérka sa nám rozrastá, platy nezvyšujú, odmeny v nedohľadne...“ 

„Takže všetko v poriadku. To rád počujem!“ 

„Asi tak, súdruh náčelník,“ súhlasil Burger, lebo nič iné mu ani neostávalo. 

Dedko sa zasmial, potom sa usmial aj na Hanzela, a keď mu pohľad spočinul na Krauzovi, zvážnel. 

„A toto je čo? Omladzujete kolektív?“ 

„To je nový kolega, je tu na zácvik, Richard Krauz.“ 

Ruky si podali pred chvíľou, tak sa Krauz zmohol iba na trápny úškrn. 

„Krauz... Krauz... poznal som jedného...“ habkal dedko. „Ako si to... že Richard? Aj on bol... Kde robí tvoj otec?“ vyštekol napokon na Krauza. 

„Je tiež príslušník, učí na škole.“ 

„A koľko má rokov?“ 

„Teraz bude mať päťdesiat.“ 

„Tak je to on!“ potešil sa dedko. „Ukáž sa!“ dedko zdrapol Krauza za bradu a otočil mu hlavou zo strany na stranu. „No jasné, veď sa aj podobáte! Robil som s tvojím tatkom, keď bol ešte u nás. Bol to správny chlap!“ 

„On ešte žije.“ 

„Bol hovorím preto, lebo staré zlaté časy sa minuli a už nepracuje na našom oddelení. Škoda, že odišiel, mohol urobiť kariéru... Vlastne dobre, že odišiel,“ rozmyslel si to dedko. „Dopadol by presne ako ja. Pozri sa na mňa, už dávno som mal byť na zaslúženom dôchodku, a ešte stále sa tu drbem! Nechcú ma pustiť, svine... ehm, som chcel povedať súdruhovia z ÚV. Tak ty si tu na zácvik, čo?“ 

„Áno.“ 

„Takže z teba bude nové kriminalistické eso, čo?“ 

„To neviem.“ 

„Načo tá skromnosť, chlapče? Keď ťa zaúča Edo, niečo z teba vykreše, neboj sa, stačí, ak sa nebudeš príliš brániť, ostatné už pôjde samo a niečo sa na teba nalepí. Drž sa pri nich, chlapče, ale keď zas vyhádžu celý Kryštál bar, stoj bokom, aby si zbytočne neprišiel k úrazu.“ 

„Ale, súdruh náčelník, to bolo inak,“ pokúsil sa protestovať Burger. 

„Viem, viem, bol som tam ráno po vás, videl som to na vlastné oči. Ono tie vaše excesy musí potom niekto aj vyžehliť, všakáno.“ 

„Ja za to nemôžem, že ste mali v ten deň inšpekčného.“ 

„Našťastie pre vás, vajčáci!“ 

Dedko sa zahľadel na Krauza, čím dal jasne najavo, že téma starých hriechov je už vyčerpaná. Položil mu na rameno ruku a otočil si ho k sebe. Zopár chlapov na chodbe ostalo stáť v nemom úžase a neveriacky sa prizerali, s kým to náčelník tak dlho a tak dôverne debatuje. 

„Ale vážne,“ prihovoril sa Krauzovi, „dávaj na seba pozor, chlapče, služba na kriminálke je veľmi náročná a nebezpečná. Počúvaj Eda a riaď sa jeho radami, a keby si niečo potreboval, príď za mnou hore, sedím o poschodie vyššie. A teraz ma už nezdržiavajte, idem za vaším šéfom. Je u seba?“ 

„Je,“ pritakal Burger. 

Bielovlasý dedko vlepil Krauzovi priateľskú facku, znova sa pohrúžil do myšlienok a rázne vykročil chodbou ku kancelárii náčelníka odboru. Videlo to aspoň desať kolegov. 

„Poďte dnu,“ zavelil Burger. „Tvoj tatko robil s Michálekom? A to si nám chcel kedy povedať, ty zmrd?“ vyrútil sa Burger na Krauza, sotva sa za ním zavreli dvere. 

„S Michálekom? Ja neviem, kto je Michálek, a ani netuším, či s ním môj tatko robil!“ ohradil sa Krauz. 

„Nevieš?“ 

„Nie!“ 

„Mňa porazí,“ žasol Burger a radšej si sadol. „Richard, plukovník Michálek je náčelník Štátnej bezpečnosti, vieš, čo to je!?“ 

„Nie,“ priznal sa bez mučenia Krauz. 

„Čo nie, ty tĺk! Čo vás to učia v škole?“ 

„No, čo je Štátna bezpečnosť, to viem, samozrejme, ale kto je Michálek a aké je to veľké zviera, ani netuším.“ 

„Veľké, buď si istý, že veľmi veľké! Bez jeho vedomia sa v kraji ani lístoček nepohne. Je najstarší príslušník v meste a pozná ho každý! Ale ani to si nám nepovedal, že tvoj tatko robil u štátniarov.“ 

„Robil, a čo?“ 

„No nič, ja len, že keď máš za sebou Micháleka, tak máš tento flek istý a moju pomoc už nepotrebuješ. V pondelok sa hlásiš na personálnom a nastupuješ na funkciu náčelníka oddelenia – a o mesiac si náčelník kriminálky. Do Silvestra zvládneš možno aj náčelníka kraja.“ 

„Neblbnite, chalani...“ ošíval sa Krauz. „Nerád sa chválim tatkom, načo? Nechcem vyzerať ako protekčné decko. Aj vás by som chcel poprosiť, aby ste to nikomu nehovorili.“ 

„Neskoro! Aspoň desať chalanov ťa videlo na chodbe, ako sa cmuckáš s Michálekom, takže si buď istý, že o chvíľu...“ 

„Ja som sa s ním necmuckal!“ 

„Položil ti na rameno ruku, a to je u Micháleka cmuckanie.“ 

„Je tam toho, jedna ruka.“ 

„A potom ti dal facku, to je uňho cmuckanie najvyššieho rangu! Skoro až intímny styk!“ 

„Kecáš...“ 

„Nekecám a videlo to aspoň desať kolegov, takže sa priprav...“ 

Burger nestihol dopovedať, nenápadne sa otvorili dvere a vošiel náčelník odboru Majchrán. 

„Nazdar, čo robíte?“ spýtal sa iba tak a iba tak si cez Burgerovo plece prezrel spisy na stole. 

„Robíme tú analýzu prípadu z druhého okresu a...“ 

„Dobre, dobre, Edko, takže robíte, to je v poriadku. Mladý sa ako javí?“ zaujímal sa náčelník, akoby Krauz v kancelárii ani nebol. 

„V poriadku, ide mu to.“ 

„To rád počujem... ehm,“ ošíval sa náčelník, „som sa chcel opýtať, súdruh Krauz, ty sa poznáš s Michálekom?“ 

„No poznám, ono...“ 

„Teraz bol u mňa.“ 

„No...“ 

„Že robil dlhé roky s tvojím otcom?“ 

„No, dlhé roky, ono...“ 

„Vy ste rodina?“ 

„S otcom?“ 

„S Michálekom!“ 

„Ani nie, ono...“ 

„A to sa mi nemohlo povedať skôr? Hráš sa na tajného, alebo čo?“ 

„Nehrám, ale...“ 

„Dobre, dobre, chápem ťa. Všetci máme niekoho známeho a nemusí to hneď každý všetko vedieť, chápem a je to v poriadku. Nechceš sa s tým zbytočne vystatovať, to je dobre, tak to má byť. Tak nič, ja pôjdem a vy sa snažte, chlapci,“ usmial sa Majchrán a poberal sa k dverám. „Stretneme sa na rozdelení o tretej.“ 

„Jozef,“ zastavil náčelníka Burger, „chcel som chlapca pustiť už o druhej, vieš, má za sebou ťažký týždeň, tak nech si to ide domov vyžehliť, kým nemáme nový prípad a nezasekáme sa robotou... Som si myslel...“ 

„Jasné,“ zajasal náčelník. Pozrel na hodinky na zápästí. „Čo by čakal do druhej, môžeš ísť hneď, Krauz, len bež a žehli!“ 

Sotva sa zavreli dvere, Burger s Hanzelom sa rozosmiali na celé kolo a nešťastný Krauz sa zvalil na stôl. 

„Doriti, presne toto som nechcel!“ zastonal Krauz. 

„Ale my dvaja ti môžeme odprisahať, že to nikomu nepovieme, na to sa môžeš spoľahnúť!“ váľal sa od smiechu Hanzel. 

Dvere sa opäť otvorili a vošiel kolega z vedľajšej kancelárie. 

„Hej, mladý, ty sa hanbíš za strýka, alebo čo? Ja mať takého strýka, tak som už na ministerstve, ty teľa, to nie je hanba!“ 

„Strýka? Akého strýka?“ žasol Krauz. 

„Sa nerob, viem všetko! Predsa Micháleka, né? Ale ak chceš, nechám si to pre seba...“ 

13 

Yvette Gras-Šilíková bola na recepcii ako tlmočníčka ministerstva zahraničných vecí. 

„Pre francúzskeho veľvyslanca?!“ žasol Viktor, keď mu vysvetlila, pre koho pracuje a prečo tu vlastne je. „Myslel som si, že Francúzi sú na druhej strane barikády.“ 

„Dnes áno, ale cez vojnu boli s nami.“ 

„Aj tak sa čudujem. Toľko Rusov, a dovolili pozvať aj zástupcov imperialistických krajín?“ 

„Ten imperializmus máte z prednášok medzinárodného robotníckeho hnutia, však? Prečo by ich nepozvali? Veď toto je spoločná akcia ministerstva obrany a zahraničných vecí, samozrejme, že pozvali aj Francúzov, tam...“ zalovila pohľadom a nenápadne ukázala prstom, „máte aj veľvyslanca Veľkej Británie, tam...“ 

„A Nemci?“ prerušil ju Viktor. 

„Veď prehrali, vy ste neštudovali dejepis? Siedma trieda druhý polrok, elementárne vedomosti o konci druhej svetovej vojny. Čo ste robili v siedmej triede?“ 

„Fajčil na záchode, ako vždy.“ 

Odpoveď sa jej páčila a rozosmiala sa. Rozosmial ju už viackrát, lebo už dobrú hodinku sedeli utiahnutí v kúte a snažili sa jeden o druhom dozvedieť čo najviac. 

Ona sa dozvedela, že teraz nemá žiadnu vážnu známosť, čo by jej v podstate aj stačilo, ale on pokračoval a vysvetľoval ďalej, ako intenzívne študuje a pripravuje sa na ukončenie leteckej školy, čo je mimoriadne náročné štúdium, a ženy by ho iba rozptyľovali. Aj na tom sa pobavila. Potom sa dozvedela, že vzpiera a hrá futbal a že... Ale keď si všimol, že už ju nudí, prestal sa chvastať. 

„Keď som bol mladý, bol som arogantný a namyslený, ale teraz už nemám žiadnu chybu,“ zakončil rozprávanie o sebe a opäť ju pobavil. A nielen to, tentoraz si vyslúžil aj obdivný a povzbudivý pohľad, lebo jeho humor jej vyhovoval, a dala si zapáliť cigaretu. 

On sa dozvedel, že študovala vo Francúzsku... 

„To nemyslíte vážne! To sa ako dá v dnešných časoch?“ 

... a že je dcérou kariérneho diplomata, dlhodobo pôsobiaceho na našej ambasáde v Paríži. 

„To by bolo na dlhé rozprávanie,“ zatvárila sa tajomne a odmietla sa mu na prvom stretnutí úplne odhaliť. Na ospravedlnenie sa opäť, už aspoň stýkrát, milo usmiala. 

A tak sa venovali bežným neutrálnym témam a vzájomnému očuchávaniu, až kým jeden člen ruskej delegácie nevytiahol pištoľ a širokým gestom si nezačal hľadať obeť v osmokingovaných radoch, lebo logicky predpokladal, že smoking namiesto uniformy si na takúto vážnu recepciu môže obliecť iba buržuj zo Západu, a tých treba kynožiť na každom kroku a pri každej príležitosti. 

Sála sa okamžite naplnila službukonajúcimi vojakmi vojenskej polície, Viktora vykázali von a vrelo mu odporučili, aby radšej išiel domov a o detailoch večierka sa pred nikým, ani v škole, nezmieňoval. 

Yvette si zavolal na pomoc francúzsky veľvyslanec – prejavil vážny záujem opustiť recepciu a dostať sa čo najskôr na francúzsku pôdu, teda do bezpečia francúzskej ambasády. 

„Zavolám ti!“ skúsil napochytro odchádzajúci Viktor. 

„Nemáš kam, ty múdry!“ zastonala Yvette, lebo už si tykali. 

„Tak počkaj chvíľu!“ 

Viktor odlomil vetvičku z nejakej exotickej zeleniny, zošikma zahryzol do stonky, aby urobil hrot, namočil ho do červenej neidentifikovateľnej omáčky a na servítku napísal telefónne číslo k sebe domov. 

„Zavolaj mi zajtra doobeda medzi desiatou a jedenástou, budem čakať,“ podal jej servítku a zasalutoval jej na rozlúčku, lebo dvaja svalnáči v uniforme vojenskej polície ho už odtláčali od švédskeho stola a navigovali ho k východu. 

Oslavy Slovenského národného povstania sa po dosiahnutí určitej nočnej hodiny a promile rozdelili do dvoch miestností a organizátori z ministerstva obrany, ako každý rok, vytvorili separé pre ruskú delegáciu. V druhej miestnosti mohli na vlastnú zodpovednosť zostať odvážlivci a hazardéri z imperialistického, kedysi spojeneckého bloku, ignorujúci chod dejín a bezpečnosť vlastných životov. 

Zasahujúci členovia vojenskej polície boli špeciálne vycvičení a vyškolení a ich príchod do miestnosti nevyvolal paniku, pretože s riešením podobných situácií s ruskými delegáciami už mali svoje skúsenosti a postupovali mimoriadne ohľaduplne. Aby nevzniklo nijaké medzinárodné faux pas, iba taktne vytlačili z recepčnej miestnosti zbytočné osoby, Rusom jemne odporučili vedľajšiu miestnosť, kde pre nich pripravili nové, oveľa lepšie a pestrejšie občerstvenie a oveľa chladnejšiu vodku, a ostatným diplomatom sa ospravedlnil pracovník ministerstva zahraničných vecí a pozval ich na prehliadku obrazov o poschodie vyššie. Kým sa vrátili, bolo všetko upratané a v najlepšom poriadku. 

Situácia s oslavami sa trochu zmenila po roku 1968, keď z nepochopiteľných dôvodov stúpol počet členov ruskej delegácie a neostalo iba pri jalovom vyťahovaní pištolí, ale dokonca došlo aj k streľbe do stropu. Odniesli to našťastie iba lustre, ale o rok, keď hrozilo, že sa počet strelcov zvýši, dokonca sa zlepší aj presnosť streľby, sa niekoľko veľvyslancov ospravedlnilo a poslali za seba poverených zástupcov. Fraky vymenili za ležérne saká – jednak zhodnotili situáciu v zmysle ľudovej múdrosti nehádžte perly sviniam, a jednak, pod voľným sakom sa nosí nepriestrelná vesta asi oveľa pohodlnejšie. 

Viktor nevedel, iba tušil, ako sa recepcia skončila, prezliekol sa do civilu a upaľoval domov. Nemohol zaspať, lebo sotva privrel oči, mihali sa pred ním obrazy nahej Yvette s rozpustenými bujnými gaštanovými vlasmi a v predstavách ho týrali všetky možné polohy, ktoré by s ňou vedel v posteli vystriedať. Skončil pri tej jednej jedinej, ktorú má každý vojak nacvičenú dlhoročným používaním. Potom konečne zaspal. 

Zavolala. 

Stretli sa a problémy sa začali... 

Yvette by bola fajn, ale jej rodina určite nie. Otec diplomat, dlhodobo pôsobiaci v Paríži, matka parížska výtvarníčka Giselle Gras, do ktorej sa mladý nádejný socialistický diplomat zaľúbil až po uši a aj napriek varovaniam starších kolegov, že podobných excesov už v praxi zažili veľa a vždy viedli iba k totálnej katastrofe buď jedného, alebo druhého, ale najčastejšie oboch protagonistov, si ju vzal za manželku. 

Odvolali ho z misie, na ÚV musel veľa vysvetľovať, dokonca aj prisahať, musel podpísať veľa šibeničných vyhlásení o lojalite, ale dlhoročná diplomatická tradícia ich rodu, zásluhy a funkcie otca počas odboja aj iné neskoršie zásluhy napokon pomohli a sobáš mu povolili bez straty výsad a hodností. 

Kým sa vybavili všetky formality a Šilík mohol nastúpiť do nového úradu na ambasáde v Paríži, manželka Giselle sa presťahovala do Nášho Mesta, no vydržala tu iba krátko. 

„Excuse-moi, mon amur, ale chcem sa vrátiť domov do Paríža, je t’en prie,“ zakončila svoju sedemmesačné pôsobenie na Východe a otvorene sa manželovi priznala, že tu nedokáže žiť ani tvoriť. 

Nasadli na lietadlo a stala sa zvláštna vec – tesne po pristátí na letisku Orly sa narodila Yvette. Giselle bola nadšená, že sa jej dcéra narodila doma, hoci predčasne, ale otec Šilík mal z toho hrôzu – tušil, že budú problémy. 

Dcéra sa mu narodila v Paríži, ale na palube lietadla Československých aerolínií, čo je územie Československej socialistickej republiky, a s tým sa podľa medzinárodného práva nedá nič robiť. Giselle zúrila, no jej dcéra získala československé štátne občianstvo. Od manžela si vydobyla aspoň meno Yvette, písané po francúzsky, s čím mal otec ďalšie problémy. Na matrike mu odmietli do rodného listu napísať Yvette, lebo to nebolo v zozname povolených mien. 

„Môže byť Ivetka alebo Anička, alebo Hanka... Vyberte si, pán Šilík,“ pokúšala sa trpezlivá pracovníčka matriky. 

Otec Šilík musel zase použiť páky až z ÚV a jeho dcéra mala napokon v rodnom liste napísané meno, s akým sa mohli pochváliť iba dve-tri dievčatá v socialistickom Československu. 

Meno mala francúzske, školy francúzske, a kým otec pracoval na ambasáde v Paríži, aj život mala francúzsky. Príliš veľa francúzštiny na jedného socialistického diplomata, a tak mu jedného dňa z ministerstva naznačili, že ak chce pokračovať v misii v zahraničí, musí strane a robotníckej triede poskytnúť záruky, že nezradí. Najlepšie by bolo, keby sa dcéra vrátila k nám a našla si robotu tu, aby bola pod dozorom, a aby tak bol pod dozorom aj otec. Povedali mu to síce kulantnejšie, ale mysleli to presne takto a presne takto to súdruh Šilík aj pochopil. 

Yvette začala pracovať na ministerstve zahraničných vecí a francúzska ambasáda ju občas používala ako tlmočníčku. Okrem toho prekladala francúzsku poéziu, našu nie, lebo tú vo Francúzsku nikto nečítal. Možno ešte tak Novomeského. 

Inak sa nudila. Slovom a písmom ovládala šesť jazykov, na ministerstve zahraničných vecí však prekladala iba hlásenia a výkazy, aj to iba z jednej strany stola na druhú. Ale musela to robiť, aby otec a matka mohli ostať vonku. Tak rozhodli súdruhovia. Inak sa nudila; aspoňže z francúzskeho veľvyslanectva si na ňu občas spomenuli a postarali sa jej o príjemnú zmenu. 

Náhodné stretnutie s Viktorom bola pre ňu príjemná zmena úradníckeho stereotypu a rozbehla najprv flirt, potom vzťah a napokon vážny vzťah. 

Keď sa vyjadrila pred rodinou, otca skoro šľak trafil. 

„Yvette, fakt, že si od neho o sedem rokov staršia, by som vedel prehltnúť, ale že je vojak, dôstojník, navyše pilot, nehnevaj sa, no s tvojimi školami, s tvojím vzdelaním a jazykovou výbavou by si si mohla...“ 

„A načo mi to všetko je!?“ zrúkla Yvette. „Sedím ako krava vo všivavej kancelárii na všivavom ministerstve a nerobím nič iné, iba starnem!“ 

„Aha, chápem! Zasa výčitky! Za všetko zasa môžem ja!“ 

„A nie?!“ 

„Takže protest! Tebe ani tak nejde o manžela, o manželstvo, ide ti iba o to, aby si ma naštvala, však? Vytrestala! Má to byť rebélia proti mne, proti matke, proti... všetkému!“ 

„A ja ti to schvaľujem,“ rozosmiala sa matka. „Pilot! Prečo nie, veď je to nádherné povolanie, takého ešte v rodine nemáme,“ smiala sa. „Keď príde k nám do Paríža, mohol by nám predviesť, ako vie pilotovať mirage. Mám na letisku dobrého známeho, možno by sa to dalo vybaviť, čo poviete?“ 

Sedeli v rodnom sídle Šilíkovcov v rodinnom dome pod Slavínom a rozprávali sa po francúzsky, aby rozumel každý. 

„Giselle, prosím ťa, nepleť sa do toho, nerozumieš tomu! On sa nikdy nedostane do Francúzska a nikdy nebude lietať na miragei, on je totižto socialistický pilot a o takých sa už súdruhovia postarajú.“ 

„Pozri, otec, ja to vidím takto,“ hájila sa Yvette už miernejšie. „Sobáš s príslušníkom ľudovodemokratickej armády mi môže iba pomôcť. Konečne získam dôveru straníckych orgánov a pustia ma von. Pevne verím, že sa zase dostanem za tebou a budem sa môcť venovať serióznej práci, konečne využijem znalosť jazykov, umenia a literatúry a začnem robiť niečo normálne.“ 

„A ja ti hovorím, že si krátkozraká a o politike nevieš celkom nič! Tým sobášom dosiahneš presný opak! Budú na teba pozerať ako na blízkeho rodinného príslušníka muža pracujúceho v ozbrojených zložkách, nota bene pilota, pracujúceho na špičkovom, mimoriadne sledovanom poste, a za hranice ťa už vonkoncom nepustia. Žiadna manželka dôstojníka armády nebola nikdy ďalej ako pri Balatone, tie šťastnejšie na pláži tesne pod Burgasom, ale to je maximum! Neblbni, zakopeš sa tu!“ 

Ale Yvette už bola rozhodnutá. 

Svadba bola rýchla a tichá. Mladomanželia si veľa svadobného veselia neužili, lebo rodičia z oboch strán boli akísi zaseknutí, možno iba prekvapení, vystrašení. Určite vystrašení. 

Keď sa vrátili zo svadobnej cesty z Balatonu, Yvette čakalo nemilé prekvapenie – z ministerstva ju nevyhodili, ale zakázali jej akýkoľvek kontakt s pracovníkmi francúzskej ambasády, vlastne s kýmkoľvek z akejkoľvek ambasády. 

„Súdružka Žemľová, ako si to vlastne predstavujete? Ste manželka vojenského pilota, vojaka Československej ľudovej armády! Je nemysliteľné, aby ste sa stýkali s osobami z imperialistickej krajiny, navyše z krajiny, ktorá je nosným pilierom agresívneho vojenského paktu NATO! U vás, pri vašom vzdelaní, by som predpokladal aspoň základný politický rozhľad a uvedomelosť, súdružka!“ vysvetlil jej situáciu vedúci. 

Zavolala veľvyslancovi a stretli sa v obľúbenej kaviarničke v Starom Meste. 

„Nemôžem, Yvette, nedá sa. Z vášho ministerstva sme dostali striktný zákaz a my si teraz nemôžeme dovoliť medzinárodný škandál. Naše bilaterálne vzťahy neboli nikdy také napäté, akoby sa niečo pieklo, akoby sa niečo chystalo, jednoducho nemôžeme prilievať olej do ohňa. Musíte sa jednoducho zmieriť s tým, že na tlmočenie na spoločenských akciách budeme musieť využívať služby inej tlmočníčky. Je mi to veľmi ľúto, verte mi, že mi je to naozaj ľúto kvôli vám, ale nemôžem inak.“ 

Ani pre Viktora to nebola jednoduchá voľba, presnejšie, voľba áno, ale následky nie, a keď si ho dal zavolať veliteľ letky a v kancelárii ho už čakali dvaja páni v tmavých oblekoch, bol veľmi prekvapený. 

„Ale, páni,“ vysvetľoval, „veď je to občianka Československej socialistickej republiky, tak v čom je problém?“ 

„Toto sú páni z vojenskej kontrarozviedky,“ predstavil návštevu veliteľ a jeden z nich sa hneď ujal slova. 

„Oženili ste sa na vlastné riziko aj napriek varovaniam nadriadených, že to pre vašu kariéru môže mať vážne následky. Ide o našu občianku, ale s kontaktmi na západné imperialistické mocnosti, a vy ste socialistický pilot, pilot socialistickej armády, nechápete?“ 

„Socialistický... imperialistický... bože!“ jachtal Viktor. „Ja som pilot a ona je tlmočníčka, a sme manželia, je tam toho! Nič viac a nič menej, tak o čo vám ide?“ 

Vysvetľovaním sa nikam nedostali a Viktor dostal na pol roka zákaz lietania, kým sa, ako sa vyjadrili súdruhovia z kontrarozviedky, nevyjasnia určité okolnosti. 

Kým nelietal, zabával sa aspoň zdokonaľovaním navádzacieho systému. Prehrabal spodnú zásuvku pracovného stola a našiel dávno zabudnutý projekt v tvrdých zaprášených doskách. Keď nemohol využiť vedomosti pilota, využil vedomosti elektrotechnika a práca na navádzacom systéme bojových hlavíc mu umožňovala legálne a bez podozrievania zo špionáže motať sa okolo milovaných stíhačiek. 

Dvaja páni z kontrarozviedky išli rovno z letiska za svojím náčelníkom. 

„Uvedomuje si, čo spravil, ale hrá sa na debilka a snaží sa celú vec bagatelizovať. Buď je naozaj taký blbý, alebo prefíkaný až-až, a skúša to na nás, súdruh náčelník,“ referovali. 

„A váš názor? Vy ste s ním hovorili, tak mi povedzte svoj názor!“ 

„Je vychcaný, nie blbý.“ 

„Takže by sa mohol pripravovať na nejakú sabotáž? Má na to?“ 

„Určite má.“ 

„Mohol by v jeden zamračený upršaný deň namieriť lietadlo do mrakov a pristáť v západnom Nemecku, však?“ 

„To by určite mohol.“ 

„Tak viete čo, my budeme pripravení a bdelí. Okamžite založíte na neho tajný spis, dáte mu krycí názov... názov...“ 

„Francúz,“ pomohol šéfovi kontráš. 

„Výborne, Francúz, a okamžite ho začnete sledovať. Napichnete mu telefón doma aj na pracovisku a chcem vedieť o každej osobe, s ktorou sa od tejto chvíle skontaktuje. Nadviažete kontakt so styčným dôstojníkom Štátnej bezpečnosti a požiadate o spoluprácu na rozpracovaní jeho manželky. Nech sa na ňu zavesia a zistia všetko, čo môžu. Otázky? Žiadne? Tak odchod!“ 

Viktor Žemľa už nebol obyčajný pilot, už bol z neho pilot rozpracovaný v tajnom spise s krycím názvom Francúz, hoci po francúzsky nevedel, nikdy tam nebol, slimáky nejedol a po šampanskom zakaždým vracal. Poznal ešte tak francúzsku posteľ a francúzske zemiaky, ale nikdy mu nechutili. 

Najviac sa mu z celého Francúzska páčila francúzska láska, ale pretože si s Yvette sťahovali na noc rolety, podrobnosti sa do spisu nedostali. 

14 

Nielen Božie mlyny melú pomaly a vytrvalo, aj štátna mašinéria si osvojila túto taktiku. Počkali, kým Dana dovŕšila osemnásť a potom začali. Prvé predvolanie na výsluch dostala presne v deň osemnástich narodenín. 

„Dedo, je to možné, taká náhoda?“ spýtalo sa naivne neskúsené dievča. 

„Nie, to nie je náhoda, budeš si musieť zvykať, dievčatko moje,“ vzdychol si profesor chémie na dôchodku a objal vnučku, akoby ju chcel chrániť. 

Keď si pritisol jej hlavu na hruď a bol si istý, že už ho nevidí, bolestne zvraštil tvár a slzy potlačil iba s vypätím posledných síl. Nechcel pred ňou plakať, chcel... vlastne musel jej byť oporou aj teraz, presne tak, ako jej bol posledných pätnásť rokov, a vyhradený čas na plač musel dodržať, večer od deviatej do desiatej, tesne predtým, než sa uložil do postele. Vtedy pravidelne vyberal zo zásuvky nočného stolíka čiernobielu fotografiu syna a nevesty s malým trojročným deckom, ako stoja v záhrade pod obrovskou čerešňou. Odfotil ich on, bola to jeho záhrada, jeho čerešňa, ale nebola to už jeho rodina. Ostali vonku a všetky nitky sa popretŕhali. Nikdy im to nezazlieval a v deň, keď prišli Rusi, a aj o týždeň, keď sa dozvedel, že syn sa už nevráti, si v duchu prisahal, že nech sa tento skurvený štát zachová akokoľvek, on svoju vnučku ochráni, vychová a postará sa, aby mohla dôstojne žiť, nech by ho to stálo aj život. 

Netušil, že jeho pevné odhodlanie onedlho narazí na obludnosť, o akej sa mu nesnívalo ani v najhorších snoch. 

Najprv mu chceli vnučku vziať. Augustové kŕče vojenskej intervencie vojsk Varšavskej zmluvy sa skončili, mŕtvoly na uliciach sa zrátali, napochytro pochovali, počty sa utajili a život sa pomaly vracal do bežných okupantských koľají. 

Došlo aj na nich. Jedného dňa k nim prišli dvaja muži v tmavých oblekoch, s viazankami tesne utiahnutými pod krkom, so ženou v sivom kostýme s diplomatkou pod pazuchou. Pracovníčka národného výboru im vysvetlila, že dieťa emigrantov prechádza pod správu štátu, presne ako teľa v jednotnom roľníckom družstve, ktorému zdochla krava. 

Profesor chémie Hauskrecht nemal doma žiadnu zbraň, zbrane neuznával a ani nevedel, ako sa používajú. Najúčinnejšia zbraň, čo mohol doma nájsť, bol tranšírovací nôž v druhej zásuvke odhora a aj sa poň rozbehol, ale manželka mala viac rozumu a zastavila ho. 

Vlastne ani nemala viac rozumu. V takýchto situáciách, ktoré sa v tom čase diali v mnohých rodinách, sa nerátal ani tak rozum, skôr šlo o nervy, a ona dokázala nervy udržať na uzde lepšie než manžel, konala prezieravejšie než on a to ich zachránilo. Napokon sa nič nestalo, muži v tmavých oblekoch s viazankami tesne pod krkom nemuseli tasiť pištole a profesor s manželkou prežili. 

Trojročnú Danu odviezli do detského domova. Plakali všetci, Dana vrieskala a poškriabala socialistickú sociálnu pracovníčku na líci, ale štátna mašinéria dosiahla svoje a rodinu roztrhla. Profesor napísal list na krajský národný výbor, potom na ústredný výbor strany, potom prezidentovi, potom... Napísal ich veľa, lebo jedine túto zbraň ovládal. 

Potom pani profesorová navštívila susedu z vedľajšieho domu – jej syn patril k ťažkým zvieratám, čo prežili normalizáciu a tajne si zachovali aspoň kúsok zdravého rozumu. Celý sa nedal, boli tu Rusi, a takých vyhľadávali. 

Aj ten kúsok pomohol, po dvoch rokoch sa Dana vrátila k starým rodičom. Čo si dokáže dieťa do piatich rokov zapamätať, to sa profesor nikdy nedozvedel, lebo sa jej na to nikdy nepýtal a Dana sama o domove nikdy nerozprávala, ale obaja, vlastne všetci traja aj s babkou vrúcne dúfali, že si nezapamätala nič. 

Dana sa na detstvo naozaj nepamätala, našťastie prvé spomienky boli až od prvej triedy, keď sa deda pýtala, prečo ona nemá otca a mamu ako ostatné deti v triede. 

Dedo si sadol pod čerešňu, presne pod tú, kde sa naposledy fotografovali so synom a s nevestou, posadil si Danu na kolená a ukázal jej fotografiu. 

„Máš otca a máš aj mamu, ale sú v západnom Nemecku a čakajú, kedy sa stretnete. Neboj sa, raz sa určite stretnete.“ 

„Myslíš? Ja by som tak rada už mala maminu a ocina.“ 

Dedo si pritlačil jej hlavu na prsia, aby mu nevidela do očí. 

„Danka, videla si, čo sa dialo, keď sme spolu v laboratóriu v pivnici hádzali zinok do skúmavky s kyselinou sírovou? Videla si, ako to šumelo? Bola to chemická reakcia, rýchla, búrlivá. Videla si, ako sa skončila? Zinok sa rozpustil a zostal iba dym. A tak je to aj s nami, ľuďmi. Ani my nie sme nič iné, iba malé molekuly, a nech nás násilím dostanú do akejkoľvek skúmavky, vždy prebehne reakcia, sily sa neutralizujú a na konci je iba dym. Aj toto, čo teraz zažívame, je iba krátkodobá reakcia. Raz príde čas, keď zloba vyšumí a po ich všivavej socialistickej spoločnosti ostane iba dym. Potom sa tvoji rodičia vrátia a stretnete sa. Vieš, prečo sa to musí stať? Lebo žiadna chemická reakcia netrvá tisíc rokov. Ani žiadna ríša netrvá tisíc rokov, nech by ju vybudoval akokoľvek šikovný chemik.“ 

Dedo bol múdry, naučil Danu všetko, čo potrebovala, a ona mu na slovo verila. Verila mu aj to, že raz sa s otcom a mamou stretnú, lebo už ako malá vybadala, že naozaj nič na tomto svete nie je naveky. 

No jedno jej dedo chemik zabudol povedať – že do chemickej rekcie kyseliny sírovej so zinkom vstupuje aj burel, oxidačné činidlo, katalyzátor. 

Katalyzátor spoločenskej reakcie sa dostavil veľmi nenápadne, ale isto. 

V deň osemnástych narodenín jej prišla predvolánka. Štátna bezpečnosť mlela vo svojich mlynoch podľa Božích zákonov, hoci naoko boli všetci ateisti. 

„Dedo, je to možné, taká náhoda?“ spýtala sa znova naivná Dana. 

Dedo jej už neodpovedal, iba si zovrel ruky a pritlačil ich medzi kolenami. Zagánil na druhú zásuvku odhora a babka znova, ako už neraz predtým, pokrútila hlavou. Sám napokon uznal, že iba s nožom na nich nemá, ale bol si istý, že boj sa začína odznova a tentoraz pôjde do tuhého. 

„Tie svine nedajú pokoj,“ vzdychol si a povolil zovretie. 

Mal pravdu, ako vždy. 

Náčelník odboru Štátnej bezpečnosti určeného na ochranu štátu pred vnútorným nepriateľom si zavolal kapitána Molnára, počkal, kým sa slušne zaradil, posadil sa a rozopol si sako. 

„Na, daj si jednu,“ ponúkol Molnára americkými marlborkami. 

Molnár si vzal a zapálil sebe aj náčelníkovi. 

„Takéto?“ Molnár si potiahol a prekvapene, uznanlivo pokrútil hlavou. 

„Korisť od nerozvážnych imperialistických pašerákov.“ 

„Fajnové,“ chválil Molnár zahnívajúci imperialistický tabak. 

„Mám tu spis s krycím názvom Burel,“ začal náčelník. „Prečo sa tak volá, zistíš v knižnici, podľa mňa je burel nejaký minerál alebo čo, ale súvisí to s chémiou. Je to spis založený na inžiniera Hauskrechta, druhý odbor nám to po pätnástich rokoch poslal, lebo jeho dcéra už dovŕšila osemnásť a mali by sme na nej začať pracovať.“ 

„Ako pracovať? Mám ju iba sledovať alebo sú k tomu aj konkrétnejšie pokyny?“ 

„Zdrhol s manželkou v šesťdesiatom ôsmom, nechal tu trojročnú dcéru. Je to špičkový chemik a v západnom Nemecku pracuje na vývoji nejakého raketového paliva do vojenských motorov. Je taký dobrý, že Rusi prejavili vážny záujem dostať ho sem. Podľa pokynov zhora máme začať s jeho dcérou a pripraviť ju na prenos.“ 

„Čas?“ 

„Dva-tri roky, možno o niečo viac, záleží na hlásení agentov zvonka, čo ho kontrolujú. Kým neskončí výskum, pre Rusov nemá význam, treba ho nechať robiť. Zatiaľ máme rozpracovať mladú. Budúci týždeň v stredu dovŕši osemnásť, tak priprav predvolánku, preštuduj si spis a začni s dlhodobým rozpracovaním osoby. Všetky prostriedky máš k dispozícii, finančné prostriedky neobmedzené.“ 

„Metódy?“ 

„Zatiaľ bez násilia, skúsime iba psychický nátlak. Aby vedela, že sme tu. Aby bola mäkká, keď udrieme.“ 

„Rozumiem. Súdruh náčelník, dovoľte mi odísť!“ 

Molnár vstal a vstal aj náčelník. 

„Choď a daj si záležať, bude to beh na dlhé trate. Ale ty to už poznáš, preto som to dal tebe. Hlásenia každý piatok, inak máš voľnú ruku.“ 

Kapitán Molnár nechal voľnú ruku naozaj voľnou a začal veľmi mierne. 

„Súdružka Hauskrechtová, dnes máte osemnásť, ste už dospelá občianka našej socialistickej republiky a...“ 

„A preto nemôže byť dedo pri mne?“ 

„Že ste si priviedli deda na pomoc...“ 

„Ja potrebujem pomoc?“ 

„Neskáčte mi do reči!“ 

„Prepáčte.“ 

„Že ste si priviedli deda na pomoc, je od vás prezieravé, ale nič vám to nepomôže, ste už dospelá a ja sa s vami môžem baviť bez prítomnosti inej dospelej osoby. Dedo ostane na chodbe, ako som ho usadil!“ 

„Rozumiem...“ pripustila Dana a už neprovokovala, veď dedo ju vyškolil a kládol jej na srdce, aby bola pokorná a nekládla odpor, lebo to aj tak nemá význam. 

„Takže začnem znova. Súdružka Hauskrechtová, váš otec zbabelo utiekol...“ 

„On iba ostal v Nemecku, keď prišli Rusi, nikdy nebol zbabelec...“ 

„Ešte raz, a zmeníme tón!“ 

Kapitán Molnár sa postavil a myslel to vážne. Dana sklapla. Molnár bol vysoký asi ako medveď grizly, ručiská mal ako lopaty, a keď sa týčil nad Danou, pripadal jej ako obor v saku, s kravatou dotiahnutou až tesne pod krk. 

„Prepáčte...“ zaprosila. 

Molnár si sadol. 

„Naposledy. Váš otec zbabelo, nezákonne opustil túto republiku a ukradol všetko, čo mal...“ 

„On niečo ukradol?“ žasla Dana. 

„A nie? Veď tento socialistický štát ho nechal zadarmo vyštudovať, poskytol mu laboratórium, kde mohol po štúdiu robiť výskum, z jeho tupej hlavy sme urobili odborníka – a on toto všetko našej robotníckej triede zbabelým útekom ukradol.“ 

Prednáška o záškodníckej činnosti jej otca trvala skoro hodinu, Dana si ju vypočula a už ani necekla. Mala na otca iný názor, no radšej už ani necekla. 

„Ale my nie sme také svine, ako si myslíte, súdružka Hauskrechtová. My sa o našich ľudí staráme a dávame na nich pozor. Dávame pozor aj na to, aby ich občianske práva neboli porušované, ako nás s veľkou radosťou a vehemenciou upodozrieva štvavá vysielačka Slobodná Európa. Napríklad vaše listy... nech sa páči!“ 

Molnár siahol pod stôl a hodil pred Danu kopu obálok. 

„Všetky sú adresované môjmu dedovi,“ žasla Dana. 

„No a?“ 

„Nikdy sme žiadny nedostali!“ 

„Lebo nebol dôvod šíriť štvavé imperialistické drísty!“ 

„Takže otec mi celý ten čas písal? Nezabudol na mňa?“ jasala Dana. 

„No a? Veď vám hovorím, že sme vás celý ten čas chránili. Teraz ste dospelá, už môžete...“ 

„Môžem?“ 

„Nech sa páči.“ 

Dana otvorila list na vrchu kopy. Podľa dátumu v pravom hornom rohu videla, že je spred dvoch mesiacov. 

Drahá dcéra, neviem už po koľký raz Ti píšem, a stále nedostávam žiadnu odpoveď. Neviem, čo sa u vás deje, či si v poriadku a čo je s Tebou. Je to strašné a ja s matkou sa... 

Nasledovala hrubá čiara čiernym tušom. Ďalšie slová boli nečitateľné. 

„Pán kapitán...“ 

„Páni sú iba v kapitalizme, ja som súdruh!“ 

„Súdruh kapitán, to znamená, že otec mi celý ten čas písal a vy ste mi tie listy...“ 

„Iba pozdržali a upravili, aby ste sa nenakazili imperialistickou ideológiou, to je všetko. Ochrana.“ 

Dana sa rozplakala, pár kvapiek padlo aj na list a písmená sa rozpili. Rukopis jej otca bol úhľadný, nahnutý doľava, Dana z neho cítila láskavú ruku muža, čo mal o ňu naozajstný strach, ale bol tak ďaleko za železnou oponou, že jej ani najmenej nemohol pomôcť. Pohladila rozliate písmená a prvý raz po pätnástich rokoch cítila vôňu ruky, drobné chĺpky. Po pätnástich rokoch prvý dotyk. 

„To by hádam stačilo!“ Molnár jej vytrhol list z ruky. 

„Prosím...“ 

„Držte hubu, súdružka!“ 

„Pán kapitán...“ 

„Už som vám povedal!“ 

„Ospravedlňujem sa, súdruh kapitán, ospravedlňujem sa, súdruh...“ prosíkala Dana. 

„No?“ 

„Prosím vás, vráťte mi ho.“ 

„Možno neskôr.“ 

Dana sa oprela, spamätala sa a zovrela pery. Dedo ju upozornil, že aj niečo takéto môže zažiť, ale rozrušenie bolo silnejšie než dedov výcvik. 

„Aj ja som mu písala...“ 

„Toto?“ Molnár znova siahol pod stôl a hodil pred ňu ďalšiu kopu listov. 

„Môj otec nedostal ani jeden?“ vzdychla si Dana, ale rozhodla sa, že už nebude plakať, tú radosť mu nespraví. 

„Nebol dôvod, súdružka. Boli ste malá, malé decko, a deti sa nevedia orientovať v zamotanej politickej situácii. Na to sme tu my, dospelí, aby sme pomohli,“ uškŕňal sa Molnár. 

Dana prehrabala kopu listov a dva-tri odfrčkla. 

„Sú tu všetky. Vy ste môjmu otcovi neposlali ani jeden.“ 

„Nebol dôvod, súdružka!“ 

„Takže môj otec ani nevie, či žijem, ako sa mi darí a či...“ 

„Nebol dôvod, súdružka Hauskrechtová! Korešpondenciu s kapitalistickou cudzinou nepodporujeme! Už som vám to vysvetlil, nie?“ 

„Sviňa...“ 

„Čo ste to povedali!?“ zdúpnel Molnár. 

„Svinula sa mi ponožka... som povedala... prepáčte,“ a zohla sa, aby si ju napravila. 

„Tak takéto fóriky si v mojej kancelárii vyprosím, súdružka!“ 

Dana mala iba osemnásť, no dospievajúci rozum jej stačil na to, aby pochopila, že pred ňou nestojí obrovský Molnár, ale monštrum oveľa väčších rozmerov a že nemá význam tasiť kord proti guľometu. 

„Nadnes by stačilo, služba! A s listami sa môžete rozlúčiť!“ 

Danu a deda čakajúceho na chodbe vyviedli pred policajnú budovu a cirkus sa začal. 

O týždeň Dana oslavovala osemnástku so spolužiakmi. Pozvala si desať najlepších kamarátov z učilišťa. Dedo s babkou jej všetko pripravili a odišli spať na poschodie do synovej izby, aby mladým nezavadzali. 

„Dana, máte perfektný dom, tu dolu je to na žúry ako stvorené...“ pochvaľovali si spolužiaci. 

Sranda ich prešla presne o desiatej – prišli štyri autá Verejnej bezpečnosti s húkačkami a blikajúcimi majákmi. Celá ulica bola hore nohami. Do domu sa vovalilo dvanásť príslušníkov Verejnej bezpečnosti a urobili kontrolu občianskych preukazov. 

„Ale prečo?!“ bránila sa Dana. 

„Súdruhovia susedia sa sťažovali na hluk, slečna!“ 

„Ale my sme ešte ani nezapli magneťák...“ 

„Preventívne opatrenia, súdružka Hauskrechtová!“ 

Dvaja spolužiaci nemali občiansky preukaz a príslušníci Verejnej bezpečnosti ich zatkli. Dedo zbehol z horného poschodia, sotva do domu vošli súdruhovia, ale pomôcť študentom nedokázal. Iba poškuľoval po zásuvke, no babka ho zase ustrážila. 

„Ale prečo?“ spýtal sa súdruhov. 

Za účelom zistenia totožnosti – tak mu vysvetlili. Dvoch mladíkov odviezli z oslavy ako zločincov. 

Dana oslavovala narodeniny aj o rok. Devätnásť je nádherný vek, decká by nemali mať žiadne starosti, iba sny. Aj Dana snívala a veľmi sa na oslavu tešila, ale už jej neprišiel gratulovať nikto. Rodičia spolužiakov sa báli a nepustili ich. 

Čudní rodičia, ustráchaní, rodičia obyčajných deciek z učilišťa. Možno keby sa Dana dostala na gymnázium, ako sa hlásila, možno tam by boli odvážnejší, ale nedostala sa. 

Základku skončila s vyznamenaním aj prijímacie skúšky na gymnázium zložila, ale poštou jej prišlo rozhodnutie, že pre nedostatok miesta nie je prijatá. Dedo napísal odvolanie. Ani tak ju neprijali. 

„Dedo, to je také malé gymnázium, že pre mňa nemajú jednu stoličku?“ pýtala sa vtedy. 

„Gymnázium je dostať veľké, srdiečko, stoličiek je habadej, ale súdruhovia majú obavu, že by si mohla vyštudovať a mohla by si byť múdra a začať rozprávať, alebo, ešte horšie, začať písať, a to nemôžu riskovať. Vieš čo, zoberieme to učilište a ja ťa ostatné doučím doma.“ 

„Ako povieš, dedko.“ 

A tak Dana začala študovať na chemickom učilišti pri najväčšej ropnej rafinérii u nás, a pretože cez cestu mala podnikovú plaváreň, začala aj plávať. 

„Hej, ty...“ 

„Dana.“ 

„Hej, ty, Dana, teraz si plávala iba tak, alebo si sa snažila?“ oslovil ju starší pán v župane. 

„Iba tak.“ 

„A skúsila by si to naplno?“ 

„Načo?“ 

„Lebo som tréner miestneho plaveckého oddielu a celkom sa mi páči, čo robíš s vodou, iba preto.“ 

„Tak dobre.“ 

„Počkaj, zoberiem si stopky.“ 

Dana zaplávala sekundu a tridsať stotín pod juniorský rekord iba tak, na ručné meranie. 

„Priezvisko?“ 

„Hauskrechtová.“ 

„Hauskrechtová... Hauskrechtová... tvoj otec...“ 

„Robil vo fabrike v labákoch, ale v šesťdesiatom ôsmom emigroval. Tak ja už pôjdem, aby ste nemali problémy...“ 

„Počkaj! S tvojím otcom som študoval, boli sme kamaráti. Aj ja mám problémy, odkedy sem prišli Rusi. Som zvyknutý. Prišla by si zajtra o tretej na tréning?“ 

„Prišla.“ 

„Prečo? Prečo iba tak? Prečo sa nezaujímaš o podmienky?“ 

„Lebo vy sa nebojíte povedať slovo Rusi nahlas, tu na plavárni, pred všetkými.“ 

A tak Dana začala plávať pod odborným dozorom. 

Na konci trojročnej chemickej učňovky jej nedovolili postúpiť ďalej na dvojročnú nadstavbu s maturitou, hoci vďaka dedovi vedela z chémie viac ako súdruhovia učitelia. Zamestnali ju vo výrobe, nastúpila ako prevádzkarka vo velíne na Polyetylénovej jednotke dva. Z ropného odpadu sa tu vyrábal bralen, malé farebné guľôčky určené na výrobu čohokoľvek z umelej hmoty. Súdruhovia sa rozhodli, že práca vo fabrike jej len pomôže, že ju zocelí, ale hlavne, že príde na iné myšlienky. Tak pracovala, nemyslela, ale plávala ďalej – a čoraz lepšie. 

Majstrovstvá republiky v plavárni na Pasienkoch mali byť jej trhákom. Nech jej kraula meral tréner akokoľvek prísne, bola stále sekundu a pol pod limitom. Tréner bol vo vytržení, taký talent sa narodí iba raz za sto rokov, a natrafil naň práve on. 

Keby zaplávala, mohla sa kvalifikovať na olympiádu a ukázať celému svetu, ako v tom plávame. 

Ráno vstala o siedmej. Dedo jej spravil kalorické raňajky – vajcia so šunkou, pridal aj domácu slaninu. Všetko mohla, lebo prvá rozplavba bola až o desiatej a pretekárku bolo treba nafutrovať kalóriami. Babka jej pomasírovala ramená a dedo do nej hustil, aby sa sústredila, lebo každé víťazstvo sa začína v hlave, nie v svaloch. 

O ôsmej prišli súdruhovia na dvoch veľkých sivých volgách a predviedli Danu na výsluch. 

„Súdruh kapitán Molnár...“ 

„Áále, pozrimeže, už si pamätáte aj moju hodnosť, aj oslovenie.“ 

„Súdruh Molnár, prosím vás, dalo by sa to urýchliť? Ja mám o dve hodiny majstrovstvá republiky, viete...“ 

Molnár založil do písacieho stroja pár papierov poprekladaných indigom a začal pomaly klepkať. 

„Meno?“ 

„Ale veď ma poznáte...“ 

„Meno?!“ 

„Dana Hauskrechtová.“ 

„Povolanie?“ 

„Robotníčka.“ 

„Presnejšie?“ 

„Chemička.“ 

„Štátna príslušnosť...“ 

Dana sa z kancelárie Štátnej bezpečnosti dostala večer o šiestej. Na posilnenie jej ponúkli dva poháre vody a pár cigariet. Vodu vypila, cigarety odmietla. 

Majstrovstvá republiky vyhrala baba z Plzne – plávala o dve sekundy pomalšie než Dana, ale Dana jej výkon nevidela, mala dôležitejšiu prácu. 

Tréner napísal sťažnosť. 

„Súdruh tréner,“ začal celkom vážne riaditeľ učilišťa, „vy ste v prípade súdružky Hauskrechtovej napísali sťažnosť na postup bezpečnostných orgánov v čase konania majstrovstiev republiky v plávaní!?“ 

„Napísal.“ 

Riaditeľ vstal a zamával lajstrom. 

„A uvedomujete si, čo ste spravili?“ 

„Pán riaditeľ, to dievča pláva sekundu tridsať pod limit a...“ 

„A vy máte ženu a dve deti, ak si dobre spomínam.“ 

„Ja tieto reči poznám, pán riaditeľ, ešte zo šesťdesiateho ôsmeho, preto ma vykopli z výskumu a skončil som na učilišti.“ 

„A máme voľné dve miesta kuričov v kotolni objektu CT tri. Je to o dve platové triedy nižšie. Čo na to vaša manželka?“ 

„To dievča pláva o jeden a pol sekundy...“ od zlosti mu zovrelo hrdlo, nedokázal dopovedať. Chvíľu mu trvalo, kým ovládol hlasivky. „Pokojne zapláva aj limit na olympiádu!“ 

„Nebuďte naivný, súdruh tréner! Dana sa na olympiádu nikdy nedostane, ani keby ste ju naučili plávať motýlika pol metra nad hladinou! Myslite radšej na svoju rodinu.“ 

Tréner mal svoje deti rád, aj manželku, a aj to Dane otvorene povedal. 

Vôbec sa naňho nehnevala, naopak, prestala plávať, aby mu už neškodila. 

Prestala plávať pretekársky, no v podnikovej plavárni sa stretávali denne a aj ju ďalej trénoval, len tak bokom, načierno, no pretekať už nemohla. 

„Prepáč, Danka.“ 

„Nechajte to tak, pán tréner.“ 

„Vieš, ono to nemôže trvať donekonečna... Musíme byť trpezliví. O chvíľu to určite praskne.“ 

„Ja viem, ale my už budeme o tú chvíľu starší, pán tréner, niektorí možno veľmi starí, a to, čo nám zobrali, nám už nikto nevráti. Nič nedoženieme.“ 

„Vydrž, môže byť aj horšie.“ 

„Horšie už byť nemôže.“ 

Dana sa mýlila. Všetko, čo doteraz zažila, bolo iba nevinné otrkávanie. 

15 

Desiatnik Vrábel a slobodník Hríb sa znova flákali po hranici. Mali dennú obchádzku na čiare. Vrábel bol nahnevaný, lebo bola sobota a mimoriadna služba mu prekazila rande s Vierkou, Hríb ani necekol, lebo ho nechcel dráždiť. Jedine Dingo si užíval – mal rád dlhé prechádzky v prírode a sobotňajšie zvlášť, hoci v kalendári sa až tak nevyznal. 

Kúsok za Devínom stretli chlapcov z roty v plnom pracovnom zápale. Zápal rozdúchaval major Fris vytrvalým pokrikovaním. 

„Bacha, Vyfuk,“ upozornil Hríb, ale zbytočne, lebo Vrábel počul jeho hulákanie už z diaľky. 

„Tak takto nie, súdruhovia, takto teda určite nie! Ten plot musí byť štyri metre vysoký, tak znova pekne vylezte na lešenie a dorobte vrch z nového kotúča. A nech sú tie uzlíky s ostňami pekne naježené, nech už len pohľad na našu robotu odradí emigrantov zo Západu od myšlienky prebehnúť na druhú stranu!“ reval major a rozhadzoval rukami. 

Odrazu sa zháčil, zastal, akoby sa zamyslel, a keď zistil, že to nejde, opravil sa iba v tom zmysle, že si dovolil trochu zažartovať. 

„Čo to trepem, že emigrantov zo Západu. Samozrejme, mal som na mysli našich domácich emigrantov, aby sa nedostali na druhú stranu! Veď vy viete, o čo mi ide, vlastne nám spoločne, tak nečumte tu ako teľce a dorobte ten skurvený plot, nech je podľa normy a môžeme ísť konečne na rotu! Čo nevidieť, začne zase pršať!“ 

Desiatnik Vrábel sa len usmial a sústrastne fľochol na bažantov v montérkach. Bola sobota, hospodársky deň, a im sa ušla naozaj nemilá činnosť. 

Včera večer sa v hraničnom pásme otáčal družstevný traktor rozvážajúci nové namorené stĺpiky na opravu oplotenia. Otáčal sa tak nešťastne, že zvalil skoro desať metrov. Celú noc musela hliadka dieru v plote strážiť a dnes ráno nabehli bažanti, aby plot opravili. Mali smolu, službu mal major Fris a z opravy sa stali hotové galeje. 

Keby mal službu kapitán Talapka, aj by plot opravili, aj by si pofajčili a po robote by sa zastavili pod hradom na pár pív, ale s Vyfukom nič podobné nehrozilo. 

Bažanti už boli celí spotení, dopichaní od ostňov, a výška plota sa veliteľovi stále nepáčila. 

Desiatnik Vrábel kývol na kolegu, aby si pohol, nemal najmenšiu chuť dať si od Vyfuka pokaziť už beztak pokazenú sobotu. 

Vyfuk teatrálne skontroloval čas, aby hliadka so psom videla, že je v teréne a že kontrola sa im môže ujsť kedykoľvek v najmenej očakávanú chvíľu. Obaja pohraničníci s tým rátali a pridali do kroku. Čím ďalej od Vyfuka, tým ďalej od prúseru, to bolo heslo každého pohraničiara v devínskom úseku. 

Pomaly sa blížili ku kóte dvanásť. 

„Ty...“ začal slobodník Hríb. 

„No?“ 

„Prečo je Vyfuk taký drbnutý – a Talapka taký fajn?“ 

„Neviem.“ 

„Všetci ho majú radi.“ 

„Koho?“ 

„Talapku.“ 

„Aj on nás má rád.“ 

„Ako to myslíš?“ 

„Tak. Zistíš sám. A daj pokoj, Stano!“ 

„Ešte som sa chcel opý...“ 

„Daj pokoj, ti hovorím! Práve teraz som mohol kefovať s Vierkou, pravda, keby som nevyfasoval mimoriadku s tebou! Nemám najmenšiu chuť odpovedať na tvoje nekonečné otázky, varujem ťa, sklapni aspoň dnes!“ 

„Prepáč, som si myslel, že ma máš zaúčať.“ 

„Jednu ti jebnem a budeš zaučený až-až!“ 

„Chudáka invalida mlátiť, to je hrdinstvo, súdruh pohraničiar,“ šomral Hríb, a aby bolo všetkým jasné, že s tou invaliditou to myslí vážne, začal krívať ešte viac. Otlak na päte sa nemal kedy zahojiť, hnali ich z jednej služby do druhej a vypýtať sa na ošetrovňu sa hanbil, tak trpel a kríval. 

Prišli na kótu dvanásť. Hríb pozrel hore na vežu a zakýval, no nikto mu neodpovedal. 

„Čo je s ním?“ 

„Už zase otázka,“ vzdychol si Vrábel. 

„Ale fakt tam nikto nie je.“ 

„Tak poď, ty večný otáznik, niečo ti ukážem.“ 

Psa uviazali o oceľovú nohu veže a vyliezli hore. Slobodník Hríb iba vyvaľoval oči. 

„Tak toto som ešte nevidel,“ priznal bez mučenia. 

O sklenú stenu strážnej veže nasmerovanú na západ bola opretá silueta vojaka namaľovaná tmavozelenou farbou na tvrdom papieri, vlastne iba hlava a plecia, akoby bol vojak pričupený, ale stále v strehu. 

„A to má byť čo?“ 

„Zase otázka,“ zastonal Vrábel. 

„Tak ako sa mám dozvedieť, o čo tu ide? Sám nič nepovieš a na otázky si alergický, tak...“ 

„Sklapni! Je to finta. Nemáme toľko ľudí, aby sme mohli slúžiť na špaku imrvére dvadsaťštyri hodín denne. Tak to riešime takto. Je to odskúšané a účinné, aj ty si sa chytil. Z diaľky to vyzerá, že na špaku je služba, ale v skutočnosti je to nakreslená figurína. Rakúšania sú presvedčení, že tento úsek strážime ako oko v hlave, v skutočnosti ich straší kus kartónu a my môžeme patrolovať po čiare na miestach, kde naozaj niečo hrozí.“ 

„Fakt bohovské!“ žasol slobodník. „Naozaj som si myslel, že hore niekto je. Z diaľky sa to nedá rozoznať.“ 

Ponaprávali figurínu, aby ju bolo z Rakúska lepšie vidieť, a zliezli. 

„Prečo sa strážnym vežiam hovorí špak?“ rozohral ďalšie kolo Hríb. 

Vrábel si vzdychol. „Prečo sa kanadám hovorí kanady?“ 

„Lebo ich vymysleli Kanaďania, nie?“ 

„A strážne veže vymysleli špačkovia. Samozrejme, na Šumave, po našom je to škorec.“ 

„Múdry...“ 

Slobodník Hríb už nemal chuť zo seba robiť hlupáka a rozhodol sa nadviazať bližší kontakt s tretím členom hliadky. 

„Dingo, k nohe!“ 

Pes poslušne pribehol a sadol si k pravej nohe svojho nového pána. Náhly prejav poslušnosti prekvapil Hríba až tak, že si na chvíľu prestal všímať Vrábela, sklonil sa k psovi a maznaním a hladkaním sa mu snažil vysvetliť, že takto si to predstavuje aj nabudúce. 

„Mój si... hodný... tak sa mi páčiš... mój si, no jasné, že si mój...“ štebotal slobodník Hríb a pes besnel od radosti. 

Desiatnik Vrábel sa vrátil k nohe strážnej veže na kóte dvanásť, zapálil si cigaretu a uprene hľadel do trávy, akoby tam prednedávnom stratil kľúče od bytu. Stál a fajčil, Hríba so psom prestal registrovať. 

Slobodník Hríb pochválil psa, pohrali sa a pomaznali a už chcel zahulákať, že stačilo a mali by ísť ďalej, keď si všimol kamaráta v strnulom postoji nad kusom zažltnutej trávy. 

„Ty,“ zašepkal, ale Vrábel ho nepočul. „Milan,“ zopakoval slobodník, no desiatnik stále nič. 

Desiatnik Vrábel si potiahol z cigarety a zabudol odtiahnuť ruku od úst. Tvár mu zahalil dym, prebralo ho až štípanie v očiach. 

„Kurva,“ zašepkal, mykol hlavou a odhodil ohorok. 

Opakom ruky si požmolil podráždené oči, otočil sa a zbadal Hríba, ako naňho čumí. 

„No čo je, dzobák?“ 

„Ty, Milan, stalo sa ti niečo?“ 

„Prečo?“ 

„Lebo si vyzeral ako...“ 

„Sklapni už konečne!“ 

Vrábel si ponaprával popruhy, odpľul si do zažltnutej trávy a vykročil. 

„Ty, Milan, čo to malo znamenať? Si v poriadku?“ 

„Som. Kráčaj za mnou a pridaj do kroku!“ 

„Bol si chvíľu si bol úplne mimo.“ 

„Nový psychológ na rote, alebo čo?“ prehodil Milan cez plece. 

„Nie, ale bol si chvíľu normálne mimo! A keď som sa ťa minule pýtal, či si už strieľal do niekoho, nechcel si mi odpovedať, takže... Tu na kóte dvanásť sa niečo stalo a ty mi to nechceš povedať?“ 

Desiatnik Vrábel sa zvrtol tak rýchlo, že ani pes nestihol odskočiť. Zdrapol Hríba pod krk a zatlačil. Psovi stúpil na labku. Obaja iba zaskučali a vydesene civeli na desiatnika. 

„Už som ti raz povedal, že na živého človeka som nikdy nestrieľal a ani nebudem! Jasné!?“ 

„Chrrr...“ znela odpoveď. 

Vrábel ho pustil a odsotil. 

Hríb si ponaprával golier a pomasíroval ohryzok. Do konca služby ho už nebolela iba päta. 

16 

Zaťažkávací týždeň mal Krauz – za sebou a prvá vražda v jeho novej kariére stále nič. Aj ho to štvalo, aj bol tak trochu rád. 

Vyfasoval prvú nočnú službu s Burgerom a Hanzelom. Prvú ozajstnú službu – a chvíľu sa venovali aj robote. Burgerovi nechodil na predvolánky chlapík, čo svätosväte prisahal, že keď ho pustia, tak určite príde. Urobil si z nich dobrý deň, ako už veľa chlapíkov pred ním, ale aj on, aj tí ostatní hlboko podcenili vytrvalosť štátnej mašinérie. 

Krauz šoféroval, Hanzel sa vozil, Burger sa vozil a rozkazoval. 

„Dolné Hony... musíme sa zastaviť na Miestnom oddelení a v knihe udalostí nájsť záznam o bitke v Pentagóne, strieľalo sa tam a strelec by nás mal zaujímať, lebo prišli výsledky z balistiky. Použil pištoľ, čo už strieľala pri lúpeži na miestnej pošte.“ 

„Dolné Hony, šéfe,“ zopakoval Krauz. „V pohode, tam to poznám.“ 

Stála služba na Miestnom oddelení Verejnej bezpečnosti ich vpustila do rodinného domu, kde sídlilo oddelenie. 

„Ahoj, Richard!“ 

„Sia, Csaba! Mit csinálsz?“ odzdravil Krauz. 

„Semmit. To vieš, roboty vyše hlavy, ale keď sa človeku nechce, to je horšie, ako keď nemôže,“ odvetil kolega. „Ty sa pochváľ, vraj si teraz veľký kápo na kriminálke!“ 

„Začínam, ale kápo už som, to je pravda,“ a zagánil na kolegov, či mu podrazia nohy. Ani brvou nehli. 

„Tak ako vám môžem pomôcť, chlapci?“ 

Burger vysvetlil Csabovi, prečo ho odtŕhajú od televízora, Csaba im bez problémov našiel zápis o bitke, ba ešte sa unúval a našiel im aj služobné hlásenia hliadok z prvého zásahu. Hemžili sa menami zadržaných a kontrolovaných osôb z miesta činu, a presne to potrebovali. Prehodili ešte pár zdvorilostných slov, akože nech má dnes pokojnú službu, slušne sa poďakovali a odišli. 

„Ty vieš po maďarsky?“ spýtal sa Hanzel, sotva Krauz naštartoval. 

„To, čo si počul, a ešte asi dvadsať neslušných slov. Na tomto oddelení som začínal, tu som dva roky šlapal ulice, som tu ako doma, tak sa na mňa za ten čas niečo nalepilo. Niečo z maďarčiny a niečo po cigánsky, ale tlmočníka s tým robiť nemôžem.“ 

„Prečo?“ 

„Slabo platia.“ 

„A keď si tu teda doma, kde tu majú najlepšie pivo?“ skočil im do reči Burger. 

Krauz ich odviezol do Hviezdy. Vedúci Stano Šprtel bol u seba vzadu a k pivu sa ani nedostali, nepustil ich, kým fľaša päťhviezdičkového arménskeho koňaku nezívala prázdnotou. 

„A ty máš teraz koľko hviezdičiek, Richard? Počul som, že si už veľké zviera na kriminálke.“ 

„No, hviezdy mi síce nepribudli, ale zviera už som,“ pripustil Krauz a kolegovia mu ani tentoraz nepodrazili nohy. „Za hviezdami budem asi ďalej chodiť k tebe do Hviezdy.“ 

„Len príď, si tu vítaný – a zober aj kolegov. Bude sranda, ako minulý rok, pamätáš sa, keď som tu mal nočnú oslavu a ty si...“ 

„Stanko! Potichučky! Moji noví kolegovia nemusia hneď všetko vedieť. Oni si totiž ešte stále o mne myslia, že som slušný a dobre vychovaný mladý muž, vieš...“ 

„Jááj,“ žasol Stanko nad toľkou naivitou starých kriminalistov. 

Burger to už nevydržal a vyprskol, ale hlasný rehot ešte ovládol. 

„Tak poď, ty slušne vychovaný mladý muž,“ potľapkal Krauza po zátylku, aby bolo jasné, kto je tu mazák a kto bažant. „Rozlúč sa pekne s pánom vedúcim a pokračujeme v krasojazde.“ 

Slušne sa poďakovali, rozlúčili sa a odišli. Vedúci ich vyprevadil až na priedomie, teda až na terasu reštaurácie. Každý vedúci chcel byť s kriminálkou od Dvoch levov zadobre, ale keď odchádzali, chcel si byť istý, že naozaj odchádzajú. 

„Odkiaľ to všetci vedia,“ čudoval sa Krauz, manévrujúc úzkymi uličkami. 

„Zapamätaj si, Richard, že takisto, ako zbierame informácie my o nich, zbierajú aj oni informácie o nás. Musia o nás vedieť, kto kde robí, lebo nás potrebujú, a podľa toho, čo práve potrebujú, nás otravujú. Ale bacha, je to otravovanie, ktoré musíme zniesť a musíme im pomáhať, lebo aj oni pomáhajú nám. Ak ti niekedy Stano zavolá, že potrebuje vybaviť pas alebo vodičák, nesmieš sa zatajiť a musíš mu pomôcť, lebo ak ty budeš neskôr potrebovať pomoc, ani on sa na teba nevykašle. Stano tu pozná každého cigána, každého vagabunda, každého domorodca, a keď nás najbližšia vražda zavedie sem, do okrajových štvrtí, bez takých kamarátov, ako je Stano, sme my, chlapci z mesta, stratení. Chápeš?“ 

„Quid pro quo,“ zašomral Krauz. 

„To bolo po cigánsky?“ 

„Nie, Oto, to bolo po latinsky, ale poznajú to aj cigáni. Niečo za niečo, pán kapitán...“ 

„Ty vieš aj po latinsky? Koľko rečí vlastne ovládaš?“ 

„Jedenásť,“ vystrelil bez váhania Krauz a trhlo nielen Hanzelom na zadnom sedadle, ale aj Burger na sedadle spolujazdca podozrievavo zagánil. „Ale zo šiestich viem povedať iba vetu milujem ťa a z dvoch tie najsprostejšie nadávky, takže ostala iba slovenčina, čeština a ruština.“ 

„A z tej ruštiny tiež vieš iba ja ľubľu tebia a sto gramov vodočky, nie?“ 

„Nie, Edo, po rusky sa dohovorím, chodil som na jazykovú základku a ruštiny sme mali požehnane.“ 

„To sa ti ešte môže zísť.“ 

„Ako aj to, že som tu začínal?“ 

„Určite.“ 

„Takže to neboli zbytočné dva roky?“ 

„Určite nie. Pozri, ono je to tak, každý poriadny kriminalista niekde začínal, niekde na ulici, a spoznával terén a ľudí. Ty si šlapal tu a poznáš najlepšie krčmy a ich vedúcich v tomto rajóne, a ver tomu, že sa to o tebe o chvíľu roznesie po celej kriminálke. A potom sa ti stane, že za tebou príde starší kolega a požiada ťa o pomoc, lebo bude pátrať po chlapíkovi z Biskupíc alebo z Vrakune, a ty mu pomôžeš. Lebo keď ty raz budeš pátrať po chlapíkovi z Rače alebo z Petržky, tiež ti pomôže iný kolega, čo tam šliapal chodník. Hovorí sa tomu miestna a osobná znalosť, a je to alfa a omega našej práce. Tí ostatní, čo nám ich ku Dvom levom posielajú rovno zo školy strýčkovia z ministerstva, ostanú trtkovia na veľmi dlho, niektorí až do penzie.“ 

„Keby som mal voľné ruky, zapísal by som si...“ 

„Len šoféruj a nešpekuluj, Richard, máš príliš mladú a dobrú hlavu na písanie, musíš si všetko pamätať. A ešte jedna otázka: Vieš, aký je rozdiel medzi dobrým autom veteránom a dobrým kriminalistom?“ 

„Nie.“ 

„Žiadny. Obaja musia mať nabehané kilometre.“ 

„Tak toto si už zapíšem!“ 

„Nebrzdi a pokračuj! Ak bude treba, ráno ti to zopakujem.“ 

„Silno pochybujem. Podľa toho, ako sme začali,“ ozvalo sa zašomranie zo zadného sedadla. 

„A ty drž hubu, Oto! Si starý kus a pred zeleným uchom mi nesmieš podrývať autoritu, jasné?!“ 

„Jasné, šéfe.“ 

„A teraz pokračujeme... ehm, Richard, poznáš tu aj niečo inšie než len Hviezdu? Ale niečo solídne!“ 

Zlá otázka. Krauz bral svoje remeslo pochôdzkara naozaj vážne, poznal vo svojom rajóne ešte dvanásť solídnych krčiem, no stihli iba tri. 

„Tak to by hádam aj stačilo,“ uznal Burger, keď ich už tretí vedúci vyprevádzal s koňakom v ruke a ukladal im fľašu do kufra služobného auta. „Uznávam, Richard, že si sa v tomto rajóne občas poflakoval po ulici a nestrácal čas, dzobák zelený...“ 

„Som rád.“ 

„A uznávam, že niektorí vedúci ťa tu majú naozaj radi. A teraz do roboty!“ zavelil Burger. „Ešte musíme nájsť toho hajzlíka, čo sa mi už mesiac vyhýba a nechodí na výsluch.“ 

„Kde býva?“ 

„Riško, smer Devín!“ 

„Ale to je na opačnom konci mesta!“ 

„Iste, tak švihaj!“ 

Bolo už po polnoci, keď Burger ukázal na zelenú bránku uprostred dediny. 

„Tu.“ 

„Ale je už neskoro, bude ešte hore?“ mal obavy Krauz. 

„Vilém chodí spať až o tretej, uvidíte.“ 

Burger mal pravdu, Vilém vyšiel na prvé zazvonenie. 

„Áále čo! Taká návšteva! Že sa aj ukážete, chlapci. Ahoj, Edko, ahoj, Oto a...“ 

„To je nový kolega Richard.“ 

„... ahoj, Riško. Takže mladý v zácviku?“ 

„Presne. Mladý, ale dobrý.“ 

„Keď to ty hovoríš... Tak poďte ďalej.“ 

Krauz ani nemukol, toto už nebol jeho rajón, zase bolo z neho iba zelené ucho. 

„Dáme ríbezlák?“ ponúkol Vilém. 

„Ochraňuj nás Bože! Nevieš, ako to dopadlo minule?“ zhrozil sa Hanzel. 

„No čo, tak si zase zoberiete dva dni neplánovanej dovolenky.“ 

„Nie, musíme pracovať,“ ohradil sa aj Burger. 

„Tak dobre, zase tú hnusnú vodku.“ 

Počkali, kým domáci porozkladal pracovné náradie, a Burger spustil: „Hľadám mladého Vároša.“ 

„On o tom vie,“ prikývol domáci. 

„Nemôžem ho nájsť.“ 

„Lebo o tom vie.“ 

„Schováva sa.“ 

„Lebo ho hľadáš moc okato.“ 

„Kde je?“ 

„Išiel za bratom do Ostravy. Vraj sa dal naverbovať a už fára.“ 

„Sviňa jedna, lepšie si už vybrať nemohol. No nič, tak počkáme, ako ho poznám, dlho tam nevydrží.“ 

„Serte naňho. Tak na nás, súdruhovia páni kriminalisti...“ 

O tretej uložili Viléma spať. Slušne za sebou zavreli bráničku, Krauz prestrčil ruku a zahasproval. 

Kúsok za Devínom sa ozvali biologické potreby. 

„Zastav... sa poštím...“ skučal Hanzel na zadnom sedadle. 

Krauz aj chcel, ale koly v ostnatom plote sa v kužeľoch reflektorov mihali tak rýchlo, že nevedel napochytro nájsť vhodné miesto na pristátie a skončil prednou maskou za drôtmi. 

„Asi bude prúser,“ skonštatoval Krauz, keď si uvedomil, že prederavil štátnu hranicu. 

Motor zhasol a nechcel nabehnúť. Hanzelovi to nevadilo, stačilo mu, že auto stojí, vypotácal sa von, rozopol si nohavice a potlačil. Tlaky mal dobré a zopár pretrhnutých drôtov zaiskrilo. Kým sa mu stihli rozhýbať močové kamene a prebehnúť na druhú stranu mechúra, oslnilo ich približujúce sa svetlo a ticho pokojnej noci preťal rev motora. Vojenského motora. 

Krauz sa ani nepokúšal vyliezť von, iba stiahol okienko. Burger si zapálil cigaretu. 

Ostrým šmykom pri nich zastal vojenský gazík, vyskočili traja pohraničniari, a kým Krauz stihol slušne pozdraviť a ubezpečiť ich, že nie sú emigranti, pod nosom mu pristál koniec hlavne ozajstného samopalu. 

„Stoj! Ruky hore!“ 

Krauz sedel, ale ruky pre istotu zodvihol. 

„Kto ste? Čo sa tu deje!?“ zahulákal vojak. „Viete, že ste v hraničnom pás... ále, dobrý večer, pán Burger. Čo tu robíte?“ 

„Ideme okolo, tak, reku, zastavíme sa na kus reči...“ 

„Pekné od vás, ale pristáli ste tristo metrov od roty. Nabudúce dajte vedieť, zapneme reflektory nad autobránou.“ 

„Dobrý nápad, desiatnik Vrábel, máte tu tmu ako na hraniciach.“ 

Desiatnik sklonil hlaveň samopalu, poskočil, upravil si popruh na pleci a podal kriminalistovi ruku. 

„Som rád, že vás vidím. Nič sa vám nestalo?“ 

Burger prijal ruku, gesto pochopil tak, že mu pomáhajú z auta von, teda si pomôcť dal a vystúpil. Mierne sa zapotácal. Potom sa zohol a skontroloval vnútro auta. 

„No... nič sa nám nerozbilo, tak asi sme v poriadku.“ 

Z tmy vystúpil ďalší vojak. 

„Ále, kapitán Talapka,“ žasol Burger. „Milé prekvapenie.“ 

„Možno pre vás, ale mne ste práve narobili dosť problémov, chlapci moji,“ priznal Talapka. 

„Prepáčte, naozaj neradi.“ 

„Kto je to s vami?“ 

„Kolega Krauz, viete, je tu nový, iba sa zaúča...“ 

„To vidieť.“ 

„A kolega Hanzel... Oto, kde si?“ 

Hanzel práve skončil a, zapínajúc si rázporok, vynoril sa spoza havarovaného auta. 

„Tu.“ 

Kapitán Talapka sa usmial. 

„Ťažká služba, však, súdruhovia.“ 

„Ťažká,“ súhlasil Burger. „A s vami je kto?“ 

Tretí vojak vyšiel z tmy. 

„Slobodník Hríb, tiež je tu nový,“ predstavil tretieho vojaka kapitán Talapka. 

„Tiež nový,“ šomral si Burger, „s novými sú večne problémy, však. Vedia držať hubu?“ 

„Naši áno,“ ubezpečil ich Talapka. 

„Tak čo s tým spravíme, keď sme sa tu všetci tak pekne zišli?“ 

Kapitán Talapka pokýval hlavou zo strany na stranu a kritickým pohľadom zhodnotil závažnosť situácie. 

„Defekt nemáte, plechy sú v poriadku, skúsime vás vytlačiť a nakopnúť to.“ 

Traja mocní vojaci a traja kriminalisti v náročnej nočnej službe poľahky vytlačili žiguláka z ostnatého plota a Krauzovi sa podarilo na prvý šup naštartovať. 

„Ďakujeme. A čo s týmto tu?“ Burger bradou ukázal na dieru v plote. 

„No,“ zaváhal kapitán Talapka, „do hlásenia by sme to dávať nemali, čo poviete?“ 

„Nemali. Museli by ste nás zadržať a zavolať inšpekciu,“ súhlasil Burger. 

„Museli, služobný postup poznám.“ 

„Inšpekcia by mohla nadobudnúť mylný názor, že sme počas služby požili alkoholické nápoje.“ 

„To by mohla,“ súhlasil pre zmenu kapitán Talapka. 

„A mohli by sme mať z toho nepríjemnosti.“ 

„To by ste mohli.“ 

„Takže, súdruh kapitán? Je to na vás.“ 

Kapitán Talapka sa zamyslel, pošúchal si bradu, odkašľal si a zahľadel sa na desiatnika Vrábela. Ten iba nebadane prikývol. Obaja sa zahľadeli na slobodníka Hríba. Ten nevedel, čo od neho chcú, tak pre istotu prikývol aj on. 

„Do hlásenia môžeme napísať, že sa tu splašila črieda diviakov a chlapci z roty tú dieru ráno opravia.“ 

„Výborne! Črieda splašených diviakov, to je ono!“ uľavilo sa Burgerovi. „Hneď sa mi bude lepšie spať, keď si spomeniem, koľko úžitku dokážu narobiť traja kriminalisti v nočnej službe... ako črieda...“ 

„Ale pôjdete za nami! Odprevadíme vás až po Riviéru, tam už chodia električky a je tam pouličné osvetlenie. Nemôžem riskovať, že mi z hranice urobíte ementál.“ 

17 

Trochu si pospali v kancelárii v kreslách, do hlásenia napísali, že počas služby sa nič zvláštne nestalo, a keď o pol siedmej prišiel riaditeľ kriminálky, odovzdali mu službu aj s hlásením. Majchrán si prečítal hlásenie, založil ho do fascikla s inými hláseniami a poslal ich domov, aby sa vyspali. 

Ešte sa im nechcelo a fajčili, porozvaľovaní po kancelárii. 

„Edo, Oto... ja by som vám niečo chcel,“ začal nesmelo Krauz. 

„No?“ 

„To v noci... mňa to mrzí. Ja viem jazdiť s akýmkoľvek promile, v živote som nenabúral, a nebyť toho, že Oto vymýšľa s tým nešťastným šťaním, nič by sa nestalo, ale trochu sa mi to pri brzdení šmyklo – a bolo! Nebyť náhody, že slúži ten váš kamarát, tak máme prúser jak mraky.“ 

„To je v poriadku, trafil si dobre, presne medzi stĺpy.“ 

„Ale fakt viem jazdiť.“ 

„Richard, my vieme, že vieš jazdiť, už sme si ťa odskúšali, tak si to zachovaj. Budeš to ešte veľakrát potrebovať.“ 

„Bola to náhoda...“ 

„To nebola náhoda.“ 

„Ako to myslíš, Edo?“ spozornel Krauz. 

„Ako si to povedal včera po latinsky, že quido... no to, že niečo za niečo.“ 

„Nie quido, ale quid pro quo.“ 

„Tak včera si zažil markantné pretavenie latinčiny do praxe.“ 

„Nerozumiem.“ 

Burger zazrel na Hanzela. Prikývol. Krauz pochopil, že ho čaká ďalšia lekcia. 

„V jeseni minulý rok sme mali vraždu mladého homosexuála. Chlapci sa fotili uňho v byte a jeden ho potom zo žiarlivosti dopichal kuchynským nožom. Tí vedia žiarliť horšie než baby, to mi ver. Pri obhliadke miesta činu sme našli plnú zásuvku fotografií, ale tieto s uniformou boli zvlášť zaujímavé...“ Burger odpečatil zásuvku stola, zalovil v nej a vybral veľkú obálku. Prezrel si pár fotografií a dve mu podal. 

„Doriti!“ žasol Krauz. 

„Máš pravdu, presne tam trafil.“ 

Na fotografii kľačal kapitán Talapka za mladým blonďavým chlapcom a... 

„Doriti,“ zopakoval Krauz v údive. 

Kapitán Talapka mal na sebe iba rozopnuté služobné sako a nič viac. Na druhej fotografii už nemal ani to, mal ho oblečené blonďavý chlapec na štyroch. Obaja sa rehotali do objektívu, asi sa im ten fór náramne páčil. 

„Kapitán Talapka vystriedal skoro všetkých z partie, takže stačilo sa iba opýtať a povedali nám presne, kto to je a kde robí. Tak sme sa zoznámili. Mali sme ho tu v kancelárii. Nezatkli sme ho, prišiel sám na prvé predvolanie. Vypočúvali sme ho. Rozplakal sa a prosil nás, aby sme ho neničili. Vraj sa sám stará o chorú matku a kdesi-čosi. Mohli sme ho zničiť, vyhodili by ho z armády, ale načo. S vraždou nemal nič spoločné, mal v tom čase službu a mal sto svedkov, tak načo mu robiť zle. Zápisnicu sme napísali tak, aby mu nezlomila väzy, a fotografie ostali v zásuvke. Vie o tom.“ 

„Vie o tom,“ zopakoval Krauz, lebo ešte stále netušil, kam Burger mieri. 

„Vie, takže jeho reakcia v noci nebola náhodná. Vedel, čo robí.“ 

„Niečo za niečo.“ 

„Presne tak!“ súhlasil Burger. 

Krauz si dookola prezeral fotografie a neprestával krútiť hlavou. Potom mu niečo napadlo. 

„Ale ty si nemohol vedieť, že bude mať službu!“ 

Hanzel sa rozosmial. 

„Vedeli sme to. Stačí jeden telefonát na rotu a vieme, kedy slúži. Nič nemôžeš nechať na náhodu, Richard, o to v našej robote ide.“ 

„Čo ak to na rote zistia? Vyhodia ho!“ 

„Nevyhodia, všetci to o ňom vedia, a nielen o ňom.“ 

„Takže na rote je viac buzerantov?“ 

„Nielen na rote, v celej armáde! A nielen v armáde, aj u nás.“ 

„A to nikto nerieši? Nikto ich neeviduje? To nie je problém?“ 

„Aký problém? Homosexualita v socializme neexistuje, teda to nie je problém, a teda ich nikto neeviduje.“ 

„Tak potom prečo mi to hovoríš?“ 

„Len tak, ako informáciu. Nikdy nevieš, kedy sa ti taká informácia môže hodiť. Zvykaj si, si kriminalista, musíš zbierať informácie, je to tvoj chlebík.“ 

„Zober si včerajšok,“ pridal sa Hanzel. „Keby sme nevedeli, kto slúži na rote, boli by sme dnes už v civile. Ide o informácie! Uč sa ich získavať a využívať vo svoj prospech.“ 

„Takže ste vedeli, že slúži. My sme tam nešli iba tak? To znamená, že ma zase testujete? Zaťažkávací týždeň sa ešte neskončil?“ 

„Nie, Richard, nočná akcia bola naozaj iba náhoda. Keby sa Oto nepýtal na potrebu a nebol by si skončil v plote, po tristo metroch by som ti povedal, aby si zahol na rotu, a boli by sme ich navštívili. Taký bol plán.“ 

„Ich?“ 

„Aj Vrábela...“ 

„Aj on je teplý?“ 

„Nie, jeho z iného dôvodu...“ 

„Prečo?“ 

Burger pozrel na hodinky. 

„Je už priskoro, mali by sme sa ísť domov vyspať.“ 

„Povedz mu to, potom pôjdeme,“ rozhodol Hanzel. „Nech má cestou domov o čom premýšľať.“ 

„Tak dobre, ešte sa chvíľu zdržíme. Toto sa ti isto bude páčiť, Richard, je to poučné. V lete minulého roku mal slobodník Vrábel nočnú službu so svojím pôvodným parťákom a starým psom Borom...“ 

18 

Slobodník Vrábel mal nočnú pochôdzku a vôbec sa mu nechcelo, lebo poobede spadol na rote zo schodov a udrel si koleno. 

„Čo vlečieš, zdochliak?“ 

„Lebo ma bolí koleno! Koľkokrát ti to mám ešte opakovať?“ 

„Mal si ísť na ošetrovňu, bazmeg.“ 

„Iste, asi ako ty na jar, keď si týždeň chodil do služby s horúčkou!“ 

„Nič mi nebol.“ 

„Ani mne nič nie je.“ 

„Tak pridaj a neflákaj! Bor, k nohe! Stopa! Hľadaj!“ 

Slobodník Vrábel sa otrávene vliekol za kolegom a plieskal sa po krku. Bol august, krásna noc a roje komárov sa práve rozhodli navečerať. Výdaj stravy im mali zabezpečiť dvaja hlupáci v bundokošeliach, čo sa neuvážene vrhli doprostred vyhladovaného roja. 

„Krista, ale ich tohto roku je!“ 

„Švihni, Milan, lebo nás fakt rozožerú.“ 

„Zožerú, sa hovorí. Už idem... už! Ty, Zolo, si uvedomuješ, že to máme už len za dvestopäťdesiat? Na Silvestra reveme letos! A na jar sme doma. Boha! Ja si to už ani neviem predstaviť. Namiesto tejto večnej buzerácie na čiare vypadnem večer na pivo, potom vykefujem Vierku, potom...“ 

„Zuzku, Janku... Mohol by si držať hubu? Vyfuk mi zrušil už tretiu vychádzku za sebou, tri týždne som nejebal! Postaví ma už len pri vyslovení ženského mena. Už ani neviem, ako tej mojej oné... voní...“ 

„Ja ti poviem.“ 

Zolo sa obrátil a urobil výpad, ale Milan ho vykryl. Tvrdo došliapol a zaskučal: „Au, au, Krista jeho tam aj s kolenom.“ 

Zolo prestal útočiť. 

„Fakt tak bolí?“ 

„Len pri bočnom pohybe, inak sa to dá...“ 

„Tak vieš čo, zájdeme len za kótu dvanásť, zašijeme na pičkárni a dnes to odrbeme. Rybári tam nembudú, nikto neuvidí.“ 

„A čo Vyfuk?“ 

„Bor nás postráži, nemá ho rád, presne ako my, a zacíti, sotva vlezie na rote do gazíka.“ 

„Tak dobre.“ 

Nebolo to dobre. Žrali ich mraky komárov a koleno posediačky stuhlo. Keď sa Vrábel po dvoch hodinách postavil, bolo mu ešte horšie. 

„Podopriem ti?“ 

„Ser na mňa, čo som invalid?! Len choď, tebe stačím vždycky, sraľo z Dunajskej Stredy.“ 

„Drbnem ti jeden.“ 

„Nedrbaj, radšej sa už konečne nauč poriadne po slovensky. Koľkokrát som ti vysvetľoval, že sa hovorí drbnem ti jednu, a nie jeden? A to sa? Prečo ho nepoužívaš?“ 

„Sa pojeb...“ 

„Vidíš! Ani čo by ťa jedna mater mala z okresu Banská Bystrica,“ pochvaľoval si Vrábel. 

Postupovali pomalšie než normálne a Bor ich predbehol o hodný kus cesty. 

„Vieš čo, Milan?“ 

„No?“ 

„Dnes je špačkáreň na kóte dvanásť prázdny.“ 

„Prázdna. Ženský rod.“ 

„Prázdna.“ 

„No a?“ 

„A poobede bol izé... búrko a vetrisko, mali by sme pozrieť a napraviť figurín.“ 

„Ser na to, Zoli, hádam si nemyslíš, že nejakých Rakúšanov zaujíma naša figurín.“ 

„Mali by sme, pre istotu. Ak Vyfuk naozaj vylezie z locha a nájde figurín na zemi, budem netrkať ďalší týždeň a, bohuprisám, vleziem pod deku k teba.“ 

„Ty si strašný chuj!“ 

„Až po teba...“ 

Vrábel teda vykročil, ale po pár krokoch zvraštil tvár. Zolo to videl a mávol mu rukou. 

„Tak sa vieš čo, idem sám, som hore-dolu egy-ketto˝ a potom neják už rozkrivkáme.“ 

„Odkrivkáme, ty Maďar! Ale nechoď rýchlo, nech ťa mám na očiach,“ radil mu Vrábel, lenže Zolo už zmizol v zeline. 

Hodný kus vpredu zaštekal pes. 

„Bor?“ s obavami zašepkal slobodník Vrábel. 

Zaštekal znova, akoby opatrne, a potom sa ozval zúrivý brechot. Hneď nato výstrel a vzápätí druhý. 

„Dva,“ zašepkal Vrábel. 

Nocou sa rozľahlo piskľavé kvílenie raneného zvieraťa a dávka zo samopalu. 

Ďalší výstrel, ešte jeden – a ešte jeden. 

„Päť,“ zašepkal Vrábel, obtiahol samopal a dal sa do behu. 

Bežal opatrne, lebo blatistý chodník bol šmykľavý. Bežal naširoko a kolená dostávali zabrať. Vysoká zelina mu šľahala do bokov, ale bežal ďalej. Vybehol na čistinku pred špak na kóte dvanásť. Okamžite pokľakol na jedno koleno a zamieril do tmy. 

„Zoli...“ zašepkal. 

Žiadna odpoveď. 

„Bor? Bor, ku mne...“ 

Žiadna odpoveď. 

Vstal a baterkou začal prehľadávať okolie. V jednej ruke držal baterku, druhou mieril samopalom. Nikde žiadny pohyb, ani vánok, žiadny zvuk. Prešiel ešte kúsok k železnej nohe strážnej veže. Z trávy kúsok bokom sa dvíhala para. Hlavňou odhrnul posledné steblá a zbadal Bora ležiaceho na boku. Ťažko dychčal, jazyk mu vyliezol z papule. Dymilo sa z neho, akoby vyšiel zo sauny. 

„Bor... môj Bor... ku mne...“ zašepkal. 

Pes sa mykol, ale nedokázal zodvihnúť hlavu. Vrábel chvíľu uvažoval, no teraz mu pomôcť nemohol. Niekde v tráve musel byť ešte prikrčený Zolo a niekde naokolo aspoň jeden narušiteľ, ak nie viac. Tým musel venovať pozornosť v prvom rade. 

„Zolo,“ zašepkal Vrábel a čupol si. „Kurva, Zolo, kde si? Ozvi sa, lebo sa odjebeme navzájom, neblbni!“ 

Opatrnými kačákmi sa plazil k druhej nohe strážnej veže. Odrazu zboku začul šušťanie vysokej trávy, ale kým stihol namieriť, niečo veľké čierne mu vrazilo do boku. Kým sa prekoprcol na zem, zahnal sa lakťom a niečomu veľkému čiernemu uštedril presný úder, takže ho nezasiahlo plnou silou, ale dostal iba obšuch. 

Urobil nepodarený kotúľ dozadu a pristál v podrepe na nohách. 

„Stoj, lebo strelím!“ 

Veľké čierne sa zmenilo na nohy, trup a vysoko vztýčené ruky. Čupiacemu Vrábelovi sa chvíľu zdalo, že ich napadol medveď. 

„Nestrieľaj! Nezabíjaj ma!“ zaprosil medveď. 

Slobodník vstal a bolo mu jasné, že toto medveď nie je. Bol to narušiteľ, ale od medveďa ďaleko nemal. Vrábel sa od neho držal v bezpečnej vzdialenosti a bleskovo šibal očami dookola. Nemohol vedieť, koľko ich tu ešte je. 

„Povedz ostatným, nech okamžite vylezú! Teraz!“ 

„Nemám ostatných, som tu sám! Iba ja sám!“ 

„Zavolaj ich, lebo strieľam!“ 

„Naozaj! Pre živého boha ťa prosím, nezabíjaj ma, som tu naozaj sám!“ 

Narušiteľ stál ako stĺp, ruky sa snažil narovnať čo najvyššie, len aby pohraničník nezačal strieľať. 

„Kde je Zolo?“ vyštekol Vrábel. 

„Kto? Aký Zolo? Ja som tu sám! Imro nešiel, zľakol sa, ale Zolo... aký Zolo?“ jachtal narušiteľ. 

„Náš Zolo! Môj parťák! Ten druhý pohraničiar!“ 

„Ten...“ muž na stotinu sekundy zaváhal, „utekal tam,“ naznačil smer po prúde rieky. „Utiekol,“ klamal narušiteľ a Vrábel vedel, že klame. 

„Klameš! Zolo by nikdy neutiekol! Nenechal by ma tu! Kde je!?“ 

Muž na okamih fľochol pohľadom do vysokej trávy za Vráblom a bez mihnutia oka klamal ďalej. 

„Ja naozaj neviem, asi utiekol!“ 

Slobodník Vrábel urobil pár krokov dozadu, ale narušiteľa nespúšťal z mušky. Nohou rozhrnul trávu na kraji a... 

Musel sa otočiť bokom k narušiteľovi, lebo sa mu zazdalo, že v tráve niečo leží. 

„Zolo... Zoli, prebohaživého...“ 

Zolo ležal vo vysokej tráve na chrbte, ruky a nohy mal naširoko rozhodené. Krížom cez prsia mal položený samopal. Jedno oko civelo na nočnú oblohu, druhé nemal, do tmy sa škerila iba ohyzdná čierna diera, ktorá celé čelo, nos a líce zafarbila neprirodzene čiernou krvou. Všetko na Zolovi bolo v tej tme neprirodzene čierne. 

„Zolino, prosím ťa, vstaň, Zoli...“ 

Tichý dupot prebral slobodníka zo zdesenia, ale podľa tieňa, čo sa mu mihol pred tvárou, usúdil, že zamieriť už nestihne. Stlačil spúšť a dávka z otočky kosila vysoké jelše a rakúske polia za nimi. Kým sa prvá guľka dostala do správneho smeru, narušiteľ mu päsťou vrazil do hlavne a kopol ho do brucha. 

Vrábel odletel a narušiteľ letel za ním. Pohraničiar dopadol na svah a zotrvačnosť ho pootočila, narušiteľ dopadol naňho, ale bol príliš ťažký a mal veľkú rýchlosť, skĺzol sa, prevalil sa na chrbát a Vrábela strhol za sebou. 

Slobodník pocítil ostrú bolesť nad kľúčnou kosťou a prevalil sa na narušiteľa. Zachytil mu ruku s nožom a podsunul ju pod seba. Našťastie ju zachytil tesne pri zápästí a šikovným hmatom ju skrútil tak, že ostrý hrot sa zastavil pár centimetrov od narušiteľovho krku. 

Vrábel naširoko roztiahol nohy a z celej sily sa zaprel. Zaprel sa tak, že začal mimovoľne ručať. Dobre vedel, že útočník je oveľa silnejší a ťažší, a že ak chce prežiť, má iba jednu šancu – a tá bude trvať veľmi krátko. 

Narušiteľ spojil nohy, pokrčil ich v kolenách a zabral. Zabral tak silno, že začal mimovoľne ručať. Dobre vedel, že vojak je oveľa slabší a ľahší, ale je navrchu, a ak chce prežiť, má iba jednu šancu – a tá bude trvať veľmi krátko. 

Obaja muži si ručali do tvárí a ťažké výdychy častovali súpera rozprsknutými slinami. Obaja dychčali, ručali a zápasili. 

Bojovali o život. 

Ruky zvierajúce nôž sa roztriasli a triasli sa čoraz viac. Muž dolu opäť zabral nohami, ale tráva, mokrá od poobedňajšej búrky a nočnej rosy, sa šmýkala a jeho sila vyšla nazmar. Opätkami vyryl v tráve dva pásy, a keď po nich prešiel pätami ešte raz, mokrá zemina sa menila na klzké blato. Čím viac sa metal, tým bolo blato klzkejšie. 

Vrábel zatlačil, ešte sa aj pohupol. Trasúce sa ruky narušiteľa strácali silu, rozvibrovaný hrot sa nebadane pohol. Pohol sa desivo pomaly, pohol sa s vražednou desivosťou, pohol sa s desivou vražednosťou a slobodník vedel, čo bude nasledovať, ale urobil to aj tak, lebo sa bál smrti. 

Pohupol sa ešte raz a hrot sa vnoril pod kožu. Muž dolu zareval, pokúsil sa ešte oprieť o päty a mostom prehodiť záťaž za seba, ale päty sa mu šmykli a hrot sa do kože tesne pod krkom vnoril o ďalší centimeter hlbšie. 

Ruka narušiteľa sa prestala chvieť a slobodník sa pohupol ešte raz. Nôž sa pomaly vnáral do hrude a Vrábel necítil žiadny odpor, nôž sa zasúval, akoby bol poháňaný nejakou hydraulickou silou, nastavenou na pomalý chod. 

Odrazu triaška z ruky prešla na hlavu. Muž dolu začal mykať hlavou zo strany na stranu, ale veľmi rýchlo. 

Vrábel tlačil a hlava pod ním sa mykala čoraz rýchlejšie. Dotlačil nôž až po rukoväť – a hlava sa prestala mykať. Nosy sa im skoro spojili a zomierajúci muž sa premožiteľovi zahľadel do očí. Nadýchol sa, chcel niečo povedať, potom akoby si to rozmyslel a stíchol. Vydýchol, ochabol a zmeravel. 

Slobodník ostal bez pohnutia ležať na ňom a v šoku sledoval, ako sa z očí pod ním vytráca lesk. Oči nebadane žmurkli, potom znova, potom stratili ostrosť, zahľadeli sa asi meter za slobodníkovu hlavu, potom o pár metrov vyššie, napokon hore a zakalili sa. Hlava sa zvalila nabok. 

Narušiteľ zomrel. 

Slobodník Vrábel prežil. 

Ale musel sa pozrieť smrti do očí a to je niekedy rovnako hrozné ako smrť sama. 

Odrazu sa mu muž pod ním zhnusil. Prudko sa prekoprcol a vstal. Začalo mu mykať prstami a zachvátil ho pocit, že ich má špinavé. Prudko si ich vyšúchal o nohavice a neprestával nimi žmoliť. 

„Ty sviňa,“ povedal mužovi v tráve. „Ty si začal, ty sviňa... Načo si si začínal... Prečo si...“ 

Nedopovedal a predklonil sa. Horná časť večere mu vyskočila do hrdla a vyliala sa von. Vypľul nestrávené zemiaky, šupky z uhoriek, trochu omáčky a vypľul aj sliny, čo ich sprevádzali. 

„Kurva,“ povedal ticho a sadol si do večere. 

Začal sa kývať dopredu-dozadu, trhal trávu okolo seba a hádzal ju na mŕtvolu. 

Po chvíli sa rozplakal. Plakal kŕčovitým, neovládateľným plačom, ktorý sa po chvíli zmenil na rev. Vyvrátil tvár k mesiacu a začal ručať ako ranené zviera, ale nič z toho si už nepamätal. 

Nepamätal si ani to, ako ho našli chlapci z roty, ako ho prefackali, ako sa postavil a na otázku, čo sa stalo a čo mu je, pokojne odpovedal: „Au, bolí ma koleno, ale už od obeda, tak to asi nebude nič vážne...“ 

Služobnú bundokošeľu mal na pravej strane premočenú krvou od pleca až po brucho, ale bolesť necítil, vôbec o tom nevedel. 

19 

„Boha! Tak to je naozaj sila!“ hlesol Krauz, keď Burger skončil. 

„Je.“ 

„Prečo ste mi to povedali?“ 

„Aby si uveril, že dnes v noci to nebola tvoja skúška, ale návštevu roty sme mali naplánovanú, ibaže nám to skomplikoval tvoj odhad brzdnej dráhy.“ 

„Takže predsa len ma viníte za...“ 

„Neviníme a neskáč! Nevidíš, že sa aj s Otom na tom bavíme? Nič sa nestalo, iba si o jednu skúsenosť bohatší a my vieme, že sa na teba dá spoľahnúť aj s dvoma promile v krvi.“ 

Krauz si ich pozorne premeral, ale dvojzmysel nevybadal, a tak uveril. 

„Ale ja aj tak nerozumiem.“ 

„Lebo to ešte nie je koniec.“ 

„Nie? Tak to dopovedz, Edo.“ 

„Tak neskáč a počúvaj. Slobodník Vrábel bol o tri dni povýšený na desiatnika a dostal odmenu päťsto korún. Slobodník Zoltán Nagy dopadol z hľadiska kariérneho postupu ešte lepšie, dostal podporučíka. Na pohrebe bola skoro celá Dunajská Streda – jeho otec bol predsedom národného výboru, rodinu poznali všetci a chlapca in memoriam pasovali za okresného hrdinu. Podporučík Zoltán Nagy mal bombastický pohreb, veľa slávnostných uniforiem, ale to bolo asi všetko, čo preňho mohla armáda urobiť.“ 

„Nejaké finančné náležitosti?“ 

„Iste, dostali pár korún. Ale čo z toho? Tebe by desaťtisíc nahradilo tvoju dcéru?“ 

„Dobre, tak pokračuj.“ 

„Narušiteľ si na cestu za rakúskou slobodou zobral päťranový bubienkový revolver, vyrobený na kolene v dielni, a lovecký nôž. Žiadne doklady. A to bolo podozrivé. Každý normálny emigrant má pri sebe doklady, aby sa mohol riadne prihlásiť a začať nový život na Západe. Tento nič nemal, a tak nás z roty zavolali, aby sme začali spolupracovať na stotožnení mŕtvoly. Skoro som si cvrkol, keď som ho zbadal v pitevni.“ 

„Poznal si ho?“ nevydržal Krauz. „Jasné, poznal, poznáš každého.“ 

„Tri týždne sme nespali pre vraždu mladej ženy a jej desaťročného syna. Jej druh vyšiel pred pol rokom z basy, ožral sa, a keď mu začalo vadiť, že naňho šesť rokov nečakala a našla si iného, podrezal ju loveckým nožom a syna dopichal. Volal sa Horváth. Emil Horváth.“ 

„A budem hádať, kto ležal v pitevni, dobre?“ 

„Môžeš, Riško, ale iba osemkrát. Emil sa nám schovával tri týždne a potom sa rozhodol začať nový život vonku. Bol vyučený zámočník nástrojár, stačil mu kus železa, zverák a pilník a vedel si vyrobiť všetko na svete. Spravil si lovecký nôž a neskôr aj päťranový revolver. Odrazu sme boli slávni, mali sme aj páchateľa, aj vražedné zbrane a prípad beštiálnej vraždy matky, jej desaťročného syna a podporučíka in memoriam bol vyriešený. My sme boli hrdinovia a boli sme na koni, desiatnik Vrábel nie. Bol na tom oveľa horšie.“ 

„Mal prúser?“ 

„Nie, Richard, podľa zákonov konal správne a presne podľa rozkazov, ale inak bol na tom oveľa horšie. Musel v pitevni identifikovať mŕtvolu, že ide o muža, ktorého... takpovediac zneškodnil, a musel s nami spolupracovať aj pri ďalšom vyšetrovaní. Po skončení vyšetrovania prišiel sám. Prišiel k nám. Sedel na tej istej stoličke ako ty dnes a fajčil jednu za druhou. Povedal nám, že dostal dva týždne mimoriadnej dovolenky za odmenu, ale že domov ísť nechce, že sa bojí otca a hanbí sa pozrieť matke do očí.“ 

„Bože, to je sila!“ 

„Je, Richard. Povedal nám, že sa chce priznať, že zavinil smrť svojho parťáka, lebo mal zranené koleno a nechcelo sa mu ísť na kótu dvanásť. Zolo išiel sám popredu, a preto zomrel. A tiež sa chcel priznať, že nožom zavraždil chlapa. Chcel, aby sme ho zavreli, a že si svoj trest riadne odsedí, inak už nikdy nezaspí a nebude mať pokoj.“ 

„Kristepane, on scvokatel,“ hlesol Krauz. 

Burger nepokračoval. Prehrabával sa v škatuľke, hľadal poslednú cigaretu. 

„Tam sedel, ako ty, Richard, a potreboval pomoc,“ zapojil sa Hanzel. 

„Zavolali sme nášho známeho psychiatra,“ pokračoval Burger, keď si zapálil. „V tichosti sme ho previezli a ležal uňho celý týždeň. Nikto ho nehľadal, veď mal dovolenku. Keď ho prepúšťali, dostal lieky na cestu a chlapec tu sedel znova. Nechcel ísť domov, hanbil sa. Bál sa. Tak som ho...“ 

Burger si potiahol a zahľadel sa do okna. 

„Edo ho vzal domov a ten chlapec uňho býval celý týždeň, až do konca dovolenky,“ dokončil Hanzel. 

„Sedávali sme na balkóne dlho do noci, fajčili sme a debatovali o živote. Chcel požiadať o preloženie, už nechcel byť na hranici. Pokúsil som sa mu vysvetliť, že útek nie je riešenie, že chlapi si musia stáť za svojou robotou, nech je akokoľvek ťažká, a čo zažijú, musia prehltnúť, stráviť a nedať nič najavo.“ 

„Prehltnúť...“ vyvalil oči Krauz a snažil sa vybadať, či Burger iba rozpráva príbeh alebo mu vysiela signály. 

„Presne tak, Richard, prehltnúť a schovať v sebe naveky. Vysvetlil som mu, že máme podobné povolania, že nejaká vyššia moc nás požiadala o ochranu ľudských životov a my sme s tým súhlasili a robíme to. Chránime ľudí. Oni o tom nevedia, vôbec nechápu, aké nástroje na to používame, čo všetko nás to stojí v osobnom živote, ale dôverujú nám a to je podstatné. Pokiaľ nám dôverujú, musíme si robiť svoju robotu ďalej, útek z hranice je zbabelosť a kto to spraví, nemôže sa ráno s pokojným svedomím ani oholiť. Ten obraz oproti sa mu časom musí zhnusiť.“ 

„Pochopil? Vlastne... pochopil, nie? Veď som ho v noci videl.“ 

„Pochopil, Richard, a vrátil sa. Pridelili mu nového mladého, nejakého Hríba. Majú aj nového psa a znova šlapú po hranici. Všetko je ako predtým, je tu iba pár nepodstatných zmien. Požiadal nás, aby sme o psychiatrii a o celej veci mlčali a nechali ho so cťou doslúžiť, že sa chce naďalej ráno holiť so vztýčenou hlavou. Požiadal nás, aby sme ho občas prišli pozrieť, že nám bude vďačný, a my sme mu to prisľúbili a navštevujeme ho dosť často.“ 

Krauz pochopil, že príbeh sa skončil, nič nepovedal a zapálil si cigaretu, hoci po prebdenej noci bol prefajčený a štípal ho žalúdok. Potom mu niečo napadlo. 

„Ale,“ zaváhal, „povedali ste mi, že najvyšší zákon na kriminálke je omerta, zákon mlčanlivosti. Vy ste mu sľúbili, že jeho tajomstvo nikomu nepoviete, a teraz ste mi ho prezradili. Prečo?“ 

Burger ukázal na Hanzela prstom a potiahol, akoby ho zostrelil. 

„Nepovedal som ti, že je to chytrý chlapec? Že na to príde aj sám? Vyhral som, stovka je moja!“ zajasal Burger. 

„No dóbre...“ skysol Hanzel. „Po výplate, teraz nemám.“ 

„Vy dvaja na mňa zase hráte nejakú špinavosť? Vy ste sa stavili?“ 

Burger vstal, otvoril chladničku a nalial tri poháriky vodky. 

„Boha, zase?“ zastonal Krauz. „Veď gentlemani nepijú pred piatou...“ 

„Ale našťastie niekde na zemeguli je už päť.“ 

Musel vypiť a prehltol aj pol litra slín nalačno. 

„Richard, ty si nič nepochopil?“ 

„Dúfam, že všetko, ale keby si mohol...“ 

„Dobre, tak ja ti pomôžem. My sme neprezradili jeho tajomstvo, my sme ho iba rozšírili na ďalšieho kriminalistu, ktorý si zaslúži našu dôveru. Posunuli sme informáciu, lebo tak to robíme stále, ale iba medzi sebou, medzi zasvätenými. Omerta nebola porušená, iba sa preniesla aj na teba, a ty musíš vedieť, ako sa máš ďalej správať.“ 

„Držať hu...“ 

„Myslím, že o tom už nemusíme debatovať. Ale mal si si z toho vziať aj niečo iné. Nielen ten chlapec stál sám na hranici a musel sa rozhodnúť, aj my sme to už zažili a aj teba to čaká. Aj ty sa raz budeš musieť rozhodnúť, či pichneš, alebo nie, a ak áno, či zutekáš alebo vydržíš. Či tú hranicu dokážeš prekročiť, alebo si iba sliziak prilepený na kôre stromu, roztrasený od strachu. Každý z nás tou skúškou musel prejsť a ja by som bol rád, keď príde rad na teba, aby si sa poradil, skôr než sa rozhodneš.“ 

Krauz zadusil cigaretu a tvrdo sa zahľadel Burgerovi do očí. 

„Tak toto som mal pochopiť? A kvôli tomu toľko dní výcviku?“ 

„Nepodceňuj...“ 

„Nie, to by som si nedovolil. Podceňovať, to nie. Obstojím, nebojte sa, neposeriem sa! Len keby už nejaká prišla, veď ani len poriadnu vraždu som ešte nezažil, nieto ešte skúšku!“ 

Burger iba ticho fajčil a Hanzel si kontroloval špinu za nechtami. 

„Ak je to všetko, išiel by som domov,“ navrhol Krauz. 

„Aj my už ideme...“ 

Rozlúčili sa kývnutím a Krauz odišiel. 

„Je lepší, než som si myslel,“ nadhodil Hanzel. 

„Len počkaj, ešte mu nebolo do plaču,“ vzdychol si ticho Burger. 

Krauz prebehol ulicou a počkal si na električku. 

Mal šťastie, nečakal dlho. Sadol si úplne dozadu, hlavu si oprel o okno. Zahľadel sa na ubiehajúci asfalt a dal sa učičíkať monotónnym vibrovaním skla. 

Kým zaspal, ešte si vzdychol: „Nebolo mi dobre v uniforme? Načo som sa sem pechoril, veď ma stále iba strašia.“ 

20 

„Viktor, ja ti hovorím, že lozia za mnou stále!“ 

„Ale, prosím ťa! Yvette, upokoj sa a prestaň jančiť, prečo by sledovali práve teba, veď nerobíš žiadnu protištátnu činnosť, tak čo?“ 

„A čo ten telefón? Nikdy nám v telefóne tak podozrivo nešumelo a nepraskalo ako teraz!“ 

„Nešumelo, nepraskalo, to máš z tých francúzskych kriminálok! Vykašli sa na Delona aj na Belmonda a budeš to vidieť inak.“ 

„Tak mi vysvetli, prečo ma už dvakrát nespojili s matkou?“ 

„Je to medzinárodná linka, možno bola fakt preťažená.“ 

„Preťažená? Vždy som sa dovolala, iba v poslednom čase je linka do Paríža akási preťažená! Zaujímavé! A prečo sa nemôžem spojiť s otcom? Aj linka na našu ambasádu je preťažená?“ 

„Yvette, prosím ťa...“ 

„To si naozaj taký slepý, alebo iba vystrašený?! Ty si neuvedomuješ, alebo radšej nechceš uvedomiť, že nás sledujú?“ 

„Nenamýšľaš si tak trochu? Prečo by práve nás dvoch sledovali? Čo sme špióni, alebo čo?“ 

„Ako dlho si nemohol lietať?“ 

„Pol roka...“ 

„Skoro trištvrte! A mne okamžite po svadbe zakázali tlmočiť pre Francúzov, a nielen to, aj akýkoľvek styk s nimi. Matke sa nemôžem dovolať už mesiac a s otcom som nehovorila ešte dlhšie! Ja ti hovorím, že niečo sa deje, a mám taký nepríjemný pocit, akoby sa okolo nás sťahovala slučka.“ 

Viktor si pošúchal tvár a snažil sa usmiať. Dúfal, že ju trochu upokojí. Asi sa mu to nepodarilo, lebo manželka si nervózne naliala ďalší pohárik koňaku a hodila ho do seba. 

„Dobre, tak daj aj mne,“ požiadal o koňak, hoci pred chvíľou odmietol. Zajtra mal letový deň a dvadsaťštyri hodín pred výcvikom nikdy nepil. 

Odchlipol si z koňaku a zamyslel sa. Aj on si to už všimol, vlastne hneď, ako mu zakázali lietať, hneď o pár dní si všimol, že v telefóne sa po zdvihnutí slúchadla ozýva podozrivý praskot a párkrát sa za ich autom ťahala sivá volga s nenápadnými chlapíkmi, ale keď sa pozrel do spätného zrkadla, po chvíli už boli preč. Nechcel panikáriť a Yvette nič nehovoril, ale teraz, keď si to všimla aj ona, musel uznať, že niečo sa naozaj deje. 

„Viktor, pozri sa, čo sa robí v Poľsku, Solidarita naberá na obrátkach, získava si čoraz väčšiu vážnosť, už ich rešpektujú aj zahraničné agentúry. A pozri sa, čo robia východní Nemci – začínajú sa nenápadne sťahovať do Maďarska.“ 

„No vidíš, spriatelená socialistická krajina!“ 

„A odtiaľ do Rakúska, ty somár! Na ministerstve to vrie, každý deň sa dostávam k novým a novým informáciám. Ver mi, niečo sa melie a mali by sme niečo robiť!“ 

„Čo robiť?“ 

„Viktor...“ zaváhala. Poznala ho veľmi dobre a vedela, že to, čo sa mu chystá navrhnúť, ho zaskočí. „Viktorko...“ 

„Prosím ťa! Vieš, ako to neznášam!“ 

„Prepáč, tak teda miláčik,“ vzdychla si. 

Jej hlas znel odrazu jemne a pokojne, tak pokojne, až sa Viktor strhol a prekvapene si ju premeral. Už nejačala, už sa nezaháňala rukami, iba pokojne sedela, hľadela mu do očí a rozvaha a odhodlanie z nej len tak sršali. 

„Vidíš sám, čo sa deje okolo nás dvoch a okolo nás všetkých. Je najvyšší čas sa rozhýbať. Vieš veľmi dobre, ako ťa mám rada, a vieš, že neurobím nič, s čím by si nesúhlasil, preto ťa chcem poprosiť, aby sme sa o všetkom pokojne porozprávali. Vypočuj ma. Navrhujem ti, aby sme išli na výlet. Dostanem nás von, tam nám pomôže mama aj otec. Začneme znovu...“ 

Viktor vypil, prudko vstal a zamieril k oknu. Bezmyšlienkovito odhrnul roletu a zagánil na ulicu pokrytú inovaťou. 

„Už sme o tom hovorili,“ zašepkal a jeho teplý dych urobil na okne zarosenú machuľu. 

„Hovorme znova,“ zaprosila. 

Viktor si všimol, že v sivom aute zaparkovanom v rade sa za predným oknom objavil plamienok. Niekto niekomu pripaľoval cigaretu. Znechutene mykol roletou a vrátil sa na sedačku k manželke. 

„Tak hovorme, miláčik. Veľmi si vážim, čo si práve povedala, ale moje stanovisko poznáš, ja nikam nejdem. Žiadne nebezpečenstvo nám nehrozí, ani nám dvom, ani nám všetkým. Vieme sa obrániť, neboj sa, viem, čo hovorím, na jednej z našich najlepších zbraní lietam, a ak by sme ich mali málo, Sovieti nám pošlú ďalšie. Nenechali nás v tom v šesťdesiatom ôsmom a nenechajú nás v tom ani teraz, neboj sa. Žiadne nebezpečenstvo nehrozí, a ak by predsa, aj tak nemôžem utiecť, naopak, som vojak, musím sadnúť do lietadla a brániť tento štát, túto republiku, kde som sa narodil, vyrastal, vyštudoval a kde teraz pracujem. Tu som doma a tu aj ostanem.“ 

Nahol sa k nej, objal ju. Nebránila sa, iba sedela trochu našikmo. Chvíľu tak meravo sedeli v nepohodlnom objatí, potom slabo prikývla. 

Prikývla znova, akoby si niečo rozmyslela. 

„Asi máš pravdu, tu sme doma. Prepáč, bol to iba pokus. Poznám tvoje stanovisko a na tom, čo som povedala, trvám. Mám ťa naozaj rada a bez tvojho súhlasu nespravím nič, čo by nás dvoch mohlo ohroziť.“ Primkla sa bližšie, aby sa mohli objať pohodlnejšie. Potom pokračovala: „Máš pravdu, že ak budeme držať pokope, tak nám nič nehrozí. Naša láska prekoná všetko. Dôverujem ti a som si istá, že ma ochrániš, nech si tí vonku špicľujú, koľko chcú.“ 

„Takto sa mi páčiš,“ zašomral a siahol jej do výstrihu, kde sa jej vlastnícky zmocnil ňadra. 

„Okrem toho,“ zastonala, „čo by sa nám vlastne mohlo stať?“ 

Posledné slová už iba mumlala, lebo s dvoma jazykmi v ústach sa ťažko vyjadruje aj tlmočníčka inak ovládajúca šesť jazykov. 

Yvette sa už chystala na obed, ale zdržali ju výkazy zo služobných ciest za minulý mesiac a plán ciest na budúci mesiac. Vedúci jej dával túto agendu na vybavenie so sadistickým úškrnom a Yvette si bola istá, že je to z jeho strany forma dlhodobého premysleného psychického týrania. Dobre vedel, ako rada by si aj ona zabehla do Paríža, do Amsterdamu, alebo aspoň do tej obyčajnej Viedne, toť kúsok za najbližším poľom. 

Prehodila ešte pár stránok na stole a práve, keď sa chystala odísť na obed, otvorili sa dvere a do kancelárie jej vpochodoval vedúci s dvoma mužmi v tmavých oblekoch s kravatami tesne utiahnutými pod krkom. 

„Súdružka Žemľová, ehm, toto sú súdruhovia z Bezpečnosti, prišli za vami...“ 

Ale súdruhovia z Bezpečnosti nedali vedúcemu ani dohovoriť, poradili si aj sami, veď to nerobili prvý raz. 

„Súdružka Žemľová?“ spýtal sa jeden úplne zbytočne, veď vedúci hádam len pozná svojich podriadených a nezaviedol by ich do cudzej kancelárie. 

„Áno.“ 

„Môžeme vidieť vaše doklady?“ 

Yvette vyvalila oči. 

„Doklady?“ 

„Doklady totožnosti!“ 

Yvette zalovila v kabelke a vybrala hrubé kožené puzdro na doklady. Otvorila ho a vytiahla občiansky preukaz. 

„Nech sa páči...“ 

Muž jej ho vytrhol z ruky, otvoril, ledabolo skontroloval fotografiu, meno a pokračoval. 

„A ďalšie?“ 

„Ďalšie?“ 

„Vodičský preukaz!“ 

Yvette mu podala aj ten, ale príslušník si to odrazu rozmyslel. 

„Alebo, viete čo, dajte to sem celé,“ a kým sa stihla spamätať, vytrhol jej puzdro z ruky. 

„Ale to...“ 

„Mlčte!“ 

Muž vytriasol na stôl všetky doklady a vzal si iba pas. Občiansky preukaz hodil späť na kôpku. 

„Z moci úradnej vám zabavujem váš pas pre ďalšiu služobnú potrebu,“ oznámil jej stroho a pokračoval. „Tu máte,“ zalovil v náprsnom vrecku na saku a podal jej obálku, „úradnú predvolánku na výsluch. Dostavíte sa zajtra ráno o pol ôsmej na uvedenú adresu, všetko ostatné máte uvedené na predvolánke. Česť práci, súdružka!“ 

Viac sa s ňou už nezahadzovali a ako jeden vypochodovali z kancelárie. Vyšli tak rýchlo, že vedúci ani nestihol zareagovať a vyprevadiť ich, iba tam stál ako soľný stĺp a vyvaľoval oči, lebo niečo také na pôde ministerstva ešte nezažil. Aj chcel na zmiernenie trápnej situácie poznamenať čosi v tom zmysle, že to je škandál, ale napokon sa zmohol iba na tiché „Prepáčte, pani Žemľová“ a vytratil sa von. 

Yvette chvíľu sedela, až potom si uvedomila, že nie je ani opretá, ani nad stolom, jednoducho zamrzla v priestore na polceste a iba nechápavo civela. 

Konečne sa nadýchla a zvalila sa na operadlo. Opäť sa nadýchla a prudko vydýchla. 

„No doriti...“ skomentovala úradný výkon súdruhov z Bezpečnosti a začínala si naplno uvedomovať, čoho bola práve svedkom. 

Otvorila obálku a z pečiatky v hornom rohu sa dozvedela, že po nej zatúžili súdruhovia zo Štátnej bezpečnosti. 

Ako v kŕči sa vrhla na telefón a bleskovo vytočila číslo. 

„Vojenské letisko. Koho vám spojím?“ 

„Éé...“ zaváhala Yvette a rozmyslela si to. „Prepáčte, to bude asi omyl,“ a položila. 

S rukou na telefóne behala očami po rozhádzanom stole a horúčkovito premýšľala. Odrazu jej pohľad padol na plán služobných ciest na budúci mesiac. Stiahla ruku z telefónu a opäť sa pohodlne oprela. Vzala si plán a hľadala. Konečne našla, čo potrebovala. 

Zo zásuvky vybrala čistý list papiera a bez dlhého premýšľania začala písať. Písala skoro polhodinu a zapísala dva listy papiera, vložila ich do obálky a zalepila. Vybehla o poschodie vyššie, upravila sa, odkašľala si a jemne zaklopala. 

„Á... Yvette, som rád, že ťa vidím! Poď ďalej, dievča. Kávičku?“ 

„Nie, ďakujem, ešte som neobedovala. Idem za vami s prosbou.“ 

„Vopred splnené, len smelo.“ 

Kuriér ministerstva zahraničných vecí, ktorý mal na budúci týždeň plánovanú cestu do Paríža, bol otcov dlhoročný priateľ a Yvette poznal odmalička. 

„Z plánu služobných ciest som vyčítala, že v pondelok idete do Paríža.“ 

„Áno, bežná kuriérna pošta a ako vždy aj pár pedantne zapečatených obálok, čo ti budem vysvetľovať, veď to poznáš.“ 

„Bohužiaľ, už iba zo spomienok.“ 

„Viem, viem... Viem, čo teraz robíš, ale život je už taký, človek nemôže mať všetko. Ale kvôli mojim rozumom si asi neprišla, však?“ 

„Nie, chcela som sa spýtať, či budete aj s otcom.“ 

„Určite.“ 

„A do toho vášho diplomatického kufríka by sa ešte jeden list nezmestil?“ 

Muž vstal, otvoril dvere a vyklonil sa von. Skontroloval chodbu, zamkol za sebou a prisadol si tesne k Yvette. Nahol sa k nej, až potom zašepkal: „Odrezali ťa od otca?“ 

„Uhm.“ 

„Spojovateľka ti povedala, že linky sú preťažené?“ 

„Uhm.“ 

„Ako dlho nemáš od otca správy?“ 

„Vyše mesiaca.“ 

„Stalo sa ešte niečo?“ 

„Dnes mi policajti vzali pas a zajtra mám ísť na výsluch.“ 

„Ešte niečo?“ 

„Nie.“ 

Muž sa vrátil na svoje miesto za stolom a sťažka si pošúchal tvár. 

„Už som to na ministerstve zažil, tiež neuvážený sobáš s politicky závadnou osobou. Bývalý kolega. Uštvali ho a dohnali k samovražde. Vedela si, do čoho ideš.“ 

„Vedela, otec ma varoval, ale ja som si nevzala politicky závadnú osobu.“ 

„Tvoja matka je politicky závadná osoba, a teda si politicky závadná aj ty, a sobášom sa ním stal aj tvoj manžel, pretože robí to, čo robí, už chápeš? V tomto štáte je politická závadnosť dedičná, a čo je ešte horšie, aj chytľavá. Postupne ju chytia všetci v rodine.“ 

„Už chápem. Dnes to už chápem. Otec ma varoval, ale neverila som mu.“ 

„Jemu môžeš veriť, aj on si kvôli matke preskákal svoje.“ 

„Takže?“ spýtala sa Yvette a zo saka vybrala list. 

Muž ho prevzal a poťažkal, akoby list svojou váhou mohol preťažiť lietadlo. 

„Chápeš, o čo ma žiadaš?“ 

„Chápem. Viem, že vás tým ohrozujem.“ 

„Dobre, som si istý, že keby to nebolo naliehavé, nežiadala by si ma o to.“ 

„Určite.“ 

„V poriadku, zariadim všetko tak, aby si bola spokojná, neboj sa.“ 

„Veľmi pekne vám ďakujem a... Dajte otcovi aj toto...“ nahla sa ku kuriérovi a pobozkala ho na líce. 

„Odovzdám, ale radšej mame, tvoj otec sa nerád holí a mňa to šteklí.“ 

21 

Po štyroch rokoch výsluchov v Molnárovej kancelárii zažila Dana konečne zmenu, ale vôbec nie k lepšiemu. 

Zoznámila sa s poručíkom Zlochom. 

„Poručík Zlocha,“ povedal sucho kapitán Molnár a bradou kývol ku kolegovi. „Od dnešného dňa mi bude pomáhať s vaším prípadom.“ 

„Ja som už prípad?“ 

„A nie? Čo sa čudujete, súdružka Hauskrechtová, pre mňa ste jeden veľký nevyriešený prípad!“ 

Poručík vstal a celkom spoločensky jej podal ruku. Dane to vôbec nebolo príjemné, ale netrúfla si ruku nepodať. Dlaň mal vlhkú a Dana si z kabelky vybrala vreckovku, akože si utrela nos, a veľmi pedantne si vyšúchala dlane. 

Zlocha jej bol nesympatický od ich prvého zoznámenia. Nemala rada hrdzavých mužov, čudne kyslo páchli, a tento v obnosenom, dávno nepratom saku páchol naozaj prenikavo. Navyše mal silný predkus, a keď sa na chvíľu zabudol a prestal sa kontrolovať, predné zuby mu vybehli ako zajacovi. 

„Prišiel vám v poslednom čase, myslím od nášho posledného stretnutia, nejaký list od otca?“ Pýtal sa iba Molnár, Zlocha si sadol do kresla v rohu a len pozoroval. 

„Nie, veď mi poštu kontrolujete.“ 

„Mám na mysli inou cestou, nie poštou.“ 

„Inou? Akou inou?“ žasla Dana. 

„No len sa nerobte, ani my nie sme včerajší! Štvavé západniarske svine si vedia nájsť cestičky, ak chcú. Tak čo, prišiel?“ 

„Nie,“ odvetila pravdivo, lebo o žiadnych cestičkách nevedela a list jej naozaj neprišiel. 

„Len aby! Viete, že sa dopúšťate trestného činu, ak niečo také zatajíte?“ 

„Viem, už ste mi to povedali asi stokrát. Neprišiel a s otcom nemám žiadny kontakt.“ 

Výsluch sa niesol presne v tom duchu, v akom sa niesli desiatky predtým. Molnár sa stále vyhrážal a podozrieval ju a ona sa stále iba bránila. Na konci neplakala, už dávno na konci výsluchov neplakávala, časom si zvykla. 

Ale koniec tohto výsluchu bol predsa len iný ako tie predošlé. Dana zažila šok. Keď sa s ňou Molnár milo rozlúčil: „Môžete už vypadnúť, súdružka Hauskrechtová!“ Zlocha vstal a odprevadil ju nielen k výťahu, ale až von pred budovu. 

„Máte chvíľu čas?“ 

„Načo?“ 

„Chcem vám niečo povedať, ale nechcel som pred Molnárom. Pozývam vás tamto do bistra na kávičku. Čo vy na to?“ 

„Do bist... na kávičku?“ žasla Dana a nechápavo sa zahľadela cez ulicu, akoby tam nestálo bistro, ale horská dráha. 

Objednala si pomarančový džús, kávu nikdy nepila. 

„Viete, som tu nový a poviem vám otvorene, niektoré metódy mojich kolegov sa mi vôbec nepáčia. Napríklad to, ako na vás dnes Molnár hulákal.“ 

„Bolo aj horšie, už som si zvykla.“ 

„Alebo čo spravili s vašimi listami.“ 

„Odkiaľ to viete?“ 

„Mal som možnosť preštudovať si váš spis.“ 

„Aha.“ 

„Bol som pridelený k Molnárovi a asi sa budeme vídať častejšie, slečna Hau... Prepáčte, môžem slečna Danka?“ 

„No...“ zaváhala. 

„Ďakujem, takže, slečna Danka, ja si celú našu spoluprácu predstavujem trochu inak a o tom som sa s vami chcel porozprávať, vlastne poradiť. Nechcem, aby ste vo mne videli policajta...“ 

„Prepáčte, ale policajti sú v Rakúsku, vy ste príslušník.“ 

„Ako? Aha, iste, iste, samozrejme. Vidím, že metódy môjho kolegu, nech sú akokoľvek vyšinuté, sa na vás predsa len podpísali a niečo ste sa naučili. Ale nie o tom som chcel. Chcel by som, aby ste vo mne nevideli iba príslušníka, ale svojho spojenca a pomocníka. Od dnešného dňa, keď budete niečo potrebovať, stačí zatelefonovať...“ 

Zlocha sa rozplýval skoro hodinu a nechcel Danu pustiť skôr, kým mu nepotvrdila, že našla v ňom svojho najlepšieho kamaráta, skoro až životnú oporu, na ktorú celý život čakala. Radšej mu to sľúbila, lebo sa začal naťahovať za jej rukou na stole a jeho stále vlhká dlaň jej išla na nervy. 

Zlocha sa vrátil do budovy a ona ako v mrákotách kráčala ulicou. Bola naozaj zmätená, to jediné Zlocha dosiahol, ale že by ho považovala za svojho kamaráta, to ani náhodou. Hoci... chvíľami sa neubránila pocitu, vlastne skôr zbožnému želaniu, mať medzi nimi kamaráta a zažiť aj iný než uhulákaný výsluch plný urážok a vyhrážania. 

Zlocha sa vrátil na pracovisko a zamieril rovno do kancelárie náčelníka. Molnár bol už tam. 

„Takže ako, súdruh Zlocha?“ 

„Súdruh náčelník, myslím si, že na prvýkrát to dopadlo celkom dobre. Zoznámili sme sa a prelomil som ľady. Začína mi dôverovať.“ 

„Výborne, len tak ďalej. Takže, súdruh Molnár, vy budete ďalej konať čisto úradne – čím drsnejšie, tým lepšie – a pripravíte kolegovi čo možno najlepšiu pozíciu na nadviazanie bližšieho kontaktu s objektom. Otázky? Žiadne? Tak do toho a počítajte s tým, že čas sa nám kráti. Sovietski kolegovia už majú informácie, že inžinier Hauskrecht je na konci výskumu, a opäť oňho začali prejavovať eminentný záujem, tak aby sme si neurobili hanbu!“ 

Nasledovali dva výsluchy a Molnár sa činil, reval, až striekali sliny po celej kancelárii. Oba výsluchy skončili v bistre oproti a Zlocha ju upokojoval ako ozajstný tajný spojenec, možno by ju aj počičíkal, keby si mu sadla do lona, ale nesadla si. 

Po ďalšom výsluchu ju pozval do kina, ale rázne odmietla. Na druhý deň ju čakal aj s autom pred rafinérkou a na ďalší deň znova. Na ďalší deň zas. Dievčatá z fabriky sa začali uchechtávať a šepkať si, tak radšej súhlasila, len aby ju prestal prenasledovať. Po kine ju zaviezol domov a po posledných slovách na rozlúčku sa o niečo pokúsil. Nahol sa k nej a chcel ju pobozkať. Vyletela z auta ako namydlený blesk a triasla sa odporom ešte aj pod sprchou, aj v posteli a do rána sotva zažmúrila oko. 

Pokúsil sa znova, tentoraz počas výsluchu. Molnár musel služobne súrne odísť a ostali sami. Zamkol za ním dvere a pokúsil sa ju zvaliť do kresla, ale zaťala mu nechty do líca a zasyčala mu do tváre: „Pritlačím a potiahnem...“ 

Bolelo to a pochopil, že to myslí naozaj vážne a že by to mohlo bolieť oveľa viac, tak sa upokojil a zliezol z nej. Molnár sa o chvíľu vrátil a bol z neho ešte väčší hulvát než predtým. Pľul síru a chrlil oheň, ale Dana už začínala chápať, že sa stala objektom nechutnej bábkovej hry a jednotlivé bábky sa jej začali celkom jasne črtať na pozadí červeného plátna. 

Dedovi o tom nepovedala, hoci mali dohodu, že po každom výsluchu mu všetko podrobne porozpráva. Dedo sa vždy zamyslel, dlho mlčky sedel s dlaňami zaseknutými medzi kolenami a potom jej dlho rozprával, čo to malo znamenať a s čím môže rátať nabudúce. Pripravoval ju na ďalší výsluch, aby nebola prekvapená. 

S novým vývojom výsluchov nemohol počítať ani on a Dana radšej mlčala, nechcela, aby sa trápil ešte viac. 

Zdôverila sa iba trénerovi. Počúval ju veľmi pozorne a mocnou rukou bezmocne žmolil lem uteráka. 

„Tie svine hnusné,“ uľavil si, keď skončila. „Je to ich špinavá taktika, chcú ťa zlomiť.“ 

„To viem, no netuším, čo mám robiť.“ 

„Zatiaľ vydržať, niečo vymyslíme, neboj sa,“ pohladil ju po vlasoch. 

„Bojím sa, že niečo chystajú.“ 

„Nie, neboj sa, len vydrž.“ 

Boli to iba prázdne slová útechy a tréner to dobre vedel, ale pomôcť jej nedokázal. Od zúrivosti šmaril uterák do kúta, zaťal päste a očervenel v tvári, ale až keď Dana odišla, aby ju nevystrašil. 

Prišlo ďalšie pozvanie do kina a potom aj na večeru. Dana otvorene povedala, že v tom nemieni pokračovať, ale Zlocha sa iba usmial a bol vytrvalý. Nielenže ju znova čakával pred fabrikou, navštívil ju aj na pracovisku, s vedúcim sa zavreli do kancelárie a hodinu si štebotali. Po hodine vyšiel Zlocha so širokým úsmevom na tvári a vedúci si utieral čelo prepotenou vreckovkou. 

Dana súhlasila s ďalším kinom, nechcela robiť ľuďom okolo seba zbytočné problémy. 

V marci prišiel posledný z výsluchov a čas ich tlačil, tak to na ňu konečne vybalili. 

Dvaja policajní smradi jej dnes dali zabrať. Boli dobre pripravení. Prvá otázka jej doslova vyrazila dych. Vychrstol ju na ňu nadporučík Zlocha, hrdzavý sliziak s množstvom hnedých bodiek po celej tvári a krku. Bola si istá, že ich má aj po celom tele, po celej chorobne bielej pokožke, akú majú všetci hrdzaví policajti. Odporný hrdzavý chlap s veľkými prednými zubami, ktoré nevedel schovať, ani keď zavrel ústa, čo sa mu stávalo málokedy, lebo sa strašne rád počúval. 

„Súdružka Hauskrechtová, chcete o dva týždne vidieť svojho otca?“ vyceril na ňu rezáky. 

Kapitán Molnár stál opretý o skriňu a pozorne sledoval jej reakciu. 

Skoro omdlela. 

„Otca?“ 

„Otca!“ 

„Vidieť?“ 

„Vidieť.“ 

„On príde sem? Vy mu to dovolíte?“ 

„To nie, ale mohli by ste vycestovať za ním.“ 

„Vyc...“ nevládala dokončiť. Mala sto chutí vrhnúť sa na Zlochu a vybozkávať ho, a ak by to pomohlo, dala by mu aj jazýčkovú, veď vyvracať sa mohla cestou na električku. 

„Áno, vycestovať.“ 

„Do Nemecka?“ 

„Nie, do Nemecka nie, bolo by to trochu inak.“ 

„Ako... inak?“ zaváhala Dana a začala niečo šípiť. 

„Situácia sa zmenila,“ ujal sa slova Molnár. „My sme vás vlastne celý čas sledovali a predvolávali iba kvôli tomu, či neudržiavate nelegálny kontakt s otcom, či nevyvíjate nejakú protištátnu činnosť, ale ako sme sa presvedčili, vy na to jednoducho nemáte. A váš otec takisto nie. Presvedčili sme sa, že ste slušné dievča. Ďalšie sledovanie vašej osoby je bezúčelné a bolo by to iba zbytočné mrhanie našimi silami. Vedenie sa rozhodlo ukončiť s vami spoluprácu. Navyše, berte to ako formu ospravedlnenia, chceme vám umožniť stretnutie s otcom. Koncom marca bude vo Viedni kongres, niečo ako medzinárodná porada o využívaní... o využívaní...“ Molnár zaváhal a musel použiť poznámky na stole. „O využívaní fosílnych palív!“ víťazoslávne zajasal a milo pokračoval: „Posielame tam našu delegáciu a vás by sme zaradili...“ 

„Mňa?“ žasla Dana. 

„Vás! Je pravda, že nie ste inžinierka ani žiadna veľká vedkyňa, ale vyštudovali ste strednú chemickú, pracujete vo fachu a okrem toho nech tie svine západniarske vidia, ako sa tu staráme o mládež, aké im dávame možnosti, a nech nás už prestanú osierať v Slobodnej Európe, že tu potláčame nejaké ľudské práva, či čo! Jednoducho pôjdete do Viedne na kongres a budete sa pekne usmievať, to je všetko. Ste príťažlivá mladá žena a takým patrí budúcnosť.“ 

Dana bola ticho. 

„No čo ste taká seknutá?“ 

„Som... trochu zaskočená, pá... súdruhovia...“ koktala. 

„Nemusíte byť, všetko je to veľmi jednoduché. Napíšete otcovi list. Tento list dostane, o to sa postaráme. Pozvete ho na kongres do Viedne a konečne sa stretnete. Samozrejme, dáme vám aj finančné prostriedky, pár šilingov sa určite nájde, a vybavíme vám nový pas. A môžete počítať aj s tým, že s predvolánkami je koniec, už žiadne výsluchy. Váš spis pôjde na skartáciu. Tak čo poviete, akí sme?“ 

Dana tušila, akí sú, ale bála sa im to povedať. 

„Ja neviem...“ váhala. 

„Čo neviete!?“ žasol pre zmenu Molnár. „Ja vám tu ponúkam stretnutie s otcom po neviem koľkých rokoch a vy na to iba, že neviete? Ja vám nerozumiem, súdružka!“ 

Vyžiadala si čas na rozmyslenie. 

„Čas? Žiadny čas! O čom chcete premýšľať? Dám vám papier a pero a ten list napíšeme hneď teraz!“ 

Ani to sa jej nepozdávalo. Molnár by ju najradšej roztrhal v zuboch, ale súdruh náčelník vydal jednoznačné pokyny a namiesto zubov jej museli dnes ukazovať iba úsmevy. 

Vybojovala si aspoň jednodňový odklad. 

„Tak dobre,“ kapituloval Molnár, no vrelo to v ňom ako v tlakovom hrnci. „Ale zajtra ráno vás tu chcem vidieť ako na koni, a už žiadne vykrúcačky!“ 

Dana vyšla z budovy a ani nevedela, ako sa ocitla v parku. Bola ešte zima, no aj tak si sadla na lavičku a z celého dnešného dňa mala v hlave iba guláš. Nevedela sa upokojiť. Dýchala na doby, ako ju to učil tréner, a postupne získavala pevnú pôdu pod nohami. Rozohnala holuby, aby ju neotravovali, a snažila sa sústrediť. Konečne sa jej to podarilo a začala logicky myslieť. 

Jedno vedela naisto – teraz už musí povedať dedovi celú pravdu. 

Dedo ju pozorne počúval. 

Keď mu opisovala metódy hrdzavého Zlochu, iba pevnejšie zovrel kolená. 

Keď sa dostala k dnešnému výsluchu, dedo zabudol zavrieť ústa. 

„Ty – do Viedne?“ 

„Tak to navrhli.“ 

„A máš otcovi napísať list?“ 

„Tak to navrhli.“ 

Dedo vstal a mlčky vyšiel na záhradu. Posadil sa pod čerešňu a dlho iba hľadel do diaľky. Keď sa vrátil, pohladil vnučku po vlasoch. 

„Asi budeme potrebovať pomoc, toto je veľmi vážne a ja ťa už nedokážem ochraňovať, vnúčatko moje,“ vzdychol si a Dane sa odrazu zazdalo, že zostarol o desať rokov. „Musíš sa začať obraňovať aj sama a myslím to vážne, ja... som už starý a naozaj nevládzem, už nevládzem...“ 

22 

Krátko pred večierkou sa chodbou rozľahol hlas dozorného roty. 

„Šeborbor k veliteľovi!“ 

Hneď nato sa rozleteli dvere veliteľa a major Fris vybehol za dozorným. 

„Vy idiot!“ reval pošepky. „Keď som vám povedal, aby ste mi zavolali desiatnika Šebora a desiatnika Bora, tak určite nie hulákaním na celú rotu! Máte ísť za nimi na izbu! Neviete, koho mám v kancelárii!?“ 

Dozorný sa schúlil a očakával pohromu, prinajmenej pár zaúch, ale major iba bezmocne zaťal päste, nechápavo pokrútil hlavou nad toľkou hlúposťou a, šomrajúc si neslušné slová z oblasti pohlavných orgánov, vrátil sa do kancelárie. 

Dozornému bolo jasné, že to pohnojil a že napätá situácia a veliteľova nervozita súvisia s dvoma autami za rotou. Prišli asi pred hodinou a vystúpilo z nich päť pánov v oblekoch a dlhých plášťoch a dvaja plukovníci v uniformách. Žiadali sa k veliteľovi roty a dozorný ich poslušne odviedol. Mohol si domyslieť, že sú to pracovníci kontrarozviedky v sprievode vyšších dôstojníkov zo štábu. Mohol, lebo v takú nočnú hodinu a na takých autách k nim nikto iný nechodil. A tiež si mohol domyslieť, že bude prúser, nech urobí čokoľvek a nech sa bude snažiť akokoľvek. 

Bleskovo sa rozbehol po chodbe, aby desiatnikov Šebora a Bora vyrozumel ešte raz a potichu, ale bolo už neskoro, už sa rútili chodbou a naprávali si saká a viazanky. A celá rota už vedela, že sa niečo chystá a v noci asi zažijú ostrý poplach. 

Slobodník Hríb sa práve chystal odostlať si posteľ, no využil situáciu a rozrušene sformuloval ďalšiu z nekonečného radu otázok. 

„Počul si?“ 

„Počul,“ zašomral Vrábel. 

„Zaznel signál Šeborbor.“ 

„No a?“ 

„Milan, niečo sa deje!“ 

„Deje.“ 

„Idem sa pozrieť...“ 

Hríb sa triasol od vzrušenia. Chcel vyjsť z izby, ale desiatnik ho zdrapol za rukáv. 

„Stano, zalez do postele, o chvíľu je večierka. Máme po službe, musíme sa vyspať. Je viac ako isté, že aj tak neprespíme celú noc.“ 

„Ale na chodbe sa niečo deje!“ 

„Už som ti povedal, že ak začuješ signál Šeborbor, je najlepšie zaliezť do postele a o nič sa nestarať, inak sa môžeš dostať do prúseru. Toto nie je naša vec!“ 

„Ale za barakom parkujú dve autá a vystúpili z nich...“ 

„Aj keby z nich vystúpil dedo Mráz, aj tak to práve nás dvoch nemusí tankovať!“ 

Ostatní chlapci na izbe s Milanom vrelo súhlasili a zaliezli na bidlá. Deka natiahnutá až po bradu bola najlepšou ochranou pred neplánovanou nočnou službou. 

Stano Hríb bol sklamaný. Slúžil iba krátko a na hranici sa zatiaľ nič nedialo, hoci v prijímači počul o devínskej rote rozprávky. Možno až teraz sa začalo ozajstné dobrodružstvo, ale Milan mu chcel všetko prekaziť. Bol sklamaný, no poslúchol. Zaliezol do postele a pokúšal sa zaspať. Márne. 

  Desiatnici Šebor a Bor sa v kancelárii veliteľa roty vystreli a mužom sediacim za dlhým stolom predviedli predpisové prsia. 

„Súdruh ve...“ 

„Ticho!“ zavelil major Fris a desiatnik Šebor ukončil hlásenie o príchode, akoby uťal. 

Muži v dlhých čiernych pláštenkách ani nehli brvou, plukovníci si iba potiahli z cigariet a major Fris pochopil, že má pokračovať sám. 

„Súdruhovia desiatnici, ste vzorní vojaci vzornej devínskej roty. Viete, čo to znamená, a viete, že služba na hranici na nás dennodenne kladie nové a nové úkoly... úlohy. Dnes bude na našej rote vykonaná akcia Uzávera, vás dvoch som určil do služby na najťažší úsek, pretože ste sa už osvedčili, a nemusím vám nič viac vysvetľovať.“ 

Desiatnici iba prikývli, netrúfli si ani ceknúť. 

„Ostatné vám povedia súdruhovia z... z... nadriadeného orgánu,“ zakoktal sa major. 

Muž v čiernej pláštenke sediaci na kraji kývol hlavou na veliteľa, čím sa mu poďakoval za dodržanie konšpirácie, a desiatnikom gestom naznačil, aby si sadli oproti nemu. 

„Súdruhovia, je,“ pozrel na hodinky, „deväť päťdesiatdeväť. Počkáme minútu, kým dozorný vyhlási večierku a rota stíchne. Potom pôjdete do zbrojnice a vyzbrojíte sa ako do riadnej služby. Výkonný poddôstojník je už informovaný, všetko vám vydá, ale nebudete s ním o ničom debatovať, hoci som si istý, že sa vás bude vypytovať. Zažili ste akciu Uzávera už trikrát a boli sme s vami mimoriadne spokojní, takže...“ zaváhal a pozrel desiatnikovi Šeborovi priamo do očí, „dúfam, že dnes sa zachováte presne ako minule. Akcia je prísne utajená v rámci mimoriadnej ochrany záujmov štátu. Žiadne reči, žiadne odpovede na akékoľvek otázky a po skončení akcie žiadne informácie smerom von, ani v sobotu na vychádzke na pive nie! Jasné?“ 

„Žiadne reči, súdruh plukovník!“ 

„Nehulákajte, Šebor, a nie som plukovník. Po vyzbrojení zaujmete vyčkávacie stanovisko v miestnosti zástupcu pre veci politické a budete čakať na pokyn. Potom bude činnosť ako vždy predtým, prevezieme vás na kótu dvanásť. Vy, desiatnik Šebor, zaujmete stanovište hore na špaku... pardon, chcel som povedať na strážnej veži, a desiatnik Bor zaujme stanovište sto metrov povyše prúdu Moravy na vyšliapanom mieste od rybárov pod tou veľkou nalomenou jelšou.“ 

„Pičkáreň,“ pomohol mu desiatnik Šebor. 

„Prosím?“ nechápal vyšší dôstojník z nadriadeného útvaru. 

„Tá nalomená haluz urobila v hlavnom kmeni takú zvláštnu podlhovastú jazvu... takú... no, podobá sa na ženskú... ženské...“ 

„Aha.“ 

„Tak tomu fleku hovoríme pičkáreň.“ 

„Aha.“ 

„Je tam v kôre vyobrazený aj frajter, mali by ste si to ísť pozrieť, je to naozaj zvláštny prírodný úkaz a...“ 

„Súdruh desiatnik!“ 

„Prepáčte, ja len kvôli obhliadke terénu, inak...“ 

„My ten terén poznáme!“ 

„Prepáčte, súdruh...“ 

„Večierkááá!“ ozvalo sa z chodby. Dozorný roty reval naozaj poctivo, lebo si u veliteľa chcel odčiniť predošlý prúser. 

Major Fris skontroloval čas na náramkových hodinkách a s uspokojením pokýval hlavou. Mal rád poriadok a dozorný roty dnes hlásil naozaj presne. 

„Tak pokračujem,“ ujal sa slova muž v pláštenke. „Prechod bude sledovať desiatnik Šebor z veže a po prechode začne ostrú paľbu. Desiatnik Bor nebude strieľať skôr, než začuje dávku od desiatnika Šebora. Je to jasné!?“ 

„Jasné!“ zarevali obaja a okamžite skrčili hlavy medzi plecia, lebo si uvedomili, že urobili chybu. 

„Krista vášho! Nemôžete revať tichšie?“ šepkal muž v pláštenke. 

„Prepáčte, to je zvyk z výcviku.“ 

„Tak sa na výcvik na chvíľu vykašlite! Buďte radšej ticho. Desiatnik Bor, viete kedy máte strieľať?“ 

„Viem, až po desiatnikovi Šeborovi.“ 

„Výborne. Obaja vystrieľate plný palebný priemer. Potom obaja vystrelíte svetlice. Vyčkáte na príchod veliteľa roty a ďalšia činnosť už bude pod jeho velením. Je to jasné?“ 

„Jasné,“ zašepkali. 

„Ak akcia Uzávera prebehne podľa našich predstáv, dostanete mimoriadnu odmenu tristo korún. Vyplatí vám ju veliteľ roty po skončení akcie mimo mesačnej výplatnej listiny.“ 

Desiatnici Šebor a Bor súhlasne prikývli. Tak to bolo aj na poslednej akcii. Odmena tristo korún pri mesačnom žolde stoštyridsať korún predstavovala viac ako dva mesiace ulievania a mohli slopať do nemoty. Boli radi, akcia ich začala o to viac zaujímať. 

„A dajte si pláštenky, ako máme my, v noci bude pršať,“ upozornil ich muž v čiernom a pozrel na Frisa. 

Major Fris pochopil a desiatnikom ukázal bradou na dvere. Aj oni pochopili, okamžite vstali a bez odraďovania vypadli von. 

Výkonný poddôstojník ich už čakal v sklade na konci roty. 

„To kvôli vám nemôžem spať? Vyjebanci skurvení! Čo zase zhovadíte tentokrát? Bude už tá tretia svetová, alebo si ešte môžem objednať Slávku z Riviéry.“ 

„Neslop v Riviére, netrtkaj Slávku a radšej študuj marxizmus, tam sa všetko dozvieš, aj o tretej svetovej. Kým sa rozhýbeš, daj nám výstroj aj na noc, aj na dážď a drž hubu.“ 

„Ako môžem držať hubu, keď sú za rotou dve autá kontrášov? Ráno sa ma budú všetci vypytovať, vy chuji!“ 

„Tak im povieš, že si dement a nič si z noci nepamätáš, a nebudeš ani veľmi klamať. Navaľ matroš a nekecaj!“ 

Výkoňák im vydal nočný výstroj, svetlice, baterky, pláštenky do dažďa, samopaly, ostré náboje, zásobníky. Vystrojil ich ako do ozajstnej vojny. 

„Boh s vami, súdruhovia,“ zaželal im na cestu. 

„Pánboh pomáhaj. Ústami generálneho tajomníka ÚV KSČ ti srdečne ďakujeme, hajzel jeden,“ poďakovali a zaliezli do kancelárie politruka. 

Desiatnici Šebor a Bor sa navzájom skontrolovali a dotiahli si upínacie pásy na výstroji. Nabili samopaly ostrými nábojmi a zatlačili poistku. 

„V pohode?“ 

„Som pripravený.“ 

„Ja tiež. Tak zaľahnime.“ 

Rozvalili sa na sedačke, nohy si vyložili na stoličky a zaspali nepohodlným pohraničiarskym polospánkom. Zaspala aj rota, ale tiež iba pohraničiarskym polospánkom, lebo nikto nevedel, ktorá čata si to dnes v noci zlízne. 

Hodinu po polnoci po nich prišiel Vyfuk osobne. 

„Vztyk!“ zašepkal. „Odchod! Tu máte kľúče.“ 

Desiatnika Šebora a desiatnika Bora naložili do vojenského gazíka a odviezli ich na kótu dvanásť. Vodič zastavil a otočil sa, aby sa presvedčil, či vystúpili v poriadku. 

„Držte sa, chlapci,“ povzbudil ich. 

„Aj ty,“ poďakovali a počkali, kým neodišiel. 

V úplnej tme si odrazu pripadali ako zabudnutí na konci sveta. Všetky pouličné lampy na úseku Devín – Devínska Nová Ves boli zhasnuté. Ani jeden rybár s mimoriadnym povolením loviť v hraničnom pásme nadnes nedostal povolenie ísť na ryby. Vojaci boli úplne sami v úplnej tme. Od rieky vial studený vietor. Striaslo ich. Desiatnik Bor zasvietil baterkou na cestu. 

„Sklop to a posvieť mi na zámku,“ požiadal ho Šebor. 

Desiatnik otvoril drôtenú bránku v plote pod strážnou vežou na kóte dvanásť a po vykopaných, trávou zamaskovaných schodíkoch zbehol dolu k rebríku na strážnu vežu. 

„Ty choď, vyleziem aj sám.“ 

Desiatnik Bor neposlúchol a počkal pod vežou, kým kamarát vylezie hore. Za normálnych okolností by bola jeho starostlivosť zbytočne prehnaná, ale teraz, keď mrholilo a kovové priečky boli klzké ako slimačia noha, bola obozretnosť na mieste. Až keď mu kolega zakýval, že je všetko v poriadku, vykročil chodníčkom do buriny. Po pár metroch prišiel na flek rybárov s neslušne odlomenou haluzou, ale dnes tu žiadny rybár nebol. Keď prebiehala akcia Uzávera, nesmel byť v hraničnom pásme nikto nežiaduci a desiatnik s uspokojením kvitoval pedantnosť nadriadených v tomto smere, lebo zízačov dnes naozaj nepotreboval. Celý priestor kóty dvanásť bol vyčistený a presne tak to potrebovali. 

Desiatnik Šebor hore na špaku vyšiel zo sklenej kukane, obtiahol samopal, oprel si ho o železné zábradlie a hlaveň namieril na Rakúsko. Vojna sa mohla začať. 

Desiatnik Bor na rybárskom fleku o sto metrov povyše prúdu Moravy si sadol na peň, obtiahol samopal a hlaveň namieril na Rakúsko. Vojna sa mohla začať aj na jeho úseku. 

Chudáci Rakúšania. Takú zodpovednú strážnu službu si ani nezaslúžili, ale aspoň spali spokojnejšie. Ani im nenapadlo začínať nejakú vojnu. 

Dve hodiny po polnoci vyšiel Vyfuk z kancelárie a ticho pošepol dozornému roty: „Pre tretiu čatu ostrý poplach Uzávera. Čas té nula dva, nula nula.“ 

„Vykonám, súdruh veliteľ,“ šepol dozorný a rozbehol sa k dverám, kde spalo prvé družstvo tretej čaty. 

Dozorný roty ani nepostrehol, ako sa z kancelárie veliteľa roty vytratili návštevníci v pláštenkách. Vbehol do izby a pomyksľoval veliteľom družstva. 

„Ostrý poplach Uzávera. Čas té nula dva, nula nula. Máte desať minút, skáčte, chlapci!“ 

Veliteľ družstva vyskočil z postele a zapotácal sa. 

„Desiatnik Kram...“ 

„Drž hubu, sú tu kontráši, asi máme naozaj ostrý poplach. Preber sa!“ 

„Kurva,“ prebral sa. 

Veliteľ družstva zobudil dvoch vojakov spiacich pri oknách. 

„Poplach Uzávera, vstávajte!“ zašepkal. 

Zblbnutí dlhým výcvikom vôbec nezívali ani nehromžili, ako mechanické stroje okamžite vyskočili z postelí, vyliezli na parapety, zrolovali čierne rolety a zatemnili všetky okná. Poplach Uzávera nesmel vidieť nikto zvonka, žiadny náhodný okoloidúci. Veliteľ družstva zatiaľ zobudil ostatných a v izbe sa to hmýrilo ako v mravenisku, no každý vedel, čo má robiť, čo si má obliecť a kam sa má postaviť. V absolútnom tichu, prerušovanom iba občasnými nedopovedanými povzdychmi ako... kur... do pič... ktorý kok... ja sa na to vy... sa družstvo v limite desať minút vystrojilo a nastúpilo na chodbu. 

„Vyfasovať zbrane a zaujať postavenie podľa rozpisu!“ zavelil veliteľ roty Fris a chlapci sa rozbehli do výzbrojného skladu po samopaly a ostré náboje. 

Dve hodiny a tridsať minút po polnoci sa krížom cez hlavnú cestu na kraji Devínskej Novej Vsi postavil vojenský gazík a vyskákalo z neho šesť pohraničiarov. Obkolesili gazík a zaujali palebné postavenie. Z Devínskej do Devína sa od tejto chvíle nedostala ani myš, ani keby mala priepustku podpísanú ministrom vnútra. 

Dve hodiny a tridsaťdva minút po polnoci sa krížom cez hlavnú cestu na kraji Devína pri cintoríne postavili dva vojenské gazíky a vyskákalo z nich dvanásť pohraničiarov. Obkolesili gazíky, zatarasili cestu hore do záhrad a zaujali palebné postavenie. Z Devína do Devínskej Novej Vsi sa od tejto chvíle nedostala ani myš, ani keby mala priepustku podpísanú samotným prezidentom. 

„Kurva aj s pojebanými kontrášmi. Už nám tu chýba iba dážď alebo kvapavka,“ vzdychol si jeden z vojakov. 

Oboje sa mu mohlo splniť, ale začalo sa to dažďom. Prišla spŕška, po nej ďalšia. 

„No, doriti, a mňa začalo svrbieť v rozkroku, chuji,“ priznal sa vojak stojaci pri gazíku. 

„Držte huby!“ zahriakol ich veliteľ čaty. 

Všetci si natiahli kapucne, sklonili hlavy a ako otužilý hrdina Paľko Korčagin všetci do jedného odolávali prívalu dažďa. Žiadna cigareta, žiadna baterka, oheň ani svetlo na zohriatie. Počas akcie Uzávera musel ľavý breh Moravy zostať v úplnej tme. 

Desať minút pred treťou prišli od Devína dve autá: jedno civilné, nová Lada 1 600 a vojenský gazík. Lada mala tmavé okná, dovnútra nebolo vidieť. Z gazíka vystúpil veliteľ roty Fris. 

„Ustúpte, nech prejdú,“ zavelil veliteľ roty. 

Muži sa rozostúpili a lada vyrazila po ceste k Devínskej Novej Vsi. Pod skalou na kóte dvanásť zastala a vodič vypol motor. Svetlá vypínať nemusel, spravil to už pol kilometra predtým. Na kótu dvanásť ho aj v úplnej tme priviedla hrubá lemovacia čiara na asfalte. Aj bez svetiel neomylne vedel, kde zastaviť, tento manéver mal natrénovaný opakovaným nočným nácvikom. Opakovaným do zblbnutia. 

V úplnej tme vystúpili z lady traja muži. Dvaja vo vojenských pláštenkách do dažďa, tretí, asi zablúdený turista, si neprečítal predpoveď na dnešnú noc a vystúpil iba tak, v tesilových nohaviciach a koženkovej bunde. Aby sa mu nešmýkalo, obul si plátenné tenisky, ale hlavu mal bez pokrývky. V ruke si niesol malý turistický batoh. 

Muži v pláštenkách ho odprevadili až k bráne v plote pod vežou. 

„Odteraz si Volfrám, nezabudni. Prejdi a daj sa riadne zaregistrovať ako emigrant. Do mesiaca sa prihlás u rezidenta vo Viedni, bude ťa čakať. Inžiniera ti nadženieme tak do dvoch mesiacov, asi to zladíme s tým chemickým kongresom, ale ak by to nevyšlo, počkáš a dostaneš nové pokyny cez mŕtvu schránku. Nerob nič na vlastnú päsť, všetko je pripravené, aj variant bé. Drž sa a veľa šťastia.“ 

Volfrám nepovedal ani slovo, prehodil si batoh cez plece, otvoril dreveno-drôtenú bránku v plote a zbehol po zamaskovaných schodoch. Prekročil druhú oplotenú líniu, na rozmočenom brehu rieky sa pošmykol, ale nespadol, iba sa zaknísal. Vošiel do rieky a išiel ticho, pokiaľ dosiahol na dno. Išiel naozaj ticho, ani raz nežblnkol. Hladina bola nízka, po dne sa dostal až do tretiny, potom začal plávať. Plával mocnými tempami, vôbec nedychčal, plával opatrne a nehlučne, bol vytrénovaný. 

Moravu preplával za štyri minúty, lebo tiekla mľandravo – Dunaj bol vysoký a zabrzdil jej tok. Prechod bol naplánovaný v spolupráci s hydrometeorologickým ústavom a muži v pláštenkách presne vedeli, akú má voda teplotu, ako rýchlo tečie a kedy začne pršať. Nič nenechali na náhodu, vybrali najsychravejšiu noc v týždni. 

Volfrám na druhom brehu vliezol do buriny, zakýval, že všetko je v poriadku, a zmizol v tme. 

Desiatnik Šebor sledoval celý prechod z plošiny špačkárne a podľa pokynov veliteľa minútu počkal, kým plávajúci muž nezmizol, až potom spustil ostrú paľbu. Prvá dávka rozčerila hladinu a narobila množstvo sústredných kruhov v jednej línii. Dávku ukončil, skôr než by mu zodvihlo hlaveň a mohol by zasiahnuť druhý breh. Medzinárodné dohody zakazovali strieľať na druhý breh, ale teraz kašľal na medzinárodné dohody, nesmel ohroziť utekajúceho muža. Až keď sa hladina upokojila, spustil druhú dávku. Presne mierenými zásahmi kosil mútnu vodu Moravy, ale rakúskeho brehu sa ani nedotkol. 

V tom momente spustil paľbu aj desiatnik Bor na stanovišti rybárov. On mal iné pokyny. Bol príliš nízko a nemohol strieľať na vodu – dávky samovoľne dvíhajú hlaveň samopalu a nešťastnou náhodou by mohol strieľať aj do buriny, kde bol Volfrám, preto strieľal iba do vzduchu smerom hore, ale jeho rachot bol rovnako dôležitý ako rachot desiatnika Šebora. 

Vojenská kontrarozviedka mala presné informácie o informáciách rakúskej strany – Rakúšania už dávno odhalili, že naši pohraničiari chodia vo dvojiciach – streľba iba z jedného samopalu by bola podozrivá, museli strieľať dvaja. 

Desiatnik Šebor na strážnej veži vyprázdnil štyri zásobníky po tridsať nábojov, odložil samopal a do revolvera na svetlice nabil bielu s padáčikom. Zodvihol ruku, privrel oči a stlačil spúšť. 

Ozvalo sa ostré pískanie, potom výbuch vysoko vo vzduchu a celý priestor pod skalou osvetlila svetlica na padáčiku. Knísala sa zo strany na stranu a na všetko a na všetkých vrhala rozkolísané tiene. 

Desiatnik Bor nelenil a tiež vystrelil svoju svetlicu. Pod skalou na chvíľu zavládol biely deň, ale ani v oslňujúcom svetle nebolo vidieť nič, iba dvoch ostražitých pohraničiarov. 

Lada s mužmi v premočených pláštenkách už dávno zmizla a Volfrám na rakúskej strane už vytrvalo klusal krížom cez oráčinu k prvému domu prvej rakúskej dedinky. 

Celý udychčaný, premočený a zablatený dobehol k drevenej bráničke a ani nemusel hľadať zvonček, pes mu vybehol v ústrety, oprel sa labami o plot a spustil uvítaciu reč, že ho bolo počuť až na viedenskom predmestí. 

O chvíľu sa otvorili dvere a nad nimi sa zažala žiarovka. 

„Was ist, was ist passiert?“ spýtal sa rozospatý sedliak. 

„Dobrý večer, som emigrant z Československa,“ odpovedal muž za plotom perfektnou nemčinou. „Toto je Markhof?“ 

„Je.“ 

„Preplával som Moravu, ale zbadali ma a strieľajú po mne. Som celý mokrý a asi aj zranený, potreboval by som pomoc!“ 

„Počul som, tí vaši ochrancovia vedia narobiť riadny rachot. Tak poďte ďalej, ale počkajte, kým uviažem psa.“ 

Sedliak uviazal psa a vpustil úbožiaka do domu. Pobavene pokrútil hlavou. Ak to takto pôjde ďalej, vykašle sa na hospodárstvo a otvorí si výcvikové stredisko pre atlétov. Už mal vymyslený aj slogan: Garantujem vám, že na mojom poli zabehnete stovku pod desať sekúnd, za potlesku československých socialistických guľometov. 

„Warten Sie hier, ich muss noch telefonieren.“ Sedliak ukázal na stoličku a pohol sa k telefónu na chodbe. 

Premočený utečenec sa unavene zvalil na stoličku v kuchyni a súhlasne prikývol. Nič iné od sedliaka nepotreboval, iba aby zatelefonoval na policajnú stanicu, že v kuchyni má ďalšieho. 

23 

Konečne sobota, vzdychla si v duchu Sylvia a potichu sa vytratila zo spálne. Zavrela sa v kuchyni, aby buchot riadu nezobudil dcéru a manžela, a začala variť. Dnes musela zvládnuť obed oveľa skôr, lebo matka sa rozhodla maľovať. Z bytu urobila stavenisko a Sylvia jej chcela prísť na pomoc. Maľovala kuchyňu, špajzu, kúpeľňu a chodbu, ale bordel mala v celom byte, tak jej, ako vzorná dcéra, chcela priniesť obed a Krauz, ako vzorný zať, mal domaľovať, čo svokra nestihla v piatok. 

Sylvia navarila paradajkovú polievku, čo bolo hneď, a udusila plátky bravčového pliecka, a aby sa nezdržiavala, spravila k tomu iba ryžu. Bola spokojná, obed mala už o desiatej, ako si naplánovala, a bolo dosť pre všetkých. 

Práve sa chystala zobudiť zvyšok rodiny, keď zazvonil telefón. Vybehla na chodbu a aj sa zhlboka nadýchla, že matke povie niečo od srdca, veď sa jasne dohodli, že nemá ráno vyzváňať, ale hlas v telefóne ju predbehol. 

„Kapitán Sedláček, operačné stredisko, dobrý deň prajem. Pani Krauzová?“ 

„Áno...“ 

„Manžel je doma?“ 

„Doma.“ 

„Môžete mi ho zavolať?“ 

„Už...“ 

Krauz spal spánkom spravodlivých, lebo domov prišiel až po polnoci. 

„Richard... Richard!“ 

„No?“ 

„Nejaké operačné stredisko.“ 

„Kde?“ 

„V telefóne.“ 

„Jáj... už idem...“ preberal sa a začínal registrovať svet okolo. „Je sobota?“ 

„Je,“ vyštekla podráždene Sylvia. 

„Tak nech idú do...“ 

„Tak mu to presne takto povedz!“ 

Krauz sa odplazil do chodby. 

„Krauz...“ 

„Kapitán Sedláček, operačné. Ty si nový na násilnej kriminálke?“ 

„No.“ 

„A kartičku kedy odovzdáš? Ako ťa máme nájsť, umelec!“ 

„Kartičku...“ jachtal rozospatý Krauz a žmolil si oko. 

Každý kriminalista musel mať na operačnom stredisku založenú kartičku so základnými údajmi, hlavne presnú adresu, aj poschodie, a telefónne číslo. Jednak pre prípad poplachu, ale na kriminálke hlavne preto, aby ich mohli buzerovať do práce hoci aj v sobotu, hoci aj na Vianoce. 

„Presne, kartičku!“ 

„Ale... ja som tam iba na zácvik.“ 

„Zácvik-nezácvik, keď ťa mám stiahnuť do roboty, musím vedieť tvoje číslo a adresu!“ 

„To je logické.“ 

„Ďakujem za uznanie. Tak ťa sťahujem do roboty.“ 

„Prečo? Veď je sobota!“ 

„Lebo to povedal Edo Burger. Máte čerstvú vraždu.“ 

„Doboha, musím ísť maľovať svokru...“ 

„Ty máš za svokru veľkonočné vajce?“ 

„Nie, kuchyňu...“ 

„Poteš ťa pánboh, chlapče. Takže sa priprav, posielam ti vozidlo PMJ, o pätnásť minút sú dolu!“ 

V slúchadle cvaklo a Krauz chvíľu nechápavo gánil na perforáciu v čiernom plaste. Opatrne sa obzrel, striaslo ho – Sylvia stála vo dverách do kuchyne a prepaľovala ho očami. 

„Tak sa už konečne môžeme pobaliť? Mama čaká aj s rozrobeným bytom.“ 

„Sylvinka, ja... musím...“ 

Sylvia tak treskla dvermi, až sa v Krauzovi pohli vetry. Aby to nedopadlo katastrofou, radšej zašiel na záchod. Nalačno ešte nikdy neto, ale asi už mal aj po raňajkách, takže smelo mohol. 

Napochytro sa opláchol a obliekol, z chodby si vzal dve jablká a dolu na chodníku si zapálil jednu rannú. Policajné raňajky môžu byť občas aj skromné, zvlášť ak má človek odrezanú cestu k chladničke. 

Kolegovia v uniformách prišli presne. 

„Práporčík Krauz?“ 

„Podpráporčík.“ 

„Tak naskoč.“ 

V aute to smrdelo mužským potom, zažratou špinou a vydýchaným vzduchom, takže sa cítil ako ryba vo vode. 

„Ako si sa taký mladý dostal na vraždy?“ zaujímal sa vodič, lebo mal rovnakú hodnosť ako Krauz, a ešte stále šoféroval auto s majákom. 

„Nesmieš byť najlepší, lebo takých nechcú z okresov púšťať hore, takých si nechávajú dolu, aby im robili výsledky a zvyšovali percento pátrania.“ 

„Ja som skoro najhorší. Podľa tvojej teórie by som už mal byť na ministerstve!“ 

„Tak to tiež nie je najlepšia stratégia, takých zas nechcú hore, aby im nič nepobabrali, a nechávajú ich dolu, aby ich vytrestali. Jednoducho zlatá stredná cesta.“ 

„No šak, to keby človek tušil, kde vlastne je,“ filozofoval vodič. 

Prešli celým mestom a debatujúc o nespravodlivosti policajného života, došli až k hlavnej bráne ropnej rafinérie. 

„To je zvláštne,“ čudoval sa Krauz, „tu neďaleko v Podunajských Biskupiciach som začínal svoju kariéru, a zase som iba kúsok od nich. Aké je toto mesto maličké.“ 

Vrátnik ich ani nezapísal, iba sa sklonil k okienku, aby to vyzeralo, že niečo kontroluje, a zdvihol závoru. Vošli do stráženého objektu a širokou asfaltkou pokračovali ďalej. 

Ropnú rafinériu rozdeľovala hlavná cesta na dve polovice. Každých sto-stopäťdesiat metrov križovala v pravom uhle hlavnú cestu nejaká bočná. Tú zase križovali ďalšie bočné, takže z vrtuľníka vyzerala rafinérka ako štvorčekové ihrisko s množstvom preliezačiek z pokrútených rúr. 

Krauz sa prestal zaujímať o kariéru vodiča a začal sa správať ako kriminalista v cudzom teréne – všímal si detaily. Zaregistroval prvú priečnu križovatku, potom druhú a na tretej vodič odbočil doľava. Okamžite zastal, hoci cesta, oveľa užšia než hlavná, pokračovala ďalej niekam do spleti potrubí a oceľových nosníkov. 

Vystúpili a iba zapleskli za sebou dvere. V stráženom objekte im hádam nikto auto neukradne. 

Krauz sa nechápavo poobzeral. Stáli pred nízkou jednoposchodovou budovou, na malom parkovisku pred ňou bolo iba pár áut, niektoré aj celkom ľahko identifikoval ako policajné, ale nikde ani živej duše. 

„Za budovou,“ nasmeroval ho vodič, keď videl, ako pátra pohľadom. 

Obišli budovu, minuli husté kríky a pred Krauzom sa odrazu zjavilo malé jazierko a pár známych tvárí. 

„Á... mladému pánovi sa uráčilo! Vítame vás, vaše vysokoblahorodie,“ šomral zamyslený Burger. 

Oto nešomral, iba mu podal ruku. 

„Čo som zase vyviedol, veď sem letím, sotva ma vyrozumel operačný,“ nechápal Krauz. 

„Nič, to nič, nevšímaj si ho, to Edo vždy takto, keď začína myslieť... teda pracovať. Nestáva sa mu to často, ale občas predsa, tak ho treba nechať.“ 

„Ty sa tiež nemusíš do všetkého montovať,“ ohradil sa Buger. „Richard, poď sem. Počúvaj. Máme tu mŕtvolu, je to asi čerstvé, uvidíme. Začíname robiť, akoby to bola vražda, hoci súdny lekár tu ešte nebol, ale čo som videl, mi stačilo. Bude to naše, uvidíš, takže sa drž pri mne a otvor oči. Pamätáš sa, čo som ti hovoril o mieste činu? Všetko musíš odfotografovať očami a uložiť na fotografický papier nalepený na vnútornej strane čela. Máš ho pripravený?“ 

„Mám.“ 

„Tak dávaj pozor na detaily a sústreď sa. Neurob nejakú hovadinu! Drž hubu a všetko sleduj, ak niečomu nebudeš rozumieť, som tu, spýtaj sa. Ostaň tu s Otom, ja si idem obzrieť tie kríky vzadu, potom ťa zavolám.“ 

Krauz prikývol, lebo ešte stále nevedel, o čo tu ide, a odporovať Burgerovi nemohol. 

„Čo sa vlastne stalo?“ snažil sa využiť čas a získať informácie od Hanzela. 

„Operačný ti nič nepovedal?“ 

„Ale áno, zdrbal ma, že nemám odovzdanú nejakú kartičku.“ 

„No tak vidíš, predsa len si sa niečo nové dozvedel.“ 

„Oto, už aj ty?“ 

„Dobre... dobre, tak počúvaj.“ 

Na brehu jazierka veľkého ako tenisový kurt postávali skupinky mužov. Postávali po dvoch, po troch, ticho debatovali a intenzívne fajčili. 

„Toto je miesto činu? Už sme tu?“ zaujímal sa Krauz. 

„No.“ 

„Tak prečo všetci fajčia? Nás v škole učili, že nie je nič horšie než sekundárna kontaminácia miesta činu a...“ 

„Drž láskavo hubu a počúvaj!“ zahriakol ho Hanzel trochu intenzívnejšie, než chcel, čím upútal pozornosť Majchrána. Podišiel k nim. 

„Dobrý deň, súdruh náčelník,“ slušne pozdravil Krauz. 

„Dobrý... tak sa vám vaše tajné želanie predsa len splnilo, Krauz, už to máte tu! Vaša prvá vražda! Tak sa snažte, nech vám môžem o týždeň napísať tučnú odmenu,“ usmial sa sarkasticky, a aby mladého Krauza ešte viac povzbudil, dodal: „Už ste niečo zistili?“ 

„Iba som prišiel...“ 

„Tak sa rozhýbte, človeče!“ 

Krauz neodpovedal, lebo pochopil, že z novej vraždy sú najviac nervózni tí, čo na nej odpracujú najmenej nočných. 

Majchrán sa nehýbal ani nič nehovoril, Burger sa mračil a prezeral si kríky, a tak sa Krauz rozhodol začať u Hanzela. 

„Oto, mohol by si mi aspoň naznačiť, o čo tu ide?“ 

„Iste, keby si mi stále neskákal do reči. Dobre, dobre, takže, dnes ráno o pol ôsmej začal nejaký technik čistiť tamtie železá...“ 

„To sú hrablice. Mechanická predfiltrácia vody,“ skočil mu do reči Krauz. 

Burger sa prestal mračiť a vrátil sa od kríkov. Majchrán už chcel odísť, ale keď začul Krauzovo vysvetlenie, vrátil sa aj on. 

„Čo je to?“ 

„Ehm,“ odkašľal si Krauz, „takéto umelé jazierka s vybetónovanými brehmi sa robia na zachytávanie povrchovej vody, alebo ak sú v objektoch tovární, na zhromažďovanie vody využívanej vo výrobe alebo na chladenie zariadení, alebo ako zásobníky požiarnej vody. Aby sa dala takáto povrchová voda využívať, musí pred nasatím do potrubia prejsť niekoľkými stupňami filtrácie. Prvý stupeň je takzvaná mechanická predfiltrácia – tú zabezpečujú takéto železné mreže, ako sú aj tu. Ich úlohou je zachytiť všetky konáre, kmene, kôru, papiere, igelitky, bandasky, fľaše od olejov... všetko, čo vo vode pláva. Občas treba mreže vyčistiť a zachytený materiál odstrániť, na to slúži tamto mechanické zariadenie – volá sa to hrablice, lebo to naozaj nie je nič iné, iba veľké železné hrable. Menšie hrablice sa obsluhujú ručne, takéto veľké rozhýbe jedine hydraulika.“ 

„A to vieš odkiaľ?“ zagánil Majchrán a automaticky mu začal tykať. 

Burger s uspokojením pokýval hlavou, čo bolo dobré znamenie, a Krauz smelo pokračoval. 

„Študoval som to na strednej, mal to byť môj chlebík. Profesor Trojan, čo nám prednášal objekty na vodných tokoch, bol sviňa a veľký pedant, museli sme takéto veci nielen poznať, ale aj ich narysovať v mierke, verte, že som zodral nejednu ceruzku, kým som zmaturoval.“ 

Majchrán si odkašľal, premeral si Krauza a potom dostal nápad. Otočil sa a pátral pohľadom po prítomných. Zbadal chlapíka v hnedom baloniaku a zakýval naňho. 

„Pán inžinier! Pán inžinier, tu... tu som!“ 

Inžinier sa ospravedlnil skupinke, v ktorej práve bol, a zamieril k novej. 

„Prosím, súdruh náčelník.“ 

„Prepáčte, že vás otravujem...“ 

„Nie, neotravujete, na to som tu!“ 

„... ale nerozumel som vám celkom presne, keď ste vysvetľovali funkciu tohto tu súdruhovi náčelníkovi Mestskej správy VB. Čo je toto tu za jazierko?“ 

„To nie je problém, súdruh náčelník, rád zopakujem. Nie je to jazierko, je to zberná nádrž napájaná tamtým kanálom z Malého Dunaja. Tu sa voda zhromažďuje a používa sa na chladenie štyroch najväčších prevádzok. Okrem toho je to zároveň zásobník protipožiarnej vody.“ 

„A tamto zariadenie, kde ho našli?“ 

„To je mechanická filtrácia, tie mreže slúžia na zachytávanie najhrubšej naplavenej nečistoty, teda konárov a všetkého svinstva, čo prinesie voda.“ 

„A tie drapáky?“ 

„To sú hrablice, nimi sa čistia tie mreže. Bežne sa také malé obsluhujú ručne, ale vidíte sami, aké veľké používame, tak nimi hýbe hydraulika. Celé zariadenie obsluhuje František, pomocou neho ho František vytiahol.“ 

„Koho?“ predbehol Krauz všetkých. 

„To ešte presne nevieme,“ odpovedal inžinier a otočil sa k nemu, lebo mu stál bokom. 

„Ako ho vytiahol?“ 

„František nastúpil dnes ráno o pol ôsmej do práce, čistiť začal asi o pätnásť minút a vyčistil tento pravý kraj, potom presunul hrablice do stredu, a ako zabral, vytiahol z vody mŕtvolu. Najprv si myslel, že je to vrece s odpadkami, tak zodvihol hrablice do suchej polohy a ohol ich ako bager lyžicu, a až potom si všimol, čo vytiahol. Zavolal chlapov z prevádzky a zvesili ho.“ 

„A vy neviete, kto to je?“ žasol Krauz. 

„Prepáčte, súdruh, ale tu pracuje vyše osemtisíc ľudí, nemôžem všetkých poznať. S istotou vám môžem povedať, že nie je z našej prevádzky zásobovania vodou, svojich si poznám. Je oblečený v montérkach, ktoré sa fasujú na všetkých prevádzkach, takže asi je z podniku, ale z ktorej prevádzky, to sa zatiaľ nedá určiť.“ 

Krauz si pošúchal bradu a ani Majchrán, ani Burger mu neskákali do reči, a ani nevedeli prečo, nechali ho vyšetrovať ďalej. 

„Môžem sa ešte niečo spýtať, súdruh inžinier?“ 

„Nech sa páči.“ 

Krauz si uvedomil, že náčelník stále načúva, a nechcel byť neslušný, tak sa spýtal aj jeho. 

„Môžem, súdruh náčelník?“ 

„Len smelo, Krauz,“ súhlasil prekvapený náčelník. 

„Ten neznámy tam spadol? Tu z brehu?“ 

„No... spadol. Ak uvážime tie rany na hlave...“ jachtal inžinier. 

„On má rany?“ spýtal sa Krauz Burgera. 

„Dve sečné na čele. Potom ti ich ukážem.“ 

„Takže ho tam mohol niekto aj hodiť?“ improvizoval Krauz, lebo o prípade mal iba chabé informácie. 

Inžinier to pripustil. Krauz sa znova zamyslel. 

„Pán inžinier, vy ste vedúci vodného zásobovania?“ 

„Som.“ 

„Aký sklon má prívodný kanál do zbernej nádrže? Podľa normy dva a pol percenta?“ 

„Presne, odkiaľ to viete?“ 

„A kde sú prvé mechanické predzábrany brané od nádrže hore proti prúdu prívodného kanála?“ 

„Tam hore, povyše plničky, musel by som vám to ukázať.“ 

„To budete musieť, ale až neskôr. Zatiaľ vám ďakujem.“ 

Inžinier odišiel prekvapený. Tak odborne s ním zatiaľ ani jeden policajt ešte nedebatoval. 

„Chalani,“ ozval sa Krauz, keď sa inžinier stratil z dohľadu. „Pri sklone dva a pol percenta je prúd vody taký silný, že pohodlne pohne telom a dopraví ho na akúkoľvek vzdialenosť, kým sa nezachytí o nejakú mechanickú zábranu. Najbližšia je, ako sme počuli, až povyše nejakej plničky, takže budeme musieť prezrieť nielen brehy tohto bazéna, ale aj brehy prívodného kanála až po prvé mechanické zábrany.“ 

Burger našpúlil pery a cmukol. Hanzel si pošúchal bradu a odkašľal si. Majchrán poskočil od radosti. 

„Už vidím, že som urobil dobre, keď som tento prípad zveril vašej dvojici, Edo. Navyše máte mladú výpomoc a chlapec vyzerá, že sa vyzná, takže smelo do roboty. Zabezpečím vám pár uniforiem z okresu a prečešete to tu, ako sa patrí!“ 

Majchrán odbehol ku skupinke s náčelníkom mesta pochváliť sa, že niečo už predsa len vedia a že na kriminálke majú odborníkov, na čo len chce, aj na vesmírne lety, stačí povedať. 

Burger počkal, kým aj Majchrán zmizne z dohľadu, a ľútostivo sa zahľadel na Krauza. 

„To čo malo byť? Ty sa chceš pchať Majchránovi do zadku?“ 

„Pchať? Ja...“ 

„Ty debil! Vieš, čo si práve vyviedol?“ 

„Ja som... vyviedol?“ 

„Počkaj, ja sám,“ ujal sa slova Hanzel, lebo videl, že Burger naberá obrátky. 

„Richard, zapamätaj si na celý život, teda aspoň na celý policajný život: Pred žiadnym nadriadeným nikdy nehovor pravdu o tom, čo sme zistili a čo sa chystáme urobiť, lebo to okamžite dostaneš rozkazom späť ako bumerang a budeš to musieť urobiť nie vtedy, keď to vyhovuje tebe, ale keď ti to prikážu, a to občas môže vadiť. Teraz sme chceli vypočuť všetkých svedkov a všetky osoby, ktoré sa tu pohybovali, aby sme získali aký-taký prehľad, a prepátrať okolie sme mali v pláne zajtra, možno v pondelok, aby všetko malo nadväznosť. Teraz si svojimi múdrymi rečami naočkoval Majchrána – ten sa pochváli mestskému náčelníkovi, ten nám sem pošle rotu uniforiem a my tu budeme riadiť opičí cirkus v burine okolo prívodného kanála a seriózna robota bude stáť.“ 

„Kurva,“ vzdychol si Krauz. 

„To nič, chlapče, aj ja som bol mladý,“ usmial sa zúrivo Burger a potľapkal Krauza po líci. „Ale zjebali ma tak, že ma to hneď prešlo.“ A odišiel sa odreagovať k druhej skupinke. 

„Ja som chcel iba pomôcť,“ zosmutnel Krauz. 

„To môžeš, ale druhý raz tichšie. A poobzeraj sa, kto všetko ťa počúva,“ uznal mu Hanzel. 

„Ja debil...“ 

„Zapamätaj si ešte jedno, Richard,“ pokračoval Hanzel, „nikdy sa nerob múdry. Ak niečo vieš, nechaj si to pre seba a použi to až po uvážení. To, čo máme v hlavách, je naša najsilnejšia zbraň, a svojim nepriateľom predsa svoje najúčinnejšie zbrane neukazujeme iba tak, nie? Váž slová a drž sa hesla: Hovoriť striebro, mlčať zlato.“ 

„Už budem ticho.“ 

„Keby ti to vydržalo hodinku, bolo by dobre.“ 

„Mám ísť radšej domov?“ 

„Nie,“ usmial sa Hanzel. „Neber to zase tak tragicky. Učíš sa za pochodu a zakopnutia v rámci normy sú tolerovateľné. Vydrž, na tohto som čakal, idem s ním hodiť reč.“ 

Hanzel sa otočil a odišiel sa porozprávať s nejakým robotníkom v montérkach. Krauz ostal sám v tráve na brehu jazierka a pripadal si ako zbytočný záhradný trpaslík. Chvíľu mal pocit, že mu rastie dlhá biela brada a od Burgera sa ešte dočká aj červenej čapice s veľkým brmbolcom, ktorú mu osobne narazí až po nos. 

Radšej zašiel kúsok bokom za kríky. Zapálil si a znechutene si odpľul. 

„Debil!“ komentoval svoj doterajší výkon a sadol si na betónový múrik. 

Chvíľu iba fajčil a rozmýšľal nad pravým významom slova demisia, keď ho upútalo zásobovacie auto – malá dodávka s nápisom Milex sa mihla parkoviskom a zamierila na opačnú stranu budovy. 

Vstal a stopoval ju. Niežeby dostal nejaké zvláštne kriminalistické vnuknutie, ale bol dnes bez raňajok a tušil, že asi zostane aj bez obeda, a hlad sa prihlásil o slovo. 

S veľkým uspokojením našiel cieľovú stanicu dodávky a vošiel do vchodu s vyblednutým nápisom Bufet. 

Na prvý pohľad nič, ale vnútri to bolo naozaj veľké – ako bufet pre osemtisíc zamestnancov. Teraz bol skoro prázdny, to asi tá sobota. 

Postavil sa do radu za chlapa v montérkach, poobzeral sa, uistil sa, že dvaja v rohu s plným tanierom tresky a dvaja pri vedľajšom stole s prázdnymi taniermi a malinovkou nepredstavujú žiadnu hrozbu, a pozornosť preniesol na pult – a na to za pultom. 

To za pultom ho okamžite upútalo. Takú peknú babu už dávno nevidel. Krásne dlhé čierne vlasy, dokonalá opálená tvár, vysoká vzpriamená postava. Hotová modelka. 

„Šesť sedemdesiat, pán Droba.“ 

„Sedem, Valika,“ odpovedal pán Droba, vzal si drobné, tanierik s jedlom, malinovku a pohárik a uvoľnil miesto Krauzovi. 

„Dobrý deň, slečna.“ 

„Dobrý.“ 

„Môžem vás poprosiť...“ 

„O čokoľvek,“ usmiala sa dievčina. 

Krauz sa zháčil, ale iba na chvíľu, iba aby bolo vidieť, že je slušne vychovaný, a nie nejaký ľahký muž. 

„Tak... to asi nie. Ja by som mohol chcieť aj...“ a myšlienku nedotiahol do konca, aby vyskúšal jej fantáziu. 

„O čokoľvek, čo máme vystavené,“ doplnilo dievča a neprestávalo sa usmievať. Fantáziu zatiaľ skrývalo. 

„Veď o tom práve hovorím,“ súhlasil Krauz a iba náznakom klesol pohľadom o poschodie nižšie, kde naširoko rozopnutý biely plášť odhaľoval pole... široké pole pôsobnosti. 

Bol to iba bleskový pohľad hore-dolu, ale dievča malo postreh, a ako sa ukázalo, aj zmysel pre humor. Nič viac Krauz nepotreboval. 

„Čo máme vystavené za sklom,“ spresnilo usmiate dievča a hra sa jej začínala páčiť. 

„Som ochotný vyrezať to sklo vo výklade a priložiť na miesta... na určité miesta,“ sľuboval Krauz. 

„Ale to by vás mohlo vyjsť dosť draho, viete, poškodzovanie majetku v socialistickom vlastníctve je dosť ošemetný paragraf.“ 

„Tak to nie, to radšej nie, s paragrafmi radšej pokoj.“ 

„Zle skúsenosti?“ 

„Veľmi zlé.“ 

Dievča si ho skúmavo premeralo a sklonilo hlavu nabok. Aj Krauz ju skúmal. Bola iba o dva-tri roky mladšia a celkom sa mu páčila. 

„Tak vážne, čo to bude?“ spýtala sa, keď skončila s obhliadkou. 

„Dvadsať deka vlašáka, tri rožky a jednu minerálku.“ 

Nahla sa k nemu cez pult, ukázala mu hlbšie pole pôsobnosti, ale to evidentne nebol jej zámer. Chcela ho iba varovať. 

„Vlašák nie, je zo štvrtka, radšej tresku, je čerstvá,“ zašepkala sprisahanecky. 

„Súhlasím. Do pohárika, zoberiem si ju so sebou,“ zašepkal Krauz, aby nepokazil idylku. 

Sledoval ju, ako obsluhuje a ako dáva pozor na ručičku na váhe. Pridávala tresku do plastového pohárika a robila to tak rutinovane, že si mohla pritom dovoliť aj konverzovať. 

„Nový?“ 

„Čo?“ 

„Vy. Nový? Nepoznám vás, ešte ste tu neboli.“ 

„Nový.“ 

„Z ktorej prevádzky?“ 

„No... odtiaľ,“ mávol neurčito rukou k hlavnému vchodu. 

„Administratíva? Hneď som si myslela, keď nie ste v montérkach.“ 

„No.“ 

„Hlavná budova?“ 

„Hlavná.“ 

„Vážne? Nový inžinier?“ 

„No.“ 

„A aký?“ 

„Voda. Zaoberám sa vodou.“ 

„My tu síce vyrábame benzín, ale asi aj voda je dôležitá. Ehm... dvadsaťdva, môžem tak nechať?“ 

„Iste.“ 

„A pečivo... nech sa páči... a minerálka... to máme,“ zvŕtala sa a pred Krauza naukladala peknú kôpku. „Päť sedemdesiat.“ 

„Šesť, slečna Valika,“ zaokrúhlil Krauz a podal jej bankovku. 

„Odkiaľ viete moje meno?“ 

„Ja viem všetko,“ zatváril sa Krauz záhadne. 

Valika mu vydala a zahľadela sa mu do očí. Trochu sa nahla dopredu. Krauz jej pohľad opätoval, potom si skontroloval situáciu za chrbtom, a keď sa uistil, že nikto za ním nestojí, využil to. Znova sa jej zahľadel do očí a tiež sa trochu nahol nad pult. 

„Bolo by neférové vedieť vaše meno a nepredstaviť sa, takže ja som Richard. Kamoši mi hovoria Rišo, segra debilko, mama Nežer už toľko a otec ma bije odzadu po hlave, ale inak som normálny.“ 

Rozosmiala sa. 

„Ja som Valika, aj bracho mi tak hovorí, jesť môžem, koľko chcem, a po hlave ma nebijú už dávno. Od minulého týždňa.“ 

Teraz sa rozosmial Krauz, aby ukázal dobrú vôľu. 

„Tak kým tu nemáte nával, by som vás na niečo pozval.“ 

„Tu sa nedá, my v plášťoch tu pracujeme, na rozdiel od vás v oblekoch.“ 

„Ďakujem za kompliment.“ 

„To nič, ja človeka rada poteším.“ 

„Nejaký pohárik sa tu hádam nájde, nie?“ 

„Tu nie, tu je to sledované, tu sa nesmie piť.“ 

„Ale pod pultom...“ 

„Ani pod pultom, naozaj je to tu prísne. Okrem toho dvaja sa tam nezmestíme.“ 

Krauz prebehol pohľadom po pulte a zbadal v pohári nastrkané lízanky. 

„Tak vás pozvem na lízanku. Tri tieto zelené.“ 

Okamžite mu tri podala a Krauz jej dal mincu. Chcela mu vydať. 

„To je v poriadku, to máte akože tringelt.“ 

„Vďaka.“ 

Krauz rozbalil dve lízanky, jednu jej podal. 

„Tak si liznime,“ natrčil tú svoju, akoby si chcel štrngnúť. Pochopila a tiež ju nastrčila na štrngnutie. 

„Na zdravie,“ dodal Krauz a celkom vážne sa priznal: „Ale pri štrnganí sa sluší aj potykať.“ 

„Môžeme. Valika.“ 

„Rišo.“ 

„A tá tretia je tiež pre vás?“ 

„Pre mňa? Nie, čo už ja nalížem s takým malým... jazykom.“ 

Valika sa rozosmiala, dvojzmyselná narážka sa jej páčila. 

„Celkom vtipný. Konečne niekto po dlhom čase.“ 

„Ale pri zoznamovaní sa sluší aj pobozkať,“ kul železo zahorúca a nahol sa nad pult. 

„Vážne?“ 

„Určite, aby bolo kamarátstvo navždy spečatené.“ 

Usmiala sa nad jeho argumentmi a tiež sa nesmelo nahla nad pult. 

Dvere do bufetu sa rozleteli, vošiel vysoký chlapík v montérkach a ráznym krokom sa zaradil za Krauza. Skoro doňho vrazil, aby bolo všetkým jasné, že pracuje a ponáhľa sa. 

„Tak niekedy inokedy,“ zosmutnela Valika. „Ale celkom fajn sa mi s tebou lízalo.“ 

Krauz si vzal raňajky, veľavravne sa na Valiku usmial, aj ona naňho, a zamieril k dverám. Ešte počul, ako si muž objednáva fazuľovú polievku a cigarety, ale počkať a rozohrať partiu do konca si netrúfol. Burger by ho mohol o chvíľu zháňať a bol by problém, druhý už dnes nepotreboval. 

Vrátil sa na breh, sadol si na múrik a raňajkoval. Išlo mu to celkom dobre, zjedol skoro polovicu, keď sa muži na brehu začali mrviť. 

„Héj, Rišo!“ 

Burger mu kývol, aby prišiel k nemu. 

Krauz zbalil raňajky, ale jeden rožok si nechal vonku. Cestou si z neho ukradomky odhrýzal. Pribehol k Burgerovi. 

„No?“ 

„Konečne prišiel súdny lekár, tak sa poďme pozrieť na mŕtvolu. Drž sa za mnou. A drž aj to ostatné...“ 

„Dobre, držím.“ 

Mŕtvola ležala na betónovom chodníku pri hrabliciach, chlapi z prevádzky vodného zásobovania ju prikryli čiernym igelitom. Lekár sa chvíľu pasoval s chirurgickými rukavicami, chvíľu si niečo šepkali s Burgerom, potom počkal, kým policajti stiahli igelit, a až potom pokľakol. Okolo mŕtvoly bolo hneď plno funkcionárov – vytvorili nepriepustnú bariéru. Nesmelý Krauz ostal z kruhu von, ale počul, čo lekár hovorí. 

„Rigor mortis nám asi nepomôže, ležal celý čas v studenej vode, vidieť to aj na ranách, aj na farbe pokožky. Je stále tuhý ako kameň.“ 

Krauz sa nahol a cez štrbinku medzi funkcionármi zazrel, ako lekár myksľuje rukami, hlavou a trupom. 

„Čas smrti teraz neurčím, možno po pitve, ale je to čerstvá mŕtvola, určite nebol vo vode dni, iba hodiny. Žiadne stopy hnilobného rozkladu.“ 

„Aspoň odhad?“ navrhol Burger. 

„Hodiny. Najpravdepodobnejšie dnes v noci, možno okolo polnoci. Nič bližšie ti teraz nepoviem. Studená voda veľmi skresľuje.“ 

Lekár sa sústredil na hlavu. Pomyksľoval ňou a zatlačil na lebku. 

„Dva údery tupohraným predmetom spôsobili zlomeninu lebečnej klenby, obe rany sú rovnobežné s pozdĺžnou osou tela, ale merať ich teraz nebudem, presné skúmanie urobíme až na pitve.“ 

Lekár mu prezrel montérky. Vyzliekol ich, pokiaľ sa dalo. 

„Nevidím žiadny vstrel ani pichnutie, oblečenie je neporušené, nevidím žiadnu krv. Okrem lebky žiadne zlomeniny. Z predbežnej vonkajšej obhliadky tela môžem konštatovať, že smrť nastala mechanickým pôsobením tuhého tupohraného predmetu na čelovú časť lebky. Rany sú dve, ťažko by si ich spôsobil sám. S najväčšou pravdepodobnosťou ide o smrť zavinenú cudzou osobou, presnejšie sa budem vedieť vyjadriť po pitve.“ 

Funkcionári sa rozpŕchli, lebo od lekára sa dozvedeli to najhoršie, čo mohli – smrť zavinila cudzia osoba. Preložené do zrozumiteľnej reči – majú vraždu. A to smrdelo robotou, a dnes bola sobota. 

„Čo má vo vreckách?“ pokračoval Burger. 

„Nič.“ 

„Žiadny preukaz?“ 

„Nie.“ 

„Nemáme totožnosť.“ 

„Môžem ho prezrieť znovu.“ 

„Skús to.“ 

Lekár znova prešacoval vrecká, ale našiel iba pokrkvanú dvadsaťkorunáčku, štyri mince, dva kľúče bez štítka spojené krúžkom, kúsok špagátu a premočený poskladaný lístok. Pokúsili sa ho roztvoriť, ale začal sa trhať a rozpadať. 

„Necháme to na technika, nech to zaistí, a pošleme to do labákov. Keď ho vysušia, možno niečo prečítajú. Ak budeme pokračovať, iba ho zničme,“ rozhodol Burger. 

„Nemám nič, z čoho by ste zistili totožnosť,“ uzavrel prehliadku lekár. 

„Dobre, zatiaľ ti ďakujem. Mŕtvola musí ostať na mieste, ešte tu nemáme výjazd a nič nie je zadokumentované. Keď skončíme, ozvem sa ti a dohodneme pitvu.“ 

„Nemáš ho odfotografovaného, Edo? Nevadí, že som ho porozopínal? Mám ho zapnúť?“ 

„Nevadí. Pre našu operatívnu potrebu nám ho už odfotografoval okresný technik a poloha šiat v tomto prípade nebude hrať dôležitú rolu, veď hodiny plával vo vode a napokon ho pomuchlali tie oné... hrablice, takže ho môžeš pokojne nechať tak.“ 

Bol to neštandardný postup, lebo súdny lekár nastupoval na scénu vždy až po vykonaní policajnej obhliadky a po kompletnom zadokumentovaní miesta činu, ale okolnosti sa vyvinuli tak, že Burger mohol porušiť zaužívané postupy a začať pracovať s mŕtvolou aj bez výjazdovej skupiny. 

Lekár sa odporúčal. Väčšina funkcionárov tiež. Majchrán ostal. 

„Tak, čo ďalej, Edo?“ 

„Dvoch ľudí pošleme do administratívnej budovy pri hlavnom vchode, potrebujeme zoznam ľudí, čo včera nastúpili do nočnej a nedokončili ju. Dúfam, že vedúci prevádzok niečo také hlásia. Ja s Otom a Richardom ostaneme tu a urobíme širšiu obhliadku. Keď príde výjazd, urobíme obhliadku miesta činu, presnejšie, miesta nálezu, lebo som presvedčený, že miesto činu budeme musieť ešte len nájsť. Potom sa uvidí.“ 

„Výborne,“ súhlasil náčelník. 

Dvaja detektívi sa odviezli k hlavnej budove pátrať po zozname nezvestných a trojica si čupla k mŕtvole. 

„Richard, čo vidíš?“ skúšal ho Burger. 

„Livores mortis nie sú vyvinuté.“ 

„Prečo?“ 

„Je iba jedno vysvetlenie, prečo nemá fialové škvrny: na krv nepôsobila gravitačná sila.“ 

„Veľmi správne. Prečo?“ 

„Lebo tuhol vo vode, kde je gravitácia znížená hydrostatickým vztlakom a telo navyše nebolo v pokoji, stále sa prevaľovalo a krútilo, takže krv si nemohla nájsť cestu do najnižšie položenej časti.“ 

„Správny postreh.“ 

„Génius,“ vzdychol si Hanzel. 

„To nasvedčuje,“ pokračoval Krauz, „že do vody bol hodený tesne po vražde a unášal ho prúd prívodného kanála. Miesto nálezu mŕtvoly s najväčšou pravdepodobnosťou nie je miestom činu.“ 

Hanzel s Burgerom si vymenili pohľady a súhlasne prikývli. 

„Zatiaľ dobré. Čo zranenie?“ 

„Dve sečné rany na čele, zasahujúce až skoro na temeno. Nie sú celkom rovnobežné, takže asi pôjde o dva samostatné údery, a nie jeden s nástrojom s dvojitou hranou. Tomu nasvedčuje aj rozdielna hĺbka – ten pravý je trochu plytší, alebo ho viac maskuje tkanivo. Zistíme na pitve.“ 

„Dobre. Čo k vražednému nástroju?“ 

Krauz vstal a predklonil sa, lebo ho začali páliť stehná. 

„Železo alebo veľmi tvrdé drevo, možno aj okované. Nie sekera, okraje sú trhané. Ak sekera, tak veľmi tupá. Skôr nejaký železný profil, napríklad vinkel alebo hrana pásoviny. Určite nie guľatina.“ 

„Dobre, čo ruky?“ 

„Žiadne obranné poranenia. Buď ho páchateľ prekvapil, alebo ho poznal a pred útokom sa mohli aj rozprávať, a samotný útok nečakal a nestihol ani zareagovať. Žiadny gombík mu nechýba, ani kúsok textílie na košeli alebo montérkach nie je natrhnutý. Nebili sa, v tvári nemá podliatiny ani iné poranenia. Zvláštnosťou je poloha rúk. Poškodený leží na chrbte a ruky má stuhnuté tak, že trčia dohora a sú zalomené v lakťoch. Keby stál, vyzeral by ako boxer odtláčajúci súpera. Je to prirodzená poloha končatín, ktorých svalstvo sa uvoľnilo a začalo tuhnúť v bezváhovom stave. To by potvrdzovalo našu teóriu, že do vody bol hodený ešte teplý a tuhnúť začal až tam.“ 

„Výborne. Na to, že je to tvoja prvá mŕtvola, to ujde. Odkiaľ to všetko vieš?“ 

„Postreh, tvoje rady a knihy. Zohnal som si Súdne lekárstvo od doktora Mirka Mega, je to lekárska učebnica, ale mal by ju mať každý kriminalista. Je tam všetko, čo potrebujeme.“ 

„Boha!“ žasol Hanzel. „Opováž sa to povedať pred Majchránom, inak ju preplatíš nielen mne, ale celému odboru, ty truhlík! Truhlík na druhú – nikde nebol, nič nevidel, hovno zažil, ale vie všetko!“ 

„Tichšie, tichšie,“ chlácholil kolegu Burger, „nech nevzbudíš zbytočnú pozornosť. Okrem toho mladý má pravdu, trochu teórie by niektorým z nás vôbec neuškodilo!“ 

„A prečo pri tom čumíš na mňa!?“ 

Krauz s Burgerom sa rozosmiali a napokon sa rozosmial aj Hanzel. 

„Seriem na vás, idem si to obzrieť kúsok proti prúdu!“ 

Aj Burger s Krauzom sa rozišli a každý na vlastnú päsť prehľadávali vysokú trávu. 

Od hlavnej budovy pri vchode sa vrátili dvaja kolegovia s prvými výsledkami. Kývli na ostatných. 

„Každý, kto nastúpi na zmenu a nedokončí ju, musí byť nahlásený na centrálny dispečing pre prípad, že by išlo o pracovný úraz a bolo by treba zavolať vyšetrujúce orgány bezpečnosti práce a Verejnú bezpečnosť. Včerajšiu nočnú nedokončili títo piati.“ 

Burger prevzal lístoček a čítal. 

„Igor Poruba, pomlčka, zubár.“ 

„Mal také bolesti, že musel odísť na pohotovosť. Volal z domu, že mu vytrhli zub a nie je schopný dokončiť zmenu. Priepustku mal riadne vypísanú,“ vysvetľoval kolega. 

„Vladimír Tajcnár, pomlčka, rodinné dôvody.“ 

„Volali mu z nemocnice, manželka dostala v noci infarkt. Vedúci ho uvoľnil, ale do konca zmeny sa už nevrátil, manželka zomrela o pol piatej nadránom. Priepustka riadne vypísaná.“ 

„Peter Zápražný, pomlčka, služobná cesta.“ 

„Je to hasič a nočnú nedokončil, lebo ho stiahli na nejakú súťaž na východ, kolega si zlomil ruku a musel doplniť súťažné družstvo. Vedúci ho uvoľnil a priepustku má riadne vypísanú.“ 

„Dalibor Peter, pomlčka, bez udania dôvodu. Bez dôvodu? To je čo?“ 

„To budeme musieť zistiť. Vedúci ho nahlásil a dal mu áčko, svojvoľne odišiel z pracoviska a do konca zmeny sa neukázal.“ 

„A posledný – Jozef Agácz, tiež bez udania dôvodu.“ 

„Aj on odišiel z pracoviska a do rána sa neukázal.“ 

„Výborne, máme sa od čoho odraziť. Ale ako by sme zistili...“ uvažoval Burger nahlas, no v polovici vety sa zasekol. 

„Možno by nám vedel pomôcť pán inžinier,“ navrhol Krauz, lebo presne vedel, o čo kolegovi ide. „Pán inžinier!“ zavolal. 

Inžinier sa k nim pridal. 

„Prosím.“ 

„Pán inžinier, ako by sme zistili týchto dvoch mužov. Myslíme si, že jeden z nich je tento tu.“ 

Inžinier si vzal papierik a prečítal si mená. 

„Idem k sebe do kancelárie a na dispečingu zistím, kde pracujú. Potom sem zavolám vedúcich z oboch prevádzok a identifikujú mŕtvolu.“ 

„Výborne! Lepšie by sme to ani my nevymysleli,“ súhlasil Burger. 

Inžinier odišiel, ale konečne prišiel výjazd s vyšetrovateľom, technikom a kriminalistom v dosahu. Prišli na miesto nálezu mŕtvoly, ako sa vchádza na dosky znamenajúce svet, ale žiadny potlesk nezaznel. Aspoň sa nemuseli klaňať, dokonca ani zohýnať, aby podliezli pásky. V tých časoch sa žiadne pásky nepoužívali, drzých neodbytných novinárov nebolo treba držať na uzde, lebo žiadni neboli. Písali iba články, ktoré im dovolil šéfredaktor riadený a kontrolovaný straníckymi orgánmi. Často to boli články nielen povolené stranou, ale dokonca objednané, takže žiadne škandály nehrozili. Ani správa o tejto vražde nehrozila, bolo nežiaduce znepokojovať a zaťažovať pracujúcich zbytočnými informáciami o tom, že jedného z ich radov zavraždili, dokonca na pracovisku, keď si plnil pracovné povinnosti. Pracujúcu triedu bolo treba nechať na pokoji, aby mohla pokojne pracovať a plniť plán poslednej päť- ročnice. 

Vyšetrovateľ vo výjazde nemusel podliezať pásku a nikomu sa klaňať, prosto iba prišiel a spýtal sa Burgera, o čo ide. Burger mu všetko vysvetlil, technik rozbalil kufor a začala sa rutinná práca s číslami a fotografiami. 

Inžinier sa vrátil z kancelárie a podal hlásenie. 

„Jozef Agácz robí na Polyetylénovej jednotke číslo dva vo velíne a Dalibor Peter je chemik z centrálnych laboratórií. Obvolal som obe prevádzky, vedúci sem už idú.“ 

„Ďakujeme za pomoc, pán inžinier. Ak môžem poprosiť, ostanete tu aj naďalej? Mohli by sme vás ešte potrebovať,“ navrhol Burger. 

„Iste, veď ste takpovediac na mojom teritóriu, a pokým neskončíte, musím tu dozerať.“ 

Prvý prišiel vedúci zmeny z laboratórií. 

„Bude to trochu drastický pohľad, ale je to potrebné,“ upozornil ho Burger. 

„Ja som bol na vojne sanitárom, trochu krvi ma nerozhádže.“ 

Pozrel sa na mŕtvolu a pokrútil hlavou. 

„Ten nie je od nás. Okrem iného má montérky a my chodíme v bielych plášťoch.“ 

„Ďakujem,“ poďakoval Burger a odviedol ho za lakeť kúsok bokom. „Richard!“ 

„Tu... tu som.“ 

„Podebatuj s pánom...“ 

Krauz sa usmial, kývnutím si prevzal vedúceho laboratórií a posadil ho na múrik. 

„Máte veľmi súrnu prácu?“ 

„Teraz ani nie, prvé ranné vzorky sme už vyhodnotili, ďalšie prídu až poobede, takže môžem.“ 

„Ja len, aby som vás nezdržiaval a neohrozil chod fabriky.“ 

„Nie, všetko je v poriadku.“ 

„Výborne, takže začal by som asi takto. Podľa toho, čo ste videli, už asi viete, že dnes v noci sa tu stal násilný trestný čin. Výsledok ste videli. Nevieme, o koho ide, a na centrálnom dispečingu sme zistili, že vedúci nočnej zmeny z laboratórií nahlásil nejakého Dalibora Petra, že je nezvestný...“ 

„Nezvestný? To je nezmysel!“ 

„Zle som sa vyjadril, nie nezvestný, že nedokončil nočnú zmenu.“ 

„Ach ták, lebo ráno som ho videl.“ 

„Vedúceho?“ 

„Dalibora.“ 

„Vy ste dnes ráno... Kedy ste ho videli?“ Krauz vybral zápisník a začal si robiť poznámky. 

„Striedali sme sa o siedmej ako vždy, no mohlo byť tak,“ váhal vedúci, „tak pol ôsmej.“ 

„Kde ste ho videli?“ 

„V laboratóriu. Prišiel, prezliekol sa, zamkol si skrinku a odišiel.“ 

„Vedeli ste, že v noci nebol v práci?“ 

„Vedel, veď som si pri preberaní zmeny prečítal záznam v knihe. Všetko, čo sa stane počas jednej zmeny, sa musí zapísať do knihy hlásení. Viete, my sme centrálne laboratórium, u nás sa priebežne kontrolujú vzorky z výroby. Sú to všetko vysoko horľavé materiály, niekedy aj výbušné, bezpečnosť pri práci je prvoradá a o všetkom sa priebežne musia vyhotovovať písomné záznamy pre prípad, že by došlo k požiaru, výbuchu alebo k inej závažnej udalosti.“ 

„Chápem. A spýtali ste sa ho, kde bol a prečo sa vrátil až ráno?“ 

„Nie. To je vecou jeho vedúceho, nech si to s ním vybaví on. Dalibor nič nepovedal a ja som sa ho na nič nepýtal.“ 

„Nie je to trochu čudné?“ 

„Nie. Viete, Dalibor je mladý chlapec a iba sa rozbieha do života. Je trochu svojský, dosť prchký a občas zádumčivý. Ja som iná generácia, mladým niekedy nerozumiem a som rád, že nie je môj podriadený. Ja mám v zmene iba starých skúsených chemikov a rozumieme si veľmi dobre. Zohranosť tímu považujem v našej práci za alfu a omegu.“ 

„Tá zmena pred vami teda nie je zohraná?“ 

„To nemôžem tvrdiť, Ivan má na pracovisku poriadok, a keď po ňom preberám službu, je vždy všetko v najlepšom poriadku.“ 

„Ivan?“ 

„Inžinier Ivan Babčan, vedúci tretej zmeny. Ja som vedúci štvrtej.“ 

Krauz si zapisoval a prikyvoval. 

„Keď sa dnes ráno Dalibor vrátil na pracovisko, videli ste na ňom niečo zvláštne?“ 

„Ako – čo?“ 

„Čo mal oblečené?“ 

„Plášť.“ 

„Bol špinavý?“ 

„Áno, aj deravý. V laboratóriu občas niečo vyprskne.“ 

„Inak špinavý, nie z laboratória.“ 

„Nie, nebol inak špinavý.“ 

„Mokrý?“ 

„Nie, nebol mokrý.“ 

„Správal sa inakšie? Zvláštne?“ 

„Nie.“ 

„Bol zadumaný, prestrašený...“ 

„Nie. Vlastne zadumaný bol.“ 

„Ako zadumaný?“ 

„Tak ako on býva. Hlavu mal sklonenú a bez slova sa prezliekal. S nikým sa nebavil a iba bez slova vypadol.“ 

„Triasol sa? Bol zadychčaný?“ 

„Nie.“ 

„Nejaké zranenia, krvavé, doráňané ruky...“ 

„Nie. Vy myslíte...“ 

„Nie, zatiaľ nič nemyslíme, iba sa pýtam. Každá maličkosť môže byť dôležitá.“ 

„Nič podozrivé som na ňom nevidel. Normálne sa prezliekol a odišiel. S nikým sa nezhováral, nikomu nič nevysvetlil, ani nepozdravil a odišiel.“ 

„Výborne!“ uzavrel vyšetrovanie Krauz. „Ešte by som vás poprosil o vaše celé meno, nacionálie a nejaký telefonický kontakt buď do práce alebo domov, alebo, ešte lepšie, aj tam, aj tam.“ 

Krauz sa všetko dozvedel a prepustil vedúceho práve vo chvíli, keď na parkovisko prišla multikára a vystúpili z nej dvaja muži v montérkach. Obišli kríky oddeľujúce parkovisko od bazéna a spýtali sa Krauza na inžiniera Petráka. 

„A to je kto?“ žasol Krauz. 

„Šéf vodného zásobovania. Vraj máme prísť k bazénu a hlásiť sa uňho.“ 

„Tak to bude tamten v hnedom baloňáku, ale hlásiť sa môžete aj u mňa, aj ja tu šéfujem. Krauz, kriminálka...“ 

„Tak predsa sa tomu Jožovi niečo stalo, ja som ti to hneď hovoril,“ prehodil jeden druhému a zverili sa do opatery skúseného kriminalistu. 

„Jožovi?“ 

„Agáczovi. Dnes ráno sme ich striedali a od polnoci ho nebolo, aj to ich vedúci zahlásil na dispečing. Ani ráno sa neukázal. Nikdy sa mu to nestalo a celá prevádzka hovorí iba o ňom. A už je tu kriminálka...“ 

„Tak poďte za mnou,“ kývol im Krauz a pre istotu ich odviedol k Burgerovi, aby zase nepredbiehal udalosti. 

Jeden z mužov bol vedúci rannej zmeny vo velíne a druhý jeho zástupca. Ani jedného Burger neupozornil, že nasledujúci pohľad môže byť drsný, oni obaja vyzerali drsne, ako starí harcovníci ošľahaní vetrom... a smradom ropnej rafinérie. 

„Kristaboha, Jožo!“ zanadával vedúci a dlaň si pricapil na ústa, aby ich udržal potichu. 

„Jožko,“ hlesol zástupca a otočil sa od mŕtvoly. „Doboha, Jožko,“ povedal tráve a kríkom, „veď má doma ženu a dve malé deti, prečo...“ 

„Tak totožnosť by sme už mali,“ zahlásil sucho Hanzel a kývol na vedúceho. „Pôjdeme k nám do auta a trochu sa porozprávame, dobre?“ 

Burger ich gestom prepustil a bol rád, že uvoľnili miesto technikovi, aby pokračoval v obhliadke. 

24 

Obhliadku miesta nálezu zavraždeného Jozefa Agácza skončila výjazdová skupina v sobotu poobede o štvrtej. Kriminalisti, čo prišli v deň pracovného pokoja do práce, sa medzitým venovali výsluchom v teréne a snažili sa získať akékoľvek informácie o zavraždenom a o udalostiach, ktoré predchádzali jeho zavraždeniu. Burger, Hanzel a Krauz sa tiež venovali vyťažovaniu, ale viac-menej sa motkali okolo mŕtvoly. 

O štvrtej sa vrátil Majchrán a prišla aj pohrebná služba. Rutinovane naložili telo do čiernej tisícdvestotrojky a odviezli ho na Sasinkovu na súdne lekárstvo, kde telesnej schránke museli odborníci ublížiť ešte viac než amatérsky vrah. Museli, pretože vrah im po sebe zanechal stopy, podpísal sa im a oni tu boli na to, aby jeho rukopis našli, prečítali a poučili sa. Telo Jozefa Agácza už nebolo iba jeho, už to bol dôkaz a patril všetkým. 

Burger s Hanzelom sa zbalili. 

„Priviedol som pätnásť uniforiem z okresu na prepátranie kanála,“ pochválil sa Majchrán. 

„Výborne, súdruh náčelník, Krauz si ich rozmiestni a rozbehne pátraciu akciu,“ rozhodol Burger a nastúpil do auta. 

Krauz iba vyvalil oči. 

„No čo vyvaľuješ oči, za blbosť sa platí,“ kývol mu Hanzel a nastúpil k Burgerovi. 

„Súdruh Krauz, tak si ich zoberte na povel, rozviňte rojnicu a začnite. A ako ste povedali, mohol byť hodený do kanála v ktoromkoľvek úseku až po tie najbližšie hrable, takže prepátrať oba brehy a zistiť, čo sa dá!“ zavelil náčelník. 

„Vykonám,“ poďakoval nádejný kriminalista. 

Krauz skončil večer o ôsmej. Asi tisíckrát si vynadal do idiotov, do debilov iba o šesťdesiatkrát menej. Aj tak nič nenašli, presnejšie, na každom kroku niečo, lebo brehy kanála sa len tak hemžili železným šrotom, roky odhadzovaným bokom, aby nezavadzal. Hľadali poctivo, aj tak nenašli žiadnu krv. 

Krauz prišiel ku svokre večer o deviatej. Omdlieval od hladu. Zúrivé pohľady manželky a svokry neutralizoval svojimi zúrivými pohľadmi vyhladovaného samca, a pretože obe ženy dobre vedeli, čo dokáže vyhladovaný samec, radšej mu bez rečí naložili. 

Krauz sa konečne normálne najedol, otvoril si fľašu piva a neuvážene aj dvere do obývačky. Zdúpnel v nemom úžase. Nábytok z celej obývačky bol nanosený v strede miestnosti a pozakrývaný igelitom. 

„Ja som sa rozhodla vymaľovať aj obývačku, nech je to s jednou špinou,“ zašvitorila svokra. 

Krauz maľoval do rána do piatej. Svokra, manželka a dcéra spali v spálni, takže ani jednu nadávku nemohol vypustiť z úst tak, ako by chcel, na plné hrdlo. 

O piatej zroloval igelit na pohovke a tak, ako bol, v premočených zafarbených rifliach a tričku sa schúlil a prikryl sa zvyšným igelitom. 

Prvá sa zobudila dvojročná Sylvinka. O siedmej. Bola hladná a dala to celému svetu jasne najavo. 

„Krásne, veľmi pekné, len tú bočnú stenu by bolo treba ešte raz pretrieť,“ nadchýnala sa rozospatá svokra v obývačke. „A musí to tu všade tak smrdieť? Nemohol si na noc otvoriť okno?“ 

Krauz sa rozhodol, že jedna vražda tento týždeň stačí, a stenu pretrel ešte raz. 

Bola nedeľa a prísť do práce o desiatej sa mu vôbec nezdalo neslušné. Ani mu to nikto nevyčítal. 

„Pekne ste so mnou včera vydrbali,“ pozdravil už od dverí. 

„Sám si so sebou,“ odzdravil Hanzel. 

Burger iba kývol cigaretou, lebo čítal nejakú správu. 

„Ani my sme nelenili, v noci sme ho odpitvali,“ pochválil sa Hanzel. „Kávu?“ ponúkol na zmierenie, lebo práve dve zalieval. 

„Už som ti povedal, že kávu nikdy nepijem,“ odmietol Krauz. 

„Vodku?“ 

„Trochu.“ 

„Nemáme. Zober si igelitku a zbehni dolu do Vitoše, v nedeľu majú otvorené do dvanástej.“ 

Hanzel zalial kávu, zalovil vo vnútornom vrecku na saku, vybral služobný preukaz, v jednom z jeho zákutí našiel dvacku a hodil ju na stôl. 

Burger neprestal čítať a dvacku našiel automaticky po hmate. Tiež ju hodil na stôl. 

Krauz zbalil bankovky, vzal si igelitovú tašku a sviežo vykročil na nákupy. 

„Chalani...“ začal nesmelo, keď sa vrátil a ponalieval. 

„No?“ 

„Svokra maľuje...“ 

„Ako sa volá? Picasso?“ 

„Byt.“ 

„Tak buď rád, že si tu.“ 

„Presnejšie, ja jej maľujem byt. Bude dnes nejaká vážna robota? Je nedeľa...“ 

Burger odložil správu, privoňal k poháriku a fľochol na Hanzela. 

„Zase tá hnusná drevená z Malaciek. Ten Slovlik by mali zavrieť a vyhlásiť celú oblasť naokolo za kontaminovanú, veď to sa nedá ani čuchať, nieto piť. Čo si hovoril?“ 

„Že maľujem.“ 

Burger si ho premeral a zvraštil tvár. 

„Zmizni domov a dorob si, čo potrebuješ, aj tak by z teba dnes nebol žiadny úžitok, vyzeráš ako pokrčený krepový papier. My to tu dnes zanalyzujeme, všetko usporiadame a zajtra ráno príď skôr, nech môžeme začať vo veľkom.“ 

„Díky, chlapci, máte to u mňa!“ 

„A manželke povedz, že v najbližších dňoch a týždňoch ťa tak často vídať nebude.“ 

„Ako to myslíš, že tak často, veď doteraz sme sa skoro vôbec nevideli.“ 

„To bol iba zácvik. Teraz pôjdeme naostro, tak ju na to priprav.“ 

Krauz sa zamyslel. 

„Edko, a čo keby si prišiel k nám a pripravil ju na to ty?“ 

„Výborný nápad, odpoveď poznáš. A vyspi sa, nie aby si išiel večer slopať, zajtra ťa tu potrebujem vyspatého a oddýchnutého!“ prikázal Burger a prevrátil poldecák do seba. 

Krauz domaľoval, poumýval, poupratoval a povláčil nábytok na miesto. 

Večer nemal na pohárik ani pomyslenie, padol do postele a zaspal spánkom spravodlivých a narobených. 

Sylvii o novej vražde nepovedal nič, ani o Burgerovej výstrahe. Načo ju zbytočne strašiť? Čo sa má stať, sa aj tak stane. 

25 

Budík si nastavil na piatu, takže v práci bol už o šiestej. Aj tak ho Burger zvozil. 

„Nepovedal som ti, že máš prísť skôr a vyspatý?“ 

„Šak som – a je sotva šesť!“ žasol Krauz. „Ty si tu nebodaj od piatej?“ 

„Od pol piatej a Hanzel ešte skôr. Sadaj sem vedľa mňa a začni vnímať, dnes nás čaká makačka. Sleduj...“ 

Krauz si prisadol vedľa Burgera a snažil sa preladiť z ospalosti na príjem. Zo stolov zrazených k sebe v strede kancelárie zmizlo všetko okrem telefónov. Všade boli porozkladané dvojhárky s výraznými farebnými nápismi. Burger použil hrubé fixky a Krauz si so záujmom prečítal, že prvý dvojhárok na kraji stola sa volá OMČ, teda obhliadka miesta činu, s malou poznámkou v spodnom rohu, že asi ide iba o miesto nálezu. Červené písmená sa na papieri celkom pekne vynímali. Druhý sa volal PITVA a bol zelený. Tretí PRVOTNÉ ZÁZNAMY a bol modrý. Dvojhárky boli poukladané vedľa seba a všetky názvy Krauz ani neprečítal, lebo Burger použil aj jeho stôl a na koniec nedovidel. 

„Richard, tomuto sa hovorí usporiadanie spisu podľa pevných bodov. Neskôr ťa naučím, ako sa vypisujú zberné hárky a ako sa spis vedie a aktualizuje, teraz sa sústreď na tie krajné zľava a začni študovať. Musíš to všetko dostať do palice a máš na to sotva hodinku a pol, lebo o pol ôsmej je veľká porada u Majchrána v zasadačke. Príde aj kontrolný orgán z SKS.“ 

„To je čo?“ 

„Správa kriminálnej služby, naši nadriadení. Dovtedy sa musíme pripraviť, lebo budeme podávať prvotnú informáciu, musíme stanoviť nejaké verzie, začať s plánom spoločného postupu... no dnes sa aj scicifrčíme, uvidíš sám, tak nestrácaj čas a smelo do toho!“ 

Krauz si vzal prvý dvojhárok, zapálil si cigaretu a začal čítať zápis z obhliadky a prvé hlásenia. Mal pocit, že preštudoval sotva pár strán, a Burger ho už vyrušil. 

„Tak poďme na to, chlapci, je pol.“ 

„Nestihol som ani...“ protestoval Krauz. 

„Tak budeš počúvať! Zase sa musím spoľahnúť iba na seba, seriem aj na takých pomocníkov...“ šomral si Burger cestou na poradu. 

Vedľa kancelárie náčelníka násilnej kriminálky bola malá zasadačka. Tridsať miest na sedenie, na státie popri stene aj sto. Na sedenie už bolo obsadené, iba dve krajné miesta nechali kolegovia voľné, tie zaujali Burger s Hanzelom. Krauzovi ostalo voľné iba na státie, ale zato sa tam nemusel s nikým tlačiť. 

„Súdružky a súdruhovia,“ začal Majchrán. „Vítam vás na dnešnej mimoriadnej pracovnej porade. Dovoľte, aby som medzi nami privítal súdruha náčelníka Mestskej správy VB,“ Majchrán kývol hlavou k prísediacemu po pravici, ale tomu ani nenapadlo vstať, veď ho všetci aj tak dobre poznali, iba kývol hlavou do pléna. „Ďalej súdruha plukovníka Beňa z SKS,“ korpulentný muž ich tiež pozdravil kývnutím, „súdruha zástupcu pre veci politické, súdruha Mlynára z ústredného výboru strany, súdruha...“ 

Krauz ich prestal registrovať. Za vrchstolom sedelo súdruhov ako na XV. zjazde KSČ a aj sa tak tvárili. Normálneho policajta ochotného chytať vraha tam nevidel. 

„... a súdružku Vrbovú, predsedníčku Základnej organizácie KSČ na našom útvare. Zišli sme sa tu, pretože v sobotu sa stal závažný trestný čin.“ Majchrán všetkým porozprával, aký závažný trestný čin sa stal. „A teraz by som odovzdal slovo súdruhovi zástupcovi pre veci politické.“ 

Politruk sa postavil, nepotreboval ani papier, ani pero, žiadne podklady, jeho hlavným pracovným nástrojom bola huba. 

„Súdružky a súdruhovia,“ rozhliadol sa po prítomných a spokojne sa usmial. Takéto zhromaždenia obľuboval, bolo to prostredie, na ktoré bol zvyknutý. „Všetci sme tu komunisti, nemusím vám vysvetľovať, čo od nás očakáva strana. V ropnej rafinérii bol zavraždený človek, otec dvoch detí, vzorný manžel, robotník, jednoducho náš súdruh! Sami veľmi citlivo vnímate zmeny v našej spoločnosti a tlaky z imperialistického bloku. My si jednoducho nemôžeme dovoliť, aby si o nás súdruhovia zo Západ... chcem povedať, štvaví novinári zo Západu obtierali hubu a písali o nás, že nevieme vyšetriť jednu obyčajnú vraždu! Musíme nasadiť všetky sily a prostriedky, aby sme...“ 

Ani toho Krauz príliš nemusel, takéto hemzy počúval každého pätnásteho v mesiaci na straníckej schôdzi. 

Ešte rečnil náčelník mesta, potom súdruh z SKS, potom... 

Krauza už rozboleli nohy a šúchal sa o stenu, akoby ho mrle žrali. Úvod trval vyše pol hodiny a konečne sa slova ujal Majchrán. 

„Takže toľko na úvod a teraz k organizačným pokynom. Vedenie Mestskej správy sa rozhodlo, že tomuto prípadu budeme venovať najvyššiu pozornosť a zriadime špecializovaný vyšetrovací tím...“ 

Burger zodvihol ruku. Politruk okamžite zareagoval a vyskočil: „Súdruh, vaše pripomienky si radi vypočujeme v diskusii na záver!“ 

Majchrán si vzdychol: „Žiadna diskusia na záver nebude, my už diskutujeme, súdruh politický, presnejšie, už sme začali pracovať. Čo máš, Edo?“ 

„Jasne sme sa dohodli, súdruh náčelník, že prvý týždeň začneme sami. Urobíme prvotné šetrenia v teréne a uvidíme, kam sa dostaneme. Ak sa nám ho nepodarí chytiť, až potom začneme formou tímu. Načo treba zakladať tím, keď ešte ani nevieme, aké má poškodený číslo topánok? Organizácia tímu nám zaberie zbytočne veľa času, ktorý nevyhnutne potrebujeme na rozbehnutie pátrania.“ 

„Pôvodne sme sa tak v sobotu dohodli,“ pripustil Majchrán a Krauz jasne videl, že samého ho štve, že do roboty im kafrú nekompetentné nadriadené zložky, „ale súdruhovia z nadriadených zložiek rozhodli...“ 

Slova sa ujal plukovník Beňo. 

„Súdruhovia, nepodceňujme závažnosť situácie. Verejná mienka v spoločnosti sa mení, a hoci zatiaľ sme schopní ju kontrolovať a usmerňovať správnym smerom, nemôžeme si dovoliť blamáž! Tento prípad musí byť objasnený, vrah zatknutý a postavený pred nezávislý socialistický súd! Preto sme sa na správe rozhodli, že najlepšie bude hneď od začiatku začať v samostatnom tíme a nestrácať čas. Všetci, čo budete zaradení do tímu, budete zbavení všetkých služieb a povinností a jedinou prioritou...“ 

Burger pochopil, že nemá význam oponovať a iba smutne zvesil hlavu. Už zažil niekoľko špecializovaných tímov, dobre vedel, kedy majú opodstatnenie a kedy sú iba na príťaž. 

„Takže organizácia práce bude nasledovná,“ pokračoval Majchrán, „vedúci tímu je vyšetrovateľ nadporučík Ladislav Mihalovič, ktorého všetci poznáte. Jemu bol pridelený spis a bude zodpovedať za procesnú stránku. Za operatívu bude zodpovedný Burger a zároveň bude hlavný analytik. Celé ťažisko organizácie práce bude na ňom. Do tímu je zatiaľ zaradených dvadsať operatívcov z násilnej kriminality, podľa potreby sa bude počet meniť a dopĺňať. Po skončení porady sa všetci z tímu presunú do Burgerovej kancelárie, kde by mala byť pripravená základná analýza a prvé úlohy nadnes.“ Majchrán sa odmlčal a spýtavo sa zahľadel na Burgera. 

„Pripravené,“ zahlásil Burger. 

„Výborne! A teraz si vypočujeme úvodnú správu. Edo, máš slovo.“ 

Burger vstal a znechutene sa porýpal v papieroch pred sebou. Krauz na ňom videl, že najradšej by zareval na celú zasadačku, aby všetci vypadli a nechali ich robiť a hľadať vraha, ale nemohol, a Krauz dobre vedel prečo. Stranícka organizácia policajnej práce aj jeho naučila pudu sebazáchovy. 

Burger všetkým vysvetlil, čo celú sobotu a nedeľu robili, ako robotník čistiaci hrablice zachytil v zbernej nádrži mŕtvolu, ako ju stotožnili, koho vypočuli na mieste nálezu, že miesto nálezu sa nezhoduje s miestom činu a prečo, vysvetlil im, ako by mali ďalej postupovať, a dostal sa až k pitve. 

Až doteraz ho Krauz počúval iba na pol ucha, lebo to všetko poznal a bol pri tom, ale na pitve nebol a výsledky si ešte nestihol prečítať, takže zbystril pozornosť. 

„Technik zaistil všetky stopy, ako robíme štandardne pri každej mŕtvole, dokonca aj povýstrelové splodiny, hoci vzhľadom na dĺžku pobytu vo vode bude pozitívny výsledok tohto skúmania viac ako nepravdepodobný. Napriek tomu sme urobili všetky štandardné kroky, aby sme si neskôr nič nevyčítali. Po zadokumentovaní technikom sme prikročili ku skúmaniu šatstva. Výsledok bol, že sme nenašli žiadne stopy násilia. Všetky zvršky sme zaistili a išli na biologické a chemické skúmanie. Vizuálne sme žiadne podozrivé stopy na šatách nenašli. Priebeh pitvy vám opisovať nebudem, poviem iba výsledok. Jozef Agácz bol muž vo veku tridsaťosem rokov, výška meter osemdesiat, váha deväťdesiattri kilogramov. Minimum tukov, veľa svalovej hmoty. To spomínam preto, lebo sa k tomu ešte vrátim. Na celom tele sme nenašli žiadne stopy vonkajšieho násilia, na rukách neboli stopy obrany. Jediné dva defekty boli v čelovej oblasti, presnejšie, v prechode čelovej a vlasovej časti hlavy. Všetko nájdete vo fotodokumentácii. Rany majú nerovné okraje a v okolí nich je odrenina, teda leno. Na dne každej rany sú väzivové mostíky, to je miesto, kde sa trhá tkanivo. Údery boli intenzívne, zlomili lebečnú klenbu. Súdny lekár ako bezprostrednú príčinu smrti určil mozgovú smrť po trieštivých zlomeninách lebečnej klenby, pomliaždení mozgu, zakrvácaní do komôr mozgu a krvácaní pod dura mater a pia mater...“ 

Politruk zodvihol ruku a prihlásil sa o slovo. 

„Súdruh Burger, ja si robím poznámky a tieto zahraničné názvy ma mätú. Mohli by ste preložiť tie anglické, alebo aké to sú názvy, do zrozumiteľnej reči, aby sme aj my ostatní tomu rozumeli?“ 

Burger cmukol perami a Krauz sa zhrozil, ale to ešte netušil, čo ho čaká. 

„Iste, súdruh politický zástupca,“ vychutnával si tupca, „ale aby som pravdu povedal, diktoval mi to doktor a ani ja tomu celkom nerozumiem, ale mám tu mladého kolegu, ktorý sa v tom vyzná. Súdruh Krauz nám to bude vedieť vysvetliť. Stojí tu za mnou.“ 

Krauz sa opieral o stenu a iba počúval prednášku staršieho kolegu, odrazu začul svoje meno a zdúpnel od úžasu, že smeč nasmeroval rovno naňho. Našťastie počúval Burgerov výklad veľmi pozorne a videl, že poslednú časť cituje z predbežnej pitevnej správy, takže hneď pochopil, že Burger ho iba skúša a že ho chce zatiahnuť do hry nazvanej Zhovaďme toho politického tĺka. 

„Iste... ehm,“ zaodŕhal Krauz a vyschlo mu v hrdle, lebo sa naňho zahľadela celá zasadačka. „To nie sú zahraničné názvy, ani anglické, to sú latinské odborné názvy z oblasti medicíny a dura mater znamená tvrdé mozgové blany, a pia mater znamená mäkké mozgové blany. Ak došlo k zakrvácaniu pod blany, tak nám chcel súdny lekár povedať, že útok bol intenzívny, údery razantné a zakrvácanie sa dotklo až mozgu. Tie blany v podstate chránia mozog pred poškodením a údermi o lebku pri bežnom pohybe, ale to by som tu nerád rozvádzal, lebo by som musel vysvetliť, čo je mozgomiechový mok, likvorea, spôsob uloženia a uchytenia mozgu, to sem asi nepatrí.“ 

Politruk si robil husté poznámky, hoci všetci vedeli, že práve jemu budú iba na dve veci. 

Burger sa neubránil úsmevu, lebo Krauz ho nesklamal, ale hneď s vážnou tvárou pokračoval. 

„Ďakujem kolegovi za odborný výklad. Vrátil by som sa k postave poškodeného. Ako som vám už povedal, bol to celkom slušne stavaný chlap. Spôsob zranenia som konzultoval so súdnym lekárom – aj to, že sme nenašli žiadne stopy po vlečení alebo manipulácii s telom po smrti. Takého chlapa nemožno iba tak zabiť a hodiť do kanála.“ 

„Čo tým myslíš?“ spýtal sa náčelník Majchrán. 

„Dve veci. Taký mocný chlap sa vie brániť, takže je možné, že páchateľ bude tiež zranený. To, že nemal na rukách obranné zranenia, môže nasvedčovať, že aj on použil na obranu nejaký kovový nástroj. Druhá vec je, že s takým ťažkým telom sa dosť ťažko manipuluje bez toho, aby sme nenašli žiadne stopy.“ 

„Takže?“ 

„Takže moja prvá verzia znie, že páchateľov bolo asi viac. Neťahali ho po zemi, zodvihli ho a celkom pohodlne ho hodili do kanála.“ 

V zasadačke zavládlo ticho, všetci si písali. 

„Výborne, takže sa máme od čoho odraziť,“ skonštatoval plukovník Beňo a dodal ešte pár dôležitých poznámok, ktoré posunuli vyšetrovanie o hodný kus vpred. 

Krauz mal smolu, už ich nepočul, lebo bol unavený a zamyslel sa, ale aj bez nich vyrástol a zmocnel. 

Porada sa skončila. Burger na záver oznámil všetkým členom nového vyšetrovacieho tímu, že vyhlasuje hodinovú technickú prestávku a nech k nemu nechodia skôr ako o desiatej. 

Každý pochopil a trojica Burger, Hanzel a Krauz sa zavrela v kancelárii. 

26 

„Je to najväčšie svinstvo, aké nám mohli urobiť,“ čertil sa Burger. „Ešte sme ani nezačali a už nám prejavujú takúto nedôveru! Posratý predčasný tím!“ 

„Čo je na tom také zlé?“ nerozumel Krauz. 

„Administratíva. Zbytočná byrokracia, Richard. Keby ten prípad nechali nám trom, mohli sme si na pomoc zobrať päť alebo aj desať ochotných kolegov a rozbehnúť pátranie podľa vlastného uváženia, teraz budem musieť sadnúť za stroj a napísať návrh na založenie tímu dvadsiatich kriminalistov, prehľad operatívnej situácie, prvé body spoločného plánu vyšetrovania...“ 

Krauz nerozumel, lebo zatiaľ čosi také nerobil, ale vypočul si kolegu až do konca a uveril, že je to otrava. 

„A každý piatok písať sumárnu správu za odpracovaný týždeň s hlásením o dosiahnutých výsledkoch a prognózu na budúci týždeň,“ doplnil zoznam prúserov Hanzel. 

„Vďaka,“ uznal mu Burger. „Jednoducho sa tu zahrabem do papierov a von sa už nedostanem,“ zakončil. „Toľko toho bude.“ 

Sedeli a ľutovali sa navzájom. 

„Teraz ma nechajte,“ vysyčal Burger a silene sa usmial, „Musím začať písať a rozhádzať to množstvo zbytočných posíl, čo mi sem o hodinu príde. Máte čo robiť?“ 

Hanzel iba pokrčil plecom. 

Krauz mal toho viac. 

„Ja by som mal. V sobotu som pri jazere vypočul šéfa centrálnych laboratórií. Jeden ich pracovník, nejaký Dalibor Peter, nedokončil zmenu – presne ako náš zavraždený. Bol na tom lístočku, pamätáte sa. Rovnaký čas, rovnaký objekt a vraj bol nejaký zadumaný.“ 

Zazvonil telefón. 

„Už sa to začína,“ vzdychol si Burger. „Burger, prosím... Áno, prídeme si poň dolu.“ 

Položil slúchadlo a odbil Krauza. 

„Potom sa k nemu asi dostaneme, ale teraz prišiel vedúci zavraždeného. Jeho výsluch by som si rád vypočul, takže bežte dolu na vrátnicu a zoberte ho sem k nám a...“ 

Zazvonil telefón. 

„Burger, prosím... Manželka? Iste, zariadim to.“ 

Položil a už vôbec nenadával, zvykal si. 

„Volajú z vrátnice, prišla manželka zavraždeného, musím zariadiť výsluch u vyšetrovateľa.“ 

Cirkus sa začal. Krauz nestíhal prevracať oči, Burger telefonoval vyšetrovateľovi a papiere na stole rozhadzoval na všetky strany. Už bol vo svojom živle. 

27 

„Jožko chodil do práce presne ako hodinky,“ začal svoju výpoveď vedúci zmeny. „Nikdy s ním neboli problémy.“ 

Burger požiadal Krauza a Hanzela, aby začali s jeho výsluchom vo vedľajšej kancelárii, a ak to bude zaujímavé, aby ho zavolali. Musel zariadiť kopu iných vecí a nestíhal. Krauz vypísal prednú stranu tlačiva s informáciami o vypočúvanej osobe a začal celkom tvrdo, lebo to bol jeho prvý ozajstný výsluch v prípade prvej ozajstnej vraždy. 

Hanzel iba sedel bokom a fajčil. Nechal mladého, nech sa realizuje. 

„Ako to myslíte, že ako hodinky?“ zagánil na vedúceho. Tvrdý výsluch je tvrdý výsluch. 

„Ako hodinky, hovorím. Tak to aj myslím, veľmi presne.“ 

„V piatok prišiel kedy?“ 

„Mám tu jeho cvikaciu kartu,“ otvoril aktovku a vybral cvikačku. „Môžete sa presvedčiť. Tak v piatok si cvikol osemnásť dvadsaťosem. Prešiel hlavným vchodom a chytil autobus...“ 

„Aký autobus, veď bol už vo fabrike, nie?“ 

„Vnútropodnikový autobus. Viete, náš podnik je dlhý skoro tri kilometre a aj taký široký, takže vnútri normálne chodí autobusová linka. Cesta od hlavnej brány na pracovisko mu trvala dvanásť minút.“ 

„To viete ako?“ 

„Podľa tohto,“ nedal sa zaskočiť vedúci a z aktovky vytiahol veľký zošit v tvrdých čiernych doskách. Na čele bol priesvitnou páskou nalepený lístok s veľkým nápisom KNIHA SLUŽIEB. „Sem sa zapisuje priebeh každej pracovnej zmeny. Samozrejme, začína sa zoznamom prítomných, presným časom nástupu na pracovisko, poprípade poznámkou, kto chýba a prečo. Potom je tu zápis o prevzatí služby podpísaný vedúcom končiacej a vedúcim začínajúcej zmeny, a potom už len poznámky o priebehu zmeny, teda poruchy vo výrobe, čas odstránenia, úrazy a iné nemilé udalosti.“ 

Krauz si pritiahol knihu služieb a začítal sa. 

„Na pracovisko prišiel o osemnásť štyridsať.“ 

„Presne, ako vždy. Prezliekol sa, zoznámil sa so situáciou vo velíne a o siedmej začal pracovať. Ako vždy.“ 

„Čo je to velín? A vlastne, čo je to tá vaša polyetylénová jednotka rímska dvojka?“ 

„Vysvetlím. Polyetylénová jednotka, inak polyetylénka, vyrába z ropného odpadu, čo ostane po rafinácii ropy, polyetylén. Ropa sa chemicky a tepelne spracúva, hlavnými produktmi sú benzín, nafta, petrolej, potom ostávajú oleje a napokon hustý odpad, ktorý vieme ďalej spracovať na polyetylén. Vyrábame z neho buď polyetylénový bezfarebný prášok, alebo granuly vo veľkosti šošovice a tie vieme aj farbiť. Vrecujeme ich a rozvážame do chemičiek po celej strednej Európe, kde sa z nich vyrábajú plasty. Všetko možné, napríklad hračky, plastový riad, plasty do áut, ale nesmieme zabudnúť na fólie, bez našich fólií by Maďari nepostavili ani jeden fóliovník.“ 

„Aha. A prečo dvojka.“ 

„Lebo máme dve prevádzky: jednotku na práškový polyetylén a dvojku na bralen.“ 

„To je čo?“ 

„No to sú tie granulky veľkosti šošovice.“ 

„Aha! A ten velín?“ 

„Naša prevádzka je veľmi veľká. V každej zmene je vyše sto pracovníkov, rozdelených do pracovných čiat po jednotlivých úsekoch, a celú výrobu riadi šesť technikov, ktorí sedia hore nad výrobou v takej sklenej kukani. Majú pred sebou osem metrov dlhý riadiaci panel s množstvom blikajúcich svetelných kontroliek, budíkov, manometrov, vďaka nim majú prehľad o celej výrobe a velia všetkým. Od toho asi názov velín.“ 

„Aha,“ šomral si Krauz popod nos a rýchlo zapisoval vedúceho výpoveď na písacom stroji. Hanzel musel uznať, že mu to išlo jedna báseň, a ak mal v škole jednotku zo strojopisu, tak oprávnene. 

„Môžete mi z knihy nadiktovať celé zloženie piatkovej nočnej zmeny?“ 

„Iste. Ja ako vedúci, Igor Lovász ako môj zástupca. Technici Jozef Agácz a Dana Hauskrechtová. Pohotovostní technici Arpád Vároš a Roman Csinege.“ 

„Prečo toľko maďarských mien?“ 

„Vo fabrike pracuje veľmi veľa ľudí z okolia Šamorína a Dunajskej Stredy.“ 

„Aha,“ písal Krauz. 

„Ako ďaleko je polyetylénka od toho bazéna?“ 

„Je to cez celú fabriku,“ vzdychol si vedúci. 

„Škoda, že nemáme mapu,“ zašomral Hanzel a zadusil cigaretu. 

„Ja som s tým počítal a jednu slepú som si priniesol so sebou,“ ozval sa nesmelo vedúci. Hneď im bol sympatickejší. 

„Tak sem s ňou,“ zajasali. 

Vedúci opäť zalovil v aktovke a rozprestrel pred nimi mapu veľkú cez celý stôl. Zo strategických dôvodov na nej neboli vyznačené jednotlivé prevádzky, ale vedúci si vzal fixku a začal čmarigať. 

„Tak tu sme my, tento štvorček, toto je hlavná cesta po celej dĺžke rafinérie, tu je zberná nádrž na vodu, kde Jožka našli, toto je prívodný kanál.“ 

Krauz s Hanzelom sa spokojne usmievali, konečne sa začali orientovať. 

„Tú mapu nám tu môžete nechať?“ 

„Určite. Pre verejnosť určená nie je, chápete, rafinérka je strategický podnik, ale na účely vyšetrovania ju polícia môže vlastniť. Pýtal som sa na vedení, nemajú proti tomu nič.“ 

„Výborne! Tak pokračujme. Ako sa Jozef Agácz dostal uprostred noci na opačný koniec rafinérky, a v knihe o tom nie je ani riadok?“ vystrelil Krauz, lebo zápis z piatka si prečítal veľmi pozorne až do konca. 

„No...“ zaváhal vedúci. 

A mám ťa, pomyslel si Krauz, keď zbadal vedúceho rozpaky. 

„No,“ zopakoval vedúci, „to máte tak, pracujeme v dvanásťhodinových zmenách od siedmej do siedmej. Každej novej zmene trvá asi dve hodiny, kým odstráni všetky poruchy nahlásené predošlou zmenou. Tak to bolo aj v piatok – asi do deviatej sme mali plné ruky roboty, až potom sa prevádzka rozbehla naplno. Do desiatej sme všetko iba kontrolovali, a keď sme sa uistili, že výroba beží, chcel odísť prvýkrát...“ povedal vedúci a na konci stíšil hlas, akoby sa cítil previnilo. 

„Kto?“ 

„Jozef.“ 

„Kam?“ 

„Do bufetu.“ 

„Do bufetu?“ žasol Krauz. 

„To máte tak. Nikto si do práce nedonesie všetko, čo potrebuje na jedenie a pitie. Zvlášť nočná zmena je na jedlo a pitie dosť náročná, a jediná možnosť, ako doplniť zásoby je náš podnikový bufet.“ 

„Ten je kde?“ zaujímal sa Hanzel a nahol sa nad mapu. 

„Tu,“ ukázal vedúci a na koniec podlhovastej budovy pri bazéne nakreslil krížik a poznámku Buf. 

„Ale to je pár centimetrov od bazéna!“ žasol Hanzel. 

Krauz prekvapený nebol, vedel, kde je bufet s krásnou bufetárkou Valikou. 

„Zaujímavé,“ šomral Hanzel a očami premeriaval vzdialenosti na mape. „Pokračujte, je to veľmi zaujímavé.“ 

„Ehm,“ rozprával vedúci, „Jozef chodil do bufetu pravidelne každú zmenu, bol to jeho, akoby som to... jeho koníček. Rád sa prešiel a vôbec mu nevadilo priniesť malinovku alebo neskorú večeru aj mladším kolegom, nebral to ako poskokovanie alebo urážku, jednoducho ho to bavilo. Chcel sa vyvetrať a prejsť.“ 

„Pravidelne?“ 

„Úplne pravidelne.“ 

„V tú istú hodinu?“ 

„Nie, to sa nedá, vždy išiel podľa okolností.“ 

„Akých okolností?“ 

„Napríklad ako v piatok. Chcel ísť o desiatej, a sotva sa mi zahlásil, zadrnčal telefón na jeho pulte a nahlásili mu pokazenú hydrauliku na jednom z nakladačov. Trvalo hodinu, kým vec vyriešili. To už bolo jedenásť a zahlásil sa opäť. Tentoraz sa nič nestalo a ja som ho uvoľnil.“ 

„Ale zápis do knihy ste neurobili!“ 

„To máte tak... stačí, ak o sebe vieme. My sme navzájom už takí vytrénovaní, že keď niekto vstane zo stoličky a necháva svoju časť riadiaceho pultu bez kontroly, automaticky to hlási, že idem do chladničky po minerálku, dá si niekto, alebo idem si do skrinky po lepenák, nedám nikomu, alebo idem na záchod... a podobne. Všetci o sebe vieme, inak sa velín ustrážiť nedá. Ak išiel Jožko do bufetu, všetkých obehal a napísal si zoznam, čo kto chce, potom sa mi zahlásil, a ak nič nebolo, uvoľnil som ho. Vždy sa vrátil tak o pol hodinky, maximálne trištvrte. Na našej prevádzke už bol jeden prúser s nedovoleným vzdialením sa z pracoviska, ale nadriadené orgány po prešetrení zaujali stanovisko, že zápis do knihy sa musí vyhotoviť iba v prípade, že pracovník opustí areál závodu, alebo ak vedúci vie, že sa už do konca zmeny nevráti, no ak si niekto iba odskočí a vedúci vie, že sa o chvíľu vráti, netreba to zapísať. Vedúci zmeny musí o každom vedieť. Ak je táto podmienka splnená, je všetko v poriadku. To je oficiálne stanovisko nadriadených, môžete si to preveriť.“ 

„Preveríme, preveríme...“ sľuboval potichu Krauz a rýchlo dopisoval posledné informácie od vedúceho. „Počkajte, založím si nové papiere... ták... môžete pokračovať.“ 

„Bolo presne jedenásť, keď odišiel. Odvtedy sme ho už nevideli. To je asi tak všetko.“ 

„To zďaleka nie je všetko,“ upozornil ho Hanzel. 

„Ako to myslíte?“ 

„Takto, spýtam sa vás, či sa aj v piatok spýtal kolegov, či niekto niečo nechce z bufetu.“ 

„Spýtal a aj si urobil zoznam.“ 

„Aký zoznam?“ 

„Na kúsok papiera si napísal mená a čo kto chce. Ja som tam mal dvoje marsiek a minerálku, jedlo mi nabalila manželka z domu.“ 

„Čo spravil s papierikom?“ 

„Nerozumiem.“ 

„Čo s ním spravil, kam ho dal?“ 

„Aha, no poskladal ho a vložil si ho do vrecka na prsiach.“ 

„Ako ho poskladal? Na polovicu?“ 

„Nie, preložil ho ešte raz, aby sa zmestil do vrecka, takže na štvoro.“ 

„Tak vidíte, že to ešte nie je všetko, viete toho podstatne viac, a všetko sú pre nás dôležité informácie.“ 

„Už chápem, tak sa pýtajte, rád pomôžem.“ 

Chvíľu sa nepýtali, ale prehodili pár slov medzi sebou. 

„Tým by sme mali vysvetlený rozmočený papierik z jeho vrecka, Richard.“ 

„Aj ja si myslím, že v labákoch sa dočítajú iba niečo o minerálkach a cigaretách.“ 

„Tak pokračujeme, súdruh vedúci, do čoho bral nákup?“ 

„Mal so sebou takú obdratú nákupnú tašku.“ 

„Farba? Veľkosť?“ zareagoval Krauz a vytrvalo písal. 

„Červená so žltým vzorom, ale farby boli vyblednuté a taška obdratá. Veľkosť normálna, ako nákupná.“ 

„Materiál?“ 

„Plátenná s igelitovou fóliou vnútri, asi keby sa prederavilo mlieko.“ 

„Vidíte, ďalšia dôležitá informácia, súdruh vedúci. My sme totiž žiadnu nákupnú tašku nenašli.“ 

„Ste dobrí, myslíte na všetko, ja by som sa už dávno prepustil domov.“ 

„Aj my vás prepustíme, ale ešte nám musíte vysvetliť, ako sa za pol hodiny mohol dostať do bufetu a späť. Používal nejaké služobné auto?“ 

„Nie, to môžem využívať iba ja, a musí byť stále v pohotovosti. Prejsť celý areál rafinérie nie je žiadny problém, stačí sa postaviť na hlavnú cestu a zamávať. Každý vodič vie, že musí zobrať stopára, lebo autobus jazdí po vytýčenej trase a v noci iba riedko, takže kto sa chce niekam dostať, je odkázaný na stopovanie. Všetci vodiči jazdiaci na čomkoľvek po areáli to vedia a stopárov berú, je to nepísané pravidlo. Raz sa odveziete na multikáre, raz na šestotrinástke, ako kedy.“ 

„Z velína ste videli, koho si stopol?“ 

„Nie, z velína nevidieť na hlavnú.“ 

„Viete, koho si stopol?“ 

„Nie.“ 

„Žiadny vodič sa neprihlásil, že by Jožka viezol, alebo aspoň videl?“ 

„Nie.“ 

„Čo ste robili potom?“ 

„Keď sa do polnoci nevrátil, počkal som ešte pol hodiny, lebo to som si už bol istý, že v bufete byť nemôže, a zavolal som na centrálny dispečing, že nemám jedného pracovníka vo velíne. O chvíľu prišli dvaja súdruhovia z vnútornej ochrany podniku, vysvetlil som im, kam Jožko išiel, a oni ho išli hľadať. Vrátili sa o hodinu, vraj prepátrali celú trasu, ale nikoho zraneného ani zrazeného na krajnici nenašli. Vtedy som urobil zápis do knihy a ráno som zahlásil na centrálny dispečing, že Jozef sa nevrátil ani do skončenia pracovnej zmeny. Odovzdal som službu a išiel som sa domov vyspať.“ 

„Možno až teraz by to mohlo byť všetko,“ prikývol Krauz, keď dopísal posledné slová. 

„Ešte nie,“ nesúhlasil Hanzel. „Ako to, že do bufetu sa dá ísť aj tak neskoro v noci? Čo tam robia?“ 

„Predávajú. Musíte si uvedomiť, že v rafinérii je nepretržitá prevádzka a stále je tam niekoľko tisíc hladných a smädných ľudí. Náš bufet je veľký a dobre zásobovaný. Ráno otvárajú o šiestej, vedúca je tam od piatej a preberá tovar, ale otvára až o šiestej, aby si chlapi prichádzajúci na dennú na siedmu mohli nakúpiť. Prvá zmena v bufete robí dvanástku do šiestej do večera, to je takzvaná dlhá zmena, a strieda ju krátka – od večera od šiestej do polnoci. Od polnoci je bufet zavretý a otvára sa až na druhý deň ráno o šiestej, a takto sa tam točia. Vedenie podniku to tak zariadilo, aby si aj chlapi v nočnej zmene mohli nakúpiť.“ 

„Takže nočné výlety Jožka do bufetu boli normálne, bolo otvorené, nemusel nikomu telefonovať, nič vybavovať.“ 

„Nie, nemusel, všetci zamestnanci vedia, ako býva bufet otvorený.“ 

„Ako sa volá vedúca bufetu?“ 

„Valika Orbánová.“ 

Krauz sa nebadane trhol, zabehla mu slina. 

„Taká čiernovlasá, mladá...“ 

„Nie, to je jej dcéra, tiež Valika. Vedúca je silná a šedivá. Všetci tak raz dopadneme.“ 

Krauz s Hanzelom si vymenili pohľady. Už im nič nenapadlo. 

„Tak, až teraz by to mohlo byť naozaj všetko. Máme váš telefón domov aj na pracovisko, keby sme niečo potrebovali,“ ukončil výsluch Krauz. 

„Kedykoľvek!“ 

„Možno vás navštívime aj na pracovisku, chceme si to obzrieť.“ 

„Kedykoľvek, len sa zahláste, aby ste vedeli, kedy mám službu.“ 

„Ohlásime sa, prepadovky robíme iba v najnutnejších prípadoch. Tu dolu to podpíšte... aj kópiu, aj treťopis... ták, ďakujeme a dovidenia. Kolega vás odprevadí na vrátnicu, viete, aj my sme tu strážení a nemôžete sa tu prechádzať iba tak.“ 

Výpoveď vedúceho piatkovej zmeny bola veľmi dôležitá. Kriminalisti sa konečne dozvedeli, prečo našli mŕtveho Jozefa Agácza na opačnom konci rafinérie a čo tam robil. Bola to dôležitá stopa, dala sa ďalej sledovať a rozvíjať. 

Rozleteli sa dvere a dnu vrazil Burger. 

„Tak už som tu, ako ste ďale... vy ste ho už pustili? Chcel som s ním podebatovať!“ 

„Všetko sme zapísali, na, prečítaj si.“ 

„Zdržal som sa, mám tam vedľa tisíc telefonátov. No nič, daj to sem.“ 

Burger si prečítal výpoveď vedúceho a súhlasne prikývol: „Dobre vypočutý, je tam všetko. Tak, chlapci, čo keby ste si to zobrali za svoje a dotiahli cestu Jožka krížom cez celý podnik až do konca?“ 

„To bude nadlho, a my sme chceli toho Dalibora z labákov.“ 

„Aha, tak dobre, toto dám ďalšej dvojici a vy sa rozbehnite za Daliborom. Mám na stole fotografie zavraždeného, zoberte si každý aspoň jednu. Bez fotografií nechoďte do terénu.“ 

„Radi, už sme tu celí usedení. Všivavá kancelária, smrť každého kriminalistu!“ 

Krauz súhlasil s Hanzelom a vypadli skôr, než by si to Burger stihol rozmyslieť. 

28 

Krauz šoféroval, Hanzel sa vyvaľoval na sedadle spolujazdca a študoval slepú mapu. 

„Ešteže mi napadlo, aby nám označil aj centrálne chemické laboratóriá, inak si stratený, zelenáč.“ 

„Bez teba si život ani neviem predstaviť,“ súhlasil Krauz. 

Na vrátnici sa Krauz legitimoval a položili mu iba jednu otázku. 

„Vy vyšetrujete tú vraždu?“ 

„No.“ 

A boli v areáli rafinérie. 

„Ja by som si ten bufet predsa len rád pozrel,“ nadhodil Hanzel. „Je sakramentsky blízko bazéna.“ 

„Načo,“ odhováral ho Krauz. 

„Pre istotu.“ 

Čo mal robiť? Prešiel dve križovatky a pri tretej odbočil doľava na parkovisko pred nízkou podlhovastou budovou. Zo soboty vedeli, že skoro celá patrí oddeleniu zásobovania vodou a na jej konci je bazén na zachytávanie vody. Krauz vedel aj viac – na opačnom konci je podnikový bufet. 

„Vieš čo,“ začal rozpačito, „čo keby si tam išiel sám?“ 

„Sám?“ žasol Hanzel. „Je ti zle?“ 

„Nie... ehm...“ 

„Tak syp, zasran, čo si zase vyviedol?“ 

„Nič, ale bol som si tu v sobotu kúpiť obed a trochu sme s Valikou podebatovali. Myslím s tou mladšou...“ 

„Žiadne šediny?“ 

„... bez šedín.“ 

„Aha!“ 

„Čo aha?“ 

„Nič aha! Tak vystúp a ideme tam spolu!“ 

„Dobre... ja som to ani nechcel, ale ona sama začala, že či som nový a tak, a že či som inžinier a...“ 

„A debilko prikývol.“ 

„Nevie, že som policajt.“ 

„Zato je skalopevne presvedčená, že pán je súdruh inžinier!“ 

„No, trochu som mútil vodu.“ 

„Tak ma počkaj, vybavím to sám.“ 

Krauz sotva stihol dofajčiť a Hanzel bol späť. 

„Dobre, že si ostal, je tam. Ani sa ti nečudujem, je ako modelka, ja by som bol ochotný jej odprisahať, že som prezident.“ 

„Nie, nie je to tak, ako si myslíš!“ 

„Iste?“ 

„Veď som ženatý.“ 

Hanzel sa rozosmial, až mu vyhŕkli slzy. 

„Pohni po hlavnej a potom doľava, niekde tam nájdeme chemické labáky. Ak by ťa to zaujímalo, poznajú ho. Ukázal som im fotografiu, Jozef tam chodil pravidelne, poznajú ho aj po mene a vedia, kde robí. Pozná ho aj stará, aj mladá, aj všetci zamestnanci bufetu.“ 

„Díky, že si ma nepodrazil.“ 

„To nič. Stačí, keď mi oznámiš, kedy bude voľná.“ 

„Prosím ťa!“ 

„Takú peknú babu som už dávno nevidel. Trochu tmavšia, ale dobrá.“ 

„Na to na čo ty ja nemám ani pomyslenie!“ 

Tentoraz sa Hanzel rozosmial tak, že mu vypadla cigareta, a pretože boli uprostred ropnej rafinérie, Krauz radšej zastal a našli ju. 

Našli aj centrálne chemické laboratóriá. 

„Dalibor Peter neprišiel do práce?“ 

„Nie. Volal, že ide k lekárovi a asi bude péen.“ 

„Kde máte lekára?“ 

„Ako je hlavný vchod, koniec administratívnej budovy, úplne vľavo. Nájdete to ľahko, rastie tam taký malý brezový hájik.“ 

„A čo by ste nám, pán vedúci, vedeli povedať o Daliborovi Petrovi?“ skúsil Hanzel, keď už boli v labákoch. 

„Je to flákač, čo si budeme nahovárať. Mladý chalan, teraz skončil učňovku s maturitou a ešte ani na vojne nebol. Taký dzobák, ešte nevie nič ani o práci, ani o živote, ale myslí si, že pojedol všetku múdrosť sveta a že mu tu všetci ubližujeme.“ 

„Ako ubližujete? Bijete?“ 

„To nie, že ho nepustíme k žiadnej poriadnej robote, že ho podceňujeme, že ho nepočúvame, že mu nerozumieme, že ho iba využívame, a tak sa rozhodol, že nás potresce sabotovaním. Dosť často má absencie a nedodržuje pracovnú morálku.“ 

„Ďakujeme, pán vedúci... Pán vedúci...?“ 

„Inžinier Babčan. Ivan Babčan.“ 

„Vy ste pracovali aj z piatka na sobotu?“ 

„Áno.“ 

„Ako mohol Dalibor odísť zo zmeny?“ 

„O desiatej sme mali zlé výsledky na CKJ, tak som tam musel ísť...“ 

„Čo je to?“ 

„Centrálna krakovacia jednotka, to je prvý stupeň, ale ak by som vám to začal vysvetľovať...“ 

„Nie, nemusíte, iba nám povedzte, ako sa mohol Dalibor vzdialiť z pracoviska.“ 

„O desiatej večer som odišiel na krakovaciu jednotku, a keď som sa o jednej v noci vrátil, už tu nebol. Kolegovia z laboratória mali dosť svojej práce a nikto ho nevidel odísť, a do rána sa nevrátil, tak som ho nahlásil na centrálny dispečing, ako mi kážu predpisy. Viac o tom neviem, lebo dnes do práce neprišiel a nikomu žiadne vysvetlenie nepodal. Iba volal s asistentkou, že dnes do práce nepríde, že ide k lekárovi a asi bude práceneschopný.“ 

„Zaujímavé.“ 

„Aj pre mňa, verte mi, lebo s takými ľuďmi sa seriózna robota robiť nedá.“ 

„Ďakujeme, my si ho už nájdeme.“ 

Našli, ale trvalo to. 

V zdravotnom stredisku sedela asi polovica zamestnancov rafinérie a tvárili sa ako vážne chorí. Keď ich Krauz s Hanzelom predbehli a zaklopali na dvere, všetky pohľady sa zdvihli a radradom ich vraždili. 

„My nie sme pacienti, kontrola výkazov z ministerstva zdravotníctva,“ ubezpečil ich Krauz. 

Všetci v čakárni okamžite zvädli, sklopili zrak a venovali sa svojim vážnym chorobám – išlo im to mimoriadne dobre. 

„Bol tu ráno o ôsmej, sťažoval sa na bolesť v pravom boku. Videla som tam veľkú podlhovastú pomliaždeninu, akoby ho niekto udrel tyčou, alebo akoby na niečo spadol, a mala som podozrenie na zlomené dve spodné rebrá, tak som ho poslala na röntgen. Ešte sa nevrátil.“ Podniková lekárka im viac pomôcť nemohla. 

Ostali stáť pred zdravotným strediskom. 

„Má zlomené dve rebrá,“ prehodil Hanzel a zamyslene sa zahľadel do brezového hájika. 

„A podlhovastú modrinu na boku ako od tyče,“ kontroval Krauz. 

„A z pracoviska odišiel práve v inkriminovanom čase.“ 

„Tak čo spravíme?“ 

„Zatkneme ho,“ rozhodol Hanzel. 

Zašli na kádrovo-personálne oddelenie podniku a z osobnej karty si vypísali všetky potrebné údaje. Najviac ich zaujímal trvalý pobyt. Dalibor býval v podnikovej ubytovni, blok B, teda druhá budova od hlavného vchodu, tretie poschodie, garsónka B3-5. 

Krauz na treťom poschodí podnikovej ubytovne jemne zaklopal na piate dvere od schodiska a ukázal Hanzelovi, aby svoj obrovský revolver nechal zatiaľ na pokoji. 

„Kto je?“ ozvalo sa po chvíli spoza dverí. 

„Deratizácia, nechali sme vám včera lístoček vo dverách.“ 

„Nič som nenašiel.“ 

„Tak ho decká použili na lastovičku. Na štvrtom majú šváby, musíme to vystriekať odhora dolu po stúpačkách, aby sa tá pliaga nerozšírila.“ 

„Ja o ničom neviem.“ 

„Veď vám to práve hovorím.“ 

„Ja...“ 

„Ak nechcete, nechajte tak, vystriekame to iba u susedov. Dovidenia.“ 

„Počkajte...“ 

V zámke cvaklo a dvere sa pootvorili na malú škáročku. Krauz kopol do dverí, ozvalo sa tupé dum, niečo ťažké za dverami odletelo do bytu a dvere sa roztvorili dokorán. 

29 

Keď si Dalibor Peter sadol na tvrdú stoličku uprostred kancelárie, už ho neboleli iba rebrá. Šúchal si čelo. 

„Teraz vás vypočujem podľa paragrafu sedemnásť zákona o ZNB. V zmysle poučenia ste povinný do zápisnice hovoriť pravdu, a nič, len pravdu, inak sa vystavujete nebezpečenstvu stíhania pre krivú výpoveď alebo osočovanie. V prípade, že ste nositeľom alebo držiteľom štátneho alebo služobného tajomstva, ste povinný ma na to upozorniť, aby sme sa o týchto veciach nebavili. Máte právo odmietnuť vypovedať, ak by ste touto výpoveďou spôsobili trestné stíhanie sebe alebo osobám vám blízkym v priamom pokolení. Rozumeli ste poučeniu?“ 

„Áno.“ 

„Ste držiteľom alebo nositeľom štátneho alebo služobného tajomstva?“ 

„Nie.“ 

„Ste ochotný vypovedať do zápisnice?“ 

„Áno.“ 

Krauz mu odrecitoval poučenie, pohodlne sa zahniezdil na stoličke a posunul si písací stroj trochu bližšie. Pripravil sa na dlhý, možno veľmi dlhý výsluch. Hanzel si sadol tak, aby na Dalibora videl z profilu, a zapálil si cigaretu. Tiež sa pripravil na dlhý výsluch. 

„Kde ste boli z piatka na sobotu minulý týždeň?“ 

„V práci.“ 

„Odkedy a dokedy?“ 

„Mal som nočnú od devätnástej do rána do siedmej.“ 

„Kedy ste skončili prácu?“ 

„Ako hovorím, ráno o siedmej.“ 

„Klamete. O siedmej ste neboli na pracovisku, prišli ste až o pol ôsmej, prezliekli ste sa a odišli bez vysvetlenia z pracoviska. Kde ste boli celú noc?“ 

„Keď všetko viete, tak viete aj toto, nie?“ 

„Drzosť do zápisnice písať nebudem, urobím to kvôli vám, aby som vám nepriťažil. Chcem vás upozorniť, že ste vypočúvaný vo veci veľmi závažného trestného činu a...“ 

„Poznáte tohto človeka?“ skočil do vypočúvania Hanzel a otrčil pred Dalibora fotografiu Jozefa. 

„Nie.“ 

„Ako to, že nie? Ani ste sa poriadne nepozreli!“ skočil do vypočúvania pre zmenu Krauz. 

„Pozrel. Nepoznám.“ 

Dalibor sa krútil na stoličke zo strany na stranu, aby mohol odpovedať raz jednému, raz druhému. 

„Prečo ste neboli v sobotu ráno o siedmej na pracovisku?“ 

„Neviem.“ 

„V noci ste sa vzdialili z pracoviska.“ 

„Áno.“ 

„Pripúšťate, že ste sa vzdialili z pracoviska?“ 

„Áno.“ 

„Kam ste išli?“ 

„Bol som sa prejsť.“ 

„Kde?“ 

„Po fabrike.“ 

„Chemická rafinérka je pre vás ideálne prostredie na prechádzky?“ 

„Je.“ 

„Tak kde ste všade boli?“ 

„Nepamätám sa.“ 

„Kedy ste odišli z pracoviska?“ 

„Neviem.“ 

„Kde ste stretli tohto muža na fotografii?“ 

„Nikdy som ho nevidel.“ 

„Ani v noci z piatka na sobotu?“ 

„Nie.“ 

„Tak kde ste boli celú noc?“ 

„Prechádzal som sa po fabrike.“ 

„Kto vás videl?“ 

„Nikto.“ 

„Fajčíte?“ 

„Áno.“ 

„Dáte si jednu?“ 

„Dám, ďakujem.“ 

Krauz mu podal cigaretu tak, aby sa musel načiahnuť pravou rukou. Načiahol sa a v polovici cesty zvraštil tvár. Ruku stiahol a cigaretu si vzal ľavou rukou. Krauz mu ju vyrazil. 

„Vztyk!“ 

Dalibor sa postavil. Krauz mu rozopol košeľu. Na pravom boku pod rebrami sa mu od brucha až na chrbát ťahala dlhá úzka modrina. 

„To má byť čo?“ 

„Spadol som.“ 

„Kde?“ 

„Vonku na chodníku.“ 

„Kedy?“ 

„Dávno, pred týždňom.“ 

„Sadnúť! Chlapče, posral si si to sám, ja som chcel byť slušný,“ uzavrel úvodnú časť výsluchu Krauz. 

Zavolali Burgera. Obzrel si poranenie na boku a iba pokrčil plecom. 

„Ak nemá logické vysvetlenie, zistíme si to sami.“ 

Zavolal na súdne lekárstvo a doktora priviezli za okamih. Technik bol už pripravený a fotografoval všetko, čo mu lekár ukázal. Dalibora vyzliekli do trenírok, postavili k stene a doktor ho prezrel od nechtov na nohách až po korienky vlasov. Potom sa aj s Burgerom zavreli v kancelárii. 

„Edo, počúvaj...“ 

Doktor stihol iba oslovenie a do kancelárie vrazil náčelník Majchrán. 

„Vraj máte podozrivého? Edo, a mne sa nič nepovie!?“ 

„Nemáme! Kto to zase trepe? Iba vypočúvame mladého chlapca z fabriky, nič sa zatiaľ nedeje!“ 

„Ale volal si doktora, nie?“ 

„Bože, tak si sadni a počúvaj aj ty. Doktor, máš sólo.“ 

„Tak počúvajte, tá rana na rebrách je úder alebo pád...“ 

„Úder,“ chcel počuť náčelník. 

„Môže to byť úder. Rebrá nie sú zlomené, ale silno narazené. Tvar podliatiny nasvedčuje, že išlo o mechanické pôsobenie tuhého tupého predmetu presne kolmo na bok. Predmet bol dlhý a spôsobil podliatinu v dorzoventrálnom smere...“ 

„Pán doktor, prosím vás,“ zaprosil náčelník. 

„Prepáčte, takže spôsobil podliatinu od chrbta až po brucho, krížom cez celý pravý bok.“ 

„Ak by to bol úder, čo by to spôsobilo?“ zaujímal sa Burger. 

„Tyč. Guľatá železná tyč. Možno drevené porisko z niečoho. Určite nie niečo ostré alebo hranaté.“ 

„Má aj iné obranné zranenia?“ 

„Na rukách ani nikde inde na končatinách už nemá žiadne zranenia. Potom som zistil zranenia na nose a...“ 

„Na to sa vykašlite, pán doktor, to nesúvisí s prípadom.“ 

„Tak nabudúce nech vaši chlapci pri zatýkaní nepoužívajú dvere ako donucovací prostriedok.“ 

„Poviem im. Vypracujete nám v tomto zmysle znalecký posudok?“ naliehal náčelník. 

„Iste, nech sa na mňa obráti vyšetrovateľ so žiadosťou a vypracujem.“ 

Burger sa rozlúčil s lekárom a ostal s náčelníkom sám. 

„Šéfe, nikto sa nesmie dozvedieť...“ 

Do kancelárie vpálil plukovník Beňo z nadriadeného orgánu. 

„Tak vy už máte vraha!?“ 

„Neskoro,“ šepol Majchrán Burgerovi. 

30 

Daliborovi sa pomôcť nedalo. Spadol do toho sám. Výsluch trval do rána do piatej. Nepovedal nič, ranu na boku nevedel vysvetliť, takisto odmietol povedať, kde bol celú noc z piatka na sobotu. 

Ráno o piatej prišiel za Burgerom vyšetrovateľ Mihalovič. 

„Edo, chcú, aby som ho zadržal a dal do cely predbežného zadržania. Spis mám okamžite poslať na prokuratúru, už je spracovaný návrh na väzbu a súhlas je už tiež prejednaný.“ 

„No a?“ 

„Edo, je to on? Si si istý? Je to mladý chlapec. Ak sa mýlite, zničíme ho.“ 

„Všetko svedčí proti nemu, Laco, navyše odmieta spolupracovať.“ 

„Ale nemáme žiadny dôkaz, že sa s poškodeným poznal, nemáme dôkaz, že došlo ku kontaktu medzi nimi, nemáme žiadny dôkaz.“ 

Burger sa usmial a podal Lacovi balíček s cigaretami. 

„Vidíš, a pritom je už spracovaný návrh na väzbu a je už dopredu schválený. To svedčí iba o jednom – že spracovaný nebude iba návrh na väzbu, ale aj prokurátor, aj sudca. Všetci sú už spracovaní. Laco, doteraz som tu mal poradu všetkých možných funkcionárov a náčelníkov, nikto nehovorí o ničom inom, iba o prípade objasnenom v rekordne krátkom čase, pritom sme toho chlapca priviezli skoro tajne. Nikto o tom nevedel, iba Krauz a Hanzel, a o hodinu som sa na chodbe dozvedel, že prípad je vyriešený, že tu máme schovaného páchateľa, čo sa mlátil železnou tyčou so zavraždeným a jednu ranu dostal aj on. Kto šíri takéto kecy?“ 

„Edo, ale pod takým tlakom sa vraždy objasňovať nedajú. Ja som vyšetrovateľ, mal by som byť samostatný a nezávislý, a pritom ma nútia...“ 

„Lacko, upokoj sa. Nikto z nás nie je nezávislý, aj ja musím poslúchať šéfov, aj ty. Vieš, čo povedal pridelenec z ústredného výboru strany? Že vražda robotníka z rafinérie musí byť vyriešená za každú cenu, verejná mienka a dôvera v politiku strany sú dôležitejšie ako nejaký zasran z labákov.“ 

„To nemyslíš vážne,“ vzdychol si vyšetrovateľ. „Edo, ja za týchto okolností... požiadam o zbavenie spisu, nech to dajú niekomu inému.“ 

„To si dobre rozmysli, Lacko. Ty sa chceš postaviť proti celému straníckemu aparátu? Vieš, ako dokážu zomlieť človeka?“ 

Vyšetrovateľ sa zamyslel a smutne prikývol. 

31 

Dalibor sa šiel vyspať do cely a vyšetrovateľ postúpil spis na prokuratúru, aby mohli spracovať návrh na väzbu. Priznanie nemali, fakty svedčiace proti podozrivému nemali, ale mali lekársku správu o údere na rebrá – a tá stačila. Prípad bol takmer vyriešený, ale iba podľa starého straníckeho príslovia – keď chcú psa biť, palica sa nájde. 

Vraha už našli a všetci boli spokojní. Ostatné už bola iba administratívna záležitosť. 

Dalibora nechali spať do obeda, potom si ho Krauz a Hanzel priviezli do kancelárie. Už neboli sami, už s ním debatoval vyšetrovateľ a snažil sa mu vysvetliť všetky procesné úkony, čo s ním budú robiť. 

„Neblázni, človeče, musím ťa obviniť z trestného činu vraždy. Vieš, čo to znamená? Zničíš si život! Začni už konečne hovoriť!“ 

Dalibor iba civel na koberec a bolo mu to jedno. 

Burger, Hanzel a Krauz nechali Dalibora s vyšetrovateľom osamote a sadli si vedľa do kancelárie. 

„Chalani,“ začal Krauz, „ale ja som iba zachytil informáciu, že nebol v práci, vlastne ju priniesol pri obhliadke miesta nálezu ten váš starší kolega na lístočku z centrálneho dispečingu. Bol tam napísaný ako posledný, čo neukončil zmenu. Podozrivé bolo, že nebol na pracovisku presne v tom čase, keď sa Jozef vydal na cestu do bufetu. Nič viac nemáme!“ 

„Oto?“ spýtal sa Burger. 

„Vypočúvali sme ho skoro celú noc, použili sme skoro všetko okrem bitky, ani nehlesol.“ 

„Na to sa ťa nepýtam. Je to on? Alebo nie?“ 

„Ja neviem. Na päťdesiat percent je. Je zbitý, bol v inkriminovanom čase vonku, nemá alibi... Ja naozaj neviem.“ 

„A druhých päťdesiat?“ 

„Je to mladý chlapec, nemáme žiadny kontakt na zavraždeného, prečo by to robil? Motív mi chýba a vám asi tiež.“ 

„Ale vyšetrovateľa tlačia, aby ho obvinil, a chlapec pôjde do väzby. Prokurátor je už pripravený, všetko je pripravené. Zničíme ho na rok, možno na dva. Možno na celý život.“ 

„Edo, tak nech začne rozprávať, a všetko bude okej. Nech už konečne prehovorí a možno sa všetko vysvetlí. Ak nie, je to vrah a všetci budú šťastní, že sme ho chytili.“ 

„Tak choďte ešte za ním a porozprávajte sa s ním. Musí prehovoriť, inak v tomto cirkuse bude vystupovať ako vrah.“ 

Burger si zapálil cigaretu a gestom naznačil, aby sa začali venovať výsluchu. Fajčil a premýšľal. Premýšľal nad tým, čo mu povedali súdruhovia z nadriadeného orgánu. Takú perfektnú a rýchlu prácu od kriminálky už dávno nezažili, môže rátať s povýšením. 

Nechcel byť povýšený za takúto cenu. 

32 

Druhý výsluch trval od obeda do večera do ôsmej. Dalibor sa zaťal a vydržal, ale policajno-stranícka taktika nie. 

Burgerovi zazvonil na stole telefón. 

„Burger.“ 

„Vrátnica. Je tu súdružka Babčanová – k tej vražde v rafinérii.“ 

„V poriadku, pošlem po ňu.“ 

Burger sa prehrabal v množstve papierov na stole, našiel si plán spoločného postupu a svoje posledné poznámky. 

„Babčanová,“ zavolal nahlas. „Chalani, kto ste si predvolali Babčanovú? A prečo takto neskoro večer? Kto je Babčanová? Prečo ju nemám v poznámkach? Tak kto...?“ 

Burger sa rýpal v papieroch a nikto z prítomných sa nechcel priznať, lebo priznať sa znamenalo stráviť najbližšiu hodinu ďalším nudným výsluchom, a to bola práca. 

„Čo vám drbe? Tak kto ste si ju predvolali? Je dolu na vrátnici.“ 

Odrazu nebolo toho, kto by si ju predvolal. 

„Babčanová... Babčanová...“ drmolil Burger, prehrabával poznámky a hľadal nejakú súvislosť s prípadom a príslušníka, čo by ju predvolal. „Babča...“ odrazu ho trklo. 

„Babčan!“ 

Burger odložil poznámky a v bordeli na stole našiel zoznam pracovníkov rafinérie. 

„B... Ba... Babč... tu je! Babčan! Kurva, veď to je vedúci Dalibora Petra z chemických labákov! Ty,“ ukázal Burger na kolegu pri dverách, „skoč dolu a priveď mi ju, kým nezdrhne!“ 

33 

Vošla a Burger zhodnotil jej postavu ako mimoriadne atraktívnu. Kým kráčala hore schodmi, Burger si pozrel záznamy, čo mali k jej manželovi. Nebolo toho veľa, ale aspoň sa dozvedel, že už dva roky presluhoval a mal byť na dôchodku, ale je to odborník, tak ho nechali pracovať aj ďalej. 

Burger čakal dámu v širokej sukni, sivom rovnom kabáte a klobúčiku decentne zakrývajúcom stočené šediny. Vošla dáma sotva tridsaťpäť v úzkych nohaviciach a priliehavom kabátiku. 

„Pani?“ 

„Chcela by som sa rozprávať s policajtom, čo vyšetruje ten nešťastný prípad vraždy z našej rafinérie.“ 

„Tak to sa môžete aj so mnou. Burger. Volám sa Burger a vyšetrujem to.“ 

„Babčanová. Doktorka Babčanová.“ 

„Je mi potešením, pani doktorka. Nech sa páči, sadnite si sem. Kávu?“ 

„Nie.“ 

„Čaj?“ 

„Nie, ak môžem poprosiť, tak trochu minerálky.“ 

Burger pokynul kolegovi a ten nalial. 

„Chcela by som sa s vami porozprávať... ehm, takpovediac o veľmi delikátnej veci.“ A ako to už býva vo všetkých nepodarených filmoch, zahľadela sa na obsluhujúceho kolegu. 

Kolega pochopil a nechal Burgera osamote. 

„Fajčíme za dverami, keby niečo,“ neodpustil si vychádzajúci kolega, lebo chcel byť vtipný. 

„Ja som sa až dnes večer dozvedela, že ste zatkli Dalibora Petra,“ povedala a napila sa. „Vidím popolník, takže sa tu môže fajčiť?“ 

„Nech sa páči,“ ponúkol ju Burger. 

„Ďakujem, mám svoje.“ 

Tak jej aspoň zapálil. Aj Burger si zapálil. 

„Ako by som to...“ začala a zmĺkla. 

„Nemôžem vám poradiť, lebo netuším, o čo ide.“ 

„Môžem otázku?“ 

„Nech sa páči.“ 

„Vy tento rozhovor nakrúcate?“ 

„Nie.“ 

„Máte tu skryté kamery?“ 

„Nie, toto je bežná policajná kancelária.“ 

„Nikto nás nepočuje?“ 

„Nie, určite nie.“ 

„Ak by som vám chcela podať informáciu, dosť dôležitú informáciu, musí byť zapísaná do zápisnice?“ 

„No...“ zaváhal Burger, lebo to bola prvá ošemetná otázka, čo mu položila. Burger bol trpezlivý a zvažoval odpoveď. „Občas áno, občas nie, to závisí od okolností.“ 

„To nie je dobrá odpoveď. Ja by som chcela, aby moja informácia nebola zapísaná do zápisnice. Môžete mi to zaručiť?“ 

Burger si potiahol a stretli sa im oči. Mala tvrdé sivé oči a temperamentné vystupovanie človeka zvyknutého rozkazovať. 

„Nie.“ 

„Ďakujem za úprimnosť. Tak mi povedzte, ako sa mám s vami rozprávať?“ 

„To závisí od vás – či je pre vás dôležitý obsah informácie, alebo možné následky.“ 

„Pre mňa iba následky.“ 

„Pre mňa iba obsah.“ 

„Tak ako sa dohodneme?“ 

„Poviete mi tú informáciu a ja vám zaručím diskrétnosť. Ak aj niečo bude spracované písomnou formou, nedozvie sa to nikto okrem mňa a vyšetrovateľa, čo má tento spis na starosti. Plus nevyhnutný okruh blízkych nadriadených. Určite nie osoba, ktorá sa to nemá dozvedieť. Tá nebude mať prístup k spisu, to vám môžem zaručiť.“ 

Fajčila a zvažovala ponuku. 

„Verím vám. Ak je aj vyšetrovateľ dôveryhodný, súhlasím.“ 

„Tak by som ho mohol rovno zavolať, aby ste informáciu nemuseli opakovať.“ 

„Prosím,“ pripustila. 

Burger vytočil číslo a zavolal vyšetrovateľa. 

„Doktor práv Ladislav Mihalovič,“ predstavil ich Burger. 

„Doktorka prírodných vied Babčanová.“ 

Doktorke Babčanovej sa evidentne uľavilo. Prítomnosť doktora ju naplnila chýbajúcou dôverou. Doktor s doktorom si hneď porozumejú, niečo ako vrana k vrane... 

„Počúvame vás.“ 

„Ehm...“ zaodŕhala, „dnes večer som sa od priateľky dozvedela, že ste zatkli Dalibora Petra.“ 

„Prepáčte, že vám skáčem do reči, ale od akej priateľky? Ako o tom mohla vedieť?“ 

„Dalibor býva na ubytovni na bloku bé, tretie poschodie, piate dvere. Ona na šestke. Všetko počula, má taký zlozvyk, načúvať.“ 

„Jasné. Pokračujte.“ 

„Zatkli ste ho, lebo vraj zavraždil toho úbožiaka z bazéna. Už sa o tom hovorí v celom podniku.“ 

„Vaša kamarátka nezaháľala.“ 

„Nie, baví ju to. Nemohol to spraviť.“ 

Odmlčala sa a o hranu popolníka obtierala horiacu cigaretu. Čakala, či sa niečo nespýtajú. 

Nespýtali sa, iba čakali. 

„Nemohol, bol v tom čase so mnou.“ 

Burger sa usmial. Už keď vošla, vedel, čo povie. 

„Odkiaľ poznáte Dalibora?“ 

„Som profesorka organickej chémie, učila som ho.“ 

„Už vtedy sa to začalo?“ 

„Je to dôležité pre vyšetrovanie?“ 

„Nie.“ 

„Ďakujem. Viete, môj druhý manžel je zlatý človek, ale je odo mňa o dvadsaťpäť rokov starší a... ako by som to...“ 

„To nemusíte vysvetľovať,“ pomohol jej Burger. 

„Opäť ďakujem. Každú nočnú službu musí môj manžel od polnoci do druhej urobiť skúšku kvality takzvanej hornej frakcie. Vtedy nie je v laboratóriu, musí byť na prevádzke. To bol náš čas s Daliborom. V piatok o desiatej večer sa vo výrobni stala havária a potrebovali chemika, tak tam išiel môj muž a Dalibor prišiel o dve hodiny skôr. My bývame v podnikovej bytovke kúsok od hlavného vchodu, má to poklusom desať minút. Tie dve hodiny navyše sme si chceli užiť a aj sme si ich užili. Trochu viac ako bežne. Podarilo sa a tvrdo sme zaspali. Zobudilo nás trieskanie na dvere. Mala som šikmo kľúč a aj retiazku. Manžel sa po zákroku vo výrobni prišiel osprchovať a prezliecť. Občas, vo výnimočných prípadoch, to robil a potom sa znova vrátil do práce. Dalibor vyskočil z okna a dopadol na skalu. Teda na skalku. A bok si udrel o také malé zábradlie zvarené zo železných rúrok. To robí náš sused – chce mať pod oknami skalku. Dalibor odkrivkal, ja som sa akože zobudila a vpustila som manžela. To je všetko.“ 

Burger si s vyšetrovateľom vymenili pohľady. Tak trochu sa im uľavilo, hoci práve prišli o nádejného vraha. 

„Ste ochotná zopakovať to do zápisnice?“ spýtal sa doktor vyšetrovateľ. 

„Je to nutné?“ spýtala sa doktorka s nepravidelnou nočnou pracovnou dobou. 

„Je. Dalibor sa dostal do vážnych problémov a zachrániť ho môže jedine vaša výpoveď.“ 

„Manžel sa to nedozvie?“ 

„My mu to nepovieme a spis čítať nemôže.“ 

„Tak budem vypovedať.“ 

„Nech sa páči, počúvame vás.“ 

Dala si zapáliť ďalšiu cigaretu. 

„Dalibor je citlivá duša, on píše básne a nežije normálny život ako my, stále sa vznáša niekde v oblakoch. Nemám právo zničiť mu život.“ 

Bolo to jednoduché, normálne vysvetlenie. Bolo to prozaické vysvetlenie, hoci ho zažil básnik. Ale ani kriminalisti neboli včerajší. Ak mali Dalibora prepustiť, museli mať istotu, že na nich pani profesorka nezahrala habaďúru. 

Pootvorili dvere a Daliborovi ukázali, koho práve vypočúvajú a čo im pani profesorka prišla oznámiť. 

„Nemohol som inak, nemohol som kompromitovať dámu,“ vzdychol si Dalibor a zvesil hlavu. 

„Ale pani profesorka sa rozhodla sama, takže už to nie je kompromitácia, môžeš vypovedať.“ 

Dalibor im vysvetlil, prečo sa už nevrátil do práce. Bál sa, že ho vedúci videl a že mu konečne zaplo, a podľa čerstvého zranenia ho hneď aj usvedčí. Bál sa škandálu pred kolegami a na pracovisko sa radšej nevrátil. Potom im rozpovedal všetky časové súvislosti a ostatné podrobnosti o noci z piatka na sobotu a oni ich porovnali s výpoveďou pani Babčanovej. Všetko sedelo, každá maličkosť. 

Dalibor poznal ešte aj také detaily, akej farby boli kvietky na malom vankúšiku pani profesorky, aj to, kde má materské znamienko veľké ako fazuľka. Burger mu veril, ale dal by čokoľvek za možnosť osobne preveriť práve túto časť Daliborovej výpovede. Chvíľu aj zápasil s nutkaním, ale napokon si to rozmyslel. 

Už im verili všetci. Toľko zhodných detailov si jednoducho nemohli vymyslieť. 

Keď Dalibora prepúšťali, Krauz si neodpustil poznámku: „A nabudúce, súdruh Casanova amatér, keď idem obrábať manželku šéfovi, aspoň si skontrolujem terén pod oknom.“ 

34 

Skončili krátko pred polnocou a Krauz sa rozhodol, že dnes domov nepôjde. Vzal si služobné auto, to najlepšie, a Burgerovi zahlásil, že má ešte nejakú robotu v teréne. 

„Len bacha na prúser, kamarátko, číha na každom kroku.“ Burger mu dal poslednú dobrú radu toho večera a začítal sa do stohu papierov pred sebou. 

Krauz sa odviezol k hlavnému vchodu do rafinérky, skontroloval hodinky a pohodlne sa oprel. Mal ešte pár minút. Kým zavrú bufet a poupratujú za sebou, mohol si pokojne zapáliť. 

Keď konečne vyšla, vystúpil a zastal jej cestu. 

„Ále, pán inžinier!“ 

„Dobrý večer, Valika. Idem náhodou okolo...“ 

„To poznáme.“ 

„... a som si spomenul, že máme načaté a nedokončené tykanie.“ 

„Ani s tým lízaním mi to nebolo úplne jasné, vraj: čo ja už nalížem s takým krátkym jazykom... tomu som celkom nerozumela.“ 

„Tak vidíte...“ 

„Vidíš!“ 

„Vidíte! Vidíš bude, až keď si sadneme do auta a dokončíme, čo sme začali.“ 

„Ty máš... ehm, vy máte auto? Ktoré?“ 

Krauz iba ledabolo hodil rukou k novučičkému žiguláku, posledný model z Togliatty. 

Galantne jej podržal dvere. Naštartoval a zatiahol do tmy na konci parkoviska. 

„Tak na to tykanie,“ navrhol, nahol sa k nej a pobozkal ju. 

Nebránila sa a poslušne podržala. Ústa neotvorila. 

„To bolo za mňa a teraz ešte za teba, aby to napokon nedopadlo tak, že ja ti už môžem tykať, a ty mne nie.“ 

Zdalo sa jej to logické, tykajú si predsa dvaja, tak prečo nie dva bozky? Druhý už bol o niečo dlhší a trochu pootvorila ústa. Jazyky sa im špičkami nesmelo dotkli, a keď sa chcel Krauz odtiahnuť, chytila ho za zátylok a pritiahla si ho bližšie. 

Jasná správa, pomyslel si Krauz. 

„A s tým jazykom to bolo ako?“ 

„No pozri sa sama. Bléé...“ 

Najprv sklonila hlavu na jednu stranu, potom na druhú a ohrnula pery. 

„Fakt nie ktoviečo. Ale ak je to jediná malá súčiastka na tvojom tele, tak to by sa dalo nejako obkecať. Jednu lízanku by som ti ešte zverila.“ 

Obaja sa rozosmiali, obom im bolo fajn a obaja veľmi dobre vedeli, ako to dnes dopadne. 

„Mám tu fľaštičku šampusu, zatiahnem niekam?“ 

„Mám za sebou dlhú šichtu, fakt sa mi nechce do prírody.“ 

„Ale ja nič okrem tejto plechovej nádhery nemám.“ 

„Tak vieš čo, poďme ku mne. Sme už veľkí, čo sa tu budeme hrať na dvorenie. Okrem toho som fakt príliš unavená na telocvik v aute. Bývam za rohom v podnikovej ubytovni.“ 

Jupíí, zareval Krauz, ale iba v duchu. Presne takto si to predstavoval. 

Ku mne znamenalo na prízemie prvého bloku podnikovej ubytovne, iba kúsok od hlavného vchodu. 

„Obyčajní ľudia bývajú na horných poschodiach,“ vysvetľovala Valika, keď štrngala kľúčmi a mordovala sa s dverami, „ale ja som dcéra vedúcej bufetu. Vedúcu bufetu potrebuje každý, aj vedúca ubytovne, tak som tu, na prízemí. Dvojgarsónka, priestoru na tancovanie. Vieš, ono je to tak, každý chce na Mikuláša lacné čokoládové figúrky a mačacie jazýčky a na Vianoce arašidy a mandarínky. Jeden rok mamka zohnala pred Vianocami aj kokosovú múčku a ananás, ale mala z toho zle. V podniku nikto nepracoval, všetci stáli v rade až vonku na parkovisku a skoro sme ohrozili splnenie päťročného plánu,“ štebotala. 

Krauz sa zasmial, aby nepokazil sľubne sa vyvíjajúcu atmosféru. 

„Musím sa osprchovať, bola som celý deň za pultom, hrozný pocit...“ 

Vzal jej kľúče a zamkol. Skúsil kľučku a kľúče dal šikmo. Zasunul bezpečnostnú retiazku. Skontroloval pohyb pod oknami a zatiahol rolety. Nikde nikoho. 

„Tá sprcha je jednomiestna, alebo máš dvojlôžkovú úpravu?“ 

„Nepočujem ťa, šuští mi tu voda, ale ak chceš, môžeš mi prísť umyť chrbát!“ 

Krauz odložil nezapálenú cigaretu, lebo si bol istý, že potom mu padne oveľa lepšie. 

35 

Vyšetrovanie sa rozbehlo. Dvadsať kriminalistov denne vypočulo v teréne desiatky zamestnancov rafinérie, okrem toho pracovali na rodine zavraždeného a na jeho kontaktoch, kamarátoch a známych, okrem toho prichádzali aj ľudia, čo do prípadu neboli zainteresovaní, iba chceli pomôcť a podať informácie. 

Burgerovi volali z vrátnice každú hodinu aspoň trikrát. 

„Burger, počúvam... Dana Hauskrechtová? Dobre, zapíšte ju a ja niekoho pošlem.“ 

Burger prehodil pár listov na stole a zamyslel sa. 

„Už som ju tu niekde videl.“ 

„Aj ja,“ súhlasil Krauz. 

Služobných záznamov a nezmyselných papierov už bolo toľko, že Burger musel požiadať Hanzela a Krauza, aby mu pomohli s analýzou. Neradi, ale súhlasili. Prehrabávali sa v množstve papierov, čítali hlásenia a podčiarkovali dôležité informácie. 

„Tu je,“ zahlásil Krauz, „pevný bod cé, položka dvanásť, pracovisko zavraždeného. Je to jeho spolupracovníčka z velína. Z jeho zmeny. Posledná, čo ešte nebola vypočutá.“ 

„Krista, tak to nemôžeme nechať iba tak... Richard, je dôležitá. Zoberieš si ju?“ 

„No dobre.“ 

Krauz mal za sebou ťažkú noc, práve chcel Burgerovi povedať, že sa ide vedľa na hodinku natiahnuť, ale keď potreboval pomoc, nedalo sa odmietnuť. 

Zbehol dolu a Danu Hauskrechtovú si vyzdvihol na vrátnici. 

„Dnes budete vypočutá podľa paragrafu...“ 

Odrecitoval jej poučenie a vysvetlil jej, prečo je tu. Posadil ju do vedľajšej kancelárie aby, nerušili ostatných. 

„Rozumeli ste poučeniu?“ 

„Áno.“ 

„Ste ochotná vypovedať?“ 

„Áno.“ 

„Tak začneme.“ 

Krauz udrel do klávesníc a Dana sa mykla. 

„Niečo sa stalo?“ 

„Nie, prečo?“ 

„Zdalo sa mi, že ste sa akosi mykli.“ 

„To je v poriadku... už nebudem,“ sľúbila placho. 

Dana o zavraždenom Jozefovi vedela iba toľko, čo aj ostatní spolupracovníci – bol pedant, do práce chodil načas, pravidelne chodil do bufetu. Stále to isté dokola. Danina výpoveď netrvala ani hodinu a o Jozefovi im povedala všetko, čo vedela. 

„Ďakujem, to by bolo asi všetko,“ Krauz vytiahol papiere zo stroja, vybral indigo a rozložil kópie zápisnice pred Danou. 

„Prosím podpis sem... a sem, a sem,“ Krauz ďobol prstom na spodný okraj zápisnice. „Ďakujem. To je všetko, odvediem vás dolu, lebo sama sa po našej budove nemôžete pohybovať.“ 

„Viem, to poznám.“ 

„Ako to poznáte?“ 

„Nie som tu prvý raz.“ 

„Vás už vypočúvali?“ 

„Často.“ 

„Ako často? Ako mám tomu rozumieť? Recidivistka?“ 

„Nie... vy si ma naozaj nepamätáte? Alebo ty si ma naozaj nepamätáš?“ 

„My... si tykáme?“ zaváhal Krauz a zahľadel sa jej do očí. Jej tvár mu nič nehovorila. 

„Tykali sme si.“ 

„Nápoveda.“ 

„Svadba.“ 

„Nič.“ 

„Ja som spolužiačka tvojej manželky Sylvie. Chodili sme spolu na zédeešku, ona potom išla na gymnázium a ja som sa nedostala, išla som na učňovku. Aj tak sme sa stále stretávali. Bola som vám na svadbe, iba gratulovať na obrade. Sylvia mi hodila svadobnú kyticu.“ 

„Také biele šaty s modrým kabátikom!“ zabral Krauz. 

„Presne!“ 

„Dana!“ 

„Veď hovorím.“ 

„Sylvia ťa stále spomína! Najlepšia kamoška z detstva. Niekoľkokrát ťa k nám pozvala na návštevu, nikdy si neprišla.“ 

„Nechcem robiť problémy.“ 

„Aké problémy, prosím ťa!“ 

„Ono je to všetko trochu komplikované.“ 

„A to sa nevieš ozvať?! Ja tu s tebou jednám úradne, a ty sa mi v duchu smeješ. Si normálna?“ 

„Nechcela som rušiť vyšetrovanie.“ 

„Čo nechcela? Mohli sme to vybaviť raz-dva. Ale...“ Krauz sa jej zahľadel do očí, „zmenila si sa.“ 

„K horšiemu?“ 

„Nie, to nie, ale... zmenila,“ zaváhal Krauz. Nevedel tú zmenu presne definovať, no zdalo sa mu, že vychádza z očí, boli akési... vyplašené, či čo. 

„Už nemám také dlhé vlasy a pribrala som, to je pravda. Menej športujem.“ 

Chvíľu sa iba premeriavali a usmievali sa na seba. 

„Dana, tak Danka, svet je malý. Kávu?“ skúsil nesmelo Krauz. 

„Nie, tu určite nie,“ zaváhala pre zmenu Dana. 

„Tu nie,“ zopakoval Krauz a nespúšťal z nej oči. Niečo ju škrelo. Žmolila ramienko kabelky, sedela ani na klincoch. 

„Tu nie,“ zopakoval znovu a začínal byť zvedavý, o čo jej ide. „A vonku?“ 

„Nechcem ťa otravovať...“ 

„Neotravuješ.“ 

„Tak vonku.“ 

Sadli si oproti do bistra. Dana si dala čaj, Krauz vodku. 

„Niečo ti poviem, Richard, a chcela by som radu. Možno pomoc. Nechcem, aby si si myslel, že chcem využiť alebo zneužiť situáciu, ale ja to nemám komu povedať.“ 

„Tak skús, ale pomaly a postupne, a hlavne od začiatku.“ 

„Ja tam do tej budovy k vám chodím čoraz častejšie. O poschodie vyššie.“ 

„Tam sídli Štátna bezpečnosť.“ 

„Vypočúvajú ma.“ 

„Preto si sa tak mykla, keď som začal písať na stroji.“ 

„Preto. Rachot písacieho stroja je...“ nedopovedala. 

„Ako cirkulár, čo reže posledné články prstov,“ dopovedal za ňu. 

„Ako to vieš?“ 

„Čítal som to v článku o psychickom nátlaku.“ 

„Ten článok bol pravdivý.“ 

„Tak spusti, skúsim si to vypočuť...“ 

36 

Krauz dofajčil šiestu cigaretu a Dana skončila. Jej príbeh na Krauza až tak nezapôsobil. Takých nespokojných s režimom, čo ich stále niekto prenasleduje, bolo na každom rohu tucet. Krauz sa nudil už pri tretej cigarete. Pri štvrtej banoval, že ju vôbec niekam pozval. 

„Preto som k vám nikdy neprišla na návštevu, nechcela som ich priviesť až k vám. Nechcem robiť problémy, nikam nechodím na návštevy.“ 

„Ako sa volá ten hrdzavý?“ spýtal sa, keď konečne skončila. 

„Nadporučík Zlocha.“ 

„A stále ťa prenasleduje?“ 

„Stále.“ 

„Vieš, my sa všetci navzájom nepoznáme a ja som tu nový, nepoznám skoro nikoho, ale pozriem sa na to,“ prisľúbil, no iba tak neurčito, aby nevyzeral neochotne. 

„Ja nie kvôli sebe, ale dedo už nevládze, je chorý, starý a sám mi povedal, že už mi nedokáže pomôcť. Veľmi zle to nesie, nevie sa zmieriť s tým, že kvôli otcovi ma stále prenasledujú.“ 

„Chápem. Emigrácia je emigrácia, to je vážna vec.“ 

„A teraz mi urobili tú ponuku, že môžem ísť do Viedne a stretnúť sa s otcom. Dedo tomu neverí a bojí sa. Ja tam nechcem ísť, tiež sa bojím, neverím im.“ 

„Prosím ťa, nepreháňaj to, hlavne s tým sledovaním a prenasledovaním. Niektoré veci sa občas javia... javia...“ váhal Krauz. 

„Nepreháňam, fakt nie.“ 

„Tak dobre, skúsim niečo zistiť.“ 

Ani Dana, ani Krauz tomu, samozrejme, neverili. 

Muž pri vedľajšom stole bol šikovnejší, zaplatil skôr ako oni, vyšiel von a prešiel na druhú stranu ulice. Oprel sa o strom za trafikou a čakal. 

Vyšli z bistra, rozlúčili sa a Krauz sa vrátil do kancelárie. Ani mu nenapadlo skontrolovať terén za sebou – vtedy to ešte nerobil, bol na kriminálke iba pár týždňov. 

Keby to bol spravil, videl by, ako z neďalekého auta vystúpil chlapík s aktovkou, zamiešal sa do davu a na dištanc necelých dvadsať metrov si zladil krok s Danou. A videl by aj to, ako sa muž odlepil od stromu a vošiel za ním do budovy mestského veliteľstva. 

37 

Na druhý deň Dana skončila dennú zmenu a opäť bol tam. Kúsok od hlavného vchodu, na kraji parkoviska. 

„Nastúpte, slečna Danka.“ 

Nadporučík Zlocha ju odviezol na parkovisko na brehu rieky. Tam mali naozaj pokoj. 

„Tak som počul, že ste sa zaplietli do vraždy,“ začal váhavo. 

Dana sedela vedľa neho a žmolila lem kabelky. 

„Nie, iba ma predvolali. Poznala som ho, bol to môj kolega.“ 

„Môžeme to spraviť tak, že tam budete chodiť častejšie. Každý deň. Váš lístoček s pozvaním na rande sa môže nájsť v jeho skrinke, alebo, ešte lepšie, vo vašej skrinke a bude podpísaný menom Jozef Agácz.“ 

„Prosím vás, prečo by ste to robili?“ 

„Môžem zaskočiť za kolegom o poschodie nižšie a vysvetliť mu, že s tým nemáte nič spoločné a už tam nikdy nebudete predvolaná. Aj to môžem spraviť. Záleží iba na vás.“ 

„Prečo...“ 

„Ak pôjdete zajtra večer o ôsmej so mnou do kina.“ 

„Už som vám povedala, súdruh Zlocha, že...“ 

Nahol sa k nej a Dana zacítila jeho odporný kyslý pach. 

„Danka, ja by som vám mohol v mnohom pomôcť, keby ste len trochu chceli...“ 

Chytil ju za bradu a otočil si jej tvár k sebe. Našpúlil pery a snažil sa ich pritlačiť na jej tvár. 

Mykla sa a vybehla z auta. Ako splašená utekala na zastávku električky. 

Zlocha sa iba unudene usmial a z odkladacieho priestoru pred spolujazdcom vybral slúchadlo vysielačky. 

„Objekt mi vybehol z auta, ide na zastávku električky, preberte si ju.“ 

38 

V piatok si naplánovali robotu tak, že o tretej skončili všetky výsluchy. 

„Domov!“ zavelil Burger. „A nechcem vás tu vidieť skôr ako v pondelok ráno!“ 

Bolo načase. Ťahali šnúru hodnú zápisu do knihy rekordov. Majchrán sa nadýchol, ale kým stihol vypeniť, Burger mu vysvetlil, že od roboty aj kone kapú, a chlapi si už potrebujú oddýchnuť, a aspoň jeden víkend sa venovať rodinám. Nevypenil a uznal, že Burger môže mať aj pravdu. 

„Ty si doma?“ neverila Sylvia. 

V piatok večer sa v ich spálni nič nedialo, lebo Sylvia ešte trucovala. V sobotu ráno sa prvý raz po dlhom čase milovali a obom to dobre padlo. Poobede Krauz vyviezol rodinku na Železnú studničku do Snežienky. Na terase sa sedieť nedalo, pršalo, tak boli chvíľu vnútri. Decko dostalo kyslíkovú facku, zaspalo v bugine hlbokým spánkom a Krauz si pri pive spomenul, že má Sylviu pozdravovať. 

„Ozaj, som ti zabudol povedať, že ťa pozdravuje tvoja najlepšia kamoška...“ 

„Ktorá?“ 

„Dana Hauskrechtová.“ 

„Dana? Kde si ju stretol?“ 

„Vypočúval som ju.“ 

„Neblázni!“ 

„Robí v rafinérii, zhodou okolností presne v tej istej prevádzke, kde robil náš zavraždený.“ 

„Viem, pamätám sa, skončila chemickú učňovku. Nedostala sa na gymnázium, hoci bola jednotkárka. Vraj pre nedostatok miesta, chápeš?“ 

„A čo? Tak asi nebolo miesto, nie?“ 

„Ale najlepšia z triedy?“ 

„Bože, čo ti mám na to povedať?“ 

„Že je to čudné, lebo bola najlepšia z triedy, a nedostala sa na gymnázium, a trojkári sa dostali. A starí rodičia ju vychovávali odmalička nie preto, že by jej rodičia zomreli pri autonehode, ako to vysvetľovala spolužiakom, ale preto, že v šesťdesiatom ôsmom emigrovali do Nemecka. Mne povedala pravdu.“ 

„Prišiel som na pivo a počúvať vtáčiky na konároch,“ skuhral Krauz. 

„Stretávali sme sa aj na strednej, chodili sme spolu na gymnastiku. Bola nám gratulovať na svadbe, ale po svadbe sa mi stratila, už som ju skoro tri roky nevidela.“ 

„Mám ťa pozdravovať, to je všetko.“ 

„To nie je všetko, povedala som, že jej rodičia emigrovali na Západ v šesťdesiatom ôsmom.“ 

„No a?“ 

„A vychovávali ju starí rodičia. Vždy bola taká... oblečená ako z dôchodku, chudera.“ 

„No a?“ 

„Je to nespravodlivé. Šikovná baba, a skončila na učňovke, a teraz hovoríš, že je niekde v chemičke vo výrobe. Ty v tom nevidíš súvislosti?“ 

„Nie, má slušné miesto, čo by iní za to dali...“ 

„Keď sme sa naposledy stretli v meste, hovorila mi, že ide na políciu, že ju zase predvolali, vraj ju stále predvolávajú. Vieš o tom niečo?“ 

„Sylvia, prosím ťa! Ja som z kriminálky, jej prípad rieši Štátna bezpečnosť, to je úplne iná zložka.“ 

„Ale je to čudné, nie? Na gymnázium sa nedostala, stále ju predvolávajú...“ 

„Ešte povedz, že ju prenasledujú, a si taká istá ako ona, hysterka!“ 

„Prepáč, iba sa čudujem, to ešte môžem, nie?“ 

„Môžeš. Všetci sa len čudujete. Aj ja sa čudujem, napríklad prečo nás tak ľudia nenávidia. Chytáme vrahov, zatvárame zlodejov, bijeme sa s násilníkmi a stále sme len hlúpi policajti. A Štátna bezpečnosť nás zase chráni pred záškodníkmi a protištátnymi živlami, a nech robia, čo robia, stále sú zlí. Unášajú ľudí, mučia ich, prenasledujú a čo ja viem čo ešte. Poviem ti pravdu, Sylvia, niekedy sa až musím smiať, čo všetko dokážu ľudia narozprávať a navymýšľať si na tú strašnú Štátnu bezpečnosť. Je mi to až trápne, keď z nej ľudia robia strašiaka, najhoršieho na svete.“ 

„Prepáč, akosi si sa rozohnil.“ 

Tak sklapol. 

Ale fakt mu už išlo na nervy, čo všetko si ľudia vymýšľali o kolegoch zo Štátnej bezpečnosti. 

39 

Nad vojenským letiskom Kuchyňa na Záhorí nelietali ani vrany. 

Pršalo, blýskalo sa a tlaková níž vyčíňala v celom letovom priestore. Základňa ťažkých dažďových oblakov bola vo výške šesťdesiat metrov, všetko, čo malo krídla a aspoň kúsok zdravého rozumu, sedelo na zemi. 

Meteorológovia ukázali pilotom synoptické mapy, povedali im predpoveď na dva dni a všetkým bolo jasné, že dnes ani zajtra si nezalietajú. Všade naokolo sa ženili čerti a lialo ani z krhly. Okrem toho severák fičal rýchlosťou tridsaťdva metrov za sekundu a oblačnosť bola osem osmín. Počasie sa malo ešte zhoršiť v priebehu najbližších dvanástich hodín, vietor mal nabrať rýchlosť víchrice, očakávalo sa občasné sneženie, krúpy, aj námraza. 

Lietadlám MiG-23 takéto počasie neprekážalo, lietať mohli aj na severnom póle, ale nadnes bolo naplánované zvláštne cvičenie, na ktoré sa chystali už pol roka. Zlietanosť v trojici a útok vo formácii na označený pozemný cieľ, na to potrebovali podstatne lepšie poveternostné podmienky. 

Pre majora Žemľu to znamenalo jedno: domov sa nedostane ani po troch dňoch strávených na letisku, lebo zase budú chcieť, aby doladil systém. Dolaďoval ho za posledného pol roka tak často a tak precízne, že bol dokonalý, skoro žiaril. Už ho mal po krk a išiel mu na nervy, hoci bol jeho autorom a ušla sa mu zaň nejedna pochvala. 

Dolaďovať sa mu nechcelo, cvičiť v posilňovni sa mu tiež nechcelo, a tak sedel v spoločenskej miestnosti a vyvalený v kresle sledoval televízor. Nudil sa, lebo ako vždy tam aj tak nič nedávali. 

Na zvuk otváraných dverí sa ani neobzrel, asi nejaký tiež nudiaci sa kolega sa rozhodol pripojiť k nemu a nudiť sa pri televíznej obrazovke. Ani sa nečudoval. Kým sa počasie na letisku neumúdri, veľa sa toho robiť aj tak nedalo. 

„Súdruh Žemľa,“ ozvalo sa za pilotom, Viktor zložil nohy zo stolíka, a predsa len sa obzrel. 

Stuhol. 

Spamätal sa a okamžite sa postavil do pozoru. Zo skupinky pred sebou venoval pozornosť iba generálovi Meličkovi, vrchnému veliteľovi letectva, ostatní mu boli ukradnutí, lebo ich nepoznal. Ani dvoch pánov v civile, lebo stáli v úzadí a poriadne ich nevidel. 

„Súdruh Žemľa,“ zopakoval riadiaci letového dňa a Viktorovi bolo čudné, že ho oslovuje tak oficiálne, veď si roky tykali. „Súdruha generála poznáš...“ 

„Dobrý deň, súdruh generál!“ usmial sa Žemľa a ešte viac sa vystrel. 

Generál sa neusmial. 

„Toto je plukovník Galka, náčelník vojenskej kontrarozviedky, a títo páni sú dôstojníci vojenskej kontrarozviedky...“ 

Mená ani nepostrehol, lebo zloženie delegácie a ich kamenné tváre neveštili nič dobré. Viktor si začal spytovať svedomie, čo zase na navádzacom systéme pokazil a čo sa sovietskym kolegom nepáčilo, že sa museli vyžalovať rovno kontrarozviedke. 

V poslednom čase sa im nepáčilo nič, lebo jeho systém navádzania striel na pozemné ciele odhalil toľko konštrukčných závad, že Rusom sa samotný systém začal javiť ako sabotáž proti ich najdokonalejším stíhačkám a soptili jedna báseň. 

Predstavovanie prebehlo bez podávania rúk, Viktor teda každého pozdravil iba kývnutím hlavy. 

„Súdruh Žemľa, budeme vás nasledovať k vašej skrinke,“ rozhodol veliteľ letky a Viktora opäť prekvapilo, že aj jeho bezprostredný nadriadený mu vyká, hoci si roky tykali. 

„Ku skrinke?“ nechápal. 

„Do šatne. Poďme a neklaďte odpor,“ pokračoval veliteľ úradným tónom. 

„Odpor?“ zdesil sa Viktor a nechápavo krútil hlavou. 

Čo majú ich slová znamenať? Skrinka, odpor, súdruh... čo to majú za slovník? Veď pracujú spolu už roky, čo všetci blbnú? Žeby prvý apríl? Veď je ešte len marec. 

Prešli chodbou a vošli do prezliekarne, kde mali piloti všetky osobné veci, vrátane uniforiem, zamknuté v plechových skriniach. Viktor zalovil vo vrecku a vybral zväzok kľúčov. V tom momente k nemu pristúpil jeden z civilov. 

„Prepáčte, môžem ja?“ otrčil k nemu ruku. 

Viktor zagánil na veliteľa letky. Prikývol a mierne pokrčil plecami. Chcel mu iba naznačiť, že od tejto chvíle už nie je pánom situácie a letisko ovládajú iné mocnosti. 

Viktor vložil zväzok do nastavenej dlane. 

Muž v tmavom obleku s tesne utiahnutou kravatou prevzal zväzok a prstom ho na dlani rozhrnul. 

„Ktorý?“ 

„Modrý. 

Použil modrý a otvoril skrinku. 

„Vašu osobnú zbraň.“ 

„Tu hore pod tričkami.“ 

Pristúpil druhý muž v tmavom obleku, roztvoril veľké vojenské vrece a počkal, kým kolega nájde pištoľ a hodí ju dnu. 

„Váš preukaz?“ 

Viktor si rozopol pravé vrecko na hrudi a vybral preukaz vojaka. Podal ho mužovi v obleku. Bez váhania ho vhodil do vreca ako do šrotovačky. 

„Preukaz pilota a oprávnenia?“ 

Viktor si rozopol ľavé vrecko na hrudi a doklady im podal. Skončili rovnako. 

Zo skupinky vystúpil malý nenápadný mužíček. 

„Súdruh Žemľa, som vojenský prokurátor doktor Veverka. V mene zákona Československej socialistickej republiky budete zadržaný za podozrenie zo spáchania trestného činu špionáže a iných trestných skutkov. S celým obvinením budete oboznámený v služobnej pracovni vojenskej kontrarozviedky. Predpažte, budete zatknutý a budú vám založené putá.“ 

Vtedy zasiahol generál. 

„Súdruhovia... ehm, nech sa už udialo čokoľvek, bol by som rád, keby ste nezabúdali, že sa rozprávate s dôstojníkom letectva, s jedným z najlepších lietajúcich pilotov a odborníkov na navigáciu. Myslím si, že tie putá nie sú potrebné, súdruh Žemľa sa dobrovoľne podrobí všetkým úkonom, aby sa situácia vysvetlila.“ 

To bolo asi všetko, čo preňho mohol generál spraviť, ale aj tak mu Viktor poďakoval letmým úsmevom. 

Naložili ho do auta a previezli do mesta do úradovne, kde nikdy v živote nebol. Keď odchádzali z prezliekarne, obzrel sa cez plece a videl, ako muži v civile nakladajú jeho veci zo skrine do vreca. Jeden držal vrece, druhý namiesto hrablí použil ruky, ale výsledok bol ten istý. 

Posadili ho doprostred miestnosti. Vojenského prokurátora už poznal, predstavili sa mu dvaja dôstojníci z vojenskej kontrarozviedky a za písací stroj si sadla zapisovateľka. 

„Kedy ste naposledy videli svoju manželku?“ Začal sa výsluch. 

„Prepáčte... ale asi by ste mi mali najprv vysvetliť, čo sa vlastne deje, nie? A sľúbili ste mi, že sa budem môcť oboznámiť s celým obvinením proti mne.“ 

„Otázky budeme klásť my, súdruh Žemľa!“ 

„Môžete a ja rád odpoviem, ale...“ 

„Zopakujem otázku. Kedy ste naposledy videli svoju manželku?“ 

„Naposledy? Myslíte... naposledy? Jej sa niečo stalo? Ak sa jej niečo stalo...“ 

„Nie, nič sa jej nestalo, môžete byť pokojný. Žije, možno si nažíva oveľa lepšie, než by ste si mysleli, súdruh. Tak odpoviete, alebo nie!“ 

„Dnes je streda... bol som tri dni na letisku v pohotovosti... Videli sme sa v pondelok ráno. Videl som ju pred tromi dňami.“ 

„Aký udržujete kontakt?“ 

„Kontakt? Normálny. Sme manželia. Žijeme spolu. Aký by sme mali udržiavať kontakt?“ 

„Otázky kladieme my! Už som vás na to upozornil! 

„Prepáčte...“ 

„Spýtam sa znova, aký udržujete kontakt teraz?“ 

„Teraz? Žiadny. Ona je v práci a ja tiež. Mám prísť domov zajtra večer, potom budeme mať kontakt. Osobný a možno aj intímny, aj ten vás zaujíma?“ 

Muž v obleku odstúpil a sadol si za stôl. Bezmocne pokrčil plecami a pozrel na vojenského prokurátora. 

„Buď to tak dobre hrá, alebo o ničom nevie. Podľa mňa to hrá, vyjebanec!“ 

Prokurátor pokýval hlavou, akože všetko chápe. 

Viktor sa vzbúril. 

„Prepáčte, ale vyprosujem si takéto prívlastky, čo si to dovoľujete k dôstojníkovi...“ 

„Držte hubu, Žemľa!“ zahriakol ho vyšetrovateľ. 

Viktor sa zháčil. Ak s ním takto zaobchádzajú a vie o tom generál, a pripustí to, asi sa niečo stalo. Niečo naozaj vážne. 

„Chcete mi tvrdiť, že od pondelka ste svoju manželku nevideli?“ 

„Nie.“ 

„Telefonáty?“ 

„Nevoláme si. Nemôže mi volať, ja chodím po celom letisku. Volávam jej ja, vždy večer, ale nebolo kedy, mal som stále robotu.“ 

„Takže ste jej nevolali?“ 

„Nie.“ 

„Takže ani neviete, kde je teraz?“ 

„Viem. Kde by bola? V práci.“ 

„V práci sa neukázala už tri dni.“ 

„Ale...“ 

„Ale? No dopovedzte!“ 

„Ale ja to nechápem.“ 

„Nie? Súdruh Žemľa, vaša manželka opustila územie Československej socialistickej republiky a toho času sa nelegálne zdržiava na území Francúzska! A teraz som zvedavý, čo nám na to poviete!?“ 

Viktor Žemľa sa nadýchol, vysyčal a celkom úprimne im povedal: „Preboha, Yvetka moja...“ 

40 

„Počkajte, suseda, ja vám podržím dvere!“ 

Yvette podržala dvere na výťahu a počkala, kým suseda dokrivkala k nej, a nastúpila. 

„Čo robí noha?“ 

„Už je to lepšie, môžem aspoň chodiť. O barle, ale ide to. Doktor povedal, že ešte mesiac rehabilitácie a zbavím sa aj jej, a začnem normálne chodiť. Ale kedy zase vyleziem na svah, to je otázne. Vraj koleno už nebude nikdy ako predtým a s lyžovaním je asi amen. No čo už, hlavne, že som to prežila.“ 

„Máte pravdu, taký úraz a také následky, buďte rada.“ 

„Som. Robím, čo môžem, aby som sa rozhýbala. Trikrát za deň chodím na prechádzky, nech to bolí, ako chce, no musím sa hýbať.“ 

Vystúpili z výťahu, Yvette pomohla susede až k dverám, potom sa vrátila cez chodbu do svojho bytu. Nezdržala sa dlho, iba sa opláchla, vzala si peniaze a vyrazila do ulíc na nákupy. 

Keď vyšla z baraku, muži v sivej volge sa mykli a začali nenápadne hovoriť do vysielačky. Yvette išla peši, a keď sa zastavila pri výklade, zastavil sa aj nenápadný chodec na druhej strane ulice a jeden za ňou na chodníku. 

V obchodnom dome si kúpila trojštvrťový sivý kabát, presne taký, aký mala suseda. V socialistickom textile nebol problém zohnať kabát, aký mala suseda, doviezli vždy iba jeden vzor, stovky kusov a predávali ich, kým sa nevypredali. 

  Kúpila si čierne pančuchové nohavice, čierne koženkové poločižmy a veľké slnečné okuliare v hnedom ráme. Problémy mala iba s parochňou, ale v modistve napokon zohnala aj výraznú blond parochňu, no pridlhú. Skrátila ju razantným zostrihom obyčajnými nožnicami a chlpy nahádzala do záchoda. 

Problémy s francúzskou barlou vyriešila už minulý týždeň, zašla za kamarátkou z ortopédie a jednu si požičala. Vysvetlila jej, že ide o maškarný ples na ministerstve a chcela by ísť za invalidku, tak jej jednu požičala. 

„Poctivo vrátim,“ zaklamala Yvette. 

V pondelok ráno sa s Viktorom pomilovali. Aby stihol nástup do služby, nastavili si budík na pol šiestu. Bolo to bežné ranné milovanie s pachom zubnej pasty Fluora, ktorý neznášala, ale musela ho vydržať vždy, keď odchádzal na tri dni do služby. 

Vydržala a odprevadila ho až na chodbu k výťahu. Neľahla si ako inokedy, ale začala s prípravami. Mala iba hodinu a pol času. 

Osprchovala sa, obliekla si spodnú bielizeň, potom pohodlnú sukňu a blúzku, čierne pančuchové nohavice a celé to prekryla sivým kabátom. Nasadila si výraznú blond parochňu, obula si koženkové poločižmy, nasadila si obrovské slnečné okuliare. 

V duchu zaďakovala susedke za amatérske lyžiarske umenie, ktoré ju priviedlo na svah práve v čase, keď tam rástol strom. Trafila presne – koleno jej dali ako-tak do poriadku, ale rekonštrukcia nosa a lícnych kostí ešte zaostávala. Keď chcela chodiť povonku, musela nosiť veľké slnečné okuliare à la Naďa Urbánková, aby zakryla fialové škvrny, nepekné deformácie a jazvy po celej tvári. 

Yvette sa obliekla, do kabelky si naukladala potrebné doklady a potvrdenia, vzala si požičanú francúzsku barlu a pri dverách sa ešte raz obzrela. Pohľadom sa rozlúčila s bytom, v ktorom s Viktorom strávila najkrajšie roky svojho života, a vykročila do toho nového. 

Keď chlapci v sivej volge zbadali vychádzať z baraka krívajúcu blondínku, iba sa pousmiali. 

„Dnes ide akosi skoro, koza jedna chrontavá.“ 

„Asi jej rehabilitačná sestra poradila aj ranné prechádzky, nielen obedňajšie.“ 

„A asi to pomáha, dnes kráča akosi rezkejšie.“ 

„Srať na ňu, daj jednu cigu...“ 

Krívajúca koza zašla za roh, počkala si na električku a odviezla sa na hlavnú železničnú stanicu. Vošla do dámskych záchodov a zavrela sa v kabínke. Strhla parochňu, zložila obrovské slnečné okuliare a rozpustila si vlasy. Pokrútila hlavou, aby sa rozprestreli na pleciach, a začala baliť. Do igelitovej tašky schovala parochňu aj okuliare, pred zrkadlom sa nalíčila a upravila a pri odchode z toalety odhodila igelitku do smetného koša. Francúzsku barlu nechala opretú v kabínke. 

Koza nastúpila do vlaku na prvom nástupišti, a kým hlas z amplióna ohlásil odchod medzinárodného rýchlika do Budapešti, pristúpil k nej mladý usmiaty pracovník colnej správy a spýtal sa jej, čo má na preclenie a aby mu predložila doklady. 

Koza mu podala pas. 

„Pani doktorka Zora Darášová... Účel cesty?“ spýtal sa usmiaty chlapec čistou slovenčinou. 

Z bežnej kozy sa razom stala pani doktorka. 

„Idem do Budapešti na sympózium, venujem sa výskumu rakoviny a máme tam odborné stretnutie,“ odpovedala pani doktorka čistou slovenčinou. 

Na maďarských hraniciach ju oslovil colník po maďarsky. 

„Účel cesty?“ 

Doktorka mu čistou maďarčinou odpovedala, že ide do Budapešti na sympózium. Jej maďarčina mu rezala a viac ani neskúmal, buchol jej do pasu pečiatku, zasalutoval a pobral sa o kupé ďalej. 

V Budapešti prestúpila na rýchlik do Záhrebu. Na hraniciach sa jej juhoslovanský colník spýtal čistou chorvátčinou na účel cesty. 

„Idem na sympózium,“ odpovedala doktorka Darášová lámanou chorvátčinou. Colník sa usmial, ale chcel viac. 

„Ale na prechod potrebujete povolenie.“ 

Doktorka Darášová mu ukázala tlačivo s hlavičkou ministerstva zahraničných vecí. To stačilo, colník jej buchol obrovskú pečiatku do pasu a doktorka pokračovala v ceste. 

V Záhrebe presadla na rýchlik do Milána. 

Na hraniciach jej taliansky colník vzal pas a skúmavo sa doň zahľadel. 

„Gertruda Knorr... vy ste...“ spýtal sa čistou taliančinou. 

„Som Švajčiarka,“ odpovedala čistou taliančinou Gertruda. 

„Účel cesty?“ 

„Som tlmočníčka, idem tlmočiť na kongres o výžive detí v treťom svete. V Juhoslávii som bola na krátkej dovolenke.“ 

„Záslužná cesta, prajem veľa úspechov,“ a buchol jej do pasu veľkú pečiatku. 

V Miláne sa odviezla taxíkom na letisko. 

„Prosím vás, najbližší let do Paríža?“ spýtala sa v informáciách. 

„Lufthansa o hodinu štyridsať minút. Idete na poslednú chvíľu, slečna! Chodbou doprava asi päťdesiat metrov a potom už uvidíte ich logo.“ 

Kúpila si letenku, konečne sa najedla, nastúpila do lietadla a odletela. 

V Paríži na letisku Orly podala pracovníčke za pultom pas. 

Posledný z balíčka, čo jej po kolegovi z ministerstva zahraničných vecí poslal otec. 

„Pani Yvette Gras...“ pracovníčka sa usmiala a skontrolovala fotografiu v pase s jej vizážou. „Účel cesty?“ spýtala sa po francúzsky. 

„Vraciam sa domov,“ odpovedala Yvette čistou francúzštinou. 

Pracovníčka za pultom jej buchla do pasu obrovskú pečiatku a podala jej ho. 

„Tak vitajte,“ privítala ju. 

Yvette prešla turniketmi a rozbehla sa po mramorovej dlažbe. 

Uprostred stál muž, ktorého milovala, na ktorého sa tešila, ktorému mohla vždy dôverovať a nikdy ju nesklamal, ani tentoraz nie. 

Hodila sa mu okolo krku a rozplakala sa. 

„Tatinko... môj...“ 

„Dieťa moje... som taký rád, že si sa držala mojich inštrukcií. Taký som rád, že ťa vidím... Zvládla si to, dieťa moje,“ jachtal diplomat s dlhými prestávkami vyplnenými bozkami. „Mamka sa už nevie dočkať, ale vieš, aká je ona. Vôbec nechápe, čo sa u nás doma deje...“ 

Chvíľu sa iba tak hojdali zo strany na stranu. Odtiahla sa a uplakanými očami zaprosila. 

„A Viktor? Nemôžeš mu pomôcť? Naozaj nie? Čo s ním bude?“ 

Otec si ju ešte mocnejšie privinul a nechcel sa jej pozrieť do očí. 

„Vedel, do čoho ide. Je vojak, musí niečo vydržať...“ 

41 

Náčelník Štátnej bezpečnosti plukovník Michálek prijal návštevu a gestom ukázal trom kolegom z vojenskej kontrarozviedky, kam si majú sadnúť. Ohlásili sa včera telefonicky, takže Michálek mal dosť času urobiť prípravy, do chladničky kúpil novú sedmičku vodky a do baru dva balíčky lúpaných slaných arašidov. 

„Nech sa páči, súdruhovia, sadnite si,“ vyzval ich, keď si popodávali ruky a predstavili sa. 

Jedného poznal, už spolu riešili jeden horúci prípad, takže keď prišiel aj ten, zase mohol predpokladať, že to bude niečo naozaj vážne. Ostatne, za posledné obdobie za ním kolegovia z armády chodili len s vážnymi prípadmi. 

Muži si posadali, Michálek porozkladal poháriky – prvý vypili na družbu a dobrú spoluprácu medzi rezortmi vnútra a obrany, druhý na zdravie a po treťom mohli začať pracovať. 

„Toto je tajný spis s krycím názvom Francúz,“ začali a položili na stôl tenký spis v tvrdých modrých doskách. 

Michálek si vzdychol. Už je to tu! Dobre vedel, že sa tejto trápnej situácii nevyhne, ale že prídu tak skoro, to nečakal. 

„Viem, viem,“ sťažka pokýval hlavou a prehrabol si biele vlasy. Opäť mal pocit strašnej únavy a opäť si v duchu vynadal, prečo už dávno nie je v dôchodku. „Neudržali sme ju. Je mi to naozaj ľúto, súdruhovia, ale neudržali sme ju.“ 

„Už viete, ako sa jej to podarilo?“ 

„Nasadil som na to všetko, čo malo voľné ruky a nohy. Na vlakovej stanici sme našli v odpadkoch blond parochňu a do strát a nálezov niekto odovzdal francúzsku barlu nájdenú v kabínke na dámskych záchodoch. Prezliekla sa za susedu a oklamala hliadku. Tú susedu sme preverili, naozaj je dolámaná, nebola to dohodnutá finta. Yvette iba využila vzniknutú situáciu a vďaka svojej inteligencii z nej vyťažila maximum.“ 

„Náš človek v Paríži nám hlásil, že priletela Lufthansou z Milána.“ 

„My sme zase zistili, že z hlavnej stanice odchádzal iba jeden medzinárodný rýchlik, a to do Budapešti, ale kým sme stihli zablokovať hranice, už bol tam, a kým sme zorganizovali medzinárodnú pomoc, ubehlo príliš veľa času na jej zadržanie. Okrem toho nemôžeme vylúčiť, že použila aj krycie doklady a viackrát zmenila vizáž, takže sledovať sa nám ju nepodarilo. Jej cestu z Budapešti do Milána nemáme vôbec zmapovanú, ale asi presadala veľmi rýchlo bez zbytočného zdržiavania. Cestu mala dôkladne naplánovanú, mala na to dosť času.“ 

Traja vojaci len smutne prikývli. Obyčajná tlmočníčka a prešťala kontrarozviedku aj so Štátnou bezpečnosťou dokopy. Cítili sa ako po preplesku na Námestí SNP pred stovkami divákov. 

„Čo sa stalo, stalo sa, teraz musíme riešiť následky,“ pokračoval vojak. „Naši ľudia sa o ňu vonku postarajú, ale máme tu jej manžela.“ 

„Je to pilot, vojak, je váš,“ Michálek sa snažil nechať horúci zemiak na susedovom poli. 

„To je pravda, ale ani po trojdňovom výsluchu sme sa s ním nikam nedostali. Špionáž mu nemôžeme preukázať, nemáme žiadne dôkazy, a on sa nechce priznať. Dookola opakuje, že o úteku manželky nevedel a nič s ňou neplánoval. Bohužiaľ, všetko nasvedčuje, že má pravdu a že využila jeho dlhú službu na letisku a utiekla bez jeho vedomia. Faktom je, že on ostal tu a normálne išiel do služby. Faktom je aj to, že Yvette nedisponuje žiadnymi vojenskými materiálmi, na ktorých Žemľa pracoval. Nič sa nestratilo a ona v Paríži nič nepoužila ani neponúkla druhej strane na predaj, to máme potvrdené, takže asi naozaj nejde o špionáž.“ 

„Čo teda s ním?“ 

„Takže ho budeme musieť prepustiť.“ 

„Z armády?“ 

„Najprv z väzby a potom aj z armády. Piloti, čo majú manželky v Paríži, si u nás môžu zalietať iba na súťažne upútaných modeloch v mierke jeden ku desať. Predpis je predpis! Kto by riskoval a pustil by ho do ozajstnej stíhačky?“ 

„No dobre, ale ako s tým súvisí naše oddelenie?“ 

„Viktor možno nepredstavuje hrozbu z hľadiska bezpečnosti štátu a vojenského tajomstva, ale aj ako civil ostane v našej republike a môže sa časom s manželkou skontaktovať. Bude to osoba s emigráciou v rodine, a to je už vaša parketa, nie? Mali by ste si ho predviesť a trochu pozvŕtať, aby sme zistili, čo plánuje do budúcna. Mal by vedieť, že to nebude mať také ľahké, ako si jeho manželka predstavovala.“ 

Michálek si pošúchal tvár. Predviesť, pozvŕtať... Bože, kedy sa to už skončí? Prečo stále dokola, znova a znova, tie isté praktiky, tie isté nechutnosti. Prečo? 

„Tak hovoríte pozvŕtať...“ vzdychol si náčelník, ale neprotirečil. 

„Presne. Ja vám tu nechám spis na preštudovanie aj s krížovkou, čo sme našli v jeho byte v smetnom koši.“ 

„Krížovka?“ 

„No, možno je to iba taká hlúposť, ale sú tam zaujímavé písmenká. Na záver vám to vysvetlím. My sme presvedčení, že by ste jeho prípad mali prideliť niekomu na dlhodobé rozpracovanie a mali by sme začať dlhodobú spoluprácu, lebo podľa nás sa po čase začne aktivizovať a bude chcieť za manželkou zdrhnúť. My si postrážime manželku vonku a vy by ste mohli pilotka tu doma, čo poviete?“ 

Michálek prevzal spis a už nemal chuť im nalievať. Rozlúčili sa, a keď sa vojaci viezli nadol výťahom, jeden si neodpustil poznámku: „Všimli ste si, už je toho naňho veľa, mal by ísť do dôchodku.“ 

„Všetci starí by už mali ísť do dôchodku, táto práca sa s nimi robiť nedá. Iba čo nás brzdia,“ súhlasil druhý. 

Tretí iba prikývol. 

42 

Krauz s Hanzelom sa flákali na brehu prívodného kanála uprostred ropnej rafinérie a hľadali miesto činu. Ešte stále nevedeli, kde došlo k vražde Jozefa Agácza. Ani po toľkých dňoch úporného pátrania nevedeli nájsť ani jednu krvnú stopu. 

„Som hladný,“ posťažoval sa Hanzel. 

„Dám ti jablko.“ 

„Ja som hladný, nie Snehulienka!“ 

„Do bufetu s tebou nejdem.“ 

„Pozriem sa, či je tam.“ 

„Tak dobre.“ 

Nebola. Doobeda mala Valika voľno a nastupovala až na nočnú. Vzduch bol čistý a dali si tresku, rožky a sladenú minerálku. Dojedli a nechtami si vyšparovali spomedzi zubov. Odrazu sa vo dverách do skladu za pultom zjavila Valika a Krauz sa nestihol schovať, iba sa odtiahol od Hanzela, aby to vyzeralo, že k sebe nepatria. 

Valika obišla pult a ráznym krokom si to namierila rovno ku Krauzovi. 

„Ahoj!“ 

„Ahoj! Čo ty tu, myslel som, že dnes máš nočnú.“ 

„Mám, ale prišla som si po peniaze. A ty čo tu? Prečo si včera neprišiel?“ 

„Teraz som bol na etylénke a cestou som vyhladol, tak som sa zastavil. A včera...“ 

„Už si dojedol?“ 

„No.“ 

„Tak vybehni von, obíď to zozadu a otvorím ti dvere do skladu.“ 

„Ale...“ 

„Rýchlo, kým tu nie je mamka!“ 

Hanzel bol celý čas otočený chrbtom, takže sa všetci traja tvárili, že ich nikto nepočul. Krauz poslúchol a obehol budovu. Valika odchýlila dvere a vtiahla ho dnu. 

„Prečo si včera neprišiel? Čakala som ťa!“ 

„Ja... veľa roboty a zdržal som sa...“ 

„Tak zlož tie prepravky a uprav ich. Rýchlo, nech nás nevymáknu!“ rozkazovala Valika a zamkla dvere. 

„Prečo... čo chceš...“ 

Valika mu pomohla s prepravkami a upravila ich na primeranú výšku. Prehodila cez ne hrubý kožuch používaný v sklade iba v zime. Ako Krauz rýchlo pochopil, dal sa použiť aj na jar a určite aj v lete. 

„Valika, ale... teraz...“ 

Nepočúvala ho, vyhrnula si sukňu, stiahla nohavičky a vyhupla sa na prepravky. Roztiahla nohy a pritiahla si ho bližšie. 

„Nie si rozopnutý!? Na čo čakáš? Kým sem vrazí matka?“ 

Krauz pochopil, že cesty späť niet a čím dlhšie bude diskutovať, tým bude riziko prezradenia väčšie, tak sa rozhodol. Rozopol si nohavice a prilepil sa na Valiku. Prvý dotyk bol až neuveriteľne príjemný a napätie a riziko iba zvyšovali pôžitok. Okamžite boli obaja vzrušení a začali sa zvíjať. 

„Len nezačni vrešťať ako doma! Prosím ťa, nevrešti! Nevrešti... nevrešti... nevrešti... nevrešti...“ šepkal Krauz do rytmu. 

Zbytočne. Keď to na ňu prišlo, musel jej pricapiť dlaň na ústa a skoro ju udusil. 

Zoskočila z prepraviek, papierovou vreckovkou z kabelky si utrela rozkrok a natiahla si nohavičky. Ponaprávala si sukňu a počkala, kým sa pozapínal aj Krauz. Potom sa do seba zakliesnili iba tak nasucho a dlhému bozku nebolo koncakraja. 

Z bufetu sa ozval jačavý hlas. 

„Mám tu dcéru? Už prišla? Mali sme sa tu stretnúť!“ 

Krauz zmeravel. Bol si istý, že nadišla jeho posledná chvíľa na kriminálke. Keď sa tento prúser prevalí, nepomôže mu ani Burger, ani včas a poctivo platené stranícke známky. Valika ani na okamih nestratila duchaprítomnosť, zdrapla kožuch a zavesila ho na klinec pri dverách. Odomkla ich v poslednej chvíli, ešte stihla Krauzovi pošepnúť: „Do každej ruky si zober prázdnu prepravku!“ A už sa rozleteli dvere. 

„Tu si? Čo tu rob... A to je kto!?“ zdúpnela vedúca bufetu. „Koľkokrát ti mám opakovať, že mi sem nemáš vodiť cudzích ľudí?“ 

Krauz nenútene uložil prepravky na kopu a poplieskal si dlane, akože si umýva ruky a s týmto tu nechce mať nič spoločné. 

„Mami, to je ten pán inžinier, čo som ti hovorila. Veľmi milý človek a ochotný. Bol sa tu najesť a ja som ho poprosila, či by mi nepomohol uložiť prázdne prepravky. Vieš, aké máme večer fukoty, a každá pomoc dobrá. Chcela som si iba uložiť prepravky pred šichtou, aby sme sa potom nezdržiavali.“ 

Vedúca zagánila na dcéru, potom na inžiniera, rýchlym pohľadom skontrolovala veci v sklade a už miernejším hlasom dodala: „Inžinier sem, inžinier tam, nemá tu čo robiť! Nehnevajte sa, pán inžinier, ale je to proti hygienickým predpisom. Máte zdravotný preukaz? Nemáte, vidíte, takže, ak sa neurazíte...“ a otvorila mu zadné dvere na nakladaciu rampu. 

„Prepáčte, ja som chcel iba pomôcť,“ pokrčil plecami, kývnutím sa rozlúčil s Valikou a zamieril k dverám. Vôbec nemal chuť hádať sa s vedúcou a ukazovať jej svoj preukaz. 

Cestou fľochol doprava za regály s tovarom. V kúte bolo schovaných desať plechových bandasiek, presne takých, aké používali aj oni na služobný benzín. Na prvý pohľad Krauz videl, že sú to dvadsaťlitrové bandasky. Boli v rohu pri stene v dvoch radoch po päť a boli prikryté celtou, ale niekto o ňu zavadil a polovica sa zošuchla. 

Bol to iba letmý pohľad, ale fotografický aparát v Krauzovej hlave už urobil fotografiu a nalepil ju na vnútornú stranu čela. Možno sa časom zíde. 

Keď sa za Krauzom zacapili dvere, poskočil a rozbehol sa ako srnec vypustený z ohrady. Ako malý chlapec na ihrisku sa chvíľu úprimne tešil, že je na čerstvom vzduchu a vyviazol zo skladu bez ujmy. 

Hanzela našiel pri prívodnom kanáli, pokračoval v hľadaní miesta činu. 

„Tak ti poviem, máš to náročné, chlapče. Čo všetko musí človek stihnúť do konca pracovného času, to by náčelník neveril.“ 

„Náčelník nemusí o ničom vedieť, nie?“ 

„Nemusí. Jedna vodka s pivom mi na fajront tak zatemnia mozog, že si určite na nič nespomeniem.“ 

„To je vydieranie!“ 

„A v tom sklade to bolo čo? To sa ako volá?“ 

„Tak dobre...“ 

„A teraz sa už oklep a sústreď sa. Pozri sa tam na to železo, čo sú to za škvrny? Nie tam, tam na konci...“ 

Krauz sa zohol a z trávy zdvihol železný vinkel s čudnými škvrnami. 

43 

Viktor Žemľa ostal stáť uprostred kancelárie. 

„Sadnite si, súdruh pilot,“ vyzval ho mohutný kapitán Molnár. 

Hrdzavý nadporučík Zlocha mu nohou posunul stoličku a neprestával sa tváriť, že úporne študuje nejaký spis. 

„Ďakujem, ale už nie som pilot, vyhodili ma.“ 

„Vieme za čo. Aj vy viete, nemôžete sa čudovať.“ 

„Ani sa nečudujem, iba som vás chcel upozorniť na zmenu.“ 

„Ďakujeme za upozornenie. Takže pilot už nie ste... A čomu sa teraz venujete?“ 

„Hľadám si zamestnanie.“ 

„A už niečo máte?“ 

Viktor sa na nich zazubil. 

„Myslím, že vy by ste to vedeli prví.“ 

„Súdruh Žemľa, na niečo by som vás rád upozornil hneď na začiatku,“ ohradil sa kapitán Molnár. „Tu v tejto kancelárii vám budeme tolerovať skoro všetko, možno aj pokus o humor, ale drzosť a dvojzmyselné narážky určite nie!“ 

„Prepáčte.“ 

„Tak znova, už niečo máte?“ 

„Bol som v Trenčíne, je tam ústav na skúmanie leteckých nehôd. S takou praxou ma chceli hneď, ale keď som na druhý deň prišiel vyplniť tlačivá, už to mali obsadené. Asi tam niekto volal a dal im o mne referencie.“ 

„To viete, ľudia sú svine. A s tým ste aj skončili?“ 

„Nie, bol som aj v Aero Vodochody, mali tam jedno voľné miesto vo vývoji.“ 

„A...?“ 

„Tiež im niekto volal a na druhý deň už bolo miesto obsadené, hoci na začiatku sa rozplývali, akého získajú renomovaného odborníka.“ 

„To je smola.“ 

„A bol som aj na miestnom zväzarmovskom letisku, chcel som robiť inštruktora bezmotorového lietania...“ 

„Ani sa nebudem pýtať, ako to dopadlo.“ 

„Môžete. Vzali ma. Prvý deň. Na druhý deň som už bol na dlažbe.“ 

„Takže?“ 

„Od pondelka nastupujem do Vodární a kanalizácií, je tam celkom slušne platený flek elektrikára. Údržba nízkonapäťových rozvodov. Zobral som to.“ 

„Tragédia, no treba vydržať, časom sa môže veľa vecí zmeniť. Ale aby sme sa dostali k podstate... ehm, asi vás bude zaujímať, prečo ste tu.“ 

„To áno.“ 

„Lebo vaša manželka emigrovala a my chceme vedieť, či nevyvíjate nejakú protištátnu činnosť.“ 

Viktor sa vzpriamil na stoličke a pochopil, že zahrievacie kolo už majú za sebou a teraz pôjde do tuhého. 

„Nevyvíjam, hľadal som si nové zamestnanie a na nič iné som nemal čas.“ 

Molnár so Zlochom si vymenili veľavravný pohľad. 

Náčelník Michálek dlho zvažoval, komu nový prípad pridelí. Veľa možností na výber nemal, každá dvojica mala svoj objekt a každý sa tváril, že má roboty vyše hlavy, ale niekomu to musel dať. Napokon sa rozhodol pre Molnára a Zlochu. Na dlhodobé rozpracúvanie boli odborníci, Danu Hauskrechtovú týrali už päť rokov a celý jej prípad doviedli do mimoriadne úspešného konca. O pár dní mala vycestovať do Viedne, a ak sa jej tam podarí prilákať aj otca, agent Volfrám už bude vedieť, čo s ním má robiť, a uskutoční sa krásna akcia. Imperialistická rozviedka utrpí ďalšiu porážku a medzinárodnú hanbu. Ak dostanú inžiniera Hauskrechta späť domov, budú všetci aspoň na chvíľu slávni. 

Náčelník Michálek sa rozhodol. Aj prípad Francúz sa vyvíjal tak, že asi bude treba dlhodobé sledovanie a rozpracovanie, kým sa dostavia výsledky, takže ho dal nádejnej dvojici Molnár – Zlocha. 

„Tvrdíte, že žiadnu činnosť nevyvíjate... No tomu môžeme veriť, ale nemusíme.“ 

„Môžete si moje tvrdenie aj overiť, veď máte na to možnosti. Nezabúdajte, že som bývalý vojak a o činnosti vojenskej kontrarozviedky a o podobných spravodajských inštitúciách viem svoje.“ 

„Fíha! Silné slová, súdruh Žemľa, silné! Vraj kontrarozviedka, spravodajské inštitúcie. Silné slová, len čo je pravda! Ale aby sme sa tu nehrali na schovávačku. Čo je s vami, súdruh?“ zhrozil sa Molnár. 

Viktor privrel oči a začal padať nabok. Zlocha bol bližšie, zachytil ho a napravil. Viktor okamžite otvoril oči, ožil a chvíľu na nich nechápavo civel. 

„Čo je s vami? Vy nám tu zaspávate, alebo čo?“ zdúpnel Molnár. 

„Nie. Už sa mi to stalo, neviem, čo to je. Na jednom z mojich posledných letov som v strmom stúpaní pri vysokom preťažení omdlel, ale iba na chvíľu. Lekárske vyšetrenie nič neodhalilo a lietal som ďalej, ale odvtedy ma občas rozbolí hlava a chce sa mi strašne spať.“ 

„Tak tu spať určite nebudete, to vám garantujem! A nehrajte to na nás, tu to neplatí. Takých tu už bolo, čo sa vyhovárali, že sú chorí, a pritom robili pre Západ a špionážnou činnosťou sa snažili ohroziť socializmus! Takých tu už bolo!“ 

„Ale ja nie...“ 

„Držte hubu, ak vám môžem poradiť, súdruh Žemľa! Držte hubu, prestaňte s fintičkami a radšej sa sústreďte na toto!“ zareval Molnár a hodil pred pilota pokrkvanú stranu vytrhnutú z časopisu. 

„Čo je to?“ nechápal Viktor. 

„Vy neviete? Nepoznávate svoje písmo?“ kričal Molnár. 

Viktor sa nahol bližšie a rozmazaný obraz sa konečne ustálil. Už spoznával krížovku a spoznával aj svoje paličkové písmo. 

„Aha, to je moja krížovka! Odkiaľ ju máte?“ 

„To je naša vec. Pozrite sa sem! Prečo sú tieto písmená vyznačené hrubo? Prečo ste ich opakovane obtiahli?“ 

Viktor sa nahol ešte bližšie a všimol si písmená VAZ. 

„Neviem, ja som ich neobtiahol zámerne. Počkajte, pozriem sa.“ 

Pod krížovkou bol text. Viktor čítal nahlas: „Riadok C, tretia kolónka: osobné vozidlo sovietskej výroby na tri. Tak som tam dal VAZ a sedelo to aj zvisle. Čo je na tom?“ 

„Čo? Ako sa volá ten váš nový navigačný systém? Nie náhodou Vysokoaktívny zabezpečovací systém?“ 

„Áno, ale...“ 

„Skrátene VAZ, nie?“ 

„Áno, ale to s krížovkou nijako nesúvisí!“ rozčúlil sa Viktor. „To ani nemôžete myslieť vážne!“ 

„Čo môžeme a čo nie, to nechajte láskavo na nás, dobre? Tak ešte raz, prečo ste zvýraznili práve tieto písmená?“ 

„Neviem, asi som rozmýšľal nad ďalším slovíčkom v krížovke a iba mimovoľne som behal perom po už doplnených písmenách. Iba som premýšľal, nič iné som tým nemal na mysli.“ 

„To určite, volov z nás robiť nebudete, súdruh bývalý pilot!“ reval Molnár a púšťal na Viktora hrôzu. 

„Prosím vás, mohli by ste prestať revať? Naozaj ma bolí hlava. A okrem toho, ak berieme do úvahy, že môj zlepšovák sa volá Vysokoaktívny zabezpečovací systém, tak v tých skratkách vám chýba posledné veľké S.“ 

„Ále čo, pozrimeže, aký múdry! Tak teraz si sa prezradil, ty smrad!“ 

„Dôrazne vás žiadam, aby ste na mňa nerevali a netykali mi, ani ja vám netykám, som dôstojník...“ 

„Bol si, ty smrad! Teraz si už niktoš, o chvíľu budeš iba zasraný údržbár, a o pár dní budeš iba obyčajný basista a my sa postaráme, aby si zhnil v kobke, ty kolaborant!“ 

„Ja nie som...“ 

„Drž hubu a neser ma!“ zúril Molnár. „Takže tebe chýba S? Tak sa pozri o tri riadky nižšie, tu ho máš!“ Molnár mu nechtom na ukazováku ukázal veľké S a aj ho podčiarkol. 

Viktor si prečítal indíciu: najväčší ostrov patriaci k Taliansku. 

„Preboha, veď to je Sicília, to vie aj malé decko!“ rozčúlil sa Viktor. „To nemôžete myslieť vážne, veď slovo Sicília nemá s hornými písmenami VAZ nijakú súvislosť, je o tri riadky nižšie!“ 

„Nemá súvislosť? A kde bol tvoj svokor dva týždne predtým, než ti zdrhla tá tvoja rozmaznaná francúzska kurvička?“ 

„Čo si to dovoľu...!“ vzkypel Viktor a vstal. 

Molnár čakal iba na to, priskočil k nemu a jednu mu vrazil päsťou. Viktor odkväcol na stoličku. 

„Sadni a ostaň!“ zavelil. „Nevieš, kde bol? Tak ja ti to teda poviem! Bol na Sicílii! Nielen ty máš svojho človeka v Paríži, aj my máme! Tak, a teraz koniec pretvárky! Aké máš spojenie do Paríža? Aké máš spojenie na Sicíliu? Ako si chcel poslať túto šifrovanú správu? Čo je v tej krížovke ešte zašifrované? Hovor, ty sviňa!“ A vrazil mu druhú, až Viktorovi poskočila hlava. 

„Ty debil!“ zreval aj Viktor a už mal toho naozaj dosť. „Ja nie som žiadny špión ani kolaborant! Ja nepíšem žiadne šifrované správy, to je obyčajná krížovka a nechápem, prečo ste mi bez môjho vedomia prehľadávali byt! Ty...“ 

Viktor sa znova postavil, ale Molnár čakal iba na to. Zahnal sa a tentoraz mu vrazil z celej sily. 

Viktor odletel nabok, odrazil sa od pohovky a ostal nehybne ležať na zemi. 

44 

Krauz stál pri okne a fajčil. Cez škáru medzi sklom a roletou sledoval park pod sebou. V tme narúšanej iba občasným zablikaním pouličnej lampy nevidel ani živej duše a s týmto stavom bol nadmieru spokojný. Nemal rád zbytočných svedkov. 

„Poď ešte sem,“ zaprosila Valika a nohou nadvihla paplón. 

Krauz zadusil cigaretu a pohľad mu zablúdil pod paplón. 

„Drž tú nohu ešte chvíľu tak... nie tak, trochu vyššie...“ 

Bol to nádherný pohľad. 

„Tak poď, ešte jedno...“ žobronila Valika. 

Krauz skontroloval hodinky nad dverami. Pol jedenástej. Chcel ísť už domov, ale... 

Prikrčil sa ako do zákopu a vrhol sa šípkou pod paplón. 

Kľučka na dverách sa pohla a niečo ťažké sa zaprelo do dverí. Nastala chvíľa prekvapivého ticha, potom sa kľučka pohla znova. 

„Valika? Si tam? Prečo sa stále zamykáš, skoro som si zlomila ruku!“ 

„Mama!“ zdúpnela Valika. „Okno!“ 

Krauz zažil na vojne niekoľko poplachov, keď musel byť okamžite zbalený aj s plnou poľnou a za dvadsať minút stáť v pozore na buzeráku. Príma skúsenosť, bohovsky praktický výcvik. 

Bez plnej poľnej na chrbte sa to dá stihnúť za štyridsať sekúnd. 

Vyskočil z prízemného okna, dopadol na zabudnutú trojkolku po nejakom zasranom neposlušnom decku, čo ho na poslednú chvíľu hnala mamka domov, uleteli mu nohy a aký bol dlhý, široký aj bystrozraký, roztiahol sa v celej kráse na mokrom trávniku. Príšerne si narazil rebrá a vyrazilo mu dych. Odtackal sa za roh a, bohujúc na všetky trojkolky sveta, ešte si spomenul na amatérskych Casanovov, čo si nevedia skontrolovať terén pod oknom. 

Potom sa už odtackal na zastávku autobusu, lebo služobné auto mu každý druhý večer Burger nemohol dať. 

45 

Burger skončil prácu presne o pol štvrtej a odišiel domov. Osprchoval sa, vymenil si bielizeň a manželke vysvetlil, že o desiatej musí urobiť rozdelenie pre nočnú zmenu, lebo dnes majú toho naozaj veľa a príde mu do roboty desať dvojíc, aj posily z okresov. 

Burgerova manželka bola zvyknutá, zbalila manželovi večeru a zaľahla aj s rozčítanou knihou. Rozčítaná kniha je pre mnohé manželky kriminalistov jediná útecha na dlhé smutné večery. 

Burger sa vrátil do kancelárie o deviatej, pripravil robotu pre dvadsať mužov do nočnej a o desiatej ich nasmeroval do ropnej rafinérie, kde mali vypočúvať robotníkov, čo ešte neboli vypočutí a pre závažné pracovné problémy sa nemohli dostaviť na políciu. 

Mohol ísť domov a prísť až ráno po výsledky, ale mal zanedbanú administratívu a v noci sa mu písalo najlepšie, lebo nikto neotravoval, tak si sadol a rozložil si plán spoločného postupu – mal ešte dopísať aspoň tridsať posledných bodov. Uvaril si kávu, zapálil si neodmysliteľnú cigaretu a začal pomaly klepkať na písacom stroji. 

Bez zaklopania vošiel náčelník Štátnej bezpečnosti Michálek. 

„Si tu? To je dobre...“ vzdychol si Michálek. 

„Dobrý večer, súdruh náčelník, ako ste vedeli... Preboha! Je vám zle? Mám zavolať lekára?“ 

„Nie, netreba, Edko...“ sípal náčelník a sťažka dopadol na stoličku. 

Michálek vyzeral o desať rokov starší a hrbil sa ako pod váhou vreca s cementom. V tvári mal uštvaný výraz. 

„Volal som už Majchránovi, je na ceste... ale kým príde, mohol by si sa na niečo pozrieť?“ 

„Samozrejme! Kde?“ 

„U mňa o poschodie vyššie.“ 

„Idem, ale najprv sa napite vody, vyzeráte hrozne.“ 

Burger chcel vybehnúť po schodoch, no keď si uvedomil, v akom stave je náčelník, radšej zavolal výťah, hoci aj na to jedno poschodie. Keď vystúpili z výťahu, Burger si hneď všimol, že na chodbe pred kanceláriou fajčia traja muži. Dvoch spoznal, tretieho nie. 

„To je náš lekár...“ predstavil ich Michálek. 

Burgera myklo. Keď Štátna potrebuje „svojho“ lekára, vždy to veští iba problémy. 

„Poďme dnu.“ 

Náčelník otvoril kanceláriu a vpustil ich. Burger hodil rýchly, nenápadný pohľad na dlhý stôl v náčelníkovej kancelárii a podľa množstva ohorkov v dvoch popolníkoch a minimálneho zostatku v nedopitej sedmičke vodky mu bolo hneď jasné, že tu takto úradujú už hodnú chvíľu. 

„Dáš si?“ 

„Dám.“ 

„Obslúž sa, prosím ťa, ja...“ 

„Len seďte, ja to zvládnem,“ zastavil ho Burger a nalial si sám. 

Nikto sa nepripojil, tak ich pozdravil zodvihnutím pohárika a hodil ho tam. 

„Edko... Ako by som ti to... Dnes sme u nás robili jeden výsluch. Asi nemá význam ti zapierať, lebo ťa budeme potrebovať, takže otvorene, je to bývalý vojak, pilot. Emigrovala mu manželka a je podozrenie, že sa venoval špionáži pre západnú rozviedku. Vypočúvali sme ho a... dostal tri údery do hlavy. Po poslednom už nevstal.“ 

Burger dostal strašnú chuť vrátiť to poldeci, hoci aj pomiešané s večerou, slušne sa poďakovať za dôveru a utekať kadeľahšie. Nutkanie bolo také silné, až sa sám začudoval, že ešte sedí medzi nimi. Bolo veľmi silné, lebo dobre vedel, čo bude nasledovať. 

„Prezrel ho náš lekár.“ 

Doktor to považoval za pokyn a spustil. 

„Najdôležitejšia je informácia od súdruha Molnára,“ doktor pozrel na súdruha a ten prikývol, až si skoro rozbil bradu o stôl, „že zavra... že poškodeného bolela tesne pred úderom hlava, že skoro zaspal a že pred pár týždňami v lietadle omdlel. Asi ide o nejaké skryté krvácanie do mozgu, presnú príčinu smrti by som vedel určiť až po pitve, ale...“ 

„S pitvou opatrne, to nám zatiaľ stačí,“ zastavil ho Michálek. 

Do kancelárie vpadol Majchrán. Zaklopal, ale na dovolenie nečakal. 

„Kurva! Čo je, čo buntošíš? Vraj mimoriadna situácia!“ hulákal od dverí na kolegu náčelníka, no keď si všimol prítomných, zvoľnil. „Prepáčte, ja som si myslel, že hráme mariáš a slopeme, a že je to iba finta na moju manželku. Tak naozaj sa niečo stalo?“ žasol Majchrán. 

Sotva Michálek znova prehovoril, uvedomil si, že je to naozaj vážne. Zastreným hlasom mu zopakoval, čo pred chvíľou povedal Burgerovi. 

„Tak sa poďme pozrieť,“ rozhodol Majchrán. „Nebudeme tu debatovať o duchoch.“ 

Molnár ich zaviedol do svojej kancelárie. Zlocha sa postavil z druhej strany a spolu tvorili nepríjemný uvítací výbor. Molnár vošiel ako posledný a zapálil svetlo. 

„To nie, stačí stolná lampa!“ zahriakol ho jeho šéf. 

Na koberci ležal na bruchu muž. 

„Rukavice?“ spýtal sa Burger. 

Molnár otvoril plechovú skriňu a jedny mu podal. Burgerove ruky sa okamžite zmenili z policajných na doktorské. 

Čupol si k mŕtvole, pohýbal mu hlavou a sklonil sa, aby videl tvár. Nevidel žiadnu krv ani rany na tvári. Chytil ho za ruku a pohýbal ňou. Vstal a stiahol si chirurgické rukavice. 

„O chvíľu začne tuhnúť a začne mu krv stekať na brucho a hruď. Ak s ním niečo plánujete urobiť, treba ho okamžite prevrátiť na chrbát, prikryť dekami a pustiť elektrické ohrievače.“ 

Michálek kývol hlavou a Molnár so Zlochom ho prevrátili na chrbát. Molnár vybral zo skrine dve deky a pedantne pilota zabalil. Priniesli aj dve špirály a nasmerovali ich na zimomravého pilota. 

„Pôjdeme k náčelníkovi, tu už nič viac nezistíme,“ rozhodol Burger. 

Vrátili sa. Posadali si okolo podlhovastého stola. Zlocha ako najmladší nalial Burgerovi a odrazu chceli všetci. Bolo málo a Michálek vybral zo skrine novú fľašu. Asi bol na podobné situácie pripravený. 

„Tak čo?“ hodil do pléna otázku a vypil sám, bez štrngania a bez ponúkania. 

Nezaznel prípitok, každý vypil na vlastné triko. 

„Tak čo?“ zopakoval ticho náčelník. 

Každý vedel, čo bude nasledovať, ale nikto to nechcel vysloviť ako prvý. Napokon sa odhodlal Majchrán. 

„Je iba jedna jediná možnosť, súdruhovia. Je tu súdruh Burger, takže je to jasné. Pomôže nám iba akcia Rusalka.“ 

Všetci stuhli. Náčelník Michálek si zaboril tvár do dlaní a chvíľu si ju zohrieval. Potom si prehrabol biele vlasy a vzpriamil sa v kresle. Premeral si prítomných. 

„Bože, Rusalka. Zase,“ vzdychol si a ten vzdych bol naozaj úprimný, lebo vychádzal z hĺbky unavenej štátniarskej duše. 

46 

„Ja tam mám dolu otvorenú kanceláriu a okrem toho sa chcem s vami dvoma pozhovárať,“ vysvetlil im Burger, lebo potreboval náčelníkov dostať von a porozprávať sa s nimi bez svedkov, „takže, súdruhovia náčelníci, prosím vás, poďme dolu ku mne a vy ostatní nás tu počkáte.“ 

Burger, náčelník násilnej kriminálky Majchrán a náčelník Štátnej bezpečnosti Michálek zišli výťahom o poschodie nižšie. Burger skontroloval kanceláriu a vpustil ich dnu. Posadali si. 

  Burger mal na štyroch stoloch zrazených dovedna v strede kancelárie toľko spisov, že si nemali ani kam lakte vyložiť, tak sa iba opreli a čakali. Burger si zapálil cigaretu a neskrýval nervozitu. Kým začal, otvoril dvere do vedľajšej kancelárie a skontroloval, či je prázdna. Potom prešiel na opačný koniec a skontroloval aj druhú vedľajšiu kanceláriu. Aj tá bola prázdna. Pedantne pozatváral prechodové dvere, až potom si k nim prisadol. 

„Súdruh náčelník,“ hovoril k Michálekovi, svojho náčelníka sa rozhodol zatiaľ šetriť, „vy dobre viete, že akciu Rusalka môžem za nás vyhlásiť ja, lebo mám oprávnenie. Viete aj to, že ho mám preto, lebo som ho dostal po straníckej línii priamo od tajomníka ústredného výboru strany, a viete aj prečo.“ 

„Viem. Si najlepší vraždár uznávaný všetkými politickými aj služobnými funkcionármi a okrem toho... už si ju robil a osvedčil si sa.“ 

„Presne! Ale za vás ju môžete vyhlásiť iba vy, iba vy máte oprávnenie.“ 

„Viem.“ 

„A ja viem prečo.“ 

„Aj to viem... že to vieš.“ 

„Viete aj to, že s akciou Rusalka je spojená veľmi nepríjemná administratíva a treba vyplniť veľmi podrobné hlásenie o dôvodoch, priebehu a možných následkoch.“ 

„Viem.“ 

„Takže ak ma chcete použiť, mám tieto podmienky...“ 

„Počúvam.“ 

„Akciu vyhlásite vy, spracujete potrebnú administratívu a ponesiete za ňu plnú zodpovednosť. Je to logické, tentoraz problém vyrobili vaši, nie naši.“ 

„Súhlasím.“ 

„Po druhé, treba do toho zainteresovať aj vojenskú kontrarozviedku, aby priniesli písomnosti, ktoré dodajú akcii vierohodnosť. Je to bývalý pilot, asi budú vedieť, čo majú priniesť. Viete, o čom hovorím.“ 

„Súhlasím. Viem to zariadiť.“ 

„Musia robiť veľmi rýchlo, lebo nám ide o hodiny. Teraz je,“ Burger pozrel na hodinky, „pol dvanástej. Akcia musí byť vyhlásená o druhej v noci, inak nám stuhne, zmodrie a akcia Rusalka sa so starou mŕtvolou robiť nedá, to nám nikto nezožerie.“ 

„Chápem, mám na nich aj červenú linku, môžem ich zpohotovostniť o pár minút.“ 

„Po tretie, Molnár ani Zlocha sa na akcii nemôžu zúčastniť, nemajú oprávnenie.“ 

„Viem, som si toho vedomý.“ 

„S tým súvisí ďalší problém, ja...“ 

Majchrán sa rozkašľal. 

„Edo, nehnevaj sa, ale máš tu nafajčené ako...“ dusil sa Majchrán. 

„Tak poďme von, ja to robím takto...“ 

Burger otvoril dvere na chodbu, otvoril okno a fajčil pri vysokom popolníku pod oknom. Vyšli za ním na chodbu. 

„Konečne čerstvý vzduch,“ pochválil ho Majchrán a prestal kašľať. 

„Takže tretí problém,“ pokračoval šeptom Burger, aby ich na chodbe nikto nepočul, hoci nikto ich nemohol počuť, lebo v túto nekresťanskú hodinu tu nikto nebol. „Molnár ani Zlocha sa zúčastniť nemôžu a ja sám tam ísť nemôžem, potrebujem parťáka.“ 

„Kto bol s tebou naposledy?“ spýtal sa Majchrán. 

„Oto.“ 

„Hanzel?“ 

„No.“ 

„Tak ho dám okamžite stiahnuť a je po probléme!“ 

„Nie je. Oto je na Orave u brata, včera si mu podpísal dovolenku. Príde až v pondelok. Stiahnuť do roboty sa nedá, z tej diaľky by sem prišiel až o päť hodín, a to je už neskoro.“ 

„Kurva,“ zahrešil Majchrán, lebo si spomenul, že Hanzelovi dovolenku naozaj podpísal. Krátku, rýchlu, ale podpísal. 

„Musíme okamžite nájsť niekoho, komu sa dá dôverovať a kto by Ota nahradil, inak sme v háji!“ nástojil Burger. 

„Koho navrhuješ?“ spýtal sa Michálek, a aby bolo jasné, že aj on premýšľa, prehrabol si biele vlasy. 

„Ja neviem, z tých kolegov, čo sú dnes v nočnej službe, ani jeden, sú to väčšinou chlapci z okresov na výpomoc a...“ 

„Doriti!“ komentoval situáciu Majchrán. „Niekoho musíme nájsť!“ 

„Musíme a rýchlo, čas beží,“ súhlasil Burger. 

Tichou nočnou policajnou chodbou sa rozľahlo dunenie z výťahovej šachty. Niekto nastúpil a viezol sa hore alebo dolu. Traja muži na chodbe stíchli. Počítali poschodia. Výťah sa s rachotom zastavil na treťom a dvere neskutočne zaduneli. 

Krauz vystúpil z výťahu a, držiac sa za bok, krivkal do kancelárie. V polovici chodby si všimol mužov pri popolníku a spoznal Burgera. 

„Čaute, vajčáci, čo nemôžete spať alebo čo?!“ zahulákal do mŕtvolne tichej chodby. 

Až keď prišiel bližšie, spoznal ostatných. 

„Preboha! Prepáčte, súdruhovia náčelníci, ja som to tak nemyslel, ja som vás cez celú chodbu nespoznal. Ospravedlňujem sa.“ 

Traja muži pri popolníku civeli na Krauza, asi ako civia deti z detského domova na deda Mráza s batohom plným darčekov prehodeným cez plece. 

47 

Krauz si všimol, že si ho premeriavajú od hlavy po päty a oči majú vyvalené ako sovy na postriežke. Mierne sa predklonil a skontroloval si rázporok. Zips mal zavretý. 

„Ja som niečo vyviedol?“ skúsil nesmelo, lebo nič nechápal. 

„Vy choďte hore a počkajte desať minút, ja sa s chlapcom porozprávam a prídeme za vami,“ rozhodol rýchlo Burger. 

Obaja náčelníci sa zvrtli ako na povel a nechali ich samých. 

„Poď dnu, Riško,“ zdrapol ho Burger za rukáv. 

„Riško?“ žasol Krauz. „Ty si zohnal lepší matroš než vodku? Že Riško... tak mi nehovorí ani milenk... ani mama... som chcel povedať,“ žvatlal Krauz. „Volám sa Richard, si zabudol?“ 

„Sadnime si,“ vyzval ho Burger a jeho prekvapenie ignoroval. 

„Sedíme... a čo?“ 

„Mohol by si chvíľu držať hubu?“ 

„Pre teba všetko, Eduardko.“ 

Burger si jeho dobrú náladu nevšímal, ponúkol mu cigaretu a nechal ho, nech si pofajčí. 

„Pamätáš sa, ako som ti hovoril, že každý z nás na kriminálke raz prejde skúškou, ktorá preverí, či na to má, alebo nie?“ 

„No.“ 

„Stala sa taká vec, že môžeš tú skúšku podstúpiť práve teraz.“ 

Krauz sa rozosmial. 

„Edo, to je zase jedna z vašich habaďúr na mňa? Kde je Oto, z ktorého kúta zase vylezie?“ 

„Oto je na dovolenke.“ 

„Aha, máš pravdu, hovoril mi, že ide na Oravu za bratom,“ pripustil neochotne Krauz a celá situácia mu začínala byť podozrivá. 

„Takže potrebujem teba.“ 

„Nie, nie, môj zlatý! Už žiadne skúšky, už žiadne imbecilné previerky, už toho mám plné zuby! Slopať do rána sa mi nechce a som celý ubolený. Práve som si polámal všetky rebrá, som mokrý ako šteňa a ešte som sa aj vyváľal v blate, takže sa bojím ísť domov, aby ma Sylvia neprizabila. Zastavil som sa tu iba na skok, aby som sa prezliekol a osušil, a utekám na posledný autobus! A ty si tu preveruj, koho chceš, ale ja idem domov k milovanej ženičke!“ 

„Nejde o slopanie do rána, tentoraz naozaj nie.“ 

Burger celý čas sedel ako socha, ani raz si nepotiahol. Popol na cigarete mu ovisol ako... popol na cigarete – a Krauza to upútalo. Všimol si kolegove oči. Boli smutné a vážne. Burger nebol taký dobrý herec, aby toto zahral. 

Krauz sa zarazil. 

„Edo, ty to myslíš vážne?“ spýtal sa opatrne Krauz a prestal robiť opičky. 

„Smrteľne vážne a slovo smrteľne má v tomto prípade nielen prenesený význam, ale svoj ozajstný.“ 

„My máme novú vraždu?“ 

„No... dalo by sa to tak povedať.“ 

„A ty chceš, aby som išiel urobiť obhliadku miesta činu, alebo... je to niečo ešte vážnejšie?“ 

„Ešte vážnejšie.“ 

„Tak poďme na to!“ zajasal Krauz. 

„No počkaj,“ uzemnil ho Burger. „Neviem, či si už pripravený.“ 

„Ako pripravený?“ 

„Mentálne. Duševne. Psychicky.“ 

„Ako to mám vedieť? Ak je to naozaj sila, tak to človek pozná až po akcii, ale dopredu to nikto nevie. Ak sa zosypem, tak som čaják, ak nie, tak na to mám, čo ti mám viac povedať?“ 

„Dobrá odpoveď. Čo ak ti poviem, že je to naozaj sila?“ 

„Tak poďme na to! Pre teba urobím všetko...“ 

„Zlá odpoveď. Pre mňa nebudeš robiť nič, iba pre seba.“ 

„Tak dobre, urobím to pre seba, keď si sa rozhodol.“ 

„Opäť zlá odpoveď. Ty sa musíš rozhodnúť, nie ja. V prvom rade sa musíš rozhodnúť ty, lebo zodpovednosť ponesieš sám za seba a po akcii nebudeš môcť nikomu nič vyčítať, iba sebe. V ostrých akciách ideme každý sám za seba.“ 

Krauz zaváhal. Výraz v Burgerových očiach sa nezmenil. 

„Strašíš ma. To je naozaj také vážne?“ 

„Je. Máš na to? Vydržíš?“ 

„Ty máš na mysli omertu?“ 

„Presne. Mlčanlivosť je naším zákonom číslo jeden. Vydržíš mlčať?“ 

Krauz sa zamyslel. Nespúšťal z Burgera oči. Burger ani na chvíľu pohľadom neuhol. 

„Chcem ísť do toho. Sám alebo spolu?“ 

„Dnes v noci pôjdeme spolu.“ 

„Tak idem.“ 

„Berieš na seba riziko?“ 

„Beriem.“ 

„Tak poď, verím ti.“ 

„Nesklamem ťa!“ 

Chudák, ani netušil, čo sľubuje. 

48 

Vo výťahu sa Majchrán spýtal Micháleka: „Je to podľa teba dobrá voľba? Je príliš mladý.“ 

„Poznám jeho otca, robil som s ním dlhší čas. Férový chlap. Ak mladý zdedil aspoň desať percent génov po ňom, tak to postačí, a ja dúfam, že je celý po ňom, nielen desať percent. Je to Burgerov človek a Edo sa nikdy nemýli. Okrem toho inú možnosť nemáme, čas beží.“ 

„Tiež pravda.“ 

Vrátili sa do náčelníkovej kancelárie a Michálek použil červenú linku. Pracovníkom vojenskej kontrarozviedky vysvetlil situáciu a požiadal ich o spoluprácu. 

Podľa naliehavého tónu v hlase na opačnom konci drôtu si bol Michálek istý, že boli na polceste k nemu, už keď skladal telefón. 

O chvíľu vošli Burger s Krauzom. Už sa nezdravili. Burger iba natiahol ruku k Molnárovi a vyštekol: „Kľúče!“ 

Molnár mu podal kľúče od kancelárie a Burger s Krauzom odišli. Keď sa vrátili, Krauz sa už neusmieval a bol v tvári mierne popolavý. 

„Už vie o všetkom, ide do toho.“ 

Krauz dostal pohár vodky a vďačne vypil. Skúsil byť mierne drzý a otrčil pohár znova. Dostal aj druhý, aj ten vďačne vypil. Farba do tváre sa mu nevrátila, ale aspoň už vytriezvel. 

„Treba vybaviť pána doktora,“ začal úradovať Burger. 

Michálek prikývol. 

„Pán doktor, to je asi všetko, čo sme od vás dnes potrebovali.“ 

„Takže už môžem ísť?“ zajasal doktor a bol naozaj rád. Zbalil si tašku, rozlúčil sa kývnutím ruky a odišiel. 

„Skontrolovali ste ohrievače?“ zaujímal sa náčelník. 

„Skontrolovali,“ zahlásil Molnár. „Je pod dekami a ohrievače sú nasmerované priamo naňho. Ešte je teplý, dúfajme, že mu to vydrží.“ 

Konečne sa na chodbe ozval rachot. Nikto nemohol pochybovať, že sú to vojenské kanady. Ozvalo sa rázne zaklopanie a vošli bez vyzvania. Iba dvaja. Postavili sa do vzorového pozoru a všetkých prítomných pozdravili. Pohľady prítomných skĺzli na ich topánky – nemali kanady, dokázali narobiť rachot aj v poltopánkach. Boli v civile. 

„Tak už sme komplet,“ vzdychol si Michálek. „Máte?“ 

„Máme,“ prikývol dôstojník vojenskej kontrarozviedky a z aktovky vybral spisy. „Toto je dokumentácia k Migom dvadsaťtri, je toho zbytočne veľa, to by neniesol, okrem toho to už v NATO majú. Ale toto je dôležitá časť,“ zo spisu oddelil pár listov, „o navigácii, a toto je komplet zabezpečovací systém, ktorý vyvinul inžinier Žemľa. To je najdôležitejšia časť.“ 

Obidve časti spisu položil na seba a podal ich náčelníkovi Michálekovi. 

„Súdruh Zlocha, zabaliť do igelitu, prelepiť páskou a urobiť z toho vodovzdorný balíček, ale plochý, aby sa dal schovať pod bundu, jasné?“ rozhodol Michálek. 

„Vykonám, súdruh náčelník!“ 

Zlocha prevzal spisy a odišiel. 

„Čo ďalej?“ spýtal sa náčelník Burgera. 

„Oblečenie.“ 

„Budeme ho meniť?“ 

„Myslím, že nie. Má koženú bundu, rifle a tenisky, tak by mohol ísť, je to logické.“ 

„To je dobre, prezliekanie by nás strašne zdržalo,“ súhlasil náčelník. „Ďalej?“ 

„Musím preveriť zostavu v nočnej službe.“ 

„Tak volaj, Edo.“ 

Náčelník Michálek podal Burgerovi slúchadlo a natočil mu panel s číselníkom. Burger vytočil číslo. 

„Devínska rota, dozorný kapitán Talapka, príjem!“ 

„Burger.“ 

„Ahoj, Edko, tak čo ťa zase máta takto uprostred noci? Nie ste zase v plote, dúfam!“ 

„Nie. Slúžiš?“ 

„No.“ 

„O dve minúty ti bude volať poverený funkcionár. Bude nasledovať ostrá akcia podľa smernice VK. Je všetko v poriadku?“ 

„U nás áno.“ 

„Tak sa drž!“ 

„Aj ty.“ 

Burger položil. 

„Máme šťastie, slúži ten normálnejší. Môžete volať, súdruh náčelník.“ 

Burger vrátil slúchadlo náčelníkovi. Michálek si odkašľal, poťažkal slúchadlo, akoby to bola činka, a začal vytáčať číslo. Veľmi pomaly, akoby dúfal, že ho ešte niekto zastaví a povie, aby neblbli, ale nezastavili ho. Kým linka vyzváňala, Michálek si otvoril smernice v tvrdých doskách označených veľkým červeným nápisom Prísne tajné v pravom hornom rohu. 

„Devínska rota, dozorný kapitán Talapka, príjem.“ 

„Dobrý večer. Vyhlasujem akciu Rusalka. Oprávnenie nula štrnásť v zmysle smernice VK pomlčka nula nula stotridsaťosem lomeno tisícdeväťstosedemdesiatdeväť. Čakám dve minúty.“ 

„Rozumiem, postupujem podľa smernice, vydržte.“ 

Kapitán Talapka zalovil v stolíku a našiel kľúče od trezoru. Otvoril ho a z hornej priehradky si zobral červené dosky s označením Prísne tajné v pravom hornom rohu. Otvoril smernice a našiel si heslo Rusalka. Prvé upozornenie bolo napísané výrazným písmom: Ak nebude akcia Rusalka potvrdená heslom z oboch strán do dvoch minút od prvého kontaktu, treba prerušiť spojenie a vec neodkladne zahlásiť útvaru vojenskej kontrarozviedky. Hrozí nebezpečenstvo zneužitia štátneho tajomstva najvyššieho významu. 

Kapitán Talapka sa zmocnil slúchadla a skontroloval čas. Bol v limite. 

„Heslo?“ spýtal sa Talapka. 

„Encián.“ 

„Súhlasí. Tu Achát.“ 

„Rozumiem. Oprávnenosť potvrdená.“ 

„Encián, praješ si osobný kontakt?“ 

„Nie, netreba, osobný kontakt vykoná poverený pracovník dodatočne. Preukáže sa heslom.“ 

„Tak čo môžem pre teba urobiť, Encián?“ 

„Čas...“ Michálek pozrel na hodinky nad vstupnými dverami do kancelárie, „nula nula desať. Akcia Rusalka sa začne presne hodinu po polnoci, teda nula jedna, nula nula. Miesto akcie... kóta dvanásť. Pätnásť minút pred akciou chceme komplet uzáveru z oboch strán.“ 

„Rozumiem, komplet uzávera. Strelci?“ 

„Dvaja, jeden na kóte, druhý na rybárskom bode.“ 

„Rozumiem, dvaja strelci.“ 

„Je rybársky bod čistý?“ 

„Je, dnes žiadna požiadavka na rybolov nebola registrovaná.“ 

„Pohyb nepovolaných osôb mimo registrácie je vylúčený?“ 

„Stopercentne.“ 

„Akcia sa končí o nula jedna, pätnásť.“ 

„Rozumiem.“ 

„Koniec.“ 

„Koniec.“ 

Michálek položil telefón. 

„Už je rozhodnuté, súdruhovia,“ vzdychol si. 

Burger sa zhlboka nadýchol, vzdychol si aj on. Bude to musieť urobiť znova, hoci si pri poslednej akcii prisahal, že už nikdy. 

49 

Kapitán Talapka zapísal do knihy udalostí presný čas a do kolónky opis udalosti iba kód nula štrnásť. Každý kontrolný orgán dobre vedel, že tento riadok v knihe udalostí nemá kontrolovať, radšej sa mu má vyhnúť. 

Porovnal si čas na náramkových hodinkách s oficiálnym časom nad dozorným stolíkom, upravil si uniformu a opasok, akoby čakal kontrolu z generálneho štábu, a ticho vykročil po chodbe roty. Pri príprave akcie Rusalka hlasný signál „Šeborbor k veliteľovi“ nesmel zaznieť, všetko muselo prebehnúť v najväčšej tichosti. 

Desiatnika Šebora a desiatnika Bora zobudil jemným pomykaním za rameno. 

„Vztyk, ostrá akcia,“ šepkal. „O desať minút u výkoňáka roty.“ 

Potom zobudil výkonného poddôstojníka, aby chlapcom vydal zbrane a strelivo. Telefonicky zariadil poplach aj pre vodičov a stále kontroloval čas. V knihe služieb sa presvedčil, že kóta dvanásť je dnes v noci voľná, že ani jedna hliadka sa k nej v najbližších dvoch hodinách nepriblíži. Terén bol voľný. Akcia Rusalka sa mohla začať. 

Desiatnici sa vyzbrojili. 

„Šebor na špak, Bor na pičkáreň. Paľbu zahájite, až keď sa zaplesknú dvere na aute. Činnosť po streľbe štandardná v zmysle zaužívaných predpisov.“ 

„Vykonám!“ 

„Vykonám!“ 

„Držte huby, debili! V tichosti odchod na kótu!“ šepkal Talapka. 

Opäť sa pozrel na hodinky. Bol najvyšší čas vyhlásiť uzáveru. Tentoraz si to odniesla prvá čata. 

50 

Nová Lada 1 600 tmavomodrej farby prišla k devínskemu cintorínu minútu po jednej hodine v noci. 

Traja pohraničiari na ňu namierili samopaly. Keď sa otvorilo okienko vodiča, jeden povedal: „Cesta je uzavretá, musíte sa vrátiť.“ 

„Heslo Encián,“ povedal Burger a ukázal mu služobný preukaz. 

Vojak sklonil hlaveň a pokynul aj kolegom. Sklonili hlavne, rozostúpili sa a uvoľnili cestu. Vojak sa predklonil a iba narýchlo skontroloval osádku. 

Vedľa vodiča sedel mladý chalan a tváril sa dosť popolavo. Vzadu sedeli traja. Ten v strede bol evidentne namol, lebo sedel akosi meravo a hlava mu padala nabok. Viac si nestihol všimnúť, pretože auto prudko vyrazilo vpred. 

Na kótu dvanásť dorazili päť minút po jednej. Burger vypol motor a zhasol svetlá. Muži vzadu vystúpili a vytiahli bezvládne telo. Burger prebehol cez cestu a otvoril drôtenú bránku v ostnatom plote. Podľa dohody boli odomknuté. Krauz zatiaľ nemal čo robiť, iba stál pri ňom a sledoval okolie. 

Muži si zavesili bezvládne telo medzi seba ako ozajstného opilca, opatrne, aby sa nepodriapali, sa pretiahli úzkym otvorom v plote a schodíkmi v tráve zostúpili až dolu na breh rieky. Burger a Krauz za nimi. 

„Kľaknúť!“ zavelil jeden z mužov šeptom. 

Krauzovi sa podlomili kolená, hoci pokyn nepatril jemu. 

Burger podišiel k nim a odzadu chodidlom zatlačil do kolien bezvládneho úbožiaka. Kolená povolili a telo si kľaklo. 

„Prechyť!“ zavelil jeden z mužov. 

Burger ho vystriedal a chytil telo za ruku a plece, aby horná časť ostala vzpriamená. Kývol na Krauza, aby urobil to isté a vystriedal druhého muža. 

Muži sa postavili za telo, rozopli si kabáty a Krauz si až teraz všimol, že pod nimi mali celý čas samopaly päťdesiatosmičky so sklopnou opierkou, zbraň, ktorú používali všetci ochrancovia štátnej hranice. 

Muži nasadili zásobníky, obtiahli uzávery, odistili a zamierili. 

Burger odvrátil tvár. 

Krauz zavrel oči. Vlastne... 

Krauzovi sa táto scéna zjavovala v snoch ďalších dvadsaťpäť rokov, a nikdy si nevedel vysvetliť, ako je možné, že napriek tomu, že zavrel oči, jasne videl, ako muži strelili do chrbta a ako sa bezvládne telo myklo. Pohyb sa preniesol aj na Burgera, aj na Krauza – takmer spadli. Rozkročili sa lepšie a čakali. 

Muži vystrelili znova a aj druhá salva sa vnorila do koženej bundy. Táto prešla cez ňu a na prsiach vytrhla z bundy kus kože. Tretia sa zaryla do zadku a uviazla v bedrovom kĺbe a v panve. 

Muži zaistili zbrane, schovali ich pod kabáty a pozreli sa hore. Desiatnik Šebor dodržal predpisy a bol zavretý vnútri, ani mu nenapadlo špehovať, čo sa deje dolu. 

Telo položili do trávy a vybehli po trávnatých schodíkoch. 

Burger zavrel ostnatú bránku, sadol si za volant, naštartoval, počkal, kým buchli posledné dvere, a vyrazil. 

Prešli sotva pár metrov a rozpútalo sa peklo. 

Desiatnik Šebor na špaku namieril na hladinu rieky a spustil dávku. Rachot samopalu sa niesol nocou ako rachot padajúcej skaly. 

Desiatnik Bor nelenil, obtiahol uzáver, namieril na hladinu rieky a spustil plnú dávku. Kým stihol vymeniť zásobník, desiatnik Šebor vystrelil svetlicu a kótu dvanásť zalialo svetlo skoro ako na poludnie. Potom sa pripojil ku kolegovi a vystrieľal ešte tri zásobníky. 

Burger prišiel k prvému domu v Devínskej Novej Vsi. Cestu mu zastal vojak a namieril naňho samopal. 

„Heslo?“ 

„Encián.“ 

Bez slova sklonil samopal a ustúpil im z cesty. 

Ani sa nesklonil, bolo mu úplne jedno, koľko ich je vnútri a či sa počet aspoň približne zhoduje s počtom pri vstupe do hraničného pásma. 

51 

Rakúsky sedliak začul streľbu, vyšiel na priedomie, a pretože sa mu nechcelo spať, zapálil si cigaretu. Zbadal svetlicu a počul, že streľba neutícha, takže bežec asi využil šancu a zakrátko sa objaví. Zapálil svetlo nad dverami, aby mu dal signál a navigoval ho z polí do dediny. 

Streľba utíchla, sedliak dofajčil, zapálil si znova a dofajčil aj druhú. 

Ticho bolo už dlho a nikto sa neobjavil. 

Sedliak zadusil aj tretiu cigaretu, zhasol svetlo na priedomí, vypustil psa a išiel si ľahnúť. 

Občas sa mu stávalo, že čakal zbytočne. 

52 

Zodpovedné štátne orgány celú vec riadne vyšetrili a o výsledku spísali oficiálne hlásenie. V hlásení sa písalo, že bývalý pilot Československej ľudovodemokratickej armády sa pokúsil o nelegálne prekročenie štátnej hranice, v pokuse aj napriek opakovanej výzve, aby od svojho konania upustil, pokračoval, a preto bola za účelom prekazenia jeho pokusu použitá služobná zbraň s kladným výsledkom. 

Pri obhliadke tela bol pod bundou nájdený vodovzdorný igelitový balíček s technickým nákresom navádzacieho systému vojenskej stíhačky MiG-23 s úpravami, ktoré vymyslel inžinier Žemľa. Tým sa oficiálne stal špiónom a celý prípad s krycím názvom Francúz bol zapečatený a uložený do trezoru. 

Balistická expertíza zaistených nábojníc a projektilov v tele pilota nebola nikdy urobená. 

Fotodokumentácia sa z nevysvetliteľných príčin stratila. 

Telo pilota Viktora Žemľu nikto nikdy nepitval. 

Desiatnici Šebor a Bor dostali o frčku navyše a tisíc korún odmenu. Oplatilo sa a tešili sa na ďalšiu ostrú akciu. 

Telo vojenského pilota Viktora Žemľu nikdy nevydali rodine. Pod dozorom vojakov bolo vložené do truhly a zapečatené. Rodičia svojho syna už nikdy nevideli. 

Pilotova manželka bola v Paríži a deti nemal. Na obrade v krematóriu sa mohli zúčastniť iba rodičia. Napriek tomu bolo v obradnej sieni asi desať mužov. Všetci v tmavých oblekoch, s viazankami tesne utiahnutými pod krkom. 

Aj pri spopolnení stáli dvaja muži v tmavých oblekoch a cez kremíkové sklo sledovali, ako truhla horí. Až keď z nej ostala iba hŕba popola, odišli a podali nadriadeným správu, že akcia Rusalka bola ukončená. 

Krv na kóte dvanásť zmyl prvý jarný dážď, krv z rúk jeho vrahov nezmyje ani najčistejšia voda, ani keby bola svätená, možno iba oheň, keď na nich príde rad. 

53 

Prišiel náčelník Majchrán a rozhliadol sa po kancelárii. 

„Mladý ráno nebol na rozdelení, ozval sa ti?“ 

„Nie, ale nechaj to tak,“ odvetil Burger, zahrabaný v spise. 

„Ako nechaj to tak?“ 

„Ozve sa, hovorím ti, nechaj to tak.“ 

„Si si istý, že netreba robiť opatrenia? Zvládne to?“ 

„Zvládne! Nechaj to tak, keby niečo, ozvem sa ti.“ 

Majchrán odišiel, ale nebol presvedčený, či je to naozaj tak. 

Krauz zavolal o jedenástej doobeda. Hlas mal mumlavý, ospalý a unavený. 

„Edo... beriem si deň dovolenky...“ 

„V poriadku, vypíšem ti dovolenkový lístok, ostaň doma. Ešte niečo?“ 

„Nič.“ 

Krauz sa odplazil do kúpeľne a znova vracal. Nevedel, koľký raz, prestal rátať pri dvanásť. Už nebolo čo, vytekali z neho iba sliny a žalúdočné šťavy. Na dne umývadla sa objavilo aj trochu žltého, asi žlč. Pri poslednom napínaní mal pocit, že sa mu do hrdla tlačí aj srdce a vrchná časť pľúc. Zavrel ústa, skôr ako vyleteli. 

Umyl sa, nabral dych a prepotácal sa do obývačky k baru. Skontroloval fľašu s vodkou a vrátil ju späť – bola prázdna. Skontroloval aj rum, ale ako si matne spomínal, mala byť prázdna aj tá. Bola. Otvoril si sedmičku becherovky, čo dostala Sylvia na narodeniny. Od neho. Nalial si deci a vypil. Chvíľu počkal, či sa vzprieči, keď vydržala, zaliezol do postele. 

54 

„Mladý je nejaký zádumčivý, nie?“ 

„Nechaj ho na pokoji.“ 

„Bože, len sa neposer! Iba som chcel vedieť, čo sa stalo.“ 

„Nič, Oto, iba hľadá riešenie,“ odvetil Burger a kolegu Hanzela nechal, nech si to vyloží, ako chce. 

Krauz bol v práci už dva dni. Slušne pozdravil ráno a slušne pozdravil na fajront pri odchode. Medzitým si vzorne plnil služobné povinnosti a fajčil. Stále fajčil. Skoro ako Burger. 

Krauz premýšľal. 

Poobede využil, že bol v kancelárii sám, a sadol si za písací stroj. Založil papiere a stroj si pritiahol bližšie, aby sa mu lepšie písalo. Vypísal hlavičku, dátum a miesto a do stredu veľkými písmenami napísal: ŽIADOSŤ O PRELOŽENIE. 

V odôvodnení sa rozbehol a všetko im to natrel od srdca. 

Vybral žiadosť, vložil ju do dvojhárka a schoval do zásuvky. 

Počkal, kým všetci odišli. Mal trpezlivosť až do šiestej do večera, kým osameli. 

„Edo...“ 

„No?“ 

„Ja by som ti niečo chcel...“ 

Krauz zalovil v zásuvke a cez stôl mu podal dvojhárok. Burger ho otvoril a prečítal si nadpis. Pokýval hlavou, chcel ho zavrieť a vrátiť, ale upútalo ho príliš dlhé zdôvodnenie žiadosti. Pozorne si ho prečítal. Chvíľu meravo sedel, potom dvojhárok zavrel a hodil ho cez stôl autorovi. Pristál presne pred Krauzom. 

„Píšeš lepšie než Dostojevskij. Čistá Vojna a mier. Hoci viac vojny ako mieru, ale budiž.“ 

„To napísal Tolstoj.“ 

„Píšeš lepšie než obaja dokopy. Na kádrovke budú mať z teba radosť.“ 

„Ja...“ 

„Nič mi nemusíš vysvetľovať, je to tvoje rozhodnutie.“ 

„Nemusím, ale môžem, nie?“ 

„Neviem, či mám chuť ťa počúvať.“ 

„Ak ťa poprosím?“ 

Burger zaváhal. Zapálil si a tvrdo sa ponad stôl zahľadel kolegovi do očí. Krauz urobil to isté. Dvaja muži sedeli oproti sebe – ani jeden nebol ochotný sklopiť zrak, ani jeden nebol ochotný kapitulovať, lebo obaja boli presvedčení, že majú pravdu. 

„Dobre.“ 

„Myslel som si, že kriminálka je tu na to, aby pomáhala ľuďom, a tešil som sa, keď si mi ponúkol pomoc a dostal ma sem. Myslel som si, že Štátna bezpečnosť je tu na to, aby nás chránila, a veril som, že si robia svoju robotu a že je to správna vec.“ 

Krauz sa odmlčal, ale Burger nereagoval. Krauz prehltol a snažil sa udržať hlas v neutrálnej tónine, lebo bol rozhodnutý ustrážiť si emócie. 

„Ja som chcel pomáhať, chcel som ochraňovať ľudí, chcel som slúžiť ľuďom, chytať vrahov... nie sa ním stať!“ 

Krauzovi sa svoje predsavzatie dodržať nepodarilo – pri poslednom slove mu hlas uletel a zaskučal. Odkašľal si a spamätal sa. Ostal ticho. 

„To je všetko?“ spýtal sa lakonicky Burger. 

Krauz iba prikývol, aby sa už nestrápňoval. 

„Nemáš mi čo vyčítať,“ začal Burger. 

„Nie, nevyčítam tebe! To by si zle pochop...“ 

„Hneď na začiatku som ťa varoval, že toto je robota iba pre celých chlapov. Nič som ti nesľuboval a nič som ti nie dlžný. Sám si sa rozhodol a varoval som ťa, že si aj sám ponesieš následky. Zodpovednosť bude iba na tebe.“ 

„Nič ti nevyčítam, ja...“ 

„Veľmi presne som ti vysvetlil pravidlá hry a pár týždňov som ťa vláčil povonku, aby si si ich mohol omakať v praxi, aby si videl, ako to v noci na uliciach vyzerá. Dúfal som, že si pochopil. Ak nie, tak ti to poviem otvorene – mal si pochopiť, že robíme tú najťažšiu a najzodpovednejšiu robotu v polícii. Naše manželky nevedia, čo robíme a kde sme celé noci, naše deti to nevedia, naši rodičia to nevedia, naši priatelia, s ktorými sedíme pri pive, si myslia, že sme tí najvtipnejší a najlepší kamaráti, naše milenky sú nami nadšené, naši veritelia sú presvedčení, že im všetko vrátime, naši nepriatelia sa nás boja, a pritom...“ 

Burger sa na chvíľu zamyslel. 

„Sme úplne iní,“ dokončil Krauz. 

„Mýliš sa, Richard. Pritom sme presne takí. Všetko, čo som ti povedal, je pravda, sme presne takí, lebo to máme tu vnútri,“ Burger si priložil dlaň na hruď, „tu je to v poriadku, to iba doba nás núti konať inak. Občas musíme urobiť aj niečo navyše. Iba občas musíme aj viac, dokážeme urobiť robotu, na ktorú iní nemajú, a nečakáme za to metále ani ovácie. Je taká skurvená doba, my sme jej otroci. Keby som bol pánom, prikázal by som zapáliť lampióny a karneval by trval tri týždne, ale ja nemôžem prikázať, aby bolo svetlo, nikto z nás to nedokáže, nerozumieš?“ 

„Asi nie...“ 

„Hovoríš o vrahoch. Richard, my nie sme vrahovia, ani ty si sa ním nestal. Ten muž bol už dávno mŕtvy a ty veľmi dobre vieš, čo je vražda a ako sa kvalifikuje. Nech si spytuje svedomie ten, kto mu ublížil. Držali sme ruky, ale naše sú čisté, iba sa museli prispôsobiť. Keby sme to nespravili, prepustili by nás z práce, ty by si robil kuriča v nejakej továrni a ja údržbára. Naše deti by sa nikdy nedostali na vysokú a naše manželky by vláčili vrecia zemiakov do veľkoskladu až do smrti. Tak to u nás chodí, vieš to veľmi dobre.“ 

„Ja nie som teľa, mňa nikto nebude vodiť na porážku, ja sa viem vzoprieť!“ 

„Vzopri sa, chlapče, len sa vzopri! Držím ti palce! Už si zabudol, na čom mieste sedíš?“ 

Krauz sa zháčil. 

„Tak vieš, na čom mieste sedíš? Tvoj predchodca sa tiež vzoprel a vieš, ako mu to pomohlo? Nijako! Štátna mašinéria sa doňho obula a pre bezvýznamnú emigráciu v rodine musel odísť. Vzoprel sa, to je pravda. Čo si myslíš, ako dlho tá vzbura vydrží tebe? Zničia ťa, ako jeho, ako každého, kto sa vzoprel.“ 

„A takto mám robiť kriminalistu? S takýmito vyhliadkami?“ 

„Choď do riti a prestaň už konečne skuhrať! Žijeme teraz, na vyhliadky sa vyser! A vieš čo, ty smrad zasraný? Už ma prestávaš baviť! Nič si nepochopil a viac ti nemám čo povedať!“ 

Burger vstal, podišiel ku Krauzovi, zdrapol ho za plecia a postavil ho. 

„Na, tu máš svoju igelitku,“ Burger mu vtisol do rúk igelitku s nedojedenou desiatou, „a vypadni! Už ťa nechcem počúvať! Tu si skončil!“ 

Burger ho odtlačil ku dverám, otvoril ich, otočil ho a kopol ho do zadku. Krauz odletel do chodby a zastavil sa až pri radiátore. 

Burger tresol dverami, až okolo zárubne opadala omietka. 

Krauz stál s igelitkou v rukách uprostred chodby a civel na kúsky omietky na dlažbe. Nie, nemal odvahu sa vrátiť, a tak sa vytratil na električku a celou cestou domov nebol schopný robiť nič iné, iba počítať kandelábre. 

55 

Skoro ráno prišiel náčelník Majchrán. Bez zaklopania, ako vždy, iba rozrazil dvere. Očami preletel kanceláriu a spočítal si podriadených. 

„Burger, Hanzel, Krauz... za mnou!“ 

„Ale...“ skúsil Burger. 

„Hneď!“ 

Krauz schoval pripravený dvojhárok do stola a vybehol za nimi na chodbu. Chcel ho dať náčelníkovi ešte pred rozdelením a zbaliť si veci, ale náčelník všetkých prekvapil. 

Vybehli o poschodie vyššie. Michálek ich už čakal. 

„Sadnite si.“ 

Molnár a Zlocha už sedeli. Zatiaľ iba na stoličkách. 

„Tak, vážení,“ začal Michálek, „pomohli ste nám, a aby ste nepovedali, že štátniari sú svine, pomôžeme aj my vám. Dal som si vás zavolať, lebo máme pre vás informácie, ktoré by sa vám mohli hodiť do prípadu vraždy Jozefa Agácza. Kolega Zlocha sa ujme slova.“ 

„Ďakujem, súdruh náčelník. Už pár rokov robíme na prípade dievčaťa, ktorého rodičia emigrovali v šesťdesiatom ôsmom. Jej otec je významný chemik, vedec, a ak všetko dobre dopadne, v najbližších dňoch privedieme akciu do zdarného konca. Volá sa Dana Hauskrechtová a robí vo velíne etylénky s vaším zavraždeným.“ 

„Poznám,“ súhlasil prekvapený Krauz, „už som ju vypočúval.“ 

„To vieme, súdruh,“ usmial sa Zlocha. „Boli ste aj na kávičke.“ 

„Ako...“ žasol Krauz, ale keď si všimol Burgerov zmrazujúci pohľad, radšej sklapol. 

„My vieme všetko,“ pripustil Zlocha s úsmevom. „Aby sme si ju podržali a zmapovali jej pohyb v podniku, museli sme okolo nej nastaviť pár spriatelených osôb a rozostaviť nejaké technické zariadenia. Podrobnosti vás nemusia zaujímať, ale výsledky asi áno. Tie spriatelené osoby nám hlásili, že Dana občas zaskočí na plničku za rušňovodičom, čo celý voľný čas trávi na plavárni. Sú kamaráti, bližší sexuálny kontakt zaznamenaný nebol. Museli sme plničku obsadiť, dať tam kamery a začať s odpočúvaním rušňovodičov. Náš cieľ bol jednoznačný, išlo nám o Danu a jej kontakty, ale popritom sa nám podarilo čisto náhodou zachytiť aj niečo zaujímavé. Pre vás zaujímavé.“ 

Zlocha otvoril spis, na ktorom mal až doteraz položené ruky, akoby ho chcel chrániť vlastným telom. Podal im fotografiu. 

„Toto je rušňovodič Peter Miler.“ 

Fotografia kolovala. 

„Peter Miler si pred rokom zobral dovolenku práve v čase, keď jeho lokomotíva...“ Zlocha sa znova prehrabal v spise a podal im ďalšiu fotografiu. Krauz na nej videl krásnu elektrickú lokomotívu. „... išla do ŽOS v Trnave na garančnú prehliadku.“ 

„ŽOS?“ 

„Železničné opravovne a strojárne. Sledovali sme ho. Išiel za ňou, za lokomotívou. Má tam zamestnaného brata. Rozdal pár korún, pár pekných korún, a chlapci mu v rámci garančky zvarili tristolitrovú nádrž pod podlahou hlavného agregátu lokomotívy. Zospodu nič nevidieť, nádrž je plochá a je umiestnená v dutine medzi agregátom a podvozkom. Súdruh Miler už rok vyváža dvakrát denne tristo litrov benzínu z rafinérie a predáva ho načierno.“ 

„To nie je možné,“ žasol Krauz. 

„Súdruh kolega, je to možné,“ oponoval mu Zlocha. „V Slovnafte kradne každý druhý zamestnanec.“ 

„A čo robia tí prví?“ 

„Kryjú ich a čakajú za to províziu.“ 

„Ale to je...“ 

„Rozkrádanie majetku v socialistickom vlastníctve, to my vieme, ale my máme iné záujmy, takpovediac vyššie...“ 

Nikto mu neoponoval a Zlocha pokračoval. 

„Chceli sme vedieť, ako v tomto kšefte figuruje naša Dana, aby sme ju mohli pritlačiť, ale žiadne kompro nám neposkytla. Zistili sme, že chodí na plničku iba za tým jedným kamarátom a s rozkrádaním benzínu nemá nič spoločné, bohužiaľ. Danu môžeme nechať bokom, jej kontakt na zavraždeného Jozefa Agácza bol čisto pracovný a jej kontakt na rušňovodiča čisto kamarátsky. Niečo vám prehráme.“ 

Náčelník Michálek vložil kazetu do magnetofónu, a kým stlačil gombík, vysvetlil: „Budete počuť záznam z telefonickej prevádzky medzi rušňovodičom Milerom a robotníkom na plničke Karolom Krišpínom. Miler začne otázkou – to je ten hrubší hlas, Krišpín má tenší a je ustráchaný, dávajte pozor.“ 

Michálek stlačil gombík. Ozvalo sa šumenie, potom známe praskanie siete, potom cvaknutie. 

„Prosím,“ povedal hrubý ospalý hlas. 

„Ahoj, tu je Karol.“ 

„Zabijem ťa! Som po nočnej, spím, vieš to dobre!“ 

„Včera v noci sa niečo stalo.“ 

„Nič sa nestalo, všetko prebehlo ako vždy.“ 

„Nie s benzínom... mali sme návštevu.“ 

„Čo je to návšteva? Ak neprestaneš hovoriť v hádankách, zavesím.“ 

„Ako sme ťa plnili, tak tam prišiel taký týpek... taký debil...“ 

„A...?“ 

„Bol múdry, nechcel prachy.“ 

„A...?“ 

„Chcel nás zahlásiť na políciu.“ 

„A...?“ 

„Dal som mu zo dve po lebeni.“ 

„A...?“ 

„Železom.“ 

„Počkaj, musím sa napiť.“ 

Ticho. Dlhé ticho. 

„Čo tým chceš povedať?“ pokračoval hrubý hlas. 

„Hodili sme ho do kanála!“ vysvetľoval mu ustráchaný tenký hlas. 

„Hodili. Ako hodili? Ty a Roman?“ 

„No.“ 

„Karol, vám jebe?“ 

„Neviem, kde sa tam zobral! Nechcel prachy a stále sa vyhrážal! Čo sme mali robiť?“ 

„Tak už drž hubu! Stretneme sa o hodinu u Valiky v bufete!“ 

„Dobre, čau.“ 

Michálek zastavil kazetu. Slova sa znova ujal Zlocha. 

„Teraz vám niečo ukážem.“ 

Zlocha znova zalovil v spise a vybral mapu. Keď ju rozložil, zabrala celý stôl. Burger, Hanzel a Krauz ju už poznali, ale táto bola oveľa podrobnejšia. Štátna bezpečnosť mala všetko oveľa podrobnejšie. 

„Tu je hlavný vchod,“ ukazoval Zlocha hrotom pera. „Tu je hlavná cesta krížom cez celú rafinériu. Na tretej križovatke vľavo je nízka budova – na jednom konci je bufet a na druhom sú kancelárie oddelenia, ktoré má na starosti prívodný kanál a zásobovanie vodou. Prejdete asi sto metrov po hlavnej a kanál zahýba v pravom uhle doprava, podteká hlavnú cestu a smeruje k plničke. Plnička je v podstate železničné zoradisko, kde sa do cisternových vagónov plní benzín. Je tu šesť koľajísk, tu ich vidíte, vpravo od hlavnej cesty. A teraz, čo sa vlastne stalo. Váš človek nešiel do bufetu v čase, keď bol zvyknutý, lebo mal haváriu a musel ju vyriešiť. Išiel až tesne pred polnocou. Nakúpil a odišiel. Nechytil žiadny spoj a vybral sa aspoň kúsok peši, kým ho nedobehne nejaké auto, aby ho stopol. Ale... niečo si v bufete dal.“ 

„Ja som vypočúval personál,“ zareagoval Hanzel, „nakúpil pre všetkých vo velíne do červenej tašky a dal si kávu.“ 

„Správne,“ pochválil ho Zlocha. „Aj my vieme o káve – a káva asi zabrala. Až dosiaľ to boli všetko iba holé fakty, odteraz môžeme iba dedukovať. Káva zabrala a po sto metroch si Jozef musel odskočiť. Odskočil si na nesprávnu stranu, vpravo od hlavnej cesty do kríkov. Keď ich rozhrnul, zbadal, že na plničke sa niečo deje, že tam tankujú do lokomotívy na mieste, kde sa to nemá, tak sa išiel pozrieť. Vymákol Krišpína aj s kolegom Romanom, ako ládujú benzín do dieselovej lokomotívy. Z telefonátu je zrejmé, že mu ponúkli peniaze, aby držal hubu, ale Jozef Agácz bol predsedom straníckej bunky a poctivý pracovník, a odmietol, tak ho zabili a hodili do kanála. Ráno ho vylovil robotník, čo prišiel čistiť hrablice, miesto činu je asi dvesto-dvestopäťdesiat metrov od miesta nálezu a pri rýchlosti toku v prívodnom kanáli by to aj sedelo,“ zakončil Zlocha. 

Všetci stíchli. 

„Máte to na kamerách?“ spýtal sa po chvíli Burger. 

„Nie,“ odpovedal Michálek. „Miler vždy plnil na koľajisku šesť a tam sme aj dali kameru, ale v ten večer z neznámych dôvodov plnil na koľajisku jeden, tesne vedľa prívodného kanála. Nemáme to na kamerách.“ 

„Prečo bol Miler ráno prekvapený z telefonátu? On nebol v lokomotíve, keď sa plnila?“ 

„Nie, nebol a nie je to nič zvláštne. Kým sa naplní a zoradí celá zostava cisterien, trvá to hodiny a rušňovodiči si bežne odbehnú do bufetu, alebo na záchod, alebo kam chcú.“ 

„Takže vrahom je Karol Krišpín a asistoval mu nejaký Roman.“ 

„Aj toho máme ustáleného.“ 

Krauz mal sto chutí vyskočiť a zajasať. Prvá vražda – a taký perfektný koniec! Vrah sa vlastne priznal sám, stačilo už iba skočiť poňho a trocha ho povyzvŕtať v kancelárii. Nádherný prípad! 

Potom si uvedomil, že má v zásuvke žiadosť o preloženie, že tu vlastne sedí iba na pol zadku a že by ho to už vôbec nemuselo zaujímať. Sklapol a pozoroval kolegov. Ani jeden z nich nezdieľal jeho nadšenie, sedeli ani prikovaní. 

„A kedy nám dáte tieto informácie,“ ozval sa Burger smutne, lebo odpoveď už poznal. 

„Edo,“ odpovedal mu Michálek, „nemôžeme. Celá akcia má hlboké korene a chápadlá siahajú až hore, k vedeniu podniku. Podiely na rozkrádaní benzínu berú aj námestníci, dokonca je podozrenie aj na riaditeľa. Iba nedávno sa nám tam podarilo nasadiť našich ľudí a výsledky sú viac ako zaujímavé. Teraz vám to dať nemôžeme, všetky úkony musia bežať ďalej, aby sme odkryli celú sieť. Ak by sme vám dali Krišpína, podrežeme si celý strom a drbne nám na hlavu. Pochopte, Krišpín a Miler nie sú jediní, takých je tam veľa.“ 

„Takže...?“ 

„Takže budete vyšetrovať ďalej ako doteraz. Ďalej budete predvolávať nových a nových zamestnancov, budete preverovať jeho rodinu, jeho kontakty, budete vypočúvať a vypočúvať...“ 

„A čurákovať, a čurákovať...“ 

Všetci sa prekvapene pozreli na Burgera. 

„Edo, myslel som si, že to chápeš!“ zhrozil sa Michálek. 

Burger vysyčal a vzdychol si. 

„Vlastne máte pravdu, súdruh náčelník, chápem.“ 

Opäť zavládlo ticho. 

Burger na sebe cítil Krauzov pohľad a nechcel zdvihnúť zrak, ale napokon sa im pohľady stretli a Burger bol prekvapený – nebol tam výsmech ani pohŕdanie, dokonca ani výčitka, bolo tam pochopenie a možno aj súcit. 

„No a na odľahčenie celej situácie,“ ožil Michálek a žoviálne sa usmial, „vám, vážení páni kolegovia z kriminálky, prehráme jedno video!“ 

Michálek zalovil v zásuvke stolíka a Zlochovi podal VHS kazetu. 

„Asi ste postrehli na konci telefonátu, že sa mali stretnúť u Valiky. Aj tú sme ustálili, je to vedúca miestneho bufetu. Pani Valika si s dcérou urobili z nelegálneho predaja benzínu celkom slušnú živnosť. Cez ich sklad sa denne premlelo asi dvadsať bandasiek a zásoboval ich Krišpín a vodič multikáry. Z bufetu vyvážali benzín zásobovači z Milexu. Keď sme to zistili, dali sme im do skladu mikrofón, ale v tom hluku, čo narobia prázdne prepravky pri vykladaní, bol nefunkčný, tak sme mikrofón vymenili za minikameru. Pozrite sa, čo sme natočili.“ 

Michálek dal Zlochovi pokyn a ten založil kazetu do videa. Postláčal gombíky a sadol si za stôl, aby lepšie videl. 

„Bude to bez zvuku, ale stojí to za to,“ upozornil ich Michálek. 

Na obrazovke sa mihli vodorovné pásy, obraz sa rozsypal, potom sa sneženie stratilo a zmizli aj pásy. 

Kamera bola hore pod stropom, asi vo vzduchotechnike. Regály s tovarom neboli zaujímavé, ani štósy prepraviek. Hoci pár prepraviek ich pozornosť predsa len upútalo. Boli naukladané asi do metrovej výšky a niekto cez ne prehodil kožuch. 

Holý zadok sa mykal v čoraz intenzívnejších frikčných pohyboch a dievča na kožuchu prirážalo, až hrkot prázdnych fľašiek počuli až do kancelárie. Gate omotané okolo členkov muža vyzerali ako podstavec na Soche slobody. Tenké holé nohy a holý zadok už Sochu slobody tak veľmi nepripomínali. Chvíľu to trvalo, ako každému, a pohyby odrazu prestali. 

Muž sa vytiahol, otočil sa a zodvihol tvár do kamery, akože bohovské! Chvíľu tak zotrval, a keď opadlo vzrušenie, zohol sa po gate a začal sa zapínať. 

Všetci v kancelárii náčelníka sa rozrehotali. No všetci... jeden nie. Burgerovi vyhŕkli slzy, Majchrán skoro prehltol cigaretu a Hanzel sa plieskal po stehnách. 

Michálek musel čakať dosť dlho, kým sa upokojili. Kývol na Zlochu a ten nelenil a vybral kazetu. Podal ju náčelníkovi. 

„Richard,“ začal Michálek, „aby si vedel, že sme kolegovia a vieme držať basu, tak ti túto kazetu odovzdám. Je to originál a kópie neexistujú. Ak sa sám nerozhodneš púšťať ju v nedeľu poobede v rámci siesty svojej manželke, tak si buď istý, že od nás sa nikdy nič nedozvie, lebo my dodržujeme základný policajný zákon ako nikto iný. Na, je tvoja.“ 

Krauz vstal a vzal si kazetu. Keby mu Michálek ukázal najmenšiu dierku v rohu kancelárie, bol ochotný sa do nej strčiť. 

„A ešte jedno, Richard, od Valiky ruky preč! Aj nohy. Hlavne nohy. Naša akcia bude trvať ešte pár mesiacov, ale potom aj s matkou skončia v base. Už ťa nechcem vidieť na žiadnom videu, rozumel si?“ 

„Rozumel, súdruh náčelník!“ 

„V tvojom vlastnom záujme.“ 

„Vykonám!“ 

„To by bolo asi tak všetko, vážení veriaci. Rozíďte sa v mene Božom s požehnaním ústredného výboru strany...“ 

56 

„Chceš novú úlohu – alebo ako je to s tebou? Robíš – odchádzaš – alebo čo?“ spýtal sa Burger. 

„Chcem. Robím,“ súhlasil Krauz. 

„Tak si píš, vybavil som našich potápačov, pôjdete pozrieť prívodný kanál v úseku plničky. Chcem v tom mať jasno.“ 

„Idem na to,“ súhlasil Krauz. 

„Prideľujem ti Hanzela.“ 

Oto zabudol prežúvať a prekvapene pozrel na Burgera. Odkedy sa starí machri prideľovali mladým ucháňom? Ale nepovedal nič, lebo Burger ho zabil pohľadom. 

Dvaja služobní potápači sa nasúkali do neoprénových oblekov a vošli do ľadovej vody prívodného kanála. Nie v priestoroch plničky, ale o dvesto metrov vyššie pri inej prevádzke. Keby ich niekto pozoroval, nesmel mať dojem, že idú naisto a že niekto kriminálke vyzradil, čo sa na plničke po nociach deje, zvlášť čo sa dialo v tú osudnú noc. 

Potápači predstierali, že prehľadávajú dno, a dali sa pomaly unášať prúdom. Hoci mali neoprén, bola im príšerná zima, no boli to služobní potápači, a tí nerepcú, ale plnia si služobné povinnosti. 

Priplávali až k plničke, ku koľajisku číslo jeden. Krauz im ukázal, že toto je miesto, kde by mali niečo nájsť. Prestali sa poflakovať a začali naozaj hľadať. Našli starú plátennú červenú tašku so žltými kvetmi. Ležala na dne, lebo v nej bolo niekoľko fliaš minerálky a rozmočený proviant pre kolegov z velína. Našli aj niekoľko kusov železa, rôzne profily, všetkých možných dĺžok. Kamkoľvek sa na dne pohli, všade našli plno železného šrotu. Krauz mal so sebou aj vyšetrovateľa, aby písomne zdokumentoval priebeh vyšetrovacieho pokusu, aj technika, aby dokumentoval aj fotograficky. Technik postriekal každý nájdený kus železa vodičkou na zviditeľňovanie krvi, ale ani jedno železo sa nesfarbilo. Tečúca voda má veľkú silu, všetko zmyla a stopy zahladila. 

Burger bol aj tak spokojný. 

Konečne mali aspoň miesto činu a informácie od štátniarov sa potvrdili. 

Vlastne mali už aj vraha, ale ešte ho musia nechať behať po slobode, ešte ho nechajú svojmu osudu, lebo doba je taká – vyšší záujem je vyšší záujem. 

57 

Krauz zaklopal na dvere náčelníka Micháleka a slušne počkal. Chvíľu bolo ticho, potom ho zastretý hlas vyzval, aby vošiel. 

„Áá... Richard! Len poď!“ 

„Nevyrušujem?“ 

„Len poď, poď ďalej.“ 

Krauz si prisadol a všimol si, že náčelník sedí akosi nakrivo, uzol kravaty má až skoro na pupku. Košeľu mal nespoločensky rozopnutú, na hrudi mu vytŕčali šedivé chlpy. Oči sa mu leskli a Krauzovi bolo jasné, že je opitý. Hlas mal pevný, vycvičený dlhoročným tréningom. 

„Sadaj!“ 

„Ďakujem.“ 

„Robíš?“ 

„Robím, súdruh náčelník.“ 

„Tak vidíš... a ja už nie. Už...“ 

Náčelník vzal dvojhárok zo stola a ukázal ho Krauzovi. Prečítal si iba hrubý nadpis: Žiadosť o uvoľnenie zo služobného pomeru. 

„Už štyri roky nadsluhujem, Riško, a už mám toho dosť. Chcem ísť na záhradu a pestovať ruže... Vieš o tom, že pestujem ruže? Nie? Tak teraz to vieš. Toto bola posledná akcia, ja už...“ 

Odsunul kalendár a vzal si schovaný pohárik. Odpil si. 

„Tam, v chladničke... nalej si.“ 

Krauz vstal a nalial si. 

„Aj mne... ešte.“ 

Nalial aj náčelníkovi. 

„Nechcú ma pustiť, zase, ale tentoraz som ich prešťal, Riško, normálne som ich prešťal!“ zahulákal víťazoslávne náčelník. „Mám také EKG, že s ním nemôžem robiť ani vrátnika. Už ma musia pustiť a závodný lekár mi to dosvedčí. Už je koniec, už ma nebudú...“ 

Krauz sa nedozvedel, čo ho nebudú, lebo posledné slová utopil v poháriku vodky. 

„A ty čo? Ako?“ 

„V poriadku. Vlastne som sa prišiel poďakovať a odovzdať pozdrav.“ 

„Pozdrav?“ 

„Povedal som otcovi, že sa poznáme.“ 

„Aha.“ 

„Mám vás pekne pozdravovať a že spomína...“ 

„Tak spomína...“ zamyslel sa Michálek. „Tak nech len spomína. Aj ti povedal na čo?“ 

„Nie.“ 

„To je dobre...“ 

„A prišiel som sa aj poďakovať.“ 

„Za čo?“ 

„Za tú kazetu, mohli ste...“ 

„Nemohol, Riško. Chlapci chceli, vraj sa nám ešte môže hodiť, ale ja som nechcel, aby sa nám hodila. Nemohol som, Riško, proti tebe nie. Si mladý, začínaš, máš právo, aby s tebou jednali férovo, aspoň prvých pár rokov. Potom uvidíš sám, ako to u nás chodí. Hlavne neurob nejakú hovadinu a nedaj im do rúk zbraň, inak bude všetko v poriadku.“ 

„Neurobím, sľubujem.“ 

„To je dobre.“ 

„Takže ďakujem. Za všetko, čo ste pre mňa urobili, súdruh náčelník.“ 

„To je v poriadku.“ 

Náčelníkovi zazvonil telefón. Namáhavo sa odrazil od operadla a zdvihol slúchadlo. 

„Michálek.... áno... áno... nie, nie Jana, volá sa Dana Hauskrechtová... áno... Viete čo, s tým sa obráťte na nadporučíka Zlochu, on má jej spis. Rozumiem, dovidenia.“ 

Položil a znova sa oprel. 

„To je tá spolupracovníčka nášho zavraždeného?“ 

„Ona, Riško.“ 

„Vypočúval som ju.“ 

„Viem, čítal som tvoju zápisnicu.“ 

„Čítal?“ prekvapil sa Krauz. 

Michálek sa iba usmial. 

„Rozprávala mi také veci,“ pokračoval Krauz, „ale do zápisnice som nič neuviedol.“ 

„Viem o tom, inak by sme ti ju vrátili a musel by si ju prepísať.“ 

„Aha. Vraj má vycestovať do Viedne, a čo ja viem čo. Niečo s jej otcom chemikom... samé hlúposti.“ 

„Mala pravdu, pôjde do Viedne – hneď zajtra.“ 

„Ona môže vycestovať na Západ?“ žasol Krauz. „Myslel som si, že deti emigrantov...“ 

„Ona môže. Je pod kontrolou, neboj sa, a keď dostaneme jej otca, a už bude nepotrebná...“ Michálek sa zháčil a nedokončil. „Ale to už nebude moja akcia, Richard, to už dokončí môj nástupca. Zajtra ráno totiž nastupujem do nemocnice, vieš, ten EKG je v skutočnosti oveľa horší, než som si myslel. A z nemocnice sa už nevrátim, sem nie, iba ak k mojim ružiam. Vlastne...“ Michálek sa poobzeral, akoby bol v tejto kancelárii prvý raz, „vlastne sa dnes lúčim. Je to zvláštne, mali by tu byť všetci moji kolegovia, všetci starí funkcionári, ale nikto ani netuší, čo zajtra spravím... A ja sa lúčim s najmladším chalanom, akého vôbec v budove možno zohnať. Je to také... také...“ nevedel nájsť slovo. 

„Symbolické,“ pomohol mu Krauz. 

„Presne, ale bál som sa to povedať. Táto situácia mi pripadá, ako keby na námestí vymieňali starú ošarpanú a popukanú sochu za novú, lesklú a práve ju vybaľovali z debničky. A ty vieš, Riško, kde končia staré popukané sochy,“ trpko sa usmial Michálek. „Tak vieš čo, rozlúčim sa teda s tebou, chlapče, keď už si tu. Nalej ešte jeden starému somárovi a zapamätaj si, že nič na tomto svete nie je v skutočnosti také, ako vyzerá. Buď v živote trpezlivý, viac počúvaj a menej kecaj. Počkaj a uvidíš, že som mal pravdu.“ 

Krauz obom nalial, vypil, rozlúčil sa a vrátil sa do kancelárie. Chvíľu iba tak sedel a v duchu si prehrával rozhovor s Michálekom. Vstal, zapálil si cigaretu a zatúlal sa k oknu. Civel na ulicu a na náhliacich sa ľudí na chodníku. 

„... a keď dostaneme jej otca a už bude nepotrebná...“ rezonovalo mu v ušiach. „... a už bude nepotrebná...“ 

Krauz sa vrátil k stolu a našiel si jej zápisnicu. Na prvej strane bolo číslo do práce. 

„Dobrý deň, Krauz, kriminálna služba. Je prítomná Dana Hauskrechtová?“ 

„Je. Mám ju zavolať?“ 

„Buďte taký láskavý.“ 

Krauz čakal. 

„Hauskrechtová.“ 

Krauz musel voliť slová tak, aby pochopila. 

„Ehm... tu je kriminálna služba, slečna Hauskrechtová, pri telefóne Krauz.“ 

Krauz počul, ako sa nadýchla, ale nemohol jej dovoliť prehovoriť. 

„Súdružka Hauskrechtová!“ skočil jej do nádychu. „Vo vašej výpovedi som našiel pár nezrovnalostí, takže by bolo dobré, keby ste dnes večer o šiestej prišli do mojej kancelárie a urobíme dodatok k vašej výpovedi. Verte mi... naozaj je to potrebné!“ 

Krauz stíchol a s napätím čakal, či pochopila. 

„Iste, súdruh Krauz, chápem, prídem.“ 

Šikovná baba, uľavilo sa mu. 

58 

Burger s Hanzelom skončili o štvrtej. Burger dopísal posledný bod plánu spoločného postupu a Hanzel skončil s výsluchom vodiča cisterny. 

„Idem na pivo,“ zahlásil Burger. 

„Konečne rozumná reč!“ súhlasil Hanzel. 

„Doriti aj s vami!“ rozčúlil sa Krauz. „O piatej mám výsluch toho debila z údržby, čo nemôže prísť ráno, lebo bez neho by celý podnik skolaboval.“ 

„Kto si ako ustelie, tak si aj ľahne,“ tešil sa Hanzel. „Moje stránky prišli včas a teraz môžem ísť na zaslúžené pivko. Amatéri nech dorábajú hoci aj do polnoci. Serme naňho, Edo, nech si nás hľadá.“ 

Krauz ešte raz treskol tvrdými doskami, aby bolo vidieť, ako ho to štve, a vyprevadil kolegov vražedným vraždárskym pohľadom. Keď osamel, sadol za písací stroj a začal písať zápisnicu. 

Dana prišla presne o šiestej. 

„Mala si pravdu.“ 

„Nikdy neklamem.“ 

„A teraz?“ 

„Trochu.“ 

„Sledujú ťa a odpočúvajú ti telefón aj doma, aj na pracovisku.“ 

„To viem už dávno.“ 

„Nemohol som sa s tebou stretnúť nikde vonku, lebo by nás zachytili. Jediné miesto, kde sa môžeme legálne a bez podozrenia stretnúť, je tu. Na, tu máš, toto podpíš.“ 

„Čo je to?“ 

„Tvoja dnešná výpoveď. Váž si to, písal som ju skoro hodinu. Doplnila si nám informácie o tom, ako vyzerala nákupná taška zavraždeného Agácza, lebo medzičasom sme ju našli, a okrem toho som ťa vypočúval o okolnostiach druhého dňa, teda čo si robila v sobotu a v nedeľu.“ 

„Mám to čítať?“ 

„Nie, načo? Tu dolu to podpíš... aj kópie.“ 

Dana si kúsok prečítala. 

„Ja som si u Jožka neobjednala minerálku...“ 

„To je jedno, podpíš to a nešpekuluj.“ 

„Tak dobre.“ 

Krauz skontroloval podpisy a čerstvú výpoveď Dany Hauskrechtovej založil do dvojhárka s veľkým zeleným nápisom: NEZARADENÉ. 

„A teraz ma dobre počúvaj. Hovorila si, že asi pôjdeš do Viedne.“ 

„No.“ 

„Neveril som ti.“ 

„Ale ja pôjdem, už zajtra.“ 

„Vieš načo?“ 

„Nie, iba tuším, že je v tom niečo podozrivé, lebo ja nie som odborníčka vhodná na medzinárodné sympózium, a všetko to organizuje Zlocha. Veľká hrdzavá sviňa Zlocha. Ja mu neverím, ani čo dýchne.“ 

„Máš tam prilákať tvojho otca.“ 

„Otca?“ žasla Dana. „Niečo také mi už naznačili, vraj sa s ním asi stretnem, ale nerozumela som im. Ty hovoríš prilákať? To znie ako...“ 

„Ja už áno, už im rozumiem a znie to presne tak, ako to je. Nič na tomto svete nie je v skutočnosti také, ako vyzerá, zapamätaj si to!“ 

„Tak dobre,“ sklapla Dana. 

„Pôjdu s tebou.“ 

„Nie, nepôjdu. Včera sme sa rozlúčili a zaželali mi šťastnú cestu a...“ Dana si všimla Krauzov úsmev a stíchla. 

„Pôjdu s tebou, ale nie tí, čo ťa roky týrali. Pôjdu noví – budú zamaskovaní za chemikov, budú sa tváriť ako odborníci. Tvojou jedinou úlohou bude dostať otca do Viedne, potom ho unesú a dovezú sem a ty...“ 

„Čo ja?“ spýtala sa a prižmúrila oči. 

„Už budeš nepotrebná. Možno aj nebezpečná, ako zbytočný nebezpečný svedok. Teda – svedkyňa.“ 

Dana si dlaňou pricapila ústa. 

„Ale keď sme sa rozprávali naposledy a všetko som ti vysvetlila, tak si mi povedal, že pozerám veľa kriminálok a že som hysterka.“ 

„Mám sa ti ospravedlniť?“ 

„Nie.“ 

„Som rád.“ 

„Áno.“ 

„Tak sa ospravedlňujem.“ 

„Na to ti zvysoka – vieš čo! Čo budem robiť?“ 

„Mám plán.“ 

„Aký?“ 

„Pomôžem ti.“ 

„Ako?“ 

„Dobre ma počúvaj. Odteraz si musíš všetko zapamätať a nič nepopliesť. Dnes večer o jedenástej zavoláš svojej kamarátke.“ 

„Ktorej?“ 

„Ja mám poznať tvoje kamarátky?“ 

„Aha, myslela som, že máš na mysli nejakú konkrétnu.“ 

„Nie, nejakej, čo je vetroplach a má zmysel pre nočné akcie, aby to nebolo nápadné. Počítaj s tým, že váš rozhovor budú odpočúvať.“ 

„Rozumiem.“ 

„Povieš jej, že si celá rozhodená, že nemôžeš spať a pred zajtrajškom sa potrebuješ trochu odreagovať. Že ideš do mesta na dve deci. Ak nebude súhlasiť, nevadí, ešte lepšie, pôjdeš sama. Ide o to, aby si telefonovala, aby to počuli. Ak bude súhlasiť, povieš jej, že sa stretnete u Veľkých františkánov, ale nepôjdeš tam.“ 

„Kam pôjdem?“ 

„Pôjdeš do Bulharskej. Počítaj s tým, že pôjdu za tebou, budeš ich mať za sebou po oboch stranách chodníka.“ 

„Viem, stále tak chodia.“ 

„Nebudeš sa obzerať.“ 

„Nemusím, aj tak sú nenápadní ako trojmetrové hovno na diaľnici.“ 

„Dobre, takže pôjdeš do Bulharskej. Máš na to hodinu. Tú hodinu pôjdeš peši a budeš sa flákať v centre mesta. Do reštaurácie vojdeš presne o polnoci. Je to priechodná reštaurácia, zadným vchodom vybehneš von a poklusom to zoberieš pred hlavnú poštu. Oproti sú taxíky. Naskočíš do prvého a odvezieš sa na parkovisko pred Riviéru. Je to krčma na začiatku Karlovej Vsi.“ 

„Poznám to.“ 

„Dobre. Z centra mesta k Riviére to taxikárovi trvá deväť-desať minút. Nesmie ísť rýchlejšie, nesmie vás kontrolovať žiadna policajná hliadka, takže ak by išiel rýchlejšie, povieš mu, že sa neponáhľaš, že si rada priplatíš, len aby dodržiaval predpisy, rozumieš?“ 

„Áno.“ 

„Budem ťa čakať na parkovisku. Budem sedieť v novej tmavomodrej lade. Kým nasadneš, skontroluješ terén za sebou, či ťa niekto nesledoval, ak áno, nesmieš nasadnúť, musíš ísť električkou na sídlisko a pokúsiť sa im stratiť v parkoch a uličkách sídliska. Ja budem stále dolu a budem ťa čakať. Musíš to stihnúť do pol jednej, inak sme v keli. Pochopila?“ 

„Áno.“ 

„Ešte raz... nič nie je také dôležité ako časové relácie. Musíš dodržať čas, inak je môj plán nanič.“ 

„Chápem.“ 

„Teraz detaily. Obuté budeš mať plátenné tenisky, nič ťažké, žiadne topánky.“ 

„Rozumiem.“ 

„Rifle, košeľa a bunda.“ 

„Rozumiem.“ 

„Žiadny batoh, žiadne veci, iba doklady a peniaze zabalené v igelite.“ 

„Rozumiem.“ 

„So starými rodičmi sa nesmieš rozlúčiť.“ 

„Rozumiem.“ 

„Po tom telefonáte o jedenástej už žiadne telefonáty!“ 

„Rozumiem.“ 

„Musíš mi veriť. Všetko som premyslel, všetko som naplánoval, vylúčil som všetky náhody, musí to vyjsť.“ 

Dana stíchla a s úžasom ho pozorovala. 

„Richard, ty... kvôli mne...“ 

„Nie kvôli tebe,“ vzdychol si ťažko Krauz. „Presnejšie, nielen kvôli tebe, ale vysvetľovať ti to nemôžem.“ 

Krauz si zapálil cigaretu a premýšľal. Pošúchal si tvár. Dana ho nechala, nech pracuje za nich oboch. 

„Nezabudol som na nie...“ šepkal si a znova si v duchu prehrával celý plán. 

„Ježišukriste!“ zavyl Krauz. 

„Čo je?“ zľakla sa Dana. 

„Ja som zabudol. Celý náš plán stojí a padá na jednom jedinom základnom predpoklade, Dana! Vieš aspoň trochu plávať?“ 

„Tebe drbenká, Riško?“ 

59 

Krauz sedel v kancelárii skoro potme, svietila mu iba malá stolová lampa. Asi iba stokrát si povedal, že je debil a že by nemal... Asi iba stokrát si odpovedal, že debil nie je a že musí. 

Ručička na hodinách nad dverami sa priblížila k jedenástke. Potom odbilo pol dvanástej a o chvíľu bolo o desať minút dvanásť. Blížila sa polnoc, musel sa rozhodnúť. 

Krauz sa načiahol za slúchadlom. 

„Tak to skúsme,“ posmelil sa. 

Heslá na kriminálke sa menili každé dva týždne. Ako často sa menili heslá na štátnej, nevedel, ale dúfal, že sú tá istá zložka ozbrojených síl a že dodržiavajú tie isté pravidlá. Ak nie, bol odhodlaný okamžite položiť telefón a použiť plán B, hoci ten bol ešte riskantnejší. 

Vytočil číslo. 

„Devínska rota, dozorný kapitán Talapka, príjem.“ 

Prvá informácia bola uspokojivá, slúžil ten, ktorého potreboval, hoci bol odhodlaný pokračovať, nech by slúžil ktokoľvek iný. 

„Dobrý večer. Vyhlasujem akciu Rusalka. Oprávnenie nula štrnásť v zmysle smernice VK pomlčka nula nula stotridsaťosem lomeno tisícdeväťstosedemdesiatdeväť. Čakám dve minúty.“ 

„Rozumiem, postupujem podľa smernice, vydržte.“ 

Kapitán Talapka zalovil v stolíku a našiel kľúče od trezoru. Otvoril ho a z hornej priehradky si zobral červené dosky s označením Prísne tajné v pravom hornom rohu. Otvoril smernice a našiel si heslo Rusalka. Prvé upozornenie bolo napísané výrazným písmom: Ak nebude akcia Rusalka potvrdená heslom z oboch strán do dvoch minút od prvého kontaktu, treba prerušiť spojenie a vec neodkladne zahlásiť útvaru vojenskej kontrarozviedky. Hrozí nebezpečenstvo zneužitia štátneho tajomstva najvyššieho významu. 

Kapitán Talapka sa zmocnil slúchadla a skontroloval čas. Bol v limite. Dokonca si dovolil ešte krátke povzdychnutie, že tých ostrých akcií je v poslednom čase ako maku, ale bolo to iba tiché, nevypovedané povzdychnutie. 

„Heslo?“ spýtal sa Talapka. 

„Encián.“ 

„Súhlasí. Tu Achát.“ 

„Rozumiem. Oprávnenosť potvrdená.“ 

„Encián, praješ si osobný kontakt?“ 

„Nie, netreba, osobný kontakt vykoná poverený pracovník dodatočne. Preukáže sa heslom.“ 

„Tak čo môžem pre teba urobiť, Encián?“ 

„Čas...“ Krauz pozrel na hodinky nad vstupnými dverami do kancelárie, „dvadsaťtri päťdesiatosem. Akcia Rusalka sa začne presne hodinu po polnoci, teda nula jedna, nula nula. Miesto akcie – kóta dvanásť. Pätnásť minút pred akciou chceme komplet uzáveru z oboch strán.“ 

„Rozumiem, komplet uzávera. Strelci?“ 

„Žiadni strelci.“ 

„Rozumiem, žiadni strelci.“ 

„Je rybársky bod čistý?“ 

„Nie, sú tam dvaja, ale vyčistím to.“ 

„Pohyb nepovolaných osôb mimo registrácie je vylúčený?“ 

„Stopercentne.“ 

„Akcia sa končí o nula jedna pätnásť.“ 

„Rozumiem.“ 

„Koniec.“ 

„Koniec.“ 

Krauz položil telefón. Prešiel k umývadlu, pustil vodu a celý sa umyl. Lialo sa z neho ako z krhly. 

60 

Dana sa pozrela na hodinky. Presne polnoc. Neobzrela sa, lebo jej to Krauz zakázal, a vykročila k hlavnému vchodu do Bulharskej vinárne. 

Auto zaflekovalo tesne za jej nohou. 

„Slečna Danka... slečna!“ 

Nadporučík Zlocha zatiahol ručnú brzdu a motor nechal bežať. Vystúpil a podal jej ruku. 

„Pozor na mačacie hlavy, sú šmykľavé. Aby sa vám deň pred odchodom do Viedne niečo nestalo! Taká zlomená noha... Bože uchovaj! Tak nech sa páči, len si nasadnite.“ 

Odviedol ju na druhú stranu sivej volgy, usadil ju ako veľkú dámu, zapleskol za ňou dvere a s úsmevom si sadol za volant. 

Dana sedela v aute ani prikovaná, nevedela vydať ani hláska. Richard jej povedal, že všetko detailne premyslel, že vylúčil všetky faktory náhody, a ona mu verila. Tento faktor vylúčiť nemohol. Ani ona nie. Bola prekvapená a rýchlo uvažovala. 

Zlocha zaparkoval na nábreží pod Hradom v najtemnejšom kúte parkoviska. Vypol motor, zhasol svetlá a pohodlne sa zahniezdil. Obrátil sa k nej. 

„Danka... čo to má znamenať?“ 

„Nič, nemôžem spať, som pred zajtrajšou cestou taká... taká... vzrušená...“ A hneď aj obanovala, že to povedala. 

„Aj ja, priznám sa, že aj ja, Danka. Dievča, čo to robíš? O čo tu ide? Volala si Vierke, jasne ti povedala, že na víno dnes nejde, a ty si sa aj tak vybrala do mesta.“ 

„No a?“ 

„Nikdy nechodíš sama na víno!“ 

„Dnes je výnimočný deň, aspoň pre mňa. Nedokážem zaspať. Zajtra idem do Viedne a o pár dní sa stretnem s otcom. Nevidela som ho dvadsať rokov, ani si ho nepamätám, je to také... také... vzrušujúce, také silné...“ 

Zlocha ju pozoroval a snažil sa zistiť, kedy klame a kedy nie. 

„Môžem ti veriť?“ 

„Iste, čo zase máte?“ 

„Nič, iba službu. Nočnú službu. Zase. Mám ťa do rána na starosti, tak prečo robíš hlúposti? Prečo neležíš doma, nech sa môžem ísť najesť a zdriemnuť si aj ja? Načo je toto všetko dobré?“ 

„Ospravedlňujem sa... ja som to doma jednoducho nemohla vydržať. Aspoň trochu čerstvého vzduchu! A prísť na iné myšlienky.“ 

Zlocha ju prestal skúmať. Posunul sa bližšie. 

„Danka,“ hlas mu zmäkol. „Vieš, aj pre mňa je to také vzrušujúce. Ideš von a, poviem ti pravdu, aj ti tak trochu závidím. Aj ja by som sa chcel aspoň raz dostať von a pozrieť si Viedeň. Možno aj Paríž alebo Miláno, ale nemôžem. Ty pôjdeš a ja tu ostanem.“ 

Posunul sa ešte bližšie. 

„Bude mi za tebou smutno, strávili sme spolu toľko času.“ 

Už sa neposunul, bránila mu rýchlostná páka. 

„Chcel by som sa s tebou rozlúčiť.“ 

Nahol sa k nej, chytil jej hlavu a nasmeroval si jej tvár k sebe. Pobozkal ju. Po každom takomto pokuse vždy nasledoval odpor a útek z auta, ale tentoraz nie. Tentoraz ostala tak, ako si ju nasmeroval. Zlocha prekvapene zopakoval pokus o zblíženie – opäť to vyšlo. Dana sa dala pobozkať. 

To asi tie emócie. Baby reagujú oveľa citlivejšie než muži. Bol si istý, že je to tým. 

Hrdzavý Zlocha si ju privinul a Dana ho objala okolo krku. Ruku za jeho hlavou nasmerovala tak, aby si videla na hodinky. O jedenásť minút sa má stretnúť s Krauzom. 

Zlocha posunul sedadlo do zadnej polohy a sklopil operadlo. Vyvalil sa čo najpohodlnejšie, rozopol si nohavice a stiahol si spodky. 

„Tak poď, moja...“ 

Chytil jej hlavu a vrazil si ju do rozkroku. Dana skoro omdlela od smradu. Dúfala, že je naozaj taký nadržaný, ako sa tváril. 

Bol. 

61 

Priviezol ju až pred dom. 

„Tak vypadni a zalez do postele, nech ťa už nevidím vonku! Ráno po teba prídem, čakaj, rozumela si?“ 

„Uhm.“ 

Volga odfrčala. 

Dana sa nahla cez zábradlie a vracala. Zlocha bol v službe dva dni, dva dni sa nesprchoval a Dana vyvracala nielen čerstvé semeno, ale aj syr. 

Papierovou servítkou si vytrela ústa, ale nepomohlo, hnusná chuť ostala. Znova ju naplo a vypľula sliny. Rýchlo skontrolovala čas na zápästí. Pred tromi minútami sa mala stretnúť s Krauzom – a bola tam, kde o jedenástej začala. Mala iba dve možnosti: buď bude vracať, alebo sa rozbehne. 

Utekala ulicou, utekala rýchlo, občas sa obzrela, nikto za ňou nešiel. Zlocha asi naozaj išiel na večeru a dal jej na chvíľu šancu. 

Dobehla k taxíku. 

„Dám vám dvojnásobnú taxu, ak porušíte všetky predpisy! Čo najskôr musím byť na začiatku Karlovky, ako je národný výbor!“ 

„Tak zaplať teraz.“ 

„Koľko?“ 

„Stovku.“ 

„Päťdesiat.“ 

„Sedemdesiat.“ 

„Dobre.“ 

Dana si bola istá, že taxikár si občas privyrábal ako kaskadér. Keď ju vykladal na parkovisku pred Riviérou, bolo jej zle od žalúdka, no už si nebola istá z čoho. 

Vyskočila z taxíka a pustila sa voľným krokom po chodníku smerom k základnej škole. Počkala, kým taxikár odišiel, až potom sa vrátila na parkovisko a nastúpila. 

„Kde v riti si? Koľkokrát som ti povedal, že čas je pre nás najdôležitejší? Čo také dôležité si musela robiť, že meškáš!?“ soptil Krauz. 

Dana mu nechcela povedať, čo také dôležité musela robiť, že mešká. 

„Aspoňže si počkala, kým odíde. Kam to napísať, že občas používaš aj hlavu!“ 

Ani toto sa jej nechcelo komentovať, ako občas používa hlavu. 

„Máš vodu?“ 

„Vodu?“ 

„Trochu vody.“ 

„Vzadu mám fľašu s minerálkou.“ 

Dana sa napila, vypláchla si ústa, a keď vypľúvala, naplo ju znova. 

„No fasa! Ešte aj ovracia celé auto. Jebem na to!“ 

Znova si vypláchla ústa. 

„Máš aj žuvačku?“ 

Krauz jej už nevládal nadávať, bez slova jej podal mentolovú žuvačku. Rozžula ju a párkrát vypľula sliny. Až teraz sa upokojila a začala normálne dýchať. Zabuchla dvere a odovzdane sa oprela. 

„Som redy.“ 

„Rezeň... šampanské... homáre... Čo by slečna ešte chcela?“ 

„Prepáč. Už môžeme.“ 

„Zapni si pásy a drž sa, meškáme!“ 

Krauz vedel, že nové autá z Ruska jazdia celkom rýchlo, ale že až tak? 

V polovici cesty zastal a zatiahol na najmenej osvetlenú krajnicu. 

„Vyskoč a zalez do kufra. Nech by si počula vonku čokoľvek, iba ticho lež a nič nerob! Jasné?“ 

„Jasné.“ 

Krauz prišiel k cintorínu na kraji Devína šesť minút po termíne. Cestu mu zastali pohraničiari a namierili naňho samopaly. 

„Súdruh vodič, cesta je uzavretá, musíte sa vrátiť.“ 

„Heslo Encián,“ a ukázal im služobný preukaz. 

„V poriadku,“ povedal pohraničiar a kývol kolegom, aby sa rozostúpili. Sklonil sa, aby si aspoň letmo pozrel osádku, ale nikoho v aute nevidel. 

Krauz vyrazil, ako lada najrýchlejšie dala. 

„Chuji utajení... Bohvie, čo zase nacvičujú,“ komentoval prázdne auto pohraničiar, ale vôbec sa počtom pasažierov nezaťažoval. 

62 

Krauz dorazil na kótu dvanásť s päťminútovým oneskorením, ale bol si istý, že Dana všetko zvládne. Vypol motor a zhasol svetlá. Kým vystúpil a vypustil Danu z kufra, oči si na tmu zvykli a už nežmúril. 

„Sem,“ ukázal Krauz. 

Otvoril jej drôtenú bránku v ostnatom plote. Podľa dohody bola odomknutá. 

Dana sa otočila a objala ho. 

„Ďakujem, ja... neviem ako...“ a pobozkala ho na obe líca. 

„Nijako,“ pobozkal ju tiež. „Utekaj, Danka, a varuj otca. Nech sa vám tam dobre žije. Dávaj pozor, hneď za plotom sú klzké schody v tráve, nesmieš spadnúť a zraniť sa, choď opatrne, toľko času ešte máme. Plávať musíš tichučko, nešpliechaj a dýchaj opatrne a ticho. Na druhej strane utekaj rovno cez polia k najbližšej dedine a prihlás sa, ostatné už zvládaš.“ 

Dana zbehla po schodíkoch a na poslednom sa šmykla. Krauzovi sa zastavil tep. Vstala a bez problémov prebehla k brehu. Breh bol klzký, blatový a Dana dobre vedela, aký môže byť taký breh zradný a ako ľahko sa pri páde poraní chrbtica, tak si ľahla a do vody vkĺzla ako vydra, po bruchu. 

Hladina sa zavrela a neobjavila sa ani vlnka. 

Krauz zavrel bránku v plote a sledoval hladinu. Chcel už ísť do auta, ale hladina bola ako sklo – a Dany nikde. Vrátil sa k drôtom a neveriaco civel na rieku. 

Počkal dvadsať sekúnd. 

„Tá krava...“ vzdychol si. „Ona sa... ja to fakt seriem, s ňou sa nedá nič naplánovať! Ona sa normálne utopila!“ 

Krauz už videl, ako jej telo vyťahujú pri Gabčíkove a ako si všetci na Štátnej lámu hlavy, ako sa z postele dostala až do Dunaja. 

Počkal ešte dvadsať sekúnd. 

„Tak s týmto som fakt nerátal... Bože, pomôž...“ 

Počkal ešte dvadsať sekúnd. 

„No do pi...“ 

Na druhom brehu sa vynorila hlava a nadýchla sa tak tichučko, že to nikto nepočul, ani šéf Hlavnej správy pohraničnej stráže nie. 

Dana vyliezla z vody, vyštverala sa na breh, a kým zmizla v zeline, otočila sa a zdvihla ruku. Krauz zdvihol tiež a zakývali si. 

Dana sa zvrtla, zmizla v tme a poklusom zamierila cez polia k najbližšiemu rakúskemu domu. 

63 

Krauz nasadol do auta, naštartoval a zapol svetlá. Streľbu nečakal a ani sa neozvala. Prišiel až k prvému domu v Devínskej Novej Vsi. Cestu mu zastal pohraničiar. Mieril samopalom a bolo to dosť nepríjemné. Krauz stiahol okienko a povedal heslo. 

„Encián.“ 

Pohraničiar stál ako socha a mieril ďalej. Niečo bolo zle. 

„Heslo Encián,“ zopakoval Krauz naliehavo. 

Pohraničiar stále mieril. 

Krauz zatiahol ručnú brzdu a vystúpil. 

„Ti jebe? Povedal som heslo, tak skloň tú hlaveň a pusti ma!“ 

Pohraničiar vyšiel z tieňa. 

„Milan?“ prekvapil sa Krauz. 

Desiatnik Milan Vrábel pristúpil bližšie. Krauz si všimol, čo má zavesené na remeni okolo krku, a pochopil. Bol to ďalekohľad na nočné videnie. Krauz sa obzrel. Z postu desiatnika bolo na kótu dvanásť vidieť úplne jasne. Desiatnik Milan Vrábel všetko videl. 

Krauz mal chvíľu nutkanie zdvihnúť ruky, ale tým by priznal porážku, a to sa mu priečilo. Tak iba rozpažil a pleskol sa po bokoch. 

„Tak čo? Chceš ma zastreliť?“ 

Desiatnik Vrábel sklonil hlaveň a bradou ukázal na auto. 

„Nasadaj. Ja ľudí nezabíjam,“ a odstúpil stranou. 

Krauz nasadol a celkom pokojne odišiel. 

„Už nikdy nie...“ dodal desiatnik Vrábel do tmy za odchádzajúcim autom. 

Z buriny vybehol vlčiak a nervózne ovoniaval asfalt, akoby niečo zmeškal. Nebolo pochýb, že by si do niečoho zahryzol. 

Po chvíli vyšiel aj slobodník Hríb. 

„Všetko v poriadku?“ spýtal sa zadychčane. 

„V poriadku.“ 

„Milan, môžeš mi vysvetliť, prečo si ma poslal skontrolovať ten nezmyselný chodník vzadu? Čo si tam videl? Veď tam nikto nebol!“ 

„Môžem, služba je služba. A táto je moja posledná, chlapče. V pondelok idem do civilu a chcel som si byť istý, že v poslednej som spravil všetko tak, ako mi káže svedomie.“ 

Hríb dupal nohami a čistil si nohavice od vody a bodliakov. Desiatnik Vrábel sledoval svetlá približujúce sa od Devína, aby uzavreli kótu dvanásť, pozbierali, čo im nechali, a zahladili, čo zahladiť mali. 

Stál na svojom poste pevne ako socha, rozkročený a pripravený, so samopalom preveseným cez prsia. Ako ozajstný pohraničiar. Pozeral sa, ako sa približujú, a usmieval sa. Mal to za pár a bol rád, že na tú skurvenú kótu nebude musieť už nikdy vstúpiť. 

64 

Burger ukončil robotu o piatej, všetci odišli. Aj Hanzel musel ísť domov, čakali vodoinštalatéra a chcel byť pri tom – aby im odpad zo záchoda nezačal tiecť dva týždne po oprave – ako naposledy. 

Burger počkal, kým osameli, zavrel spis, zapálil si cigaretu a pohodlne sa oprel o operadlo. 

„Richard, chcel som ti niečo povedať,“ začal opatrne. 

„No?“ spýtal sa Krauz a balil si veci do igelitky. 

„Niekto včera v noci zneužil akciu Rusalka.“ 

„Ľudia sú svine.“ 

„Volal na rotu a spustil akciu na vlastné triko.“ 

„Neuveriteľné.“ 

„Micháleka v noci odviezli na áro, dostal infarkt, takže on to nemohol byť, a ja som infarkt zatiaľ nedostal, ale keď mi ráno volal Talapka, infarkt sa o mňa pokúšal. Ja som mu totižto v noci nevolal.“ 

„Zaujímavé.“ 

„Nielen zaujímavé, aj veľmi nebezpečné.“ 

„Takže prúser?“ 

„No... prúser. Ten niekto zabudol, že k akcii Rusalka musí byť do dvanástich hodín odovzdaná administratíva. Písomná požiadavka podpísaná riaditeľom, plán akcie a vyhodnotenie akcie.“ 

„Takže prúser.“ 

„Bol by, keby mi nevolal kapitán Talapka a všetko mi nevysvetlil. Urobil to skôr, než dal všetko do hlásenia, vedel prečo. Tak som tú administratívu za niekoho spracoval a zaslal kuriérom ešte v lehote. Kapitán Talapka založil papiere do protokolu a celú vec uzavrel.“ 

„Takže?“ 

„Takže všetko prebehlo podľa predpisov a vec je uzavretá.“ 

„Som rád. Ani neviem prečo, ale uľavilo sa mi. Uzavretá vec je to najkrajšie na svete, čo nás môže stretnúť.“ 

„No... uzavretá, aby som bol presný, nie celkom uzavretá. Všetko by bolo v poriadku, akurát štátniarom od polnoci chýba Dana Hauskrechtová...“ Burger nechal vetu otvorenú. 

„Kto?“ 

„Tá Hauskrechtová, čo robila vo velíne s naším zavraždeným.“ 

„Nepoznám. Vlastne... asi poznám. Ale iba služobne, asi som ju raz, možno dva razy vypočúval.“ 

„Dva razy, našiel som jej dodatočnú výpoveď zo včerajšieho večera v nevybavených spisoch, bola tu o šiestej.“ 

„Neuveriteľná náhoda.“ 

„Iste. My sme krytí. Geniálny ťah. Aj Michálek je z toho vonku, ale jeho nástupcu už od rána jebú zhora aj zdola.“ 

„Nech si zvyká, chlapčisko, život nie je peříčko... po našom pierko.“ 

Burger sa nahol nad stôl a kývol na Krauza. 

„Mohol by si mi venovať aspoň chvíľu svojho vzácneho času, prestať sa baliť a pozrieť sa mi do očí?“ 

Krauz sa prestal baliť a nahol sa nad stôl ako Burger. Neuhol pohľadom a sledoval kolegu. 

„Si hovado, Richard, vieš to?“ 

„Viem.“ 

„Ale odvážne hovado. A to sa mi páči. Zajtra o polnoci sa menia heslá. Ale teba to asi nebude nezaujímať.“ 

„Nie, čo s tým mám?“ 

„Nič. Ty nič. Ten niekto mal skurvené štigro!“ 

Burger sa znova oprel. Aj Krauz sa oprel. 

„Ale jedno by ma zaujímalo, nepopieram,“ nadhodil Krauz. 

„A to?“ 

„Edo, prečo Rusalka?“ 

Burger si potiahol, vypustil dym a odvetil. 

„Je to vodná víla, opar vznášajúci sa nad vodnou hladinou, prelud. Aj my také vyrábame. Občas aj nad vodou.“ 

„Parádna hlúposť! Ktorý imbecil to vymyslel?“ 

Burger cmukol perami a zadusil cigaretu. „Myslel som si, že trochu poézie nezaškodí,“ zašomral si ticho popod nos. 

„Nič som nepočul.“ 

„Tak ti niečo poviem hlasnejšie. Na preludy sa vyser, máš niečo hmatateľnejšie, čo treba vybaviť.“ 

„A to?“ 

„Pred pár rokmi jednému chlapíkovi povedali, aby sa rozhodol. A on sa rozhodol – vyriešil svoj problém a rozsekol gordický uzol.“ 

„Aha,“ prikývol Krauz. 

„Aha,“ pritakal Burger. 

„Bolo to pred dvetisíctristo rokmi a volal sa Alexander Veľký. Povedali mu, že ak chce byť gréckym kráľom, musí rozpliesť gordický uzol, ktorým bolo priviazané oje k vozu. Naštval sa tak, že vytiahol meč a uzol rozsekol. Stal sa kráľom aj veľkým vojvodcom.“ 

„Som rád, Richard, že tú rozprávku poznáš. Nič ti to nepripomína?“ 

Krauz zalovil v zásuvke a vybral dvojhárok. Otvoril ho a prečítal si iba nadpis. Usmial sa. 

„Máš pravdu, Edo, aj ja sa musím rozhodnúť. Meč nemám, neviem svoj problém rozseknúť, ale viem ho roztrhnúť.“ 

Pretrhol dvojhárok na polovicu, potom znova a znova. Z útržkov urobil guču a hodil ju do koša. 

Chvíľu iba sedeli a mlčali. 

Burger drgol do spisov na stole a znechutene zagánil na hŕbu papierov. 

„Vieš čo, Richard, už toho mám plné zuby. Čo keby sme vypadli na jedno pivo?“ 

„Som za.“ 

„Neponáhľaš sa domov?“ 

„Ponáhľam, ale Sylvia dnes musí počkať.“ 

Burger a Krauz vyšli od Dvoch levov a zamiešali sa do davu na chodníku. Hľadali najbližšiu piváreň. 

Učiteľ a žiak kráčali plece vedľa pleca a ani jeden z nich nevedel, kto sa svojej funkcie zhostil lepšie. 

Dominik Dán 

UZOL 

Prvé vydanie 

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012 

Zodpovedná redaktorka Vladimíra Šimová 

Editorka Zuzana Šeršeňová 

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava 

Tlač Finidr, spol. s r. o., Český Těšín 

ISBN 978-80-556-0226-4 

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1 

www.slovart.sk 