Dominik Dán

Kráska a netvor

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu niekomu zdať akési povedomé...

Nox et amor vinumque nihil moderabile suadent

Noc, láska a víno nikdy nevedú k miernosti

(Ovídius)

Venované Zuzke Kňazovickej, na jej večnú pamiatku. Ona bola naša kráska, ale stretol ju netvor a vzal nám ju. Spi sladko, myslíme na teba.

1

SEPTEMBER 2008

V prvý septembrový deň osobné auto s nemeckou poznávacou značkou prekročilo hranice, Slovensko nechalo za sebou a vstúpilo na územie Maďarska bez toho, aby sa cestujúci zdržiavali na už neexistujúcich colných staniciach. Mierili na juh do Chorvátska na oneskorenú, lacnejšiu dovolenku.

„Helmut, bleib irgendwo an der Seite stehen, ich halte es nicht mehr aus, Ich muss pinkeln!“ zastonala Inge a bolestne zvraštila tvár.

„Vydrž! Ešte chvíľu vydrž,“ chlácholil ju manžel. Sústredene sledoval pravú krajnicu a mihajúce sa zvodidlá. „Hneď ako sa skončia tieto nezmyselné železné opachy, zastavím a tam môžeš ísť.“

„Nevydržím! Ne... Už to ide! Helmut!“ stonala Inge.

Helmut ju prepálil pohľadom, neveriaco pokrútil hlavou.

„S deckami nie sú také problémy ako s tebou, dospelá žena sa mi v aute poští. Tam!“ zvolal a jednou rukou pustil volant, aby jej ukázal miesto záchrany. „Tam sa končia a je tam aj nejaká poľná cestička! Preboha ťa prosím, už vydrž tých pár metrov!“

Helmut pribrzdil a prudko odbočil. Auto sa rozhojdalo na výmoľoch poľnej cesty a zmizlo v kúdoloch prachu.

Helmut pridal plyn – jednak chcel predbehnúť prach, jednak Inge už bolo od zadržiavania na omdletie. Nevšímal si škrípajúce tlmiče a rachotiace plechy a ešte pridal. Decká na zadných sedadlách lietali hore-dolu takmer až po strop a vrešťali od šťastia. Takú horskú dráhu nemali ani doma v Drážďanoch.

Na konci poľnej cesty zbadal pás vysokej hustej trávy, kríkov a nízkych stromov oddeľujúci od seba dva lány – teraz po žatve to bol pás zeleného života oddeľujúci od seba iba dve vyprahnuté plochy strniska. Všade dookola sa povaľovali balíky zviazanej slamy, ktoré roľníci nestihli poodvážať. Za nimi bolo suché kukuričné pole, ani kukuricu nestihli pozbierať.

Helmut zaflekoval pri prvom strome a Inge vybehla z auta. Ako to už býva v takýchto prípadoch, aj jej močový mechúr mal oči, videl blížiacu sa úľavu a tlak zosilnel. Keby išli ešte kilometer či dva, nič by sa nestalo, vydržal by, ale teraz, tesne pred úľavou, Inge prežívala hotové peklo. Z posledných síl vbehla do vysokej trávy, vyhrnula si šaty, strhla si nohavičky, čupla si a povolila zvierač.

„Ááúú...“ ozvalo sa z trávy a bolo to počuť až do rozhojdaného auta.

Niagara mala taký tlak, až hrudky vysušenej zeminy odskakovali a lepili sa jej na členky a lýtka.

Čupela dlho.

Decká na zadnom sedadle sa bláznili a poskakovali. Posledná fáza jazdy sa im náramne páčila – nahovárali otca, aby sa otočil a skúsil to ešte raz, veď sa po mamku vrátia. Otec iba nervózne bubnoval prstami po volante, snažil sa nevšímať si ich hlúpe nápady. Keď ho hojdanie prestalo baviť, fľochol do spätného zrkadla a osopil sa na deti.

„Vy nejdete? Choďte aj vy! Keď vybehneme na diaľnicu, už nikde nestojím, až v Chorvátsku!“ vyhrážal sa deťom. Ale tie sa iba rehotali a ďalej nadskakovali na zadnom sedadle.

Inge sa konečne uľavilo. Odrazu mala pocit, že je o dvadsať kíl ľahšia a svet naokolo je oveľa krajší. Opäť nadobudol pestré farby.

„Bože... zubári tvrdia, že najviac bolia zuby. Asi žiadnemu zubárovi ešte nikdy nepraskal močový mechúr,“ šomrala si popod nos a hojdajúc sa z boka na bok snažila sa rozkročiť ešte viac, aby ju prskajúce hrudky hliny minuli.

Čo malo vytiecť, vytieklo, zhlboka si vzdychla, poskočila dopredu, vstala a naťahovala si nohavičky. Letné vzdušné šaty jej ofúkol závan spoza skupinky stromov obďaleč. Chvíľu sa mordovala s nohavičkami a neposlušným lemom šiat, aby sa jej nezaplietli, a až keď sa jej to podarilo, uvedomila si, že cíti zápach.

„Fuj... že by...?“ Obzrela sa. To ona?

Za sebou uvidela iba rozmočenú zem a udupanú trávu, nie, to nie ona. Aj keď pri takom tlaku jej niečo ubehnúť mohlo – ale nie, nebolo tam nič. Tak potom... čo to tak smrdí?

„Fuj, to je hrôza,“ šomrala a obzerala sa.

Zhlboka sa nadýchla a naplo ju. Dve muchy jej pristáli na bielych letných šatách. Snažili sa zistiť, či je tiež mŕtva a vhodná na jedenie.

Obišla mokrú zem, rozhrnula vysokú trávu a...

Helmut nervózne bubnoval prstami po volante. Kde je tak dlho? Čo tam toľko robí? Rodí alebo čo? Veď sa chcela iba vyšťať! Bubnoval a čakal. Decká vzadu sa vytrvalo bláznili.

Inge sa vypotácala z porastu a s vyvalenými očami zastala pred autom. Rozhodila ruky a ukázala za seba.

„Helmut... O mein Gott... to si ešte nevidel...“

Helmut ju pozoroval cez predné sklo a napriek všadeprítomnému páliacemu slnku sa mu zazdalo, že akosi bledne. Inge celkom zbledla, podlomili sa jej kolená, pokľakla a vzápätí sa zvalila do prachu poľnej cesty ako podťatá.

2

Papierová škatuľa od televízora stála na rohu Bílekovej a Hvozdovej ulice od rána. Vlastne až ráno si ju všimli prví rozospatí okoloidúci náhliaci sa na zastávku autobusu. Takže tam mohla stáť už skôr. Možno aj od polnoci, ktovie.

Niekto ju položil na chodník tesne k múru paneláka, a pretože nikomu nezavadzala, nikto sa ju ani nesnažil odhodiť do smetí.

Pár minút po siedmej sa pohla prvý raz. Iba slabý záchvev, nenápadný pohyb sem a tam. Potom sa pohla viac, rozkývala sa zboka nabok, ale iba na chvíľu, a opäť znehybnela.

Malý dlhosrstý jazvečík ju ovoňal, zodvihol nohu a označkoval ju. Odbehol, no ešte raz sa k nej vrátil. Zaštekal na svojho pána a upozornil ho, že niečo nie je v poriadku.

„Beny! Beny, ku mne! Čo to má znamenať?“

Beny chcel pána upozorniť, že niečo zacítil, ale pán už mal kúpené noviny aj cigarety a chcel od neho iba jedno – aby sa konečne vyprázdnil a aby sa mohli vrátiť domov. Po nočnej si chcel prečítať ranné správy, vyfajčiť dve obligátne cigarety a konečne si ľahnúť.

„Beny! K nohe... Neštekaj, ty hnusoba chlpatá, a ser už konečne! Dokedy ťa budem zase naháňať?“

Beny svojho pána chápal, nemal to s ním ľahké, tak zabehol na trávu, pričupol a konečne to z neho vybehlo. Také malé nič, že sa to ani neoplatilo zbierať do vrecka, pán to teda nechal iba tak na trávniku ako skoro všetci majitelia psov na sídlisku.

„Beny, ku mne! Domov!“

Beny sa ešte raz obzrel za škatuľou, a keď sa opäť pohla, zaštekal, no pán už čítal titulky ranných novín a tešil sa na periny, a šikovnosť svojho psa skomentoval iba strohým: „Beny! Prestaň štekať a ťahaj konečne domov!“

Tak teda išli domov.

Škatuľa od televízora sa znova pohla. Niečo v nej zaskučalo alebo zaškrípalo, alebo zastonalo...

Škatuľa od televízora sa znova pohla, no teraz trochu inak. Nahla sa, rozkývala, vrchný kartónový príklop sa otvoril a škatuľa spadla na bok.

Zo škatule vyliezlo holé dieťa – dojča s blankytnomodrou pamperskou. Vôbec sa nerozpakovalo nad tým, kde je, nezaplakalo – štvornožky preliezlo krížom cez chodník a cez pás trávy. Preliezlo až na obrubník a pomedzi dve zaparkované autá mierilo na hlavnú cestu.

Vodič autobusu zahol na križovatke doprava, a keďže zastávka bola iba pár metrov od križovatky, vyradil rýchlosť a začal brzdiť. Iba pre istotu fľochol pohľadom dolu na kolesá pozdĺžne zaparkovaných áut. Už sa mu neraz stalo, že odtiaľ vybehla mačka alebo pes, alebo vyletela lopta.

Vodič zaregistroval pohyb a ako ozajstný profesionál reflexívne zošliapol brzdový pedál. Pes sa spoza zaparkovaného auta plazil naozaj pomaly, ale vodičov profesionálny odhad ho varoval: ak pôjdu obaja ďalej tou istou rýchlosťou, určite sa stretnú. Vodič silnejšie pritlačil na brzdový pedál, strhol volant a potom už iba odovzdane čakal, čo sa stane.

Najprv začali nadávať cestujúci, lebo pár ich popadalo, potom si v duchu zanadával aj vodič, lebo pes liezol priveľmi pomaly, aby stihol spod kolies utiecť. Zošliapol pedál z celej sily, ale katastrofe aj tak nestihol zabrániť. Neubrzdil, to vedel hneď, lebo pes mu zmizol pod predným nárazníkom.

Autobus konečne zastal.

Vodič pár sekúnd sedel ani prikovaný, kŕčovito zvieral volant. Až teraz si uvedomil, že pes bol akýsi čudný.

„Kristepane...“ zastonal. Dobre vedel, že po dopravnej nehode už nebude môcť jazdiť, bude musieť ísť domov, potom na preskúšanie, potom ku psychológovi, potom ďalšie problémy, a to všetko práve teraz, keď sa narodila malá, žena bude na materskej a on bude potrebovať každú korunu a...

Otvoril predné dvere a vybehol z autobusu. Nechcel to vidieť, ale musel sa pozrieť, bol vodič autobusu a bol zodpovedný za všetkých cestujúcich, za všetko, čo vyviedol, tak sa musel pozrieť.

Opatrne nazrel cez roh autobusu... ale na ceste nebolo nič, nijaké chlpy, nijaká krv, nič zvláštne. Tak si čupol.

Musel sa oprieť o nárazník, inak by od úžasu spadol na zadok.

Pod autobusom ležalo na chrbte dieťa. Úplne nahé dojča iba v blankytnomodrej pamperske. Hrabalo ručičkami-nožičkami ako prevrátená lienka a smialo sa. Hlavičku malo od predného kolesa asi desať centimetrov.

Kľakol si, chňapol ho za nohu a vytiahol ho. Vstal, zmučene sa oprel o bok autobusu a privinul si ho na hruď ako to svoje doma. Aj privrel oči a pohojdal ho – ako to doma.

Ľudia v autobuse prestali bohovať a oprašovať sa, všetci zízali cez okná, neverili vlastným očiam.

Po chodníku prechádzala staršia pani, ťahala za sebou nákupnú tašku na kolieskach. Pristavila sa a milo sa usmiala.

„Jééj... to je vaše? A čo mu nedáte aspoň košieľku, veď môže prechladnúť.“

Vodič autobusu mal sto chutí jednu jej vraziť.

3

„Tak vás všetkých srdečne vítam na dnešnom rannom rozdelení do práce, drahí moji kolegovia. Je mi vás ľúto, ale dobre viete, že my a sestričky z Kramárov občas musíme robiť aj cez štátny sviatok,“ zašvitoril šéf oddelenia vrážd Alexander Mayor a usmieval sa na podriadených ako otrok na bavlníkovej plantáži v Alabame.

Otroci na bavlníkovej plantáži v Alabame veľa dôvodov na úsmev nemali, to treba priznať, zato Mayor mal. Práve sa vrátil z najlepšej dovolenky, akú kedy s rodinou zažil. Dobrá nálada z neho sálala na všetky strany – na rozdiel od kolegov, čo celý horúci august strávili v práci.

Mayor sa nielenže usmieval ako otrok z plantáže, on aj tak vyzeral – bol rovnako čierny a z opálenej tváre mu svietili modré oči ako dve neónky, hoci bol biely deň. Keď sa usmial, bielych svietiacich bodov na tvári pribudlo.

„Aj my ťa radi vidíme, šéfe,“ Krauz ho privítal za všetkých a tým považoval uvítací ceremoniál za ukončený.

„Ako bolo v Chorvátsku?“ neodpustil si Kuky.

Mayor čakal iba na to, odsunul zošit s dennou prácou, odložil pero, dlaňou si podoprel bradu a zasnene sa zahľadel do diaľav.

„Chlapci moji, ako by som vám to...“ sníval, „to vám bola dovolenka,“ nadchýnal sa a spomínal. „Nádhera! Niečo fantastické! Rozprávka! Tie pláže, baby hore bez, more... No čo vám budem hovoriť? A nebudete mi veriť, to more je naozaj slané!“

„Prečo si pil slanú vodu z mora? Keď si odchádzal, mal si povedať, boli by sme ťa založili, mohol si si dať aj pivo,“ milo mu poradil Chosé.

Mayor preniesol zrak zo slnkom zaliatych morských pláží na zatienený pracovný stôl, znechutene si pritiahol zošit s dennou prácou a zagánil na podriadených.

„Vám tak niečo hovoriť o romantike, debili!“ A bolo po atmosfére. „Tak čo dnes budete robiť? A žiadne ulievanie, dovolenky sa už skončili, vysúkame si rukávy a nabehneme na tvrdý pracovný režim!“

Všetky oči sa upreli na Chosého. Zabili ho nefalšovanými vražednými pohľadmi, akých sú schopní iba naštvaní vraždári. Mohol to byť celkom pekný pohodový pondelok, nebyť vtipného Chosého.

„Čo ja!?“ zašepkal rozhorčene Chosé a mykol hlavou k šéfovi. „To on sa nevie aklimatizovať, nie ja...“

Šéf sa robil, že nič nepočuje.

„Už nerozumie ani vraždárskym fórom,“ durdil sa Chosé, a aby sa vyhol nepríjemným pohľadom, nahol sa nad stôl a kajúcne sklonil hlavu.

„Šéfe...“ zaprosila Petra, „porozprávaj nám ešte niečo o Chorvátsku,“ snažila sa obmäkčiť Mayora.

„Nič! Do roboty, banda!“ nedal sa nekompromisný šéf.

Mayor humoru svojich podriadených rozumel až-až a staré kusy ako Chosé, Krauz, Burger, Kuky, Hanzel a ostatní to dobre vedeli, a dobre vedeli aj to, že šéf to tak trochu na nich hrá, aby im nenápadne naznačil, že nastal koniec letných radovánok a začína sa tvrdá makačka.

Málokedy sa stala taká náhoda, že prvý september padol rovno na pondelok, že koniec leta a dovoleniek ukončil víkend a pondelok bol nielen začiatkom nového pracovného týždňa, ale aj začiatkom jesennej nádielky, a bolo treba naozaj zabrať. Teraz mal ideálnu príležitosť ukončiť letnú letargiu svojich podriadených, a aj ju využil, s Chosém to naozaj nijako nesúviselo.

Mayor si zapísal aktuálnu robotu a razantným gestom zavrel zošit.

„Je niečo, čo by som mal vedieť? Treba niečo riešiť? Stalo sa niečo vážne počas mojej neprítomnosti? Nič? Tak rozchod!“

Všetci vstali ako na povel a tmolili sa k dverám.

„Ostane tu kancelária stoštyridsaťjeden!“

Chalani zo stoštyridsaťjednotky si sadli, ostatní odišli.

Mayor počkal, kým posledný za sebou zavrel, až potom sa zohol pod stôl.

„Počul som, že ste si tu počas mojej neprítomnosti viedli celkom dobre, žiaden prúser, žiadna nová vražda...“

„No, snažili sme sa,“ pritakal Burger, ktorý ho počas neprítomnosti zastupoval.

„... žiadna mimoriadka, takže toto,“ Mayor vylovil spod stola veľkú fľašu a konečne sa vystrel, „vy vajčáci, je pre vás!“ Posunul im darček a čakal ovácie.

Najbližšie sedel tlstý Váňa. Pritiahol si fľašu a preštudoval vinetu.

„Fíha! Rakija... a litrovka! To zas bude v alejích nablito.“

„Žiadne nablito, jasné?! Na fajront prídem, budem kontrolovať a...“ zaváhal, „aj koštovať, tak sa správajte slušne.“

„Jasné!“

„A... Edo, ako to prebiehalo?“

„Normálka, šéfe. Išlo to aj bez teba, teda, niežeby to bez teba išlo stále, to nie, ale tie tri týždne, to sa dá vydržať,“ opravil sa, skôr než by jeho narážku na neprítomnosť vedenia niekto pochopil tak, ako ju myslel. „Žiadna nová vražda, robili sme na starých prípadoch ako draci, nikto sa neulieval, nikto neochorel, nikto sa nepobil, nikto...“

„Dobre, dobre, všetko už viem, veď preto vás chválim. Ale sami dobre viete, že po lete sa nám to občas nahrnie, takže s príchodom vedenia sa začína aj tvrdší režim, jasné?“

„Jasné!“

„Držte sa, chlapci, a nech nám to obdobie bez nových vrážd potrvá čo najdlhšie.“

Mayor vstal a vstali všetci. Popodával im ruky, každého objal a pobúchal po chrbte. Keď prišiel na rad Váňa, bez rozpakov mu gesto odplatil. Mayor sa rozkašľal.

„Krista, Váňa, ty si už horší než Jumbo! Ty si zase pribral!“

„Nie, začal som cvičiť a tuk sa mi mení na svaly, to preto.“

Rozchádzali sa mierne pobavení. Rakiju schovali do chladničky, posadali si a s hrôzou zistili, že napriek šéfovým pracovno-mobilizačným rečiam aj tak nemajú do čoho pichnúť. Krauz s Chosém ukončili svoj prípad tesne pred šéfovým odchodom a celú jeho dovolenku si primerane užili. Váňa a Kuky boli na tom podobne – skončili svoju vraždu iba o týždeň neskôr a Burger s Hanzelom po dvoch mesiacoch vyšetrovania zistili, že ich prípad ani nie je vražda, bola to sebaobrana a prokurátor s ich názorom súhlasil.

Všetci boli na tom rovnako, nudili sa a čakali na jesenný prídel.

Kuky otvoril veko na teráriu a nasypal doň trochu zrna. Väzeň v teráriu na seba nedal dlho čakať, vypochodoval z keramického domčeka, zrno si napchal do lícnych vakov a lenivo sa odplazil späť.

„Richard, koľko môže mať za rok mladých? Ako si to hovoril?“

„Už som ti to vysvetlil aspoň desaťkrát, Kuky. Naposledy si mal kalkulačku a zistil si, že za tri roky bude z teba milionár.“

Váňa vyprskol do smiechu a pochybovačne hodil rukou smerom k teráriu.

„Nie, chalani, vy sa smejete, ale zoberte si to čisto matematicky,“ nedal sa Kuky.

„Richard sa v tom vyzná, verte aspoň jemu! Jeden škrečok čudácky...“

„Volá sa džungarský,“ opravil ho Krauz.

„... však hovorím, džungarský, môže mať za rok päťkrát mladé, a má ich aspoň šesť, lenže aj tých šesť môže mať mladé a tie mladé môžu mať tiež mladé, a tie mladé budú mať tiež mladé, a keď som to napokon spočítal...“

„Ty?“ zdúpnel Váňa.

„Tak dobre, detailisti, dal som to zrátať bratovi, ale výsledok bol aj tak úchvatný! Rozmnožujú sa totižto tým oným... Richard, ako sa to...?“

„Geometrickým radom.“

„Vidíte, debili? A ten rad krát tridsať korún, lebo každý ten chlpatý nezmysel, nebudete mi veriť, stojí rovných tridsať korún, tak celkove to dáva za necelé tri roky rovný milión! Ide niekto do toho so mnou? Stačí, keby sme sa teraz zložili po stovke, ja kúpim krmivo a postarám sa o ostatné, vy budete iba inkasovať. Kto dá stovku?“

Potenciálni akcionári novovznikajúcej farmy o investíciu akosi nejavili záujem. Navyše krpatého podnikavca doslova ignorovali.

„Sráči,“ uľavil si Kuky popod nos.

„Ja by som aj išiel,“ pripustil nesmelo Chosé, pohodlne sa rozvalil v kresle a zapálil si cigaretu, „ale má to jeden háčik.“

„Aký?“ prekvapil sa Kuky, lebo podľa neho premyslel podnikateľský zámer do najmenších detailov.

„Jednoduchý. Jeden škrečok nebude mať žiadne mladé. Chýba ti totiž samica, mudrlant!“

Kuky zastal nad teráriom a skúmavo sa zahľadel na zahrabávajúceho sa škrečka.

„Tak to je prúser,“ pripustil. Potom sa zamyslel ešte hlbšie. „Richard, a čo ak je toto samica?“

„Vieš čo?“ ohradil sa Krauz a chcel mať od krpatého dotieravého kolegu aspoň chvíľu pokoj – chystal sa raňajkovať. „Hádam si nemyslíš, že sa ti tu budem hrať na škrečkárskeho gynekológa! Kašlem ťa!“

„Nevadí, bracho je doktor, dám ho vyšetriť jemu.“

„Tvoj bracho je psychiater!“ namietol Váňa.

„No a? Chodil šesť rokov na vysokú, hádam im tam stihli odprednášať rozdiel medzi penisom a vagínou, nie?“

Aj Váňa uznal, že proti Kukymu a jeho neutíchajúcej snahe stať sa milionárom nemá šancu, a zmĺkol. S oveľa väčšou vervou sa pustil do rozbaľovania raňajok, čo mu ako vždy veľmi pedantne zabalila manželka.

Kuky prestal dobiedzať a v kancelárii stoštyridsaťjeden zavládla tichá doobedná pohodová atmosféra. Chlapci jedli, fajčili, čítali noviny, rozvaľovali sa, žartovali...

Vtom sa bez zaklopania rozleteli dvere.

„Dvaja na päťku!“ zahulákal Mayor, ani nevošiel dnu, iba vopchal hlavu. „Chlapci na okrese sa asi nudia a vymýšľajú hovadiny! Majú tam nejaké holé decko pod autobusom a vraj je to pokus o vraždu. Choďte tam a vysvetlite im, čo je to pokus o vraždu, nech sa nehrajú na vtipných. Hlásenie chcem najneskôr na obed! Dúfam, že ste tú rakiju ešte neotvorili!“

„Nie,“ mávol rukou Burger, „čakali sme presne na toto. Nosíš nám len smolu. Nemohol si ostať na dovolenke ešte týždeň? Mohlo nám tu byť celkom fajn.“

Mayorova hlava vycúvala a bez komentára za sebou zabuchla dvere.

Krauz si odhryzol z lepenáka, vybral zápalkovú škatuľku a z nej tri zápalky. Jednej odlomil hlavičku.

„Šaňo nepovedal, ktorá dvojica, takže rozhodnú zápalky.“

Chalani v kancelárii si vymenili spýtavé pohľady, prikývli.

Krauz poprehadzoval zápalky, schoval ich v dlani, takže vyčnievali iba konce, a natrčil ich pred Burgera. Edo si jednu vytiahol a schoval ju pod stôl. Aj Kuky si jednu vytiahol a schoval ju.

Krauzovi ostala posledná.

„Teraz!“ zavelil Krauz.

Všetci traja odrazu ukázali zápalky.

„Doriti!“ Hanzel skomentoval výkon svojho parťáka.

„Nabudúce ťahám ja, ty si úplne neschopný, Edo!“

Burgerovej zápalke chýbala hlavička a to znamenalo, že pracovné tempo dnešného dňa bude udávať dvojica Burger – Hanzel.

„Starci idú robiť a mládež sa môže vyvaľovať,“ lebedil si Chosé a ešte pohodlnejšie sa zahniezdil v kresle. „Rišo, ty si génius!“

Burger s Hanzelom sa zbalili, smutnými pohľadmi sa rozlúčili s kanceláriou a vyrazili na piaty okres riešiť holé decko.

Ostatní im so škodoradostným úsmevom zakývali.

O dva dni by si to s nimi radi vymenili, ale to ešte nemohli tušiť, čo ich čaká.

4

Magické leto so všetkými radovánkami sa prvého septembra končilo nielen policajtom, ale aj študentom. Vlastne všetkým tvrdo pracujúcim dovolenkárom. Ale hlavne študentom. Šikovnejší, alebo šťastlivejší, už mali skúšky za sebou, tí ostatní ešte jednu-dve dorábali, ale každý už cítil neodvratný príchod zápisu do nového ročníka a nástup zimného semestra.

Barborka si dala tri skúšky na predtermíny, ostatné stihla v riadnom termíne a leto jej ostalo iba na prácu. Dosť kruté, ale v podmienkach moderného štúdia úplne normálne. Nebola v Chorvátsku, nebola ani v Bulharsku, nenavštívila ani Balaton... nebola nikde. Cez týždeň makala vo firme a na víkend jej museli stačiť Zlaté piesky, občas Rosnička.

Jej kolegovia z roku 1989 jej na námestí vyštrngali úplne iné študijné podmienky, než mali oni predtým, takže tvrdo platila za internát, za stravu, za cestovné, za skriptá, za konzultácie, za pomôcky... za všetko.

V čase štrngania na námestí mala iba tri roky a netušila, že raz sa do toho vysnívaného veľkého Nášho Mesta dostane aj ona, že tu bude študovať a že to bude také bohovské a... také bohovsky drahé. Oni to mali za bagateľ, ona musela znášať výdobytky demokracie natvrdo a za hotové.

Doma jej nabalili niečo na jedenie, dali jej do vrecka tri stovky a poslali ju na prijímacie skúšky. Mamka sa modlila a tata tajne dúfal, že ich nespraví – mal už pre ňu flek zootechničky na miestnom družstve. Flek zootechničky bol podľa otca celkom príma, mohla by napríklad do smrti dojiť kravy.

Skúšky spravila a prijali ju. Na univerzitu! Sláva v celej dedine!

Hneď prvý mesiac po zápise dopadol katastrofálne.

Otec zašiel do banky a vybral päťstovku.

„Na, dieťa moje, čo by sme pre teba nespravili, ale, prosím ťa, šetri! Nemáme veľa...“

Tak šetrila. Za internát dala dvestoosemdesiat, za stravu v menze stosedemdesiat, zápisné stodvadsať, predpísané skriptá a pomôcky dvestodvadsať, členské do knižnice päťdesiat...

„Martinka... ehm, je mi to trápne, ale nemáš požičať dve stovky? Som akosi v mínuse. Po našom švorc, chápeš? Na víkend idem domov, naši ma založia, v pondelok ti vrátim.“

Martina bola kamoška, požičala. Nebývala na internáte, bola z tohto veľkého mesta a aj sa podľa toho vedela správať. Vedela sa obracať, nemusela si požičiavať.

„Ako to robíš, že máš stále peniaze?“ spýtala sa Barborka cez prestávku medzi prednáškami.

„Musíš sa vedieť obracať, dievča moje,“ usmiala sa Martina. Odhryzla si z desiatej, dala odhryznúť aj jej, ale ďalej to nerozvádzala.

Martina jej viac nepovedala, zatvárila sa tajnostkársky a Barborka si myslela, že si dokáže poradiť aj sama bez prosíkania. Mýlila sa. Ešte nevedela, že vo veľkom meste si nikto sám nepomôže. Ešte netušila, že sama bude stratená, že vždy bude potrebovať niekoho, o koho by sa mohla oprieť. Bola tu iba krátko, ešte mnohému nerozumela.

Naivná študentka. Cépečko.

„Ideš večer von? V Iskre je super diska,“ navrhla raz v piatok Martina.

„Martinka, ja... asi...“

„Kašli na prachy! Ja niečo mám a okrem toho... vždy sa nájde niekto, kto rád zaplatí, tak ideš? Nie? No švihaj, čakám iba desať minút!“

Tak išli. Bolo to celkom rýchle. Najprv obrátený strek za vlastné pri bare, potom pozvanie k stolu ku chalanom, potom šampíčko a vodka za chalanské, potom pár tančekov a spotené oblápanie pri slaďáku a... Martina sa ku koncu oddelila a zmizla s takým vystrihaným svalovcom, a ju zbalil chalan s autom. Celkom fajn chalan, sympaťák. Keď odchádzala, Martinu už nevidela, ani sa nerozlúčili.

Chalan ju zaviezol na privát, nalial jej trochu vodky, podal jej päťstovku a poslal ju pod sprchu.

„Počkaj, ja nie som taká...“

„To je v poriadku, rozumieme si, za anál si priplatím, nie som včerajší.“

„Nie, ty mi nerozumieš, ja nechcem vôbec... takto...“

„A ako? Máš niečo špeciálne?“

„Nie, nič špeciálne. Vlastne vôbec nič nemám. Vieš čo, ja by som rada vypadla!“

„Ti jebe? Čo si myslíš, že čo si, Lollobrigida, alebo čo? Priložím kilo, ale viac nie!“

Odmietla aj priložené kilo a tlačila sa k dverám. Dosť ho to rozladilo a dal jej to aj primerane pocítiť. Za tú facku to však stálo.

„Vypadni, ty krava sprostá! Takéto cépečko som ešte netrtkal, to sa fakt málokde vidí! Vy kravy z univerzity si už fakt neviete vážiť korunu!“

Barborka sa Martine úspešne vyhýbala skoro dva dni, ale stretnúť sa museli, veď boli z jedného ročníka.

„Ty sa so mnou už nebavíš?“

„Nie, to nie, ale, Martinka, ja som si svoju finančnú bilanciu chcela vylepšiť trochu inak.“

„No fasa! Ty si sa dala zbaliť a on ti chcel zacvakať, čo?“ žasla Martina.

„No.“

„Kristepane,“ zalomila rukami Martina, „to malo dopadnúť inak! Boli sme tam iba na zábavu, nie na zárobok. Ani ja to tak nerobím! Ty si fakt cépečko. Zavolala som ťa fakt iba na zábavu, trochu si vypiť a zatrsať, s prachmi to nemalo nič spoločné. Nemala som ťa nechávať samu. Vieš čo, asi si fakt musíme sadnúť a vážne sa porozprávať.“

Sadli si. Martina si našla čas a sadli si. Zaplatila jej kávu a dali reč. Tentoraz jej naozaj pomohla.

„Počúvaj ma, ja si na háby zarábam úplne inak, než si myslíš. Ten piatok neber vážne, mala to byť iba zábava. Pracujem pre jednu realitnú spoločnosť, predávame nehnuteľnosti a všetko, čo s tým súvisí. Mám kanceláriu, počítač, internet, sledujem inzeráty, chodím na schôdzky s klientmi a vyznám sa. Jedna kolegyňa odchádza na materskú, skúsim sa u šéfa prihovoriť, možno by ťa na polovičný vzal.“

„Takže tá diskotéka...“

„Ser na to! Mala si si iba vypiť a odreagovať sa pred skúškovým, nič viac. Ja s tými chalanmi nemám nič spoločné.“

„To sa mi uľavilo, už som si myslela...“

„Že dohadzujem babám kšefty, čo? Tak nemysli a sústreď sa, zajtra pôjdeš za šéfom.“

Barborka si na ústny pohovor so šéfom zobrala tú najkratšiu sukňu, akú mala.

„Pre Kristove rany,“ žasla Martina. „Ty si fakt beznádejné cépečko! Náš šéf je starý chren, kašle na tvoje stehná! A tú papuľu si utri, bože, ty vyzeráš!“

Barborka si dala najkratšiu minisukňu preto, lebo dobre vedela, ako to na ústnych pohovoroch chodí. Všetky baby to hovorili. Ústne pohovory so šéfmi sa niekedy končili... naozaj ústne a ona nechcela vyzerať ako chudera, o tú robotu naozaj stála.

„No nič, teraz sa už prezliecť nestihneš, už poď tak, ako si, ty trdlo, ty si fakt cépečko,“ vzdychla si Martina a odviedla ju k šéfovi.

Majiteľ firmy nebol taký starý, ako ho opisovala Martina, aspoň tak nevyzeral, celkom sympatický muž. Po skončení pohovoru odložil pero aj sa odsunul od stola a vytvoril jej priestor, ale naozaj nič nečakal a Barborka našťastie ostala sedieť, kde bola, a nepadla na kolená.

„Podľa mňa máte všetky predpoklady,“ pochválil ju. „Rozhodnem sa v priebehu dvoch týždňov.“

O týždeň jej Martina priniesla radostnú správu. Barborka výskala a skákala po internátnej posteli ako po trampolíne. Martina priniesla aj šampanské.

„To mi preplatíš z prvej výplaty, aby bolo jasné!“

„Preplatím, a rada!“

Vypili si a bolo im dobre. Boli kamarátky. Vo veľkom meste je dobré mať kamarátku.

„Ty, Martinka... a čo je to to cépečko?“

„Prečo?“

„Lebo mi tak stále hovoríš ty, aj iní.“

„Cezpoľná.“

„Takže krava?“

„No, radšej sa napime.“

5

Burger s Hanzelom stáli v kancelárii okresného detektíva a tupo civeli na škatuľu od televízora na jeho stole. Už si podali ruky so všetkými kolegami a šéfmi, ktorých stretli na chodbe, a teraz konečne mohli pracovať.

Stáli a civeli. Dosť bizarné miesto činu aj pre starých skúsených vraždárov.

„Vražda v škatuli?“ zauvažoval Burger a pošúchal si strnisko na brade.

„Vražda v takejto obyčajnej škatuli od televízora?“ pridal sa Hanzel, a pretože strnisko nemal, poškrabal sa na zátylku.

„Môžem vysvetliť,“ ponúkol sa kolega z okresu.

„Skús to.“

„Vodič autobusu číslo osemdesiattri zabočil dnes ráno na križovatke ulíc Bílekova a Hvozdová, a ako prichádzal na zastávku na Hvozdovej, všimol si, že mu pod autobus podbieha pes, alebo niečo podobné. Zabrzdil, vystúpil a pod kolesami našiel dieťa v plienke. Úplne holé dieťa – iba v plienke. Privolaná hliadka preverila oznámenie a...“

„Mohol by si sa vykašľať na ten úradný tón? Tu nie sme na tlačovke, povedz nám to vlastnými slovami.“

„Ako chcete. Takže naša hliadka tam prišla zároveň so sanitkou. Ani sme to dieťa nemali v rukách, držalo sa toho šoféra ako kliešť, a keď ho lekár zo sanitky chcel prevziať, spustilo rev ako besné. Sanitka ho previezla na Antolskú, šofér hodil tyčku a zložil sa. Vraj keď to malé vyťahoval spod autobusu, malo hlavičku desať centimetrov od predného kolesa. Ako sám povedal, bol iba desať centimetrov od kolosálneho prúseru. To bolo všetko, čo povedal. Aj jeho previezli na Antolskú.“

„A to má byť vražda?“ žasol Burger. „Vražda predným kolesom autobusu? To som už dávno nepočul.“

„Nie, to nie je všetko.“

„Takže...?“

„Na mieste sme zistili svedkyňu... svedkyňu,“ detektív z okresu listoval v poznámkovom zošite a konečne našiel, čo hľadal. „Svedkyňu Stehlíkovú Zdenu, narodenú...“

„To až potom.“

„... ktorá išla práve z obchodu a celú situáciu videla. To dieťa vyliezlo z tejto škatule,“ zdvihol pohľad od poznámok a bradou ukázal na škatuľu na stole, „opretej o tento múr,“ detektív z okresu podal Burgerovi fotografiu, „a preliezlo cez trávnik pomedzi zaparkované autá až na hlavnú cestu.“

Burger si pozrel fotografiu a podal ju Hanzelovi.

„Počúvam. Pokračuj.“

„Náš technik zaistil škatuľu tak, ako ju vidíte tu u mňa na stole,“ pokračoval detektív z okresu, „lebo také veľké igelitové vrece nemáme.“

„To je v poriadku,“ súhlasil Burger, „asi nemal inú možnosť. A tá vražda? Tá sa bude konať kedy?“

„Teraz. V škatuli...“

Detektív z okresu nedokončil, lebo dvere na jeho kancelárii sa rozleteli dokorán.

„Môžete mi ju priniesť, idem ju odfotiť, spísať stopy a... a dobrý deň, pán Burger,“ pozdravil okresný technik a vošiel. Podali si ruky.

„Ahoj,“ odzdravil Burger.

„Už ste tu?“

„Už, práve sme dorazili, ale ničomu nerozumieme.“

„Ani ja. Bude to zaujímavý prípad, to vám garantujem.“

Burger s Hanzelom si vymenili rozpačité pohľady.

6

Odkedy sa z cépečkárky Barborky stala úspešná pracovníčka realitnej firmy, prešli tri roky. Už to nebolo vyplašené dievčatko z dediny, už to bola dvadsaťdvaročná sebavedomá dáma, ktorej sa v živote darilo. V štúdiu aj v živote. V indexe mala výborné známky, našla si lukratívnu prácu a našla si aj priateľa, o ktorom bola presvedčená, že ju miluje.

Prišla domov a na stôl pred matku položila päť modrých tisícových bankoviek.

„Mama, schovaj ich, kým príde otec...“

Ale otec sa z komory vrátil skôr a stačil mu letmý pohľad. Hrsť klobás položil vedľa bankoviek, na chvíľu sa zarazil, potom si pomaly, ťažko sadol.

„My ti, dieťa moje, môžeme pomôcť iba takto,“ bradou ukázal na klobásy. „Viac nemáme. Prepustili ma. Po tridsiatich rokoch zavreli fabriku a som bez práce, nikto ma nechce. Mamka sa ako-tak drží, ale je to slabota...“

„Otec, prosím ťa, nezúfaj si. Pracujem a dobre zarobím, môžem pomôcť aj vám.“

„Je to nahovno štát, kde zatvárajú jednu fabriku za druhou a deti sa musia starať o svojich rodičov... nahovno štát, nahovno vláda...“ vzdychal ustaraný otec.

„Tato, nie tak, veď mne sa darí a postarám sa aj o vás, neboj sa.“

„Len dokedy, dieťa moje, dokedy?“

Otec iba hodil rukou, už sa mu nechcelo dookola omieľať to isté – v krčme túto tému prebrali už stokrát. Matka zhrabla bankovky a trasúcimi sa rukami ich odložila do hrnčeka v sekretári. Už dávno nemala v rukách toľko peňazí.

„Barborka,“ začal otec sťažka, „dúfam, že tie peniaze... ako by som to...“ koktal a hanbil sa pred dcérou dopovedať.

„Nie, otec,“ predbehla ho, „neboj sa, sú to slušne zarobené peniaze. Nerobím to, čoho sa obávaš, nemusím. Pozri,“ zašmátrala v kabelke, „toto je moja vizitka. Pracujem pre realitnú kanceláriu a darí sa mi. Už neštudujem denne, musela som prejsť na diaľkové štúdium, lebo práca je čoraz náročnejšia, ale zvládam aj jedno, aj druhé. Tu máte index, pozrite sa, skončila som ďalší semester a mám iba jednu trojku a jednu dvojku, všetko ostatné za jedna. Nebojte sa, doštudujem a zvládnem aj prácu. Žijem a robím, čo môžem, občas idem na doraz, ale v tom veľkom meste sa inak ani nedá.“

Matka prelistovala index. Aj tak ničomu nerozumela, ale pohladila dcéru po vlasoch a zhlboka si vzdychla.

„Len aby sa ti tam darilo, dieťa moje. Je to predsa len veľké mesto, aby sa ti tam nestalo niečo zlé.“

„Nič zlé sa mi nestane,“ skočila jej do reči dcéra. „Mami, neboj sa, je to veľké mesto, ale je milé a je tam miesta pre všetkých. Mám tam veľa priateľov a je mi tam dobre. Nebojte sa o mňa, nič sa mi nemôže stať.“

Barborka sa mýlila. Naše Mesto nikdy nebolo milé a stať sa v ňom mohlo všetko a hocikomu a... aj

sa občas stávalo.

7

Burger ukázal prstom na škatuľu na stole a spýtal sa technika: „Aj tebe sa to javí ako vražda?“

Technik kývol hlavou na okresného detektíva, akoby čakal pomoc, a pokrčil plecami.

„Ja neviem. On vám to nedopovedal až do konca?“

„Nie,“ pripustil okresný detektív, „práve si prišiel a prerušil si ma.“

„Tak si to vypočujte.“

„Tak si to vypočujme,“ súhlasil Burger.

Okresný detektív zavrel poznámkový zošit, lebo to, čo sa im práve chystal oznámiť, už bola iba intuícia a tá poznámky nepotrebovala.

„Z fotografie je jasné, že škatuľu k múru niekto priniesol a odložil ju aj s dieťaťom. Z výpovede svedkyne, ktorá ešte nie je vypočutá zápisnične, ale jej informácie sú aj tak dôležité a relevantné, je jasné, že dieťa bolo v škatuli, prevrhlo ju a vyliezlo. Ale úmysel páchateľa odkladajúceho škatuľu bol iný, to dieťa nemalo vyliezť. Pozrite sa sami...“

Okresný detektív ich pohľadom vyzval, aby nazreli do škatule.

„Nie!“ predbehol ich technik. „Ja sám. Narobíte mi zbytočné falošné stopy.“

Technik v rukaviciach otvoril škatuľu a ustúpil, aby mohli nazrieť. V škatuli boli pokrčené noviny, asi aby sa decku mäkšie ležalo. Medzi nimi bol zahrabaný veľký kameň.

„Kurva...“ zastonal Burger a ustúpil, aby sa pozrel aj Hanzel.

„Do p...“ nedopovedal Hanzel, lebo išlo o dieťa.

Technik zavrel škatuľu a previnilo pokrčil plecami.

„Viete, ja som ten kameň vybral a prezrel. Je od krvi a to dieťa malo hrudník a brucho rozodraté a krvácalo.“

Burger ani Hanzel nepovedali nič, iba odstúpili od škatule.

„Niekto, kto vložil dieťa do škatule, ho obložil pokrčenými novinami, aby sa nemetalo a nezvíjalo, a zaťažil ho kameňom, aby sa udusilo. To by už mohol byť pokus o vraždu, čo myslíte?“ zauvažoval detektív z okresu a posledné slová, čo chcel dodať – „páni machri z oddelenia vrážd“ –, radšej prehltol.

Burger si znova pošúchal strnisko. Hanzela už hlava nesvrbela, nepoškrabal si nič.

Ticho prerušilo razantné otvorenie dverí.

„Kde je tá škat... áá, vitajte,“ privítal ich okresný vyšetrovateľ. Vošiel a zavrel za sebou dvere – opatrne, akoby ich nechcel vyplašiť. Nasledovalo krátke podanie rúk. „Už som vec konzultoval s vyšetrovateľom krajského výjazdu. Idú sem. Sami musíte uznať, že vec je viac ako podozrivá, a ak by aj došlo k rozporu, prokurátor sa asi nakloní...“

Burger zaodŕhal a prerušil ho.

„Nebude treba nič rozporovať a zaobídeme sa aj bez prokurátora. Toto smrdí už teraz, a z toho, čo sme videli, je jasné, že je to pre nás.“

„Ja len, aby ste si nemysleli, že sa vám snažím zbytočne vyrábať problémy,“ ospravedlňoval sa vyšetrovateľ.

„Nie, to je v poriadku. Je to naozaj podozrivé.“

„Krajský výjazd je už na ceste, “ pokračoval vyšetrovateľ. „Miesto činu je...“ zaváhal, „asi niekde tu na stole v tejto škatuli. Môžete sa pozrieť aj na roh ulíc, ale...“ nedopovedal, nechal to na detektívov.

Burger pokýval hlavou.

„Je nám to jasné, tam nič nezistíme.“

„Presne tak. Tam bola škatuľa iba odložená, všetko podstatné je v nej.“

„A preto musíte rozhodnúť,“ ozval sa technik, „či ju mám spracovať ja, alebo si ju prevezme krajský výjazd.“

„Nechaj ju tak, ako je, my sa už postaráme,“ rozhodol Burger.

„Idem k sebe,“ ospravedlnil sa vyšetrovateľ. „Keď prídu vaši z kraja, nech sa za mnou zastavia, predebatujeme detaily odstúpenia a prevzatia prípadu.“

Burger s Hanzelom sa s ním rozlúčili kývnutím. Počkali, kým zavrie dvere.

„Ty,“ skúsil Burger a nespúšťal oči zo škatule, „máš ešte rukavice?“ A pozrel na technika.

„No,“ ukázal Burgerovi ruky, aby mu veril.

„A povedal si, že si ju už vybral.“

„No.“

„Takže nič nepokazíme, keď ju vyberieme zase.“

„Čo?“

„Tú skalu. Chceme si ju pozrieť.“

Technik pokrčil plecom a vybral skalu. Trochu sa musel predkloniť a ponamáhať. Bola ťažká.

„Vážil si ju?“

„Nie, nič som s ňou nerobil.“

„A tvoj odhad?“

„Viem, ako mi ohne ruky päťkilové balenie zemiakov. Nosím ho domov stále. Toto má asi toľko, plus-mínus niečo,“ pohodil si skalu v rukách, akoby ju vážil.

Hanzel sa nahol k technikovi a skúmal povrch kameňa.

„Nemáte tu...“

Okresný detektív zalovil v zásuvke stola a podal mu lupu.

„... lupu? Díky.“

Hanzel preskúmal povrch kameňa lupou a podal ju Burgerovi. Preskúmal aj on a lupu vrátil majiteľovi.

„Vráť ten šuter späť. Opatrne, ako bol. Krv tam je,“ pripustil Burger, „ale žiadne vlasy ani chlpy, takže to môže byť krv od neochlpeného dieťaťa. To by sedelo. Viac tu asi nezistíme, skúmanie necháme na expertov. Ešte ťa poprosím...“ natiahol ruku a znova si požičal kolegovu lupu. Tentoraz sa zameral na povrch škatule. Skúmal dlho.

„Tak to bude asi problém,“ zauvažoval a znova vrátil lupu majiteľovi, teraz už definitívne. „Je stará a povrch je rozodratý, samé vlákno. Tento druh hnedého tvrdého papiera sa časom rozoderie a je akoby chlpatý. Chlpatá stará škatuľa od televízora, to bude pre daktyloskopov naozaj oriešok. Som zvedavý na výsledok, ale asi vám ho môžem povedať už teraz.“

„Aj ja,“ smutne pritakal Hanzel. Potom ožil. „Niečo vyskúšam.“

Bez dovolenia si sadol za stôl okresného detektíva, v mobile našiel číslo a zo služobného telefónu ho vytočil. Načo míňať vlastné peniaze na služobné účely.

„Emil? Čau, Emil, tu Oto... no ja! Počúvaj ma, si v robote? A mohol by si mi u vás v počítači zistiť, kedy ste predávali televízory značky Grundig...“ Oto sa nahol, aby lepšie videl na škatuľu, „Grundig, potom nasleduje veľké EL...“

Hanzel nadiktoval celý názov a presné označenie televízora. Počítače v kamarátovej predajni pracovali naozaj rýchlo a odpoveď sa dozvedel obratom.

„Dvetisíc? A rok-dva potom. Ďakujem. Nie, nezháňam, ja mám lepší, chcel som to iba pre informáciu. Ešte raz ďakujem... čo? Počúvam ťa... nie. Ani plazmu nezháňam, ja mám naozaj dobrý a som s ním spokojný. Čo? Vieš čo, stretneme sa na pive a podebatujeme, ale fakt nič super moderné nepotrebujem, na tie chujoviny, čo teraz vysielajú v televízii, by mi stačil aj čiernobiely, takže... nie. Dobre, uvidíme sa, zatiaľ ti ďakujem.“

Hanzel položil slúchadlo a všetkým oznámil už aj tak známu informáciu.

„Tá krabica je stará asi osem rokov, možno sedem.“

Burger sa nahol bližšie a preskúmal fľaky na dolnom okraji.

„Asi celý ten čas ležala v pivnici s potkanmi. Ošťali ju aj nahlodali. Bude to riadna fuška, niečo z nej získať, to ti poviem, kompl.“

Posadali si.

„Počkáme na náš výjazd, poradíme sa s vyšetrovateľom a uvidíme,“ zauvažoval Burger. „Dnes si tu sám?“ spýtal sa kolegu z okresu, aby reč nestála.

„Parťák je po výjazde, má voľno.“

Burger si vybral cigaretu a znudene si zapálil. Hanzel sa ponaťahoval, zazíval a začal si obzerať nástenku za sebou.

„Ehm... nechcem do vás rýpať, ale – dáte si niečo?“ spýtal sa váhavo kolega z okresu.

„Ja kávu nemôžem, mám vredy,“ odmietol Hanzel.

„Trochu borovičky...“ navrhol pohotovo okresný detektív.

„Ale piť by sa nemalo,“ namietol Burger.

„Tak to berte ako desiatu.“

„No, trochu borovičky na desiatu by na vredy nemalo škodiť, čo povieš, Edko?“

Edko s kolegom súhlasil – niečo zjesť museli.

8

Burger s Hanzelom odišli na okres a tesne po ich odchode prišla Petra. Zvalila sa do kresla vedľa Chosého. Posunul sa trochu vyššie a pritiahol si nohy, aby jej v rohu urobil miesto.

„Čo vám je? Čo ste takí divní? Nejakí ste seknutí, nie?“

„Oto s Edom to odskákali, niečo sa našlo v piatom okrese, tak čakáme,“ vysvetlil jej Kuky.

„No a? Však už bolo načase! Celé leto sme sa tu piekli vo vlastnej šťave a nebolo do čoho pichnúť, konečne sa niečo hýbe, nie?“

„Bolo by do čoho,“ prevalil sa Chosé na druhý bok, „ale ty si nechcela...“

Petra vzala z konferenčného stolíka zápalkovú škatuľku a hodila ju do Chosého. Bol taký lenivý, že sa mu nechcelo ani uhnúť, tak mu skončila na hrudi a zasunula sa pod lem saka.

„Dobrý zásah,“ skonštatoval unudený Chosé a nechal zápalky tak, ani sa mu ich nechcelo vytiahnuť.

„Kávu?“ spýtala sa Petra.

„Aj mne,“ pridal sa Chosé.

„Či nedostanem,“ spresnila otázku.

„Nie,“ ubezpečil ju Chosé.

Tak si zapálila iba tak nasucho. Niekedy s nimi nebola rozumná reč, zvlášť keď im bolo teplo a nudili sa.

„Richard,“ začal Kuky nad teráriom, „ale sú aj drahšie škrečky, nie? Napríklad minule som čítal, že tie čumily majú bohovsky drahú kožušinu.“

„Činčily.“

„Tak činčily. Podľa teba by sa to dalo chovať v takomto teráriu?“

Krauz si vzdychol a odložil hlásenie, čo práve čítal.

„Chceš ma vážne nasrať?“

„Dobre, dóóbre... čumily som skomolil naschvál, chcel som ťa iba pobaviť, viem, že sa volajú činčily. Chcel som ťa iba zaujať – vidíš, podarilo sa. Ja som si o nich totiž niečo prečítal. Tie škrečky žijú v Afrike a majú sakramentsky drahú kožušinu. Tak dá sa to chovať na kožušinu, alebo nie?“

„Nie je to škrečok, ale príbuzný morčaťa, a nežije v Afrike, ale v Južnej Amerike, ty expert, a chovať to môžeš priamo tu v kancelárii, nepotrebuješ ani terárium, my si vynesieme stoly na chodbu, stačí, keď zadebníš okná pletivom a nanosíš im seno. Stačí, alebo chceš ešte niečo?“

„Čo si nervózny?! Iba uvažujem o svojej budúcnosti, to ešte môžem, nie? Nikto z nás nechce ostať fízlom až do smrti. Také malé podnikanie s kožušinami... Kuky, činčila a spol., firma jak hovado, čo vy na to?“

Petra vyvalená v kresle iba krútila hlavou a usmievala sa. Niekedy tým jej kolegom z nudy naozaj šibalo. Preto ich mala tak rada.

V pondelok doobeda, práve v čase, keď chlapi a Petra na oddelení vrážd blbli a Kuky sa chystal rozšíriť svoj chov o činčily, prišlo na policajnú stanicu v centre mesta pekné mladé dievča. Policajt na stálej službe vzhliadol od papierov na stole a cez sklo si ju premeral vážnym úradným pohľadom. Zvlášť niektoré partie.

Naozaj pekný zjav, ale k dokonalosti jej niečo chýbalo. Vlasy v poriadku, sako v poriadku, tesná krátka sukňa celkom dobrá, nohy by ušli... ale niečo jej chýbalo. Niečo... a prišiel na to okamžite. Úsmev! K takej peknej postave a mladej tváričke by sa hodil aspoň náznak úsmevu, ale tu bol iba strach a smútok, a to bolo podozrivé.

Policajt odložil hlásenie, otvoril okienko a nahol sa. Dievčina sa sklonila.

„Prepáčte, že vás obťažujem, ale ja... neviem, čo mám robiť. Kde to mám hlásiť. Ja...“ K bezradnosti sa priznala až s príliš vážnym výrazom v tvári.

Policajt zavrel okienko a rukou jej ukázal, aby prešla ďalej. Bzučiakom jej otvoril dvere a vpustil ju do služobnej miestnosti. Výraz v jej očiach mu napovedal, že s touto stránkou by mal zaobchádzať seriózne a vážne, lebo aj ona to tak myslí. Toto asi nebude fór.

„Ja...“ zahabkala.

„Sem si sadnite. Je vám dobre? Nepotrebujete lekára, alebo...“ zdala sa mu nielen poblednutá, ale doslova na pokraji mdlôb.

„Pohár vody, ak môžem.“

Dal jej vodu a prisunul popolník. Ponúkol ju.

„Ďakujem,“ vzala si.

Opatrne sa nahla k zapaľovaču, vyfúkla a pošúchala si kútik oka, lebo ju zaštípal dym.

„Naozaj nepotrebujete lekára?“

„Nie, to nie.“

„Tak potom nech sa páči. Ako vám môžem pomôcť?“

Ešte chvíľu váhala a fajčila, potom sa rozhovorila.

„Stratila sa mi kamarátka... ja neviem... ja... čo mám robiť, kde to mám hlásiť... ako to mám oznámiť?“ habkala medzi šlukmi. „Môžete mi pomôcť?“

Dvakrát za sebou prudko potiahla, popol jej padol na sako. Policajt sa nahol a pohotovo jej chcel popol odfrčknúť, ale...

„Prepáčte, radšej vy sama.“

Rýchlym gestom striasla popol z pravého prsníka a ostatok z cigarety odklepla do popolníka.

„Samozrejme, že to môžete zahlásiť aj u nás, vypočujem vás a potom rozhodneme, o čo ide a kto bude vec vyšetrovať.“

Policajt hovoril vážnym úradným tónom a jeho slová dávali zmysel. Konečne niečo dávalo zmysel, lebo to, čo zažila v nedeľu a dnes v noci, zmysel nedávalo. Zvlášť to, čo spravil kolega Dušan a čo jej povedal... Ale hlavne, že tu bol s ňou a čakal ju vonku, inak by určite nenašla odvahu zájsť na políciu. Podľa nej už nič nedávalo zmysel, všetko akoby sa prevrátilo hore nohami.

„Kto sa stratil a za akých okolností?“ začal vyšetrovať policajt, ale hneď si uvedomil, že začal zle. „Prepáčte, ešte vás zastavím hneď na začiatku – môžete mi ukázať váš občiansky preukaz, aby som vedel, s kým hovorím a kto podáva oznámenie.“

Bez problémov mu z kabelky podala identifikačnú kartičku.

„Pani Martina Mrázová...“ čítal.

„Slečna.“

„Slečna Mrázová, prepáčte, takže kto sa stratil?“

„Moja najlepšia kamarátka Barborka...“

9

Netrvalo to dlho, stihli sa nadesiatovať iba trikrát, a už tu bol krajský výjazd. Okresný detektív pre istotu schoval fľašu do chladničky.

Vyšetrovateľ bol profesionál, robil násilnú trestnú činnosť pätnásť rokov a Burger si vydýchol – naozaj dnes nemal chuť na hádky s diletantmi. Detektív vo výjazde sa profesionálne zaoberal krádežami áut, ale boli tu Burger s Hanzelom, takže aj vyšetrovateľovi sa uľavilo – ani on nemal náladu na hádky s diletantmi. Technik sa ani nenamáhal priniesť si hore kufre, veď to, čo v nich mal, mal aj okresný technik, načo sa zbytočne namáhať.

Konečne boli kompletní. Fyzicky určite. Fyzicky obkľúčili škatuľu na stole a začali pátrať po páchateľovi tohto bizarného trestného činu.

„Decko previezli na pediatriu na Antolskú,“ začal krajský vyšetrovateľ. „Už som hovoril s primárom.“

„A...?“

„Dieťa sa rehoce, džavoce a každého, kto sa priblíži na dosah, chytá za nos.“

„Tak potom aká vražda?“ potešil sa Hanzel. „Nech ho ofačujú, nadojčia a poďme domov.“

„Som za,“ súhlasil vyšetrovateľ, „dokonca im aj povedalo, čo sa mu stalo.“

Burger naňho fľochol, a keď postrehol iskričku v oku, okamžite pochopil.

„Povedalo bla-bla-bla, mňa-mňa, pú a nakoniec tata-tá,“ vysvetlil vyšetrovateľ.

„A čo na to prokurátor?“ zaujímal sa Burger.

„Prokurátorka! Že je to pokus o vraždu.“

„Ani sa jej nečudujem, veď to decko to povedalo celkom jasne.“

Chvíľu strávili mlčky trávením hlbokých myšlienok o strašidelnom trestnom čine, podporených názorom prokurátorky.

„A teraz vážne,“ vzdychol si vyšetrovateľ. „Čo budeme robiť?“

„Čo ti povedal doktor? To je podstatné,“ nedal sa Burger.

„Má krvácajúce odreniny na hrudníku a na brušku. Spôsobil ich tvrdý plochý predmet, čo sa po ňom šúchal. Má zlomené najmenej dve rebrá, spodné, úplne dolu na bruchu. Má na kosť obdraté tri prsty na rukách, čo sa snažilo zbaviť bremena, a najmenej dva prsty zlomené. Celý rozsah zranení, zvlášť vnútorných, budeme vedieť až po ukončení vyšetrenia, toto sú iba predbežné výsledky. Aj z toho mála, čo zatiaľ máme, je jasné, že sa ho niekto pokúsil v tej krabici zabiť. Málokedy sa decku do škatule od televízora dáva na hranie okrem hrkálky aj poltonový balvan. Váš názor, páni?“

Stáli okolo škatule a premýšľali.

„Nemal pol tony,“ skúsil Hanzel, ale bola to slabá obhajoba a nikto jej ani nevenoval pozornosť.

„Službukonajúcou prokurátorkou je dnes Hilda. Poznáte ju všetci,“ vzdychol si vyšetrovateľ.

„Tak potom sme naozaj v riti,“ vzdychol si aj Burger, lebo ju poznal.

„Presne,“ súhlasil vyšetrovateľ. „Má tri deti, dvoch psov, šesť mačiek, osem škrečkov, a keď si jej andulka zlomila nohu, odviezla ju do Viedne k špecialistovi na vtáčie protézy. Polovicu vianočnej odmeny pravidelne venuje Slobode zvierat a všetky hračky a háby po deťoch nosí do detského domova. Chcete počuť, čo mi povedala?“

Nechceli.

„Iba som si dovolil otvoriť ústa v tom zmysle, že by to nemusel byť pokus o vraždu, a ani vám nebudem hovoriť, čo som si v slúchadle vypočul o sadistoch, pedofiloch, úchylákoch, tyranoch a...“

„Takže je to naše,“ uzavrel zmučene Hanzel.

„... a neschopných fízloch,“ vyšetrovateľ dokončil pozdravy z prokuratúry. „Je,“ súhlasil vyšetrovateľ. „Je to naše a držím vám palce, chlapci. Ani sa nepokúšajte vyjednávať.“

Burger sa nahol nad škatuľu, akoby ju videl prvý raz. Odul pery a zažmurkal.

„Ani sa nebudeme. Ak je rozsah zranení naozaj taký vážny, ako hovoríš, a možno aj vážnejší, bolo by pod našu úroveň vyjednávať s prokurátorkou. Právnu kvalifikáciu necháme tak, ako ju určila ona, skúsime nájsť rodičov a pokúsime sa celému prípadu prísť na kĺb, ako hovorili naši dedovia.“

Vyšetrovateľ spokojne pokýval hlavou.

„S tým som aj počítal, Edko, veď nie nadarmo sem Mayor poslal starých skúsených odborníkov.“

Obaja starí skúsení odborníci mu vražednými pohľadmi úprimne poďakovali.

„Vek?“ spýtal sa Burger.

„Vyzerá dobre, tak na tridsaťpäť, ale určite už má cez štyridsiatku.“

„To decko, nie Hilda!“

„Jáj... doktor povedal, že osem až deväť mesiacov.“

„No tak budeme vyšetrovať pokus o vraždu deväťmesačného batoľaťa, čo už,“ vzdychol si rezignovane Burger.

„Presne tak,“ súhlasil vyšetrovateľ. „Čo navrhujete najprv? S čím začneme?“

Burger si odkašľal, Hanzel sa pomrvil.

„Nedokončili sme desiatu,“ zaodŕhal Burger, „takže poprosím kolegu z okresu...“

Kolega pohotovo otvoril chladničku.

„... a potom sa uvidí.“

Všetci boli hladní, dal si aj vyšetrovateľ. Nalačno sa nedá. Hladný policajt – hotové nešťastie pre daňových poplatníkov.

10

Konečne sobota. Barborka sa už nevedela dočkať. Martina na večer zorganizovala celkom príma akciu a našťastie telefonovala tak hlasno, že ju počula celá kancelária. Na celej kancelárii jej až tak nezáležalo, išlo jej hlavne o to, aby Martinine výlevy do telefónu počul aj Dušan pri vedľajšom stole a zapojil sa.

Martina zložila slúchadlo a nahla sa ku kamarátke.

„A je to! Večer vyrážame! O ôsmej v Primi, bude prča!“ šepkala nadšene.

„Nebude ani tak prča ako Martin... alebo?“

„Čo je!? Čo to má byť? Závisť?“ s hraným údivom žasla Martina.

„Nie! Ako si na to prišla?“ hrala aj Barborka. „Chalan stoosemdesiatpäť na osemdesiat s postavou Adonisa a tvárou Brada Pitta, čerstvo skončený lekár s vlastným bytom a zánovným bavorákom... O akej závisti to hovoríš!? Ako si na niečo také, ako je závisť, vôbec mohla prísť!?“ predstierala údiv pre zmenu Barborka.

Obidve sa rozosmiali a hodili sa na operadlá. Martinin Martin bol naozaj závideniahodný kus chlapa. Diplom, bavorák a vlastný byt jeho atraktivitu iba umocňovali.

Martina natešene zatlieskala a pošúchala si dlane. Dnes večer ho dostane, nech sa chlapec teší...

Dušan od vedľajšieho stola vstal, podišiel k Barborke, nahol sa k nej, rukami sa oprel o hranu stola.

„Môžem ísť aj ja? Ideme spolu?“

Barborka sa zatvárila prekvapene, ale Martina ju prepálila pohľadom, tak si to rozmyslela a dala mu ešte šancu.

„Čo je, my sa už zase rozprávame?“

„A nie?“

„Myslela som si, že nie.“

„Ako chceš... ak ťa to ešte baví.“

„Nebaví, to ty...“

„Nechce sa mi hádať!“

„Ani mne nie!“

„Tak teda ideme, alebo...?“ vzdychol si unavene Dušan.

„Ideme spolu,“ rozhodla sa a natrčila tvár na zmierenie.

Na líce jej dopadol hlasný cmukavý bozk. Dušan sa spokojne vrátil k svojmu stolu.

„Že vás to baví,“ vzdychla si Martina, ktorá celý výjav pozorovala s neskrývaným záujmom.

„Nebaví, to on je taký...“ vzdychla si Barborka, a bez toho, aby dokončila, aký je Dušan, prisunula sa bližšie k počítaču.

Pracovali do tretej.

„Decká, kto nemá akútneho zákazníka, môže ísť domov. Nadnes stačilo, končíme,“ rozhodol Dušan.

Vo väčšine firiem takéto rozhodnutie šéfa vyvolá všeobecné ovácie a chaotický útek z kancelárie, v ich realitke vedel každý veľmi presne, za čo robí, a hlavne, čo všetko musí za slušnú mzdu odrobiť, takže Dušanovo rozhodnutie ako zástupcu šéfa nikým ani nehlo. Dorábali, čo sa ešte dalo, aby mali voľnú nedeľu a aby sa v pondelok mohli venovať iba zhŕňaniu peňazí pre firmu a nezdržiavali sa administratívou.

Barborka sa nahla k Martine a spýtavo na ňu zagánila.

„Mám rozrobený ten statok na Záhorí, v pondelok poobede to chcú vidieť, musím dokončiť kataster a vytlačiť im grafiku od architekta Záborského. Ja tu musím ešte aspoň hoďku ostať. Ostaneš?“

„Nie, zdemolovala som si na klávesnici všetky nechty, idem ku kamoške, nalepí mi nové, uvidíme sa večer v Primi,“ rozhodla Martina, vypla počítač a začala sa baliť.

Zbalili sa aj ostatní traja ďalší kolegovia v kancelárii.

Dušan podišiel k Barborke.

„Ty nejdeš?“

„Duško, musím to dokončiť, v pondelok poobede mám vážneho klienta.“

„Myslel som, že by sme si dali neskorý obed a...“

„Viem, ale musím. Uvidíme sa večer v Primi.“

„Tak dobre.“

Dušan sa znova nahol na letmý pracovný bozk, ale Barborka sa už venovala monitoru, tak pomohol Martine so svetríkom, podal jej kabelku prevesenú cez operadlo stoličky a odprevadil ju v výťahu. Barborka si to ani nevšimla, musela pracovať, pohľad mala upretý úplne inam.

Ostatní ich dobehli a Dušan s Martinou nastúpili do výťahu s celou partiou – museli sa potlačiť. Dušan sa potlačil a iba náhodou sa mu spustená ruka oprela o Martinin bok. Chvíľu iba tak stáli, potom iba náhodou otočil rukou a o Martinin bok sa mu už neopierali hánky, ale dlaň. A potom iba náhodou posunul dlaň dozadu, a už sa mu neopierala o Martinin bok, ale o jej zadok. Martina stála ako všetci ostatní a meravo sledovala blikajúce krúžky na ovládacom paneli klesajúce na prízemie, ale neurobila nič. Dušan zovrel dlaň a kus jej zadku mu ostal zaseknutý medzi prstami. Ani teraz neurobila nič a výťah dosadol na prízemie. Vyhrnuli sa von ako lavína a rozbehli sa každý do svojho rozhorúčeného sobotňajšieho poobedia.

Barborka preklikala pár obrázkov a začala tlačiť. Grafické návrhy úprav na statku sa jeden za druhým hrnuli z farebnej tlačiarne.

Vôbec jej neprekážalo, že je posledná v práci. V iných firmách mali študentky pracujúce na polovičný pracovný úväzok podradné postavenie, a často nielen podradné, ale ponižujúce, a často, ako počúvala na internáte, aj hlboko ponižujúce, ale ona nemusela. V ich realitnej spoločnosti sa ponižovať nemusela, majiteľ architekt Záborský dbal na korektnosť a študentky si vážil. Vyplácal ich pravidelne a výdatne a z každej transakcie mali spravodlivý podiel.

Architekt Záborský bol stará škola a tvrdil, že prínosom pre firmu môže byť jedine taký pracovník, ktorý vie, za čo robí, a prosperitu firmy cíti vo svojej peňaženke. Od takého pracovníka sa dá potom očakávať aj lojálnosť a pracovné nasadenie, ktoré netreba kontrolovať, dokonca ani v sobotu poobede. Kto je priamo zainteresovaný na úspešnosti firmy, automaticky sa o ňu stará ako o svoju vlastnú. Stará dobrá škola.

Barborka pracovala u Záborského už skoro tri roky a s jeho názormi sa bez problémov stotožnila, lebo jej prinášali celkom slušnú mesačnú mzdu. Pravdupovediac, viac ako slušnú mesačnú mzdu. Vlastne... veľmi lukratívnu mesačnú mzdu, lebo také peniaze nezarábal ani starosta u nich v obci, a to vedela presne, lebo starosta bol otcov bratanec a často sa o jeho plate s otcom hádali. Vypracovala sa na slušnú realitnú agentku. Zarábala viac ako dobre, v porovnaní s otcom kráľovsky, v porovnaní s jeho bratancom barónsky a ostať dnes dlhšie znamenalo iba jedno – opäť sa o krôčik priblížiť k slušnej provízii. Nemala s tým žiadne problémy, disciplinovane ostala.

Dosť veľké problémy jej robil Dušan, synovec majiteľa firmy.

„Tak chodíte spolu, alebo nie?“ rýpala Martina u Barborky na internátnej izbe.

„Ja neviem...“

„Si normálna!? To sa nedá poznať?“

„Keď ja neviem...“

„Prestaň už slopať a hovor! Kefujete ešte?“

Martina jej zobrala fľašu vodky a podala jej ochutenú pomarančovú minerálku. Najvyšší čas – na Barborke už bolo chýbajúcu časť fľaše vidieť.

„Raz chodíme, raz nie,“ brblala Barborka.

Martina nechápavo pokrútila hlavou a prisadla si k nej na tvrdú peľasť internátnej postele.

„Prestaň už revať a hovor!“

„Seriem naňho!“

„To si hovorila už pred pol rokom, a odvtedy ťa pretiahol aspoň stokrát, tak nekecaj!“

„Stoosemdesiatšesť...“

„Čo?“

„... krát, ty krava!“

„Ja som krava, a ty nevieš, či chodíš s chalanom, čo ťa robí dvakrát denne – aspoň tak mi to štatisticky vychádza.“

„Daj to sem,“ Barborka sa natiahla za fľašou vodky.

„Nedám! Hovor, o čo ide! Chlastanie nič nenapraví!“ odtiahla ruky Martina.

Barborka sa trucovito zamotala do paplóna, Martina jej našuchorila chudobný internátny vankúš pod hlavou a ako-tak sa o ňu postarala. Barborka jej pred hodinou volala, že jej je zle.

„Tak už konečne hovor,“ postrčila ju Martina, usmiala sa, odpila si z vodky a podala ju kamarátke.

„Dušan je taký divný... taký...“

„Divný, to si už povedala. Zase ste sa rozišli, čo? Preto si ma volala na pomoc, je tak? Preto ti je zle?“

„Je. Pozve ma na večeru, potom ideme k nemu, spraví ma, ja jeho, potom sa pomilujeme, potom sa rozprávame do rána. A na druhý deň ma v práci nepozná.“

„Ty nie si normálna! Veď je šéfov synovec, čo ťa má obsypať orchideami, aby všetci vedeli? Musí si zachovať odstup!“

„Odstup, hovoríš. Dva týždne si drží odstup, ani si ma nevšimne, potom príde, že ideme zase na večeru. Pošlem ho do prdele a na druhý deň príde s kyticou za dva litre, kúpi mi rifle od Versaceho za tri a pozve ma na ďalšiu večeru za jeden, a ja ho znova spravím, a na druhý deň ma zase ignoruje. To je podľa teba normálne?“

„Krásne...“ vzdychla si Martina.

„Hovno krásne! O dva týždne sa to zopakuje a o dva znova, a tak stále dookola! Koho to má baviť? Kto sa v tom má vyznať?“

Martina jej vytrhla vodku a napila sa.

„Kopla som ho do tej jeho krásnej riti a tentoraz už navždy!“ rozhodla Barborka. „A daj sem tú fľašu...“

„Počúvaj, ty asi nič nevieš o Dušanovi, inak by si tak nerozprávala, a aspoň trochu by si sa snažila. Vieš, ako dopadol jeho strýko?“

„Starý Záborský?“

„Náš starý, presne on. Mám to od Valiky, to sú zaručené informácie. Starý bol na dovolenke v Taliansku, operovali ho na slepé črevo a musel ostať v nemocnici, domov sa vracala iba manželka so synom. Nabúrali do cisterny s benzínom a všetci zhoreli. Starý sa dlho liečil, vraj aj na psychiatrii, ale dostal sa z toho, preto je teraz taký zádumčivý a milý ku všetkým, vie si vážiť život a priateľov, čo mu ostali. Dušan je jediný dedič jeho firmy, je to syn jeho sestry, a dostal vraj ultimátum – musí odrobiť vo firme päť rokov, zžiť sa s ňou a potom ju celú zdedí. Ty to nevieš?“

„Nie, nikto mi to nepovedal.“

„Lebo si tu nová. Ty krava sprostá, ty ani netušíš, aké šťastie ťa čaká. Vyfajči ho, keď bude chcieť, tú chvíľu sa to hádam dá vydržať, len sa s ním, prosím ťa pekne, stále nerozchádzaj! Nevykašli sa naňho a nešliap si po šťastí! Udobrite sa a dajte sa zase dokopy, je to senzačná partia. Ja som tvoja ozajstná kamoška, ja ti ho naozaj doprajem!“

Barborka sa zvalila na bok, zahrabala sa do paplóna a zanovito pokrútila hlavou.

„Včera sme sa zase pohádali. Zase ma iba spravil, ožrali sme sa a mal také divné sprosté reči...“ žalovala sa do vankúša.

„Aké sprosté?“

„To je jedno. Okrem toho, videla som ho s jednou babou, odprevádzal ju z firmy.“

„Klientka, nie?“

„Určite... a keď jej pomáhal do auta, tak ju chytil za zadok!“

„Takže ho miluješ! Sledovala si ho a trápi ťa to! Žiarliš na ňu! To je výborné!“ jasala Martina.

„Nič nie je výborné, pohádali sme sa a už ho nechcem ani vidieť.“

Martina si vzdychla za obe.

„Tak sa zase udobríte, a je to. Počúvaj... stále berieš pilulky?“

„No.“

„Tak sa vykašli na antikoncepciu, daj sa od neho nabúchať a všetko bude vyriešené. To je najlepšia rada, akú ti môžem dať. Lepšiu partiu si neviem predstaviť.“

Barborka sa iba pomrvila a ešte komplikovanejšie sa zamotala do paplóna.

„To určite,“ dychčala do vankúša, „to by už len pomohlo. Dušan je...“ vymotala sa, znova si sadla, aby na Martinu videla, „príliš komplikovaný. Celé je to akési komplikované. Prečo to robí? Prečo sa ku mne tak správa? Ja som z toho...“

„Nebuď nešťastná, všetko časom vyriešime. Sme kamošky, a pokiaľ budeme držať spolu, všetko zvládneme. Ťahaj pod sprchu, nalíčim ťa a ideme von, tu by si sa sama zbláznila.“

Martina ju nalíčila a pomohla jej dostať sa medzi ľudí. Pomohla jej pred pol rokom, pred mesiacom, pred týždňom... Stále to isté. Dušan bol jednoducho taký.

Ale Martina stála pri Barborke, aspoň ona si ňou bola celkom istá.

Barborka dobre vedela, aký je Dušan, a preto jej neprekážalo, že dnes odišiel s kolegami skôr a nečakal ju. Vyhovovalo jej, že ju v pokoji nechali dorábať prípravu na pondelok, lebo išlo o kšeft, a keď ide o kšeft a hrozia z toho peniaze, všetko ostatné musí ísť bokom – najmä osobné problémy, taký bol zákon prosperujúcej firmy.

Im dvom by však viac pomohlo, keby sa na chvíľu prestali starať o peniaze a začali sa venovať jeden druhému. Ich vzťah bol naozaj komplikovaný.

11

Stretli sa v podniku, kde to mali radi. V bare Primi – už názov svedčil o príma posedení a zábave. Chodili tam blbnúť, celkom uvoľnene, nenútene. Nikto na nikoho nečakal, nikto nebol na nikoho viazaný, nikto sa s nikým neotravoval – jednoducho sa stretlo pár mladých ľudí na nezáväznú zábavu a nezáväzný pokec. Možno aj na viac – nikto z návštevníkov nočného baru nemohol dopredu vedieť, ako akcia dopadne.

Dušan si prisadol k Barborke. Ležérne si prehodil ruku cez jej plecia, aby bolo vidieť, komu patrí. Vedľa neho sa posadil Peter, tiež z firmy. Martinin telefonát v kancelárii nepočul, ale Dušan ho zavolal.

Dali si niečo malé na zobnutie a potom vodku. Občas šampíčko. Potom vodku, a zasa šampíčko... Veď o nič iné nešlo, iba sa v posledný prázdninový víkend zvesiť a zabudnúť na pokašlané leto strávené v kancelárii zarábaním peňazí. Nikto z nich toto leto nebol na dovolenke, firma potrebovala speňažiť množstvo ponúk, a tak pracovali – prázdniny sem, prázdniny tam. O nič iné v tomto meste ani nešlo, iba o zarábanie a občasné míňanie. Hlavne o zarábanie.

Teraz im išlo o míňanie, lebo čo už s takým pokazeným letom vymeneným za prachy. Čím menej sa k podobným akciám dostávali, tým museli byť výdatnejšie.

Barborka zo seba striasla otravnú ruku, aby bolo vidieť, že nepatrí nikomu, hodila do seba pár vodiek, zaliala ich pár pohármi šampanského a po očku sledovala Martinu.

Martina sledovala mobil na stole pred sebou a nervózne bubnovala prstami.

„Ideme sa rozvinúť?“

„Ešte nie, čakám,“ odmietla Martina Barborkin návrh.

Barborka už bola naladená, už by sa zvíjala, ale čakala na kamarátku.

Vtom zazvonil mobil. Martina po ňom lačno chňapla.

„No? Martin? Ty si? Čakám ťa! Čože? Takže nie? To sa nedá? Nemôžeš si to vymeniť? Nie...?“

Martina položila mobil na stôl vedľa pohára s vodkou, chvíľu zaváhala, ale iba chvíľu, a okamžite vymenila mobil za pohár. Prevrátila ho do seba, vydýchla a žmurkla na Barborku.

„A teraz sa môžeme rozvinúť, ten debil má vraj nejakú súrnu prácu na klinike.“

Vstali, zamierili na parket a rozvinuli sa. Ako dve ruže. Dve mladé žiadostivé ruže bažiace po závlahe.

Dušan s kamarátom zamierili k baru. Bolo tam už veľa kamarátov.

„Poď na hajzel,“ navrhla spotená Barborka. Tanec bol dnes naozaj výdatný, chalani naokolo sa snažili.

Martina zložila dekel a rozkročmo si sadla, Barborka zavrela dvere a ostala nad ňou stáť.

„Máš niečo?“ spýtala sa lačno Barborka.

„Jedného,“ sklamane priznala Martina.

„Ja mám trochu prášku.“

„Tak dáme na polovičku.“

Pripálili si džointa a podávali si.

„Ten debil má vraj nejakú súrnu robotu. Nech sa pojebe sám,“ soptila Martina vulgárne zhrubnutým hlasom. Dala si dva šluky za sebou a zabudla podať.

„Daj sem, nie je len tvoj! Ten môj je síce tu, ale... akoby tu ani nebol, chuj jeden. Všímaš si, ako sa ku mne zase správa? Zase sa ožerie pri bare a bude to chcieť do zadku, a potom aby som kloktala... fuj, hovädo! A uznaj sama, Marti, toto má byť láska? Na, tu máš...“

„Raz za život stretnem normálneho chlapa, a on nemá čas! To mi spravil už tretíkrát... tretíkrát!“ drmolila Martina a sťažnosti kamarátky vôbec nepočúvala. „Vieš, čo to znamená? Serie na mňa. Pán veľký doktor, a ani mi to nevie povedať do očí, debil! Na, doraz to.“

Martina jej podala džointa a Barborka si zhlboka potiahla. Popálila si prsty, ale podala ďalej.

„Fak na nich, chujov debilných. A vieš čo, poďme sa zvesiť. Dnes už nechcem o chlapoch ani počuť!“

„Poďme, ale ešte predtým ti nasypem, podaj sklo.“

Barborka rozbalila papierovú skladačku a počkala, kým Martina vylovila z kabelky zrkadielko a papierovú trubičku. Prášok rozsypali do dvoch koľajničiek a každá si šnupla jednu. Zbalili náradie a chvíľu z plných pľúc vdychovali arómu spoločných záchodov.

Dýchali a vzdychali, materiál bol prvotriedny.

Martina sa vymočila, pustila aj Barborku, spláchli za sebou všetko, aj moč, a vypotácali sa na parket.

Boli silné, boli odhodlané rozbiť celé toto hnusné nespravodlivé mesto, kde dve slušné dievčatá nemôžu za živý svet stretnúť dvoch slušných chlapcov. Hľadali ich v záchode nočného baru – čuduj sa svete, oni tam neboli.

12

Vyšetrovateľ zaistil celú škatuľu, ako bola, a technik ju odniesol dolu do auta. Také veľké igelitové vrece nemali, technik škatuľu iba oblapil rukami, navalil si ju na brucho a vypochodoval z kancelárie okresného detektíva.

Burger s Hanzelom sledovali jeho počínanie s neskrývanou nevôľou, lebo veľkým pupkom utieral všetko, čo po páchateľovi na škatuli ešte ostalo, ale aj keby sa mu rozhodli pomôcť a niesli by ju traja, aj tak by už veľa nezachránili. Už ju prenášalo toľko ľudí, že ich snaha o záchranu stôp by sa asi minula účelu.

Vyšetrovateľ musel ísť za okresným vyšetrovateľom a prevziať od neho prípad, teda všetky písomnosti, čo dosiaľ zhromaždil, a im sa vyčkávať nechcelo. Rozlúčili sa podaním ruky a rozdelili sa – vyšetrovateľ za písomnosťami, oni do terénu. Dohodli sa, že poobede sa stretnú a dajú hlavy dokopy, dovtedy bude pátrať každý na vlastnú päsť.

Hanzel zaparkoval na jedinom voľnom mieste v rade stojacich áut. Mali šťastie, boli iba kúsok od miesta činu. Vystúpili a rozhliadli sa.

Obyčajná križovatka na sídlisku – všade zaparkované autá, kúsok trávy, zase autá, chodník, roh paneláka.

„Tam,“ ukázal Burger na hlavnú cestu.

Pár krokov pred nimi boli na asfalte krikľavo oranžovým sprejom namaľované štyri veľké písmená L. Pred pravým predným bol malý krúžok, tiež oranžový. Veľké elká označovali presné miesto, kde stáli kolesá autobusu, krúžok označoval miesto, kde ležalo dieťa.

„No zbohom,“ skonštatoval Hanzel, keď si premeral vzdialenosť krúžku od písmena. „Naozaj iba o vlások.“

„Kolega z okresu hovoril, že decko preliezlo cez trávnik, prešlo pomedzi autá a škatuľa stála opretá o múr paneláka, takže...“ Burger ukázal rukou smer.

Prešli pomedzi autá, prešli cez trávnik.

„Prosím vás pekne, to je vám naozaj zaťažko použiť priechod a chodník?“ rozčúlil sa starší pán na prechádzke. „Dospelí ľudia! Ako sa to majú naučiť tí výrastkovia, keď dospelí im dávajú takýto príklad! Tam, sotva päťdesiat metrov, je aj priechod aj chodník, nevidíte? Musíte šliapať po tráve? Máme jej tu tak málo,“ rozčuľoval sa a nechápavo krútil hlavou.

„Prepáčte, pane,“ zahanbene sa ospravedlňoval Hanzel, „ale my sme tu služobne. Sme z miestneho úradu, robíme obhliadku terénu, viete, tento trávnik sa bude rušiť a vybudujeme tu parkovisko. Zajtra prídu geodeti a budú vymeriavať, my sme tu dnes iba tak... cvične.“

Starší pán sa chytil za hrdlo.

„Parkovisko! Vy ste sa zbláznili! Tak... toto len tak nenechám!“ zavyl a trielil domov k písaciemu stroju sformulovať ostrý protest aj písomne. „Hajzli hnusní...“ začuli detektívi za odchádzajúcim pánom.

Burger zvraštil tvár. Zo starých ľudí by si nikto nemal robiť žarty, polícia už najmenej, ale Hanzelova metóda bola úspešná – terén mali vyčistený a mohli sa venovať vyšetrovaniu, takže kolegov úlet nechal bez komentára.

Na chodníku tesne pri múre paneláka našli namaľovaný oranžový štvorec.

„Tu stála škatuľa,“ skonštatoval Burger a obzrel sa, aby skontroloval trasu plaziaceho sa dieťaťa. Natiahol ruku – všetko sedelo, priamka viedla krížom cez trávnik pomedzi dve autá rovno pod kolesá autobusu.

Hanzel poodstúpil a vzhliadol. Chvíľu mal pocit, že nedovidí na vrch.

„Koľko má?“

„Dvanásť najmenej.“

„To bude fuška.“

„To bude.“

Stáli pri päte aspoň dvanásťposchodového paneláka, presnejšie, panelákového múru, lebo od chodníka až po strechu nebolo jedného balkóna, jedného okna. Koniec dlhého paneláka tak narysoval architekt, čo už. Spodný rad obsadili obchodníci a veľké výkladné sklá pomaľovali reklamami, nad nimi bol pás panelov, to boli asi spoločné priestory, a nad nimi sa začínali okná a balkóny. Nemali konca-kraja. Typický sídliskový panelák, výtvor modernej architektúry.

Prvý obchod boli elektrospotrebiče, ale vchod doň bol kúsok ďalej. Škatuľa bola opretá o vykachličkovaný múr, prvé sklo výkladu elektra sa začínalo o dva panely vľavo.

„Tu za tým vykachličkovaným múrom bude asi sklad hentoho elektra, čo ty na to?“ ukázal Burger na panel pred sebou.

„To je jasné, všetky tieto malé obchodíky sú tak stavané,“ súhlasil Hanzel.

„Poďme to obzrieť zozadu.“

Zozadu bol široký chodník a veľké parkovisko, ktoré zabezpečovalo ľahký prístup zásobovacích áut až k zadným dverám obchodíkov. Žiadny park, tráva, žiadne stromy, iba asfalt a autá.

„Ani sa mu nečudujem, že si tých pár stebiel trávy tak chráni,“ uznal Hanzel dedkovi rozhorčenie. „Veď je tu len samý betón a asfalt.“

Burger pristúpil k prvým dverám a zabúchal. Nič. Zabúchal znova.

„Asi skúsime spredu,“ navrhol Hanzel. „V skladoch teraz nie je nikto.“

Spredu to bolo lepšie, elektro bolo otvorené.

„Dobrý deň, poradím, poslúžim,“ ponúkol sa predavač a rýchlo schoval krížovku pod pult. Pero si nechal na pulte, to sa mohlo.

„My sme...“ Burger vylovil preukaz.

„Idete kvôli tomu decku, však?“

„No.“

„Už tu boli vaši kolegovia, ale nech sa páči.“

„Takže už vás vypočuli?“

„No.“

„Videli ste niečo?“

„Nie, už som to vysvetľoval vašim kolegom. Výklad máme zaprataný tovarom, ja ani nevidím, čo sa vonku deje a kto okolo obchodu prechádza.“

Obzreli sa a museli uznať, že má pravdu.

„Okrem toho ešte som nemal otvorené.“

Burger si pošúchal bradu a zagánil na kolegu. Hanzel prikývol, aj on si uvedomil, že spravili chybu.

„A... kedy otvárate?“

„O deviatej.“

„Aha... no dobre. Boli aj vzadu?“

„Kde vzadu?“ prekvapil sa predavač.

„Vzadu, v sklade.“

„Nie.“

„Môžeme?“

„Kam?“

„Dozadu, do skladu.“

„No...“ zaváhal predavač, „a máte povolenie?“

Burger si vzdychol. Ďalší expert na občianske práva, čo čerpá inšpiráciu z amerických filmov.

„Nemáme, ale môžeme ho mať o hodinu. Prídeme desiati, aj ekonomická kriminálka, a prezrieme si celý sklad aj s faktúrami, dodacími listami a...“

„Dobre, dobre, ja len, že tak sa to hovorí vo filmoch.“

„V mene zákona vás zatýkame. Aj to sa hovorí vo filmoch.“

„Počkajte, zavriem predajňu, aby mi sem niekto nevbehol, viete, ľudia sú svine.“

Vedeli. Počkali.

Pohľadom si premerali sklad, rozmery zodpovedali dvom panelom, ktoré už poznali z obhliadky vonku.

„Váš sklad sa končí vonkajším múrom? Za vami už nič nie je?“

„Nie je, ja som posledný v rade obchodov.“

Na plechových policiach bolo veľa elektrotovaru, žiaden televízor.

„Vy nepredávate televízory?“

„Nie, to je v takejto predajni nepredajné. Svietidlá, žiarovky, káble... Mám tu nejaké rádiá a mikrovlnky, ale televízory nie, to nepredám, na to sú veľkopredajne.“

„Staré škatule od starých televízorov?“

„Načo? Čo by som s tým robil?“

„Iba sa pýtam.“

Popozerali sa a slušne sa poďakovali za ochotu.

„A s potkanmi nemáte problémy?“ spýtal sa Burger na odchode.

„Nie, o tri obchody ďalej majú čerstvé pečivo, načo by žrali káble?“

Predavač im odomkol a vypustil ich von. Prešli pár metrov a sadli si na lavičku. Bola v tieni paneláka, ešte na ňu nepieklo slnko a nebolo im teplo, sedelo sa príjemne. Burger ponúkol cigaretu.

„Aj tebe to zapadlo?“

„Uhm,“ súhlasne prikývol Hanzel a pritom neopatrne sfúkol plamienok parťákovho zapaľovača.

„Kolegu z okresu sme sa spýtali na všetko, ale na to najdôležitejšie nie.“

„Kedy sa to stalo.“

„Presne.“

„Takže sme pred tým predavačom mohli vyzerať ako dvaja...“

„Viem, čo máš na mysli, no zahrali sme to celkom dobre, nič si nevšimol.“

„Edo, ale my fakt nevieme, kedy to decko našli. Až teraz sme sa dozvedeli, že obchody boli ešte pozatvárané.“

„A ani netušíme, odkedy tu tá škatuľa mohla byť, kto všetko ju mohol vidieť a obísť.“

„Vlastne nevieme vôbec nič.“

„Takže...“

„Takže tu iba strácame čas. Poďme na pivo, ja mám dnes orazený obed, bude fašírka a zemiaky nakyslo.“

„Ja tiež.“

„Dáme si fašírku a zaskočíme za vyšetrovákom, pozrieme si spis a na niečom sa dohodneme. Nejaký seriózny plán spoločného postupu, inak budeme iba mútiť vodu.“

Obaja prikývli. Bol to rozumný návrh. Slnko už naberalo obrátky a začali sa potiť, jedno chladené nemôže škodiť.

Vedľa elektra niekto podnikal so ženskou krásou, ale veľmi slušne, zriadil si tam kozmetický salón. Hneď vedľa sa podnikalo s textilom, ďalej so športovými potrebami, potom bola kancelária autoškoly, hneď vedľa potešenie pre potkany – čerstvé pečivo – a za rohom výčap. Honosný názov Zlatý dukát nemal s úrovňou podniku nič spoločné. Obyčajná štvorka, všade špina, nafajčené, smrad, miestni povaľači. Schuti si dali dve pivá, cítili sa tu ako doma.

„Nech sa páči sadnúť, páni, prinesiem,“ ponúkol sa výčapník, lebo ich nepoznal, ale niečo tušil. Výčapníci majú na neznámych hostí nos.

„Vezmeme si sami, sme zvyknutí,“ odmietol Burger a počkal si na načapovanie. Zaplatil, nechal korunu osemdesiat tringelt, vzal si dva mokré krígle a nasledoval kolegu do rohu k záchodom.

Výčapník ich nepoznal, nechodili sem, zato...

„Dobrý deň, pán kapitán,“ ticho sa pozdravil ošumelý krpatý mužíček vychádzajúci z toalety.

„Nazdar,“ odzdravil Burger bez záujmu.

Sadli si, štrngli si a schuti sa napili. Aj mužíček si sadol medzi svojich a niečo pošepol chlapovi vedľa seba. Aj on niečo pošepol prísediacemu vedľa seba.

„Už to vie celý podnik,“ sucho skonštatoval Hanzel.

„Môžem ja za to, že som taký slávny?“ ohradil sa Burger.

Pokojne pili a fajčili, tu im žiadne nebezpečenstvo nehrozilo. Dopili a odporúčali sa. Keď vyšli, celá krčma si vydýchla, bolo to počuť až von.

„Hééj... pán kapitán!“

Mužíček o pol druha hlavy nižší od nich ich dobehol pri čerstvom pečive.

„Vy ste tu kvôli tomu zabitému decku, čo?“

„No.“

„Vraj tu ráno autobus zabil, alebo prizabil, nejaké krpaté decko, čo vylézlo ze škatule.“

„No.“

„Pamätáte si ma?“

„Ty si...“ váhal Burger.

„Malý Muk.“

„Jasné!“ spomenul si Burger. „Igor Kramár, Malý Muk. Tá pichačka v treťom obvode.“

„Presne.“

„Koľko si dostal?“

„Šesť natvrdo.“

„To je dosť.“

„Bola tam podmienka – dva. Aj tú som musel odkrútiť.“

„Tak potom v poriadku. Kedy ťa pustili?“

„Pred pol rokom. Vy ste mi vtedy pomohli.“

„Viem, chceli ťa žalovať za pokus o vraždu, lebo si ho pichol pod rebrá, ale spravili sme to na ubližovačku.“

„Tí na okrese ma zbili ako psa, ale keď ste si ma zebrali vy do kancelárie, tak sa ma už nikto ani nedotkol. A dohodli sme sa, pamatáte sa.“

„Pamätám.“

„Vtedy ste pomohli vy mne, dneska by som mohol ja vám.“

Burger sa usmial.

„Takže si pamätáš staré dobré zvyky.“

„Pamatám.“

„Za koľko?“

„Za padíka.“

Burger sa znova usmial, už mu bolo všetko jasné – Malému Mukovi nešlo ani tak o pomoc spravodlivosti, ako skôr o pivo, na ktoré, ako vždy, nemal. Burger vytiahol služobný preukaz a vylovil bankovku. Podal ju Malému Mukovi. Ruky sa im skoro stretli, ale v poslednej chvíli Burger cukol.

„Ale za padíka by to musel byť tutový tip, poznáš pravidlá.“

Malý Muk smutno sledoval vzďaľujúcu sa bankovku.

„Poznám.“

„Takže?“

„Ale... ten padík...“ skuhral Muk.

„Vieš, že ťa neodrbem. Ak to bude stáť za padíka, je tvoj.“

Malý Muk prehltol a spustil: „Ráno sa bol v Dukáte na hajzli umyť smraďoch Vidlička.“

„To je...?“ nerozumel Burger.

„To je smraďoch Vidlička, bezdomovec, čo býva za barakom pod nakladacou rampou. Zase sa v noci posral.“

Ani Burger, ani Hanzel zatiaľ nerozumeli. Malý Muk to postrehol, a aby sa priblížil k sľúbenej päťdesiatke, začal ochotne vysvetľovať podrobnosti.

„Smraďoch Vidlička, určite ho poznáte, miestny bezdomovec, čo prespáva za týmto barakom pod nakladacou rampou. Na pravej ruke mu chýbajú tri prsty, má iba palec a malíček, ruka mu vyzerá ako vidlička. Neviem, ako sa volá, nikto to nevie, možno to nevie ani sám. Pozná ho tu každý. Má rakovinu brucha, stále serie, v noci pravidelne do gatí a ráno ho výčapník občas pustí na záchod, aby sa umyl. Dnes ráno tu bol zase, umyl sa, vyškemral si nejaké pivo, ale vyhodili sme ho von, lebo fakt strašne smrdel. Hovoril, že všade naokolo sú fízli, aby sme si dali bacha, že vyšetrujú nejaké zabité decko, čo vyliezlo z krabice od televízora a vliezlo pod autobus. Bol sa na to ráno pozrieť, ale vyhnali ho aj tam, lebo zasmradil celú ulicu.“

Muk na chvíľu stíchol.

„No a?“ popohnal ho Burger.

„A ešte povedal, že on tú krabicu videl v noci, videl, ako ju vykladajú z auta.“

Burger s Hanzelom si vymenili pohľady.

„Tú päťdesiatku dostaneš, keď pôjdeš s nami za Vidličkom a zopakuje nám to.“

„To nemôžem!“ ohradil sa Muk. „Nie som bonzák, nemôžem ho natrieť pred fízlami!“

„Tak sa vráť na pivo, nájdeme si ho sami.“

„Počkajte!“ zaúpel Muk. „Doriti...“

Chvíľu sa prepaľovali pohľadmi.

„Môžeš mu povedať, že sme zo sociálky, že sa staráme o opustené deti a toto opustené a zalezené pod autobus nás dnes zaujíma najviac,“ snažil sa mu pomôcť Hanzel.

„No, to určite... vy dvaja, a zo sociálky, vy nemáte doma zrkadlo? Tak dobre, poďte! Kurva aj s tým, to sú kšefty,“ bohoval Malý Muk, ale išiel.

Prešli po obchod so športovými potrebami aj po elektro, minuli oranžový štvorec na chodníku a zahli za roh. Až teraz si všimli, že široký chodník a parkovisko sú v jednej úrovni so zadnou časťou obchodov iba do polovice dĺžky paneláka, potom parkovisko klesá asi o meter pod úroveň skladov, a aby sa dal pohodlne nakladať tovar aj do zadných obchodov, architekt tam naplánoval nakladaciu rampu. Pod ňou bolo dosť miesta nielen pre potkany.

Malý Muk ich priviedol k improvizovanej obývačke vytapetovanej hrubými kartónmi. Aby sa nájomníkovi neprášilo do bytu, zavesil si z nakladacej rampy starú deku a roztrhanú celtu.

„Héj, Vidlička! Drichmeš?“ slušne pozdravil Muk. „Si tam?“

„No...“ zamumlalo niečo spoza deky.

„Vylez!“

„Ťa jebem, spím. Daj pokoj!“

„Vylez, dostaneš liter čuča.“

„Tak počkaj...“

Deka sa zavlnila a zarastený bezdomovec sa štvornožky vyplazil von. V jeho obývačke sa inak chodiť ani nedalo. Prižmúril oči, lebo ostré svetlo ho na chvíľu oslepilo, a slušne ich privítal: „Tak navaľte to čučino!“

„Za chvíľu. Toto sú moji kamaráti, chceli by počuť, čo si videl v noci.“

„Hovno...“

„Dobre, ale hádam si robil aj niečo inšie, nie?“

„Spal som... keď prešli bolesti.“

„A ako to bolo s tou krabicou od televízora? Dajú ti za to na liter... no nie?“ Muk sa spýtavo obrátil na kamarátov policajtov.

„Čučina, nie prachov,“ spresnil Burger.

„Dajte teraz,“ obchodoval Vidlička.

Hanzel zalovil vo vrecku a podal mu bankovku.

„Málo.“

Priložil mu pár drobných.

„A čo som mal vidieť?“ vyzvedal bezdomovec a očami prepočítaval drobné v dlani.

„Jak si ráno v Dukáte hovoril, že tú krabicu niekto vykladal z auta,“ pomáhal mu Muk.

„Jáj... no vykladal, a čo?“

„Tak to zopakuj, ako to bolo od začiatku, nech to počujú aj oni.“

„A prečo?“

„Lebo ti zaplatili liter čuča, ty debil.“

„Jáj.“

Bezdomovec sa vzpriamil a vyškeril sa. Ukázal im zhnité zuby, ale iba horné, dolné to už mali dávno za sebou. Zavial od neho hrozný pach moču, výkalov a zažratej špiny. Keby nemali tréning z pitiev, určite by ich naplo. Naplo ich aj tak a tréning im bol na osoh iba v tom, že pivo v sebe udržali. Aj tak pre istotu o krok ustúpili.

„Išiel som sa vysrať, ja chodím hentam,“ a bezdomovec hodil rukou ku kontajnerom. „Aj tak som nedobehol, kurva aj s tými črevami, zase som si osral gate.“

Detektívi sa obzreli naznačeným smerom. Na polceste medzi bezdomovcovou obývačkou a rohom paneláka stáli na kraji parkoviska kontajnery kryté z troch strán múrikom.

„Nepoznáte nejakého doktora na črevá, furt ma skrúca a serem v jednom kuse, v noci sa tá bolesť už nedá vydržať. Občas ze mňa ide aj krv, nejaký doktor by sa fakt zišiel.“

Neodpovedali.

Pochopil, že jeho črevá ich teraz vôbec nezaujímajú, tak pokračoval.

„Čupel som a vytekalo to ze mna jak ze striekačky... To vám povím, to sú strašné bolesti.“

„To auto!“ popohnal ho Malý Muk.

„No šak hovorím, tak čupel som za kontajnerom, a odrazu prišlo auto. Veľké.“

„Nákladiak?“ Hanzel sa chopil vyšetrovania. Bol si istý, že tento smradľavý nenápadný nočný pozorovateľ im v pátraní určite pomôže.

„Né nákladiak, veľké, ale obyčajné, osobné. Také vysoké hovado čierne, jak to teraz mávajú tí zhovadení zbohatlíci.“

Opis zbohatlíkov už poznali, opis auta ešte nie.

„Aké veľké? Skús to nejako opísať. Podľa čoho by sme ho našli?“

„No veľké! Osobné, ale veľké. Čierne.“

„Kolesá?“

„Veľké, jak od traktora.“

„Takže tereniak?“

„No... niečo také, ale čisté, nebolo špinavé od hliny.“

„Okná?“

„Nemalo okná, to bola jedna veľká čierna plechová guča.“

„Asi dymové sklá,“ pošepol Burger kolegovi.

„A vzadu veľké strieborné výfuky,“ pokračoval bezdomovec.

Aj to je dačo.

„Tie som videl jasne, lebo svietili v tej tme ako...“ Prirovnanie nenašiel, takže im bolo jasné, že iba svietili.

„Ty si ho videl odzadu?“ zapojil sa do vyšetrovania Burger.

„Presne. Tam som tlačil a hentam zaparkovalo to auto,“ ukazoval pozorovateľ. Ako ukazoval, obzerali sa aj policajti. „Videl som ho odzadu.“

„Nejaká zvláštna anténa na streche alebo nálepky na kapote, alebo... Čokoľvek, čo ťa upútalo.“ snažil sa Hanzel.

„Mal som dosť problémov sám so sebou, a nie ešte kukať, akú má anténu. Sral som a zvíjal som sa od bolesti, si uvedomte!“

„Tak dobre. Čo bolo potom?“

„Čo by malo byť?“

„No to auto zaparkovalo – a čo bolo potom?“

„Nezaparkovalo.“

„Mňa z teba drbne,“ posťažoval si Hanzel. „Veď si teraz povedal, že...“

„Ja som nepovedal, že zaparkovalo. Prišlo a postavilo sa hentam. Potom odišlo.“

Hanzel s Burgerom si vymenili pohľady. Obom bolo odrazu jasné, že tento pacient si vyžiada asi špeciálny prístup a nadštandardný prídel trpezlivosti.

„Opíš nám to presnejšie, asi si nerozumieme,“ vyzval ho Burger a milo sa usmial.

„Šecky autá parkujú čelom k sebe a z helikoptéry by to zvrchu vypadalo ako vetvička ihličia, jedno šikmo vedľa druhého... Ozaj, boli ste niekedy v helikoptére? Ja som bol dvakrát na...“

„To auto!“ prerušil ho Malý Muk, lebo teplota stúpala a chuť na pivo tiež.

„No... a tí autá, čo tu parkujú, stoja takto šikmo k sebe, ale toto iba dobehlo, postavilo sa čelom k múru, teda k chodníku, teda k paneláku, a ona vystúpila, vyložila krabicu od televízora a odišla. Neparkovala, preto som sa ohradil, lebo neparkovala, jako ste povedali, to by som vás zavádzal, a to by som nescel. Neparkovala, iba zastala, vyložila krabicu a odišla, tak napochytro.“

Hanzel si vzdychol, Burger vybral cigarety a Malý Muk ukázal na betónový múrik. Posadali si na múrik ako lastovičky, Burger rozdal cigarety, Hanzel zapálil a vyšetrovanie sa mohlo začať odznova.

„Ona neparkovala,“ začal Burger.

„No,“ súhlasil Vidlička.

„Lebo sa nepostavila do radu zaparkovaných áut, ale prešla cez parkovisko a postavila sa kolmo k chodníku.“

„Áno.“

„Kolmo k paneláku.“

„Áno.“

„Na chvíľu.“

„Áno.“

„Vyložila krabicu z auta, vrátila sa a potom odišla.“

„Áno.“

„Nezdržala sa.“

„Ne. Ja by som si dal hlt čučina, počkajte ma tu, ja zbehnem do potravín a...“

„Nikam nezbehneš, vydrž tu s nami! Inak ti vezmem všetky prachy!“

„Dobre.“

„Teraz sa sústreď... hovoríš ona.“

„No.“

„Ona vystúpila, ona vyložila, ona sa vrátila... Kto je to ona?“

„No ona. Šoférka z toho auta.“

„Ona vyložila tú krabicu?“

„No.“

„A bola noc, tma.“

„No.“

„Koľko bolo hodín?“

„Neviem, ja v obývačke hodinky nepoužívam. Odhadom niečo po polnoci. Možno aj dve po polnoci.“

„Dobre. Ako vieš, že to bola ona, teda žena, a nie muž?“

„Vystúpila a mala také rifle, čo sa zarezávajú do riti. Mala veľkú riť, úzke čierne rifle a tenké ixové nohy, čistá kačica. Mala veľké vyfúkané čierne vlasy. Ako sa tomu hovorí...“

„Trvalá?“

„No, tak nejako, ale nechcela, aby jej ich bolo vidieť, tak si ich previazala šatkou, takou tmavou, skoro čiernou, ale aj tak jej trčali. A mala veľké čierne okuliare, aké nosia iba ženy, vypadala jak mucha, jak veľká čierna nočná mucha.“

„Bola noc a mala okuliare?“

„No, aj mne sa to zdalo divné, ale mala ich, a veľké, cez pol ksichtu.“

„Mala bundu? Alebo vetrovku?“

„Nie, mala iba čiernu košeľu, veď je ešte teplo aj v noci. Našťastie pre mňa, aspoň nemrznem.“

„Topánky?“

„Tak tie som si nevšimol.“

„Bola tlstá alebo štíhla, vysoká alebo krpatá? Opíš ju trochu.“

„Videl som ju iba na diaľku a potme, ale bola vysoká, až moc vysoká, a celkom chudá, vlastne veľmi chudá, až na tú ritisko, tú mala vypasovanú...“

„Vek?“

„Štyridsaťdeväť.“

„To vieš ako?“

„Hádam viem, kedy som sa narodil, né!“

„Jej vek!“

„Jáj... A to mám odkiaľ vedieť?“

„Tak ako ti pripadala?“

„Staršia, lebo keď vyberala tú krabicu zo zadného sedadla, tak sa s ňou mordovala, a keď sa vrátila a nasadala, tak sa vrtela a štelovala sa ako... ako ja, keď som seknutý. Mala také pohyby, také... také staršie, neviem to lepšie vysvetliť.“

„Takže podľa teba to bola žena.“

„Určite.“

„A teraz mi opíš jej činnosť, teda čo robila, keď zastala na parkovisku.“

„No ja som tlačil...“

„To už vieme.“

„... a nahol som sa, aby som videl, či by sa neoplatilo zavrieť riť, pobehnúť k nej a vyškemrať nejaké prachy – viete, ja to tak občas robím, vyžobrem si na parkovisku nejaké prachy, ale dostal som kŕč a musel som ostať medzi kontajnermi. Ale videl som, ako vystúpila a otvorila zadné dvere, a vytiahla odtiaľ krabicu od televízora. Vyložila ju na parkovisko, zabuchla dvere na aute a odniesla ju za roh paneláka. Veľmi rýchlo sa vrátila, nasadla a odišla. Veľmi rýchlo.“

„A to je všetko?“

„Všetko, prisahám!“

Obaja detektívi si vymenili veľavravné pohľady. Určite mu mohli veriť, že to tak bolo, určite mu nemohli veriť, že sa to stalo tak rýchlo a že to bolo všetko, čo si všimol. Veď prisahal. Niečo sa medzitým stalo. Išlo o to, ako to z neho dostať, kým ho chytí absťák. Museli konať rýchlo.

„Poznáš ju? Bola tam už niekedy predtým?“ skúsil Burger.

„Nie, nikdy.“

„Ani to auto?“

„Nie.“

„Ani tú krabicu si nikdy nevidel?“

„Nie.“

„Nepoznáš tú ženu, ani to auto, ani tú krabicu.“

„Nie.“

„Prečo?“

„Lebo som sral, veď som vám to už povedal, a bol som ďaleko od nej. A bola tma, veď bola noc.“

„Tak ako vieš, že to bola krabica od televízora?“

Na betónovom múriku zavládlo ticho. Burger si potiahol, odhodil ohorok, zašliapol ho a počkal, kým kolega urobí to isté. Odstúpili od múrika a zagánili na pokojne fajčiaceho bezdomovca. Malý Muk pochopil, že budú problémy, okamžite zoskočil z múrika a postavil sa vedľa nich. V prípade konfliktu chcel byť na strane víťazov. Na múriku ostal sedieť iba Vidlička a poctivo dofajčieval cigaretu až do filtra.

„Počúvaš sa? Ako si mohol vedieť, že je to krabica od televízora?“

„Ja som povedal, že od televízora?“

„Povedal!“

„Ja... som...“ zahabkal, nenašiel výhovorku a konečne si aj sám uvedomil, že klame. „Vy ste policajti, čo?“

„Sme.“

„Boha jeho, nemal som sa s vámi vóbec púšťat do reči. Muk, ty debil, načo si ich sem vodil?“

Muk neodpovedal, už aj on banoval, že sa ponúkol. Slnko pieklo, smädný bol ako ťava a päťdesiatka ešte stále nezmenila majiteľa.

„Spravíme to takto,“ rozhovoril sa Hanzel, „zbalíme milého pána a zavrieme ho za tuláctvo, ojebávanie verejného činiteľa a za zatajovanie dôležitých informácií súvisiacich so závažnou trestnou činnosťou. Inak povedané, Vidlička, ideš do basy!“ zhúkol na bezdomovca.

Vidlička si ešte raz potiahol z filtra, pošúchal si prsty, lebo mu už horeli, až potom odhodil poctivo dofajčenú cigaretu. Na chvíľu sa zamyslel, pokýval nohami a z múrika nezoskočil. Presilu jeden proti trom bol ochotný vydržať.

„A máte tam teplú vodu? A dáte mi tam trikrát denne teplú stravu? A máte tam farebný televízor? A máte tam lekára, čo by sa mi pozrel na to sprosté črevo? Tak viete čo, idem s vami do tej basy. Šľak to trafil!“

Znova pohojdal nohami a vydieračsky sa usmial na Hanzela. Vyškieral sa ako Sam Hawkins z filmu Poklad na Striebornom jazere a myslel si, že ich dobehol.

„A nemáte ešte jednu cigaretu, kamoši?“ hral to na nich s úsmevom.

Burger s Hanzelom si opäť vymenili pohľady, Burger si odpľul, Hanzel si iba vzdychol. Zase sa budú musieť zahrať na zlého a dobrého policajta, inak to s vyškereným debilom nepôjde. Vidlička ich odhadol veľmi zle, toto neboli dobrí policajti na hranie.

„Tak vieš čo?“ spýtal sa Hanzel. „Do basy ťa nezoberieme, to by bola odmena, za trest ostaneš na slobode, ale urobíme to inak – my ti trochu prerovnáme ten tvoj hajloch. Vyhádžeme ti všetky rárohy a zavoláme mestskú políciu, aby ťa dorobila. Nemáš tu čo robiť a zavadziaš, takže ťa vyvezú do prírody. Vyhostíme ťa z mesta a bude po vtákoch!“

Hanzel neváhal, podišiel k deke visiacej z nakladacej rampy a odvalil krajný kameň slúžiaci ako ťažidlo. Odhrnul deku, siahol dnu a vytiahol hŕbu kartónov. Vidlička zoskočil a zabedákal – práve mu zničili posteľ.

„Počkajte, počkajte! Šak sa nejako dohodneme, neondejte sa!“ Zmäkol a odrazu bol komunikatívnejší. Vyskúšal na nich ešte jednu fintu. „Ak dáte ešte na litrík, poviem vám, čo som zistil. Dajte, oplatí sa vám, šak vám to refundujú, ako sa hovorí, ale mne zadarmo nikto nič nedá,“ žobronil.

„Na, tu máš,“ Burger mu nasypal posledné drobné, čo našiel vo vrecku. „To je všetko, ber, alebo vráť, čo sme do teba investovali, a voláme mestskú políciu.“

Rozhodol sa veľmi rýchlo, aj tak získal pár drobných navyše oproti pôvodnej požiadavke.

„Šecko bolo tak, ako som povedal...“

Hanzel sa znova zohol k deke.

„... ale! Počkajte, nechajte tú deku, šak pokračujem! Ale... ona sa vrátila spoza rohu tak rýchlo, že mi napadlo, že tú krabicu iba tak niekde oprela a možno by v nej mohlo byť niečo, čo by sa mi hodilo. Tak som si natiahol gate, tlaky sem, tlaky tam, nejako som to vydržal, a vypotácal som sa spoza kontajnerov. Akurát prechádzala okolo mňa, ale asi ma nevidela, lebo ani nespomalila a na plné gule vyletela z parkoviska. Zašiel som za roh a tá krabica ležala pri múre na chodníku, ale bola prázdna, nič v nej nebolo. Bol na nej iba nápis Grundig a nejaké číslice, a Grundig, to sú televízory, to vie každý debil.“

„Otvoril si ju?“

„Nie, nestihol som, iba som do nej kopol, bola úplne prázdna a kúsok sa posunula.“

„Akože nestihol som! Prečo si nestihol?“

„Chcel som si ju obzrieť aj znútra, ale dostal som taký kŕč, že som sa ledva odplazil do kríkov, a zase to zo mňa striekalo. Keď kŕč povolil, ledva som sa odtackal do spálne, skrútil som sa na posteľ,“ smutne ukázal na kartóny porozhadzované po parkovisku, „a snažil som sa zaspať. Chcel som si ju vziať ráno a spraviť si z nej vankúš, ale ráno tu už boli policajti a nepustili ma k nej, ešte ma aj odohnali, že smrdím.“

Burger s Hanzelom ho prepaľovali pohľadmi a uvažovali, čo im ešte zatajil.

„To je naozaj všetko,“ ubezpečil ich, lebo ich pohľady neveštili nič dobré.

„No,“ zaodŕhal Burger, „povedzme, že ti veríme, ale...“

„To je naozaj všetko!“

„Ale povedal si, že prefrčala tesne vedľa teba.“

„Jáj, na to by som skoro zabudol...“ ošíval sa, „skoro by som zabudol... Ale fakt ešte nemáte aspoň pár drobákov pre chudáka?“

„Ty!“

Hanzel sa nemusel ani zohnúť k deke, stačilo zvraštené čelo, a už aj si spomínal.

„Ako prechádzala vedľa mňa, tak som si všimol, že to jej obrovské auto malo vzadu strieborné písmená.“

„Ty si videl ešpézetku?“

„Čo?“

„Poznávaciu značku!“

„Nie, tie písmená boli hore nad poznávacou značkou.“

„A...? Aké to boli písmená?“

„Veľké G a potom číslo 500. G 500 bez tej čiarky.“

„Aha! A videl si aj predok?“

„Chvíľu, keď cúvala a otáčala sa.“

„Vpredu malo to auto také vodorovné rebrá, hovorí sa tomu maska,“ pomáhal mu Hanzel.

„Ako to viete? Malo!“

„A v strede tej masky bol nejaký znak, však?“

„No bol. Taký kruh a v ňom niečo ako hviezda, taká trojcípa tenká hviezda.“

„Ty nepoznáš autá?“

„Nie. Poznám škodovky, aj to len staré, ale nikdy som žiadne auto nemal, a tie nové, moderné, nepoznám vôbec.“

„Dobre, takže vpredu bol kruh a trojcípa hviezda, a vzadu napísané G 500 striebornými písmenami.“

„No.“

„A pod tým G 500 bola osvetlená biela poznávacia značka. Čo na nej bolo napísané?“

„Veľké M alebo to mohlo byť aj prevrátené M, niečo ako dvojité W, a pár čísel, možno aj písmená, ale tie som nestihol prečítať.“

„Prečo?“

„Lebo pribrzdila a vzadu jej zasvietili dve naozaj silné červené svetlá – a musel som trochu prižmúriť.“

„Naozaj?“

„Naozaj, teraz neklamem!“

Znelo to celkom logicky, ale Burger urobil ešte posledný pokus.

„Dám ti ešte desať korún, ak teraz nezaklameš.“

„Dobre.“

„Dám ti ich, aj keď povieš áno, aj keď povieš nie, ale nesmieš zaklamať.“

„Dobre.“

„Potrebujeme tú poznávaciu značku. Ak si ju videl, povedz nám ju, ak si ju nevidel, priznaj, že si ju nevidel, a nič sa nestane, ale ak si ju vymyslíš iba preto, aby si nám urobil radosť, alebo aby si z nás vytrieskal viac prachov, tak ťa musím upozorniť, že mi po tej poznávacej značke pôjdeme, zoberieme si na pomoc aspoň desať kolegov a tú značku budeme hľadať. No ak zistíme, že si nás oklamal, všetci sem prídu a zbijú ťa tak, že už nikdy v živote nebudeš mať hnačku, lebo sa na mieste poserieš tak, že v tebe neostanú žiadne hovná na najbližšieho pol roka, pochopil si?“

„Pochopil,“ prikývol veľmi vážne, lebo postrehol, že aj oni to myslia veľmi vážne.

„Takže? Videl si tú poznávaciu značku?“

„Videl, ale zapamätal som si iba to jedno písmeno, potom ma osvietilo červené svetlo. Je to pravda a žiadne prachy z vás už ťahať nebudem. Prisahám na svoje zdravie!“

Burger s Hanzelom sa ako na povel rozosmiali. Takejto prísahe sa zvlášť v jeho prípade dalo naozaj veriť.

Burger mu podal bankovku, kývol na kolegu a vykročili. Smraďoch požmolil peniaze medzi prstami a prekvapene pokrčil plecami – toľko peňazí za obyčajný pokec mu už dávno nikto nedal.

„Počkajte!“ zastavil ich. „Ešte niečo! Ako zabrzdila, rozsvietili sa jej nielen dve červené svetlá po bokoch auta, ale aj jedno hore, akoby tesne pod strechou. Všimol som si, že sa jej vzadu niečo hompáľa.“

„Homp...“ nevedel dokončiť Hanzel, lebo vôbec nerozumel, čo má na mysli.

Obaja sa vrátili k bezdomovcovi.

„Čo je to hompáľa?“

„No, ako som povedal, v tej tme to auto vyzeralo, akoby bolo celé z plechu, ale keď pribrzdila a zažalo sa to horné červené svetlo, tak bolo vidieť, že vzadu má okno, ale veľmi čierne, a tesne pod tým svetlom bolo na skle prilepené také to... také... ono sa to oblíže, pricapí na sklo a ono to drží.“

„Prísavka?“

„Taká lízacia prísavka. A na nej bola šnúrka a na tej šnúrke taký pandrlák...“

„Pandrlák?“

„Alebo niečo také. Niečo ako hračka. Opica. Alebo medvedík. Alebo... čo ja viem, čo si to vešajú tí debili do auta.“

„Myslíš nejaký talizman? Nejaká plyšová bábka? Hračka?“

„Z čoho to bolo, ja neviem, ale malo to roztiahnuté ruky a nohy a hojdalo sa to na šnúrke.“

„Aké to bolo veľké?“

„Asi takéto... malé,“ roztiahol ukazovák od palca, ako najviac vedel.

„Farbu si nevi...“

„Bola tma! A zapínal som si gate!“

Burger si vzdychol.

„Koľkokrát sa ešte budeme vracať?“

„Už ani raz. To je naozaj všetko, čo som videl. A díky za prachy, moc ste mi pomohli.“

Burger ho chcel potľapkať po pleci, ale v poslednej chvíli si to rozmyslel. Iba mu povedal: „Ďakujeme ti, Vidlička. Pomôcť ti nevieme, no aspoň neublížime. Mestskú políciu volať nebudeme, poupratuj si to tu a ži si, ako vieš. Ahoj.“

Zvrtli sa a všetci traja odchádzali.

„Čaute, chalani! A ty! Malý Muk! Teba nakopem do riti! Čo mi domov vodíš fízlov, bonzák jeden zasratý!“

Zašli za roh a vyrovnali sa. Päťdesiatka zmenila majiteľa. Malý Muk počas celého vypočúvania bezdomovca nezasahoval a bol ticho, ale niečomu sa priučil. Presne podľa jeho vzoru to na policajtov vyskúšal aj on.

„A nestálo to náhodou za stovku?“

Uhol sa a radšej utekal k výčapu.

Vidlička nasrdene kopol do porozhadzovaných kartónov, ale upratovať a ustieľať si novú posteľ sa mu nechcelo. Zašmátral vo vrecku a požmolil bankovky. Po tvári sa mu rozlial blažený úsmev.

Mohol sa vykašlať na policajtov aj na Malého Muka, aj na rozbitú posteľ. Mohol sa vykašľať aj na lekárov, ani tých nepotreboval, a iba to na policajtov skúšal. Ešte raz kopol do postele a vybral sa do najbližšej samoobsluhy kúpiť si lacnú medicínu, na ktorú bol roky zvyknutý.

Prvú septembrovú noc sa konečne po dlhom čase spokojne a bezbolestne vyspal.

13

Bol čas obeda a Burger s Hanzelom mali pocit, že si ho naozaj zaslúžia. Iba sa trochu poflákali okolo miesta činu, a už mali prvé výsledky. Podľa nich celkom slušné výsledky, hoci hľadať čierny mercedes iba podľa opisu bude fuška, aj tak prvé zistenia boli lepšie ako nič.

Zemiaková omáčka nakyslo im chutila a vychutnávali si ju, veď stretnutie s vyšetrovateľom si naplánovali až poobede, čo mohlo byť aj o druhej, takže v pohode stíhali aj jedno chladené, aj prípravu na stanovenie plánu spoločného postupu.

O tri poschodia vyššie v kancelárii stoštyridsaťjeden sa chystal naobedovať aj detektív Krauz. Obed si neorazil, lebo v pondelok si pravidelne nosil zvyšky z nedeľného obeda. V mikrovlnke si ožiaril kuracie stehno a kopec ryže. Dve uhorky už predtým z plastovej misky vybral, lebo ožiarené horúce uhorky mu nechutili. Urobil to iba raz – zabudol na ne, ale od hnusu mu zvraštilo tvár, a odvtedy si dával pozor.

Chosé za celé doobedie nezmenil polohu v kresle a nehodlal tak urobiť ani na obed. Iba si zapálil novú cigaretu.

„Nežerieš už dobrý mesiac,“ zamrmlal si popod nos Krauz a strážil mikrovlnku, aby stehno nebolo veľmi horúce.

„Dva. Celé leto,“ opravil ho driemajúci Chosé.

„Vredy?“

„Figúra.“

„Nová ponuka na titulnú stránku Playboya?“

„Keď tebe, Riško môj milený, zbytočne vtipný, stúpne hmotnosť nad metrák a potencia klesne úmerne k tomu, tiež sa spamätáš. Uvedom si, že máme cez štyridsaťpäť, blížime sa k päťdesiatke, a to je najhorší vek na potenciu.“

„Prečo?“

„Lebo oči by jedli, ale ten všivák už začína byť tvrdohlavý.“

„Pokiaľ je tvrdohlavý...“ mykol plecom Krauz.

„Pokiaľ je tvrdohlavý, tak okej, všetko v poriadku, ale začína byť aj zanovitý a neposlušný, a to je horšie. Nehovor mi, že sa ti občas nestáva, že...“

„Nestáva.“

„Nevstáva?“

„Nestáva... som povedal.“

„Tak kecáš!“

„Tak kecám, ale znášam to zatiaľ dobre. Občas aj s humorom,“ priznal sa Krauz.

„Aj mne sa občas smejú. To máš pravdu, zvlášť tie okolo dvaciny, tie tomu ešte vôbec nerozumejú a nechcú to pochopiť.“

„Tak si priplať o hodinu dlhšie.“

„To nepomáha, monotónny pohyb je niečo ako drcanie podvalov vo vlaku... rýchlo uspáva...“

„Aj to sa ti už stalo?“

„Minule...“ nerozvádzal ďalej Chosé.

„Tak sa daj na tenis, ty skrachovaná potencia! Ehm, prepáč, chcel som povedať existencia.“

Mikrovlnka cinkla a otvorili sa dvierka. Krauz vybral stehno, hánkami skontroloval povrchovú teplotu, súhlasne prikývol a rozložil sa na stole.

„Začiatkom júla som zbalil jednu veterinárku,“ využil chvíľu ticha Chosé a začal sa sťažovať, „čerstvá absolventka s deckom, slobodná mamička, ale kus, ti hovorím, naozaj kus, čierne vlasy až po zadok, postava ako z rozprávky, ksichtík ako Snehulienka a sedem trpaslíkov.“

„Viem, dotiahol si ju aj k Jumbovi,“ mumlal s plnými ústami Krauz.

„Vlastne si ju videl, máš pravdu, Richard.“

„Ksicht mala jak tých sedem trpaslíkov, ale bez Snehulienky.“

„Náhodou celkom dobrá, hovorí z teba čistá závisť!“

„Nie, radosť.“

„Prečo radosť? Aká radosť?“

„Že si ju zbalil ty. Ušetril si ma.“

„Zase až také hrozné to nebolo!“

„Nebolo, uznávam, ale už tuším, čo bude nasledovať.“

„Ani netušíš. Raz sme boli u Jumba, dvakrát na večeri a pozvala ma k sebe domov. Normálne som začal, ako to mám odskúšané, najprv hore, potom dolu, rozbalil som si ju... a katastrofa. U mňa dolu ani ťuk. Začal som sa potiť, dusiť, točila sa mi hlava, jazyk som už mal skoro zodraný, prostredník ostrúhaný do špica a... nič. A nič až do konca. Keď som odchádzal, ešte ma aj medzi dverami pohladkala po líci a povedala mi, aby som si z toho nič nerobil, že sa to v mojom veku občas stáva. No chápeš to!? Taký trapas! A vtedy som si povedal, že dosť! Musím schudnúť späť na mojich osemdesiatpäť a prestal som žrať!“ Chosé buchol zovretou päsťou po operadle kresla a lačno zagánil na Krauzovo nedojedené stehno.

„A prečo mi to hovoríš až teraz? Prečo si sa nezdôveril najlepšiemu kamarátovi? Celé leto si bol kde?“

„Tu, ale hanbil som sa ti priznať.“

„Si normálny? Po toľkých rokoch, čo spolu robíme? Neboj sa, poznám jedného urológa, zavolám mu. Spraví ti hormonálne testy a dá ťa do formy, uvidíš.“

„Vážne?“ ožil Chosé. „Prepáč, že som sa skôr neozval, fakt som sa hanbil.“

„Tak sa nehanbi, v našom veku je to naozaj normálne. To ja som bol minule...“

Chosé sa už nedozvedel, kde bol jeho parťák minule a čo všetko zažil, lebo sa rozleteli dvere a druhý raz v tento pekný pohodový pondelok im radosť pokazil vlastný šéf.

„Ste tu iba vy dvaja?“ pozdravil a vošiel. Aj dvere za sebou zavrel.

„My,“ súhlasil Chosé. „Burgera s Hanzelom si vyštval na okres preveriť to zrazené decko, Váňa s Kukynom sú na súde, Petra s Filipom sú... ani neviem kde, a my píšeme tú správu o najzávažnejších neobjasnených vraždách za posledných desať rokov. Do stredy to má byť na prezídiu.“

„Tak sa na to vykašlite.“

„No počkaj!“ ohradil sa Krauz s plnými ústami. „Drbeme sa s tým už týždeň a teraz sa na to máme vykašľať? A kto to za nás dopíše? Hádam nám nechceš povedať, že si to páni na prezídiu rozmysleli a už nič nechcú? Alebo máš pre nás ešte horšiu správu – máme nový prípad? Tak to si fakt mohol radšej ostať v tom Chorvátsku! Jak nám tu bolo bez teba dobre...“

„Možno bolo, ale všetko sa raz skončí.“

„Bohužiaľ.“

„Ozvali sa nám Maďari.“

„Tí dvaja noví čašníci od Jumba?“

„Nie, Rišo, maďarskí kolegovia. Majú tam nejakú zhovädenú brutálnu vraždu.“

„To je dobre, nech si ju len nechajú.“

„... a potrebujú helfnúť.“

„To je niečo iné. Dojeme, dopíšeme a vo štvrtok sa na to pozrieme,“ lebedil si Krauz.

„Pipulu vo štvrtok! Hneď!“

„Čo hneď? Čo to používaš za cudzie slová? Tu si na polícii, Šani, sa spamätaj...“

„Hneď, lebo to ide cez šéfa kraja. Osobné kontakty s budapeštianskym riaditeľom polície, veď to poznáte, nevyhneme sa tomu.“

„Tak to daj niekomu z vedľajšej kancelárie,“ zašomral Chosé z kresla.

„Nejde to, riaditeľ chce vás dvoch. Vraj ide o medzinárodnú prestíž.“

„Tak nech nám dá medzinárodné platy. Aj dva. Potom sa mu pozrieme na tú prestíž.“

„Tak to si vybavte s ním a s odbormi, ja mám pre vás iba jeden jediný odkaz. Sedemnásť kilometrov od Rajky našli v poli pohodené holé zmasakrované dievča, vraj sila aj na skúsených harcovníkov, fotky som ešte nevidel, ale verím im. Maďarom žiadne dievča nechýba, tak požiadali o urýchlenú pomoc nás a Rakúšanov. Fero s Vladom už išli na priechod do Rajky, prevezmú fotografie a prvotné informácie a my musíme preveriť naše čerstvé nezvestnosti a pomôcť, ako sa dá. Prajem ti dobrú chuť a vrhnite sa na to!“

„Ďakujem,“ poďakoval Krauz, „už sa vrháme.“ A pokojne si vložil do úst ďalší kúsok.

Chosé sa posunul v kresle trochu vyššie, lebo už mal otlačený zadok, a načiahol sa za ďalšou cigaretou.

„A nepolámte si nohy, keď sa budete ponáhľať, bola by vás škoda,“ upozornil ich Mayor a zamieril k dverám. „O hodinu bude chcieť prvé výsledky, tak bacha, nepodceňujte medzinárodnú spoluprácu a krajského šéfa,“ podpichol ich na rozlúčku a naozaj odišiel bez toho, aby tresol dverami.

„Maďari,“ vzdychol si Krauz a pokojne dojedal.

„Už nie sme v Rakúsko-Uhorsku, kašlime na nich, kompl, nech sa trápia sami,“ súhlasil Chosé.

Krauz sa načiahol za telefónom, chvíľu počkal, potom vyťukal klapku.

„Čo ma preháňaš?“ dychčal Mayor. „Ešte som ani nestihol dobehnúť do kancelárie!“

„Vlastne tam ešte ani nie si, tak polož, zavolám ti o dve minúty.“

„Neser ma aj ty a hovor, čo chceš?“

„A čo vlastne máme preveriť? Veď si nám nič nepovedal, zdúchol si bez inštrukcií!“

„Dievča vo veku asi dvadsaťpäť rokov, mladá, štíhla, ešte predvčerom pekná. Dlhé hnedé vlasy až na lopatky, modré oči. Čerstvá, odhadujú to tak na dvanásť hodín, teda v noci z nedele na pondelok.“

„Ale to ešte ani oni nemôžu vedieť, či nie je od nich, veď kto by hlásil nezvestnosť baby v jej veku po necelom dni? Načo robia paniku, ešte k tomu medzinárodnú? Pokojne to môže byť Maďarka, a iba zbytočne sekírujú!“

„Tak preverte, čo od vás riaditeľ chce, preverte oddelenie pátrania a okresy, a je vymaľované. Aj negatívny výsledok je výsledok, a ten im oznámime, nie?“

„Aha...“ pochopil Krauz a položil.

Pokojne sa pustil do zvyškov ryže.

„No?“ zaujímal sa Chosé, ale iba chabo a na pol ucha.

„Nehorí. Hľadajú nejaké mladé dievča, máme im oznámiť, že nie je od nás, a to je všetko. Maďari... však ich poznáš, bez nás sú stratení, ani Budapešť by si sami nepostavili.“

Krauz pokojne dojedal, Chosé pokojne dofajčieval. Za oknami pokojne plynul skoro letný slnečný deň. Krásna pohodička.

Krauz dojedol a Chosé dofajčil.

„Niečo by sme predsa len mali...“ začal Krauz a utieral si kútiky úst.

„Načo?“

„Je to krajského akcia, aby nezúril.“

„Bóže... tak dobre,“ súhlasil neochotne Chosé.

„Poď obtelefonovať okresy, ja skočím na pátranie, či nemajú niečo nové,“ navrhol Krauz.

„Figu borovú, ty si telefonuj a na pátranie skočím ja, majú tam na zácvik takú mladučkú blondínočku.“

„Veď si mi pred chvíľou povedal, že si už impotent.“

„Nie impotent, iba sa s ním občas neviem dohodnúť, a to je rozdiel! Okrem toho som cez leto schudol štyri kilá, možno to už bude fungovať.“

„Tak zmizni, ty vychrtlík.“

Krauz obtelefonoval všetky okresné operačné strediská a požiadal ich, aby preverili na svojich obvodných oddeleniach, či nebola nahlásená čerstvá nezvestnosť mladého dievčaťa, a dal im stručný opis. Skončil v momente, keď sa vrátil Chosé.

„No?“

„Nič. Richard, majú tam v pátraní nezvestných dvoch chlapov a jedno dvanásťročné dievča, ale to je blond, ostrihané na chlapca a zdrhlo z decáka. Aj dve neznáme zhnité mŕtvoly z Dunaja, ale tie asi priplávali zhora. Inak nič čerstvé, na náš opis sa nič nehodí.“

„A tá stážistka?“

„Asi z toho nič nebude,“ zosmutnel Chosé a zvalil sa na svoje miesto v kúte.

„Prečo myslíš?“

„Povedala mi: Ujo, utrite si čelo, nejako sa potíte.“

„Aha.“

„Čo aha! Nepotím sa, schudol som štyri kilá! Krava jedna sprostá... blonďavá... pehavá... Douchová!“ čertil sa Chosé. „A ty? Čo si zistil?“ zaujímala ho aj robota, keď sa vydýchal.

„Okresné operačné nemajú nič nahlásené, ale preveria obvody a dajú vedieť.“

„Výborne, takže sa pracuje,“ zajasal Chosé a pohodlne si prehodil nohy krížom.

Krauz si poupratoval stôl, prázdnu misku aj s igelitkou odložil do skrine, opakom dlane pozhŕňal zrnká ryže na zem a brnkol do klávesnice, aby mu zmizol šetrič obrazovky a ukázal sa rozpísaný text.

„Budeme pracovať na tej správe?“ zaujímal sa Chosé a opakom ruky si utrel prepotené čelo. Potil sa ako kôň, lebo zbehol dve poschodia dolu a potom vybehol dve hore.

„Uhm,“ súhlasil Krauz a pomaly začal písať. Pomalé monotónne ťuky-ťuk sa rozľahlo kanceláriou.

Chosé sa uložil ešte pohodlnejšie, privrel oči a slastne zamľaskal. Monotónne zvuky a občas aj pohyby ho v poslednom čase celkom spoľahlivo uvádzali do stavu blaženého spánku.

14

Krauz písal a Chosé mu z kresla výdatne pomáhal. Krauz musel občas zacmukať, lebo kolegov chrapot mohol prilákať nejakého funkcionára prechádzajúceho po chodbe, a nepozvanú návštevu tohto typu teraz naozaj nepotreboval. Bol už skoro na konci správy a chcel ju dnes dokončiť.

Burger s Hanzelom preleteli kanceláriou, ostal po nich iba pach kyslých zemiakov a svetlého piva. Zašvitorili niečo, že sa idú na vyšetrovačku dohodnúť na pláne spoločného postupu, a vypadli, ale Krauz ich ani neregistroval a Chosé... ich ani nemohol registrovať.

Krauzovi zazvonil telefón.

„No!?“ osopil sa na slúchadlo, lebo práve formuloval v hlave posledné vysoko hlboké myšlienky, ktoré mali opodstatniť a odôvodniť nepriaznivý počet nevyriešených vrážd v minulom roku.

„Volám detektíva Krauza.“

„Voláš dobre.“

„Poručík Vrábel, Staré Mesto.“

„Počúvam ťa, kolega.“

„Si volal nášmu operačnému, že hľadáte nejakú vysokoškoláčku.“

„No... nehľadáme ju my, ale Maďari, a neviem, či je to vysokoškoláčka. Jednoducho preverujem nezvestnosti. Ide im, teda Maďarom, o mladé dievča vo veku vysokoškoláčky, vraj tam majú nejakú mŕtvolu a nevedia si s tým rady.“

„Tak tieto podrobnosti ja neovládam, ale volal nám na stálu službu operačný a my tu jedno oznámenie evidujeme.“

„Krista jeho, počkaj...“

Krauz sa odsunul od počítača a smutne zagánil na obrazovku. Už to skoro mal. Keby mu dali ešte aspoň polhodinku, mohlo byť všetko krásne odôvodnené a všetky dosiahnuté pozitíva a hlavne negatíva logicky vysvetlené. Ale čo mal robiť? Musel urobiť niečo ako myšlienkovú interrupciu a preorientovať sa na nový problém.

„No, už mám ceruzku a papier, už môžeš.“

„Nejaká Martina Mrázová, študentka vysokej školy, nám prišla oznámiť nezvestnosť spolužiačky, kamarátky.“

„Meno?“

„Martina Mrázová, študent...“

„Tej kamarátky!“

„Barbora Mravcová.“

„Vek?“

„Ktorej?“

„Barbory... nezvestnej.“

„Dvadsaťtri.“

„Tá druhá?“

„Tiež dvadsaťtri.“

„Tak čo sa pýtaš ktorej?“

„Pre istotu, aby nedošlo k zámene.“

„K akej? Veď majú obe rov...“ ale Krauz nedopovedal, lebo si uvedomil, že chalan na druhom konci môže byť po dvadsaťštvorke, a má toho asi plné zuby, a myslí mu to už úplne inak ako vyspatému Krauzovi. „Dobre. Ako ju opísala?“

„Mladá, pekná, dlhé hnedé vlasy, modré oči, oblečené mala...“

„To ani nemusíš, tá mŕtvola je úplne nahá.“

„Tak dobre. A čo mám s ňou teraz robiť?“

„S kým?“

„No s ňou, s tou oznamovateľkou.“

„Ona je ešte u teba?“

„Je tu dolu, na stálej službe. Spisujú zápisnicu.“

Krauz zaváhal.

„Tak vieš čo? Podrž nám ju tam, niekoho pošlem a zoberieme si ju.“

„To som chcel počuť, čakáme vás,“ zajasal poručík. Ak si niečo prevezme nadriadený útvar, o to menej roboty ostane pre nich.

Krauz položil a prebehol očami poznámky. Vek a postava by sa zhodovali, vlasy a farba očí tiež, ale... bože, koľko je takých báb na svete? A v Maďarsku? A v Rakúsku? Prečo by mala byť práve od nás? To sa nejako vysvetlí, určite sa to nejako vysvetlí, a horúci zemiak ostane na Dolnej zemi, presne, ako si to všetci želajú. Krauz si bol istý, že je to iba zhoda okolností.

„Chosé...“ skúsil Krauz tichučko.

„Nespím, však spolu píšeme správu, né? Všetko som počul.“ Pomrvil sa Chosé a neochotne otvoril jedno oko.

„Sadni do auta a privez ju sem. Vyplieskame ju po papuli, a ono ju to prejde, oznamovať iba tak z ničoho nič nejakú nezvestnosť spolužiačky.“

„Som za. Ideš so mnou?“

„Nájdi si niekoho, ja som pár viet od konca, musím to dopísať. Keby náhodou... už sa k tomu nedostaneme.“

„Žiadne náhodou. Vraždu majú Maďari, je to ich problém, ty len pekne píš a ja sa idem previezť. Spoľahni sa na mňa, vybavím to jedna báseň, všetko dobre dopadne.“

Lenže človek mieni a Pánboh mení... ono je to na oddelení vrážd presne také isté ako všade inde na svete.

15

Porada u vyšetrovateľa bola rýchla a vecná, také mali detektívi radi. Vlastne to bola iba taká mikroporada. Bol prítomní iba vyšetrovateľ, Burger a Hanzel, zatiaľ nikoho iného nepotrebovali.

„Čas?“ prekvapil sa vyšetrovateľ. „Myslel som si, že takéto detaily už viete. Vodič autobusu mal príchod na zastávku o nula sedem, nula deväť. Ako sám povedal, išiel podľa grafikonu, takže čas máme ustálený skoro na minútu.“

„Ráno tam muselo byť plno svedkov,“ zahovoril ich chybu Burger.

„Máš pravdu, plno, to znamená ani jeden použiteľný. Tú škatuľu určite videli všetci, čo išli okolo, ale nikto jej nevenoval pozornosť. Škatuľa od televízora opretá o múr elektropredajne je asi taká nápadná ako lyže opreté o búdu vlekára.“

„Výstižné prirovnanie,“ súhlasil Burger.

„Z toho paneláka muselo ráno vychádzať niekoľko desiatok, možno stoviek nájomníkov, bude ich treba preveriť. To bude úloha číslo jeden.“

„Píšeme si,“ súhlasil Burger a kývol bradou ku kolegovi. Hanzel si otvoril poznámkový zošit a začal písať úlohy.

„Dolu sú nejaké predajne,“ pokračoval vyšetrovateľ.

„Sú, ale všetky otvárajú o deviatej a krčmu za rohom o desiatej, ráno o siedmej tam nebolo ani nohy.“

„Dobre, aj to je dôležité zistenie.“

„Trochu sme sa poflákali po okolí. Tú škatuľu tam niekto priniesol v noci, asi po polnoci, takže bude treba preveriť nočných psičkárov, či niečo nevideli.“

„Počkaj, píšem si,“ pre zmenu si úlohu poznačil vyšetrovateľ, „dám to do plánu spoločného postupu. Čo ešte?“

„Prevetráme miestnych bezdomovcov a nočných vtákov z krčmy. Je teplo, možno nejaký zdriemol po záverečnej na lavičke a niečo videl.“

„Píšem si...“

„Ostatné úlohy ti doplníme, až keď si preveríme nejaké informácie.“

„Máte nejaké informácie?“ zaujímal sa vyšetrovateľ.

„Máme, ale zatiaľ iba nepotvrdené.“

„Tak nezabudnite napísať záznam, nech mám čo založiť do spisu.“

„Neboj sa, napíšeme.“

„Ešte jedna vec...“ zamyslel sa vyšetrovateľ.

„No?“

„Ja začnem triediť stopy a písať dožiadania na expertízny ústav a vy by ste mohli skočiť do nemocnice. Už som tam volal, potrebujem krv toho dieťaťa na porovnanie s krvnými stopami z kameňa a zo škatule. Zabehnite za lekármi a prineste mi ampulku, a keď tam už budete, podebatujte s ošetrujúcim lekárom, aké presné zranenia to decko má a v akom je ohrození.“

„To sme chceli spraviť tak či tak, chceme si ho pozrieť na vlastné oči. Ak sa ho niekto pokúsil zavraždiť, musíme vidieť rozsah zranení. Ak to bude potrebné, vezmeme aj Lengyela, nech nám opíše mechanizmus vzniku a závažnosť poranení.“

„Výborný nápad! Píšem vám to do úloh.“

Vyšetrovateľ bol spokojný, mal čo písať.

A detektívi boli tiež spokojní, mohli vypadnúť do terénu.

16

Krauz dopisoval posledné vety, keď sa do kancelárie vovalil Chosé v sprievode peknej vysokoškoláčky.

„Nech sa páči, slečna Martinka,“ rozplýval sa Chosé a teatrálnym gestom si ju uložil do kresla v rohu.

Krauz na nich zagánil, bol iba kúsok od cieľa, iba pár viet, ale v ich prítomnosti sa už pokračovať nedalo. Uložil text, zavrel súbor a vypol počítač – bol realista a dobre vedel, že dnes už správu nedopíše.

„Ja som naozaj prekvapená... a unesená,“ žaslo dievča a zarazene sa obzeralo po kancelárii. „Ďakujem veľmi pekne,“ usmiala sa na Chosého a prijala ponúknuté kreslo.

„Unesená?“ pre zmenu zahral prekvapeného Krauz. „Ja som si myslel, že to tá druhá.“

„Iste, iste, veď viete, ako som to myslela,“ bránilo sa prekvapené dievča.

„Tak to teda neviem.“

„No, že som prekvapená, ako sa staráte a akí ste všetci ku mne milí. Ja som sa bála prísť, že ma policajti vyženú, že obťažujem s takou chu... ehm, malichernosťou, ale vidím, že pomery na polícii sa naozaj zmenili. Preto som povedala, že som akože unesená. Okrem toho ani tá druhá, teda Barborka, nie je unesená, to som nepovedala! Alebo...“ zaváhala a skúmavo si premerala toho nepríjemného odmeraného policajta pri počítači, „vy už niečo viete? Je to únos?“

„Nie, to nie,“ zháčil sa Krauz v obave, že povedal niečo unáhlené. „Zatiaľ nevieme nič.“

„Dáte si niečo?“ ponúkol sa Chosé a zagánil na kolegu, nech okamžite prestane s tvrdým výsluchom, veď si, chúďatko, ešte ani poriadne nesadlo. „Máte na niečo chuť?“

Slečna v kresle zaváhala.

„A... čo máte na mysli?“ zašvitorilo dievča a cudne sklopilo oči.

„No, na mysli by som toho mal,“ prijal jej hru Chosé a tiež švitoril, „ale teraz mi išlo skôr o kávičku či...“

„Jednu by som si aj dala, ak nebudem obťažovať.“

Chosé postavil na kávu.

„Ste hladná?“

„No...“

„Niečo ste spomínali – že ste na polícii strávili dve hodiny, tak nech sa páči banánik a napolitánka...“ Chosé siahol pod Váňov stôl a drzo nekolegiálne mu ukradol niečo z jeho zásob.

Krauz zvesil plecia, nechápavo zagánil na Chosého. Asi mu fakt šibe a bude potrebovať vyšetrenie u urológa. Možno aj hormonálnu liečbu.

„Fajčíte?“

„Áno.“

Krauz mal sto chutí prekaziť Chosému tokanie a spýtať sa ich, ako to s tým fajčením myslia, ale zdržal sa, nech sa dievča nehanbí už od začiatku.

„Ale teraz nie, neskôr, až ku kávičke,“ spresnila vysokoškoláčka a olúpala si banán. Keď si ho vložila do úst a jemne odhryzla, Chosé zaťal zuby, až mu navreli na krku žily, a musel sa odvrátiť, lebo mu zapracovala fantázia. Dievča to postrehlo a vložilo si ho do úst zase.

Krauz sa nadýchol, ale po zrelej úvahe aj vyfučal, nechal ju bez napomenutia. Keď si to Chosé tak pekne rozohral, nech si ju aj dokončí, asi už so slečnou nadviazali kontakt cestou v aute a nebude im prekážať. Bude mu kryť chrbát, keby ho chcela... povedzme napadnúť odzadu. Keby ju on chcel napadnúť odzadu, Krauz mal premyslený plán rýchleho úniku do neďalekej krčmy. Tiež nemusí všetko vidieť do konca.

Zatiaľ iba blbli, ako vždy. Ako už veľakrát predtým, ako skoro s každou peknou stránkou v ich kancelárii. A ak pekná stránka mala zmysel pre humor, bavili sa všetci. Táto mala a aj sa bavila. Krauz a Chosé dobre vedeli, že zatiaľ je to iba žart, to podstatné malo iba prísť. Muselo prísť, a to už o chvíľu.

„Takže,“ začal Chosé a posadil sa vedľa nej do kresla. Obaja sa natočili bližšie k sebe, aby si videli do tváre. Krauza nechali za stolom, prestali si ho všímať. „Takže, kde by sme začali?“

Vo varnej kanvici zasyčala voda.

„Pán kolega, prosím ťa, zalial by si nám...“

Krauz poslušne vstal a zalial im kávu. Tretiu šálku kolega nepripravil – Krauzovi to neprekážalo, kávu aj tak nepil, ale hnevalo ho, že sa ani neopýtal, aspoň zo slušnosti, a iba tak si z neho urobil lokaja. Vlastne ho to ani tak veľmi nehnevalo, Chosému išla karta, tak prečo by mu niečo kazil. Obslúžil ich a nenápadne si sadol späť za stôl, ticho a nenápadne, bez zbytočného rámusu, aby ich nerušil.

Chvíľu miešali, potom dosladili, potom usrkli, potom Chosé ponúkol cigaretu a galantne pripálil, napokon už mohli začať. Krauz dúfal, že konečne začnú.

„Nech sa páči,“ vyzval ju Chosé, „máte sólo, slečna.“

„No... naposledy som Barborku videla v sobotu, vlastne v nedeľu nadránom. Ono to bolo tak, všetko sa začalo v bare Primi...“

Krauz si prichystal ceruzku a papier, lebo Chosé mal plné ruky roboty – práve jej podával popolník, aby mohla odklepnúť.

17

V bare Primi skapal pes. Dušan s Petrom stretli pri bare ďalších kamarátov a dávali si. Martina s Barborkou to chvíľu vyskúšali sólo, ale väčšina chalanov tam bola s niekým. Pred polnocou polovica osadenstva odišla na ozajstnú diskotéku alebo domov do postele. Niektorí do postele a potom domov.

„Riadna nuda,“ zafrflala Martina a exla zvyšok šampanského.

„Poďme niekam,“ navrhla Barborka.

„Kam? Samy dve? Bez prachov? Dnes fakt nemám náladu na lov v mútnych vodách. Ten môj debil operuje a Dušan aspoň platí, kam by sme chodili?“

„Niekam, mňa to tu už nebaví... Aj keď platí, ale drbe na mňa, vidíš to!“

„Barbi, seď a nestrečkuj...“

„Čo nestrečkuj? Aspoň vidíš, že som mala pravdu.“

Martina si vzdychla, lebo videla, že má pravdu, ale na druhej strane sa jej bez peňazí nikam chodiť nechcelo.

„Čaute, baby!“

Obe sa strhli a obzreli sa.

„Nodoriti!“ privítala Martina prepad odzadu. „Ty čo tu robíš, Nevill? Nevidela som ťa dva týždne!“

„Robota, robota a zas len robota...“

„Nenadávaj, je sobota!“

„... a robota. Odkedy skladáš básničky? Martina, celkom dobre sa ti to rýmuje. Čo tu stvárate?“

„Nudíme sa,“ zasiahla do debaty Barborka.

„Aj my, preto odchádzame aj s Davidom do Baroka. Davida poznáte, nie?“

„Jasnačka, od leta, nepamätáš? Čau, David!“

David ničomu nerozumel, ale slovo čau poznal a zareagoval – kývol im a usmial sa.

„Čaute, baby,“ vykoktal so silným írskym prízvukom.

„Kam to idete?“ spýtala sa Martina.

„Do Baroka, na loď, mohla by tam byť dobrá tlačenica. Idete s nami?“

„Sme tu s Dušanom a Petrom,“ namietla Martina a naozaj nevedela, čo spraviť. Ponuka to bola lákavá, ale nechať tu Dušana a Petra iba tak...

„Tak ich pozdravujte, my letíme,“ ponáhľal sa Nevill.

„Počkajte nás,“ dostala nápad Barborka. „Počkajte, iba sa s nimi rozlúčime a ideme s vami!“

Martine sa nápad nepáčil, ale nestihla ju zastaviť, kamoška vstala tak svižne, že prekvapila nielen ju.

„Čo je!? Kam tak letíš?“ uhol sa prekvapený Nevill, lebo ho skoro zhodila.

Barborka ho ani neregistrovala a svižným, skoro pevným krokom mierila k barovému pultu. Dušan nastoknutý na vysokej stoličke sa na potľapkanie po pleci mľandravo otočil, chvíľu ju počúval, potom pokrútil hlavou a chcel sa opäť venovať baru, lenže Barborka ho zvrtla späť a niečo mu dosť dôrazne vysvetľovala.

„Boha,“ zastonala Martina, „z toho nekuká nič dobré.“

„Aj mne sa zdá,“ súhlasil Nevill. „Radšej by som už išiel. Nechce sa mi hádať s Dušanom...“

„No,“ súhlasila Martina.

„... ani s nikým od baru. Už dosť pili. Vieš čo, Martina, keď sa rozhodnete, tak vás čakáme v Baroku, keď nie, nič sa nedeje. My už radšej pôjdeme, čau.“

Nevill s Davidom sa rýchlo rozlúčili a vypadli z baru.

Situácia pri barovom pulte sa medzitým komplikovala a Martina ju pozorovala s nevôľou, potom s obavami, a keď Dušan zoskočil z barovej stoličky a zdrapol Barborku za plece a dosť neomalene ju strhol späť, vstala a vybehla kamarátke na pomoc.

„Dušan! Prestaň!“ dobehla k nim Martina a zasiahla, skôr než by došlo k incidentu.

Dušan na chvíľu zaváhal, potom sa rozhodol vyjednávať.

„Čo je vám? Čo vám tu chýba? Kam sa drbete? Sadnite si, pošlem vám tam ďalšiu fľašu šampíčka, tak sa neštorcujte a ostaňte. My dopijeme a ideme k vám.“

Martine sa nápad s ďalšou fľašou páčil, Barborke nie.

„Ťa seriem, už som ti povedala, seď si tu s kamošmi, my meníme lokál. Ak chcete, prídete za nami, keď nie, tiež dobre!“ rozhodla Barborka a vytrhla si plece z Dušanovho zovretia.

„Neser ma!“ zasyčal pomedzi zuby.

„Padáme!“ rozhodla Barborka a trucovito vzala kamarátku za ruku.

Zbalili si cigarety, z operadla na stoličke si zvesili kabelky a vybehli z baru.

„Neblbni, zase sa budete týždeň hádať,“ šomrala Martina.

„Dva,“ priznala Barborka a vo vysokých štekloch vrávorala po vydláždenej ulici Starého Mesta. „Videla si sama, Marti, teraz si to videla na vlastné oči! Celý večer si ma ani nevšimol, slope s kamarátmi a koketuje s barmankou, seriem naňho, nech sa tam zvesí a zbalí si nejakú kurvu, ako vždy, ja ho mám na háku!“

Martina ju odzadu chytila za plece.

„Tak aspoň počkaj, veď letíš ako najatá, čo si myslíš, že mám tenisky? Neblbni a čakaj ma, aj ja mám štekle, ledva sa držím na nohách!“

Barborka počkala a zavesili sa jedna do druhej. Na štyroch nohách sa im kráčalo pohodlnejšie a hlavne bezpečnejšie.

„Prepáč, som nasratá...“

Zladili si krok a zamierili krížom cez stred mesta k nábrežiu.

„Počkajte! Vám už načisto drbe!“

Dušan ich dobehol a postavil sa pred ne.

„Počkajte, neblbnite,“ zaprosil už miernejším tónom a zastavil ich natiahnutými rukami. „Dobre... tak o čo ide? Zase problémy, Barbi? Že som si sadol s kamošmi, že sa chcem porozprávať a odreagovať po celom týždni, že...“

„Aj my sa chceme!“

„... som sa ti polhodinu nevenoval? Barborka, prosím ťa...“

„Tri!“

„Čo tri?“

„Hodiny! Sedeli sme tam jak dve puče celý večer! Ťahaj do riti za tými svojimi kamarátmi a barmankou, čo jej platíš jeden koňak za druhým, ty debil! Si myslíš, že som to nevidela? Už ťa nechcem ani vidieť! Serme na to, Dušan, bude to tak lepšie!“

„Barborka, prosím ťa...“ pokúsil sa ju objať.

„Daj pokoj, ideme do Baroka, ak chceš, poď, ak nie...“ dala mu na výber.

„Ani to nemám pri bare vyplatené, tak počkajte aspoň chvíľu, kým vyplatím účet.“

Martina bola ochotná čakať, Barborka nie, vytrhla sa mu z objatia a razantne odkráčala smerom k nábrežiu.

„Ja ju zabijem, prisámbohu, ja ju raz za túto jej sprostú východniarsku povahu zabijem, krava jedna spros... hik... tá,“ zasyčal Dušan a hlasno štikol.

„Dušan, ser na to, takto by si o nej nemal hovoriť.“

Dušan s prižmúrenými očami sledoval Barborkinu vlniacu sa postavu. Na Martinino napomenutie zareagoval celkom pokojne a pozrel jej priamo do očí. Trochu sa zapotácala, všetci už mali vypité, tak ju zachytil a podoprel. Trochu si ju privinul.

„Vidíš to? Takto si žijeme. No uznaj sama, dá sa s ňou?“

„No...“

„Vieš čo, Marti, dávaj na ňu pozor, prosím ťa, nech sa nezvesí do tla. Zajtra ráno ju mám presťahovať...“

„Viem o tom, prídem pomôcť, zavolala aj mňa.“

„... a všetko je už pripravené, tak ju postráž, nech zas nie je na šrot. Ja to idem do baru vyplatiť a prídeme s Peťom za vami.“

„Dobre.“

„Ak sa bude dať,“ dodal neisto. Skontroloval vzdialenosť od odchádzajúcej Barborky, a keď si bol istý, že nič nemôže vidieť, nahol sa k Martine.

Dal jej bozk na celé ústa. Ani nestihla uhnúť. Alebo ani nechcela uhnúť?

„Neblbni,“ vzdychla Martina, ale vôbec sa nebránila.

Dušan sa odlepil od Martiny a rozbehol sa späť do baru. Martina sa ako-tak rozbehla za Barborkou.

„Čakáš ma, či čo?!“ kričala do nočnej uličky.

„Vás kašlem všetkých...“ durdila sa podnapitá Barborka.

„Tak sa neondej a čakaj! Kurva! Aúú! Keré hovado sem namiesto asfaltu dalo tie šutre, šak sa po tom nedá ani chodiť, nie ešte utekať!“

„To je dlažba, ty krava. Historicky chránená.“

„Ty historicko-hystericky chránená, najmúdrejšia na svete... ma čakaj, nech si nezlomím aj druhú nohu. Au, jak to bolí, môj členok,“ skučala Martina a krivkala za kamarátkou.

Barborka sa oprela o múr a čakala. S múrom za chrbtom sa jej čakalo lepšie, ani múr, ani ona sa už tak veľmi neknísali.

„Máš cigu?“

„Na.“

Zapálili si, pozviechali sa a zamierili stredom mesta na nábrežie na loď. Mala tam byť celkom dobrá tlačenica, tak to chceli vyskúšať.

Biletár na lodi si ich premeral a povedal: „Kilo.“

Rozosmiali sa.

„Za obidve,“ snažil sa zmierniť požiadavku.

„Ti drbe? Ideme samy dve, niekoho si tam narazíme a bude platiť jak divý, urobíme vám kšeft, ty jebino, tak uhni! Mal by si nám dať percentá zo zisku, a nie pýtať vstupné!“ rozčuľovala sa Barborka a bola ochotná pustiť sa do hory svalov pred sebou iba tak na férovku holými rukami.

„Kilo,“ trval na svojom biletár. „Za dve kilo.“

„Ty si tu nový?“

„No... už rok.“

„Že som ťa ešte nevidela.“

„To robí tá moja krpatá postava, nikto si ma ani nevšimne.“

Biletár mal dva metre a stotridsať kíl.

„Počúvaj...“ nedala sa Barborka.

„No?“

„... pred chvíľou sem prišiel Nevill aj s Davidom, povedali nám, aby sme prišli za nimi. Sme pozvané.“

Biletár si unudene vzdychol.

„Kravy sprosté, a čo to nepoviete hneď? Nevill mi niečo spomínal... že asi prídu dve, tak sa máte ozvať, né? Ťahajte dnu a dávajte pozor na klimatizáciu, nech sa vám tie oné nezaparia.“

„O naše oné sa ty nestaraj,“ šomrala pustená Barborka, ale iba preto, aby mala posledné slovo.

Biletár ich pustil a viac si ich už nevšímal. Práve prišli dva taxíky, vychrlili ďalšiu várku smädných zákazníkov a musel sa venovať remeslu – ošklbať ich už pri vchode.

Vysokoškoláčky sa zorientovali veľmi rýchlo, na lodi už boli niekoľkokrát, a keď sa vycikali, zamierili rovno do podpalubia. Nebolo to ľahké. Museli sa prebojovať cez záplavu tiel, lebo na lodi bola naozajstná tlačenica a všetko sa potilo a zvíjalo v jednom rytme.

„Poďme k baru!“

„Čo?!

„Poďme k baru!!“

„Čo?!“

Blany na reproduktoroch sa napínali na prasknutie a v podpalubí nikto nič nepočul, iba monotónne duc-duc-duc, umocnené kovovými stenami lode.

„Poďme k baru!“

„Čo?“

Barborka zdrapla Martinu za ruku a ťahala ju k baru. V tom hluku sa nič vysvetľovať nedalo.

Pri bare našli Nevilla a Davida.

„Čaute!“ pozdravil natešený Nevill.

„Čo?“ spýtala sa Martina.

„Dáte si niečo?“

„Čaute,“ pozdravila ohlušená Barborka a čakala odpoveď.

„Že čo si dáte?“ zopakoval Nevill.

„Aj ja som rada, že ťa vidím,“ potvrdila Barborka.

„Takže mochito?“ Nevill otváral doširoka ústa, akoby hovoril s hluchonemými.

„Nie, Dušan s Peťom asi neprídu,“ vysvetľovala Martina a zakrývala si uši. „Sme tu samy dve.“

„Tak dve mochitá. Ako sa vám tu páči?“ zaujímal sa Nevill uprostred dunivej hudby.

„Dala by som si niečo tvrdšie, napríklad vodku,“ odpovedala Barborka. „Alebo čokoľvek, ale rýchlo...“

„My pijeme aj vodku,“ hulákal Nevill. „Dáte si niektorá aj vodku? Nie? Tak škoda.“

„Nie, tancovať teraz nepôjdeme, najprv sa navnadíme,“ odpovedala Martina.

„Pivo?“ pochopil Nevill. „Serte na pivo, to je iba strata času. Dajte si niečo výdatnejšie s nami.“

„Baby? Vy tu máte baby?“ ostala sklamaná Martina.

„Kto?“ spýtal sa Nevill, lebo jej nerozumel.

„Nič,“ kývla rukou Martina. Pokračovať v debate nemalo význam.

„Už nám to nesú!“ odpovedal Nevill.

„Koľko? Či čo si teraz povedal?“ ziapala Barborka.

Martinu to prestalo baviť, zdrapla Nevilla za rukáv a prstom ukázala hore.

„Poďme na hornú palubu, tu si človek nepočuje vlastného slova!“

„Čo?“

„Poďme hore!!“

Martina zase ukázala prstom hore.

„Nebude pršať, dnes to bude super až do rána, neboj sa.“

Martina sa nahla až k Nevillovmu uchu a zakričala z celej sily: „Poďme hore!!“

„Jáj!“ konečne pochopil.

Nevill neplatil, iba ukázal barmanovi, že je to naňho, všetci si zobrali poháre a pretlačili sa masou spotených tiel úzkym schodiskom na hornú palubu, kde sa dalo aspoň ako-tak porozprávať. Tlmené duc-duc na hornej palube iba rozochvievalo podrážky, v konverzácii neprekážalo.

„Konečne čerstvý vzduch,“ Martina sa zhlboka nadýchla. „To je úľava!“

„Konečne ťa počujem,“ súhlasil Nevill.

„Doriti, to je pohoda,“ vzdychla si Barborka a odpila si z mochita, ktoré nenávidela, ale zadarmo, a v tomto teple... no čo už.

„Ask them whether they have any plans for tonight,“ povedal David Nevillovi a oprel sa o zábradlie.

„Povedz mu, že rozumiem,“ usmiala sa Martina na Nevilla, aby sa zbytočne nezaťažoval prekladaním, „a program nemáme žiadny, ostávame tu.“

Usmiala sa aj Barborka, hoci jej angličtina bola chabá, ale po Martininom komentári už vedela, o čo im ide.

„Tak fajn, môžeme aj pritvrdiť,“ nadchol sa David a z plátennej kapsy prehodenej cez plece vybral kovovú ploskačku whisky. „I brought this from my country, you can’t get anything like that down here.“

„Čo?“ spýtala sa Barborka.

„Že nás pozýva na hlt whisky z vlastných zdrojov. Vraj také dačo sa tu u nás nedá zohnať,“ tlmočila Martina a prevzala štafetu.

Dievčence si vypili a chlapci sa zabavili. Prečo nie, veď už bolo po polnoci a začal sa posledný prázdninový deň, ešte k tomu nedeľa. Všade bolo horúco a všade hrala hudba, a všade naokolo boli prepotené letné tričká vyduté oblými bosými tvarmi zakončené ostrými špicmi, a všade to vrelo a všetci chceli iba to jedno... tak prečo nie?

Tak prečo nie, keď celé preteplené leto sa dnes zhmotnilo do jednej-jedinej otázky... Dáš mi?

18

Chosé hral dobrého policajta, nemohol sa jej to spýtať.

„Dali ste si aj nejaký prášok?“ spýtal sa Krauz, lebo on sa spýtať mohol, on tu dnes nebol za dobrého.

Martina si potiahla už z tretej cigarety a vôbec nepostrehla, že jej celkom sexi poloha pohodlne vyvalenej kočky v kresle kriminálnej polície ju nijako neochráni pred tým, čo zákonite muselo nasledovať – pred výsluchom.

Obaja detektívi si dávali pozor, aby to naozaj nepostrehla, lebo iba tak z nej mohli dostať pre nich najdôležitejšie informácie, ale k zlomu v komunikácii muselo prísť. Nechali ju, aby sa vyrozprávala, aby získali aký-taký prehľad. Ťarchu hajzla na seba prevzal Krauz, lebo Chosé ju už mal skoro rozbalenú. Hral to tak dobre, že aj Krauz na chvíľu zapochyboval, či to iba hrá.

„Nerozumiem.“

„Povedali ste, že David vytiahol nejakú ploskačku a nalial vám whisky,“ začal opatrne Krauz.

„No. Ale nenalial, dal kolovať.“

„A potom nasledovalo aj niečo výživnejšie?“

Martina zadusila cigaretu a odpila si z minerálky.

„Prepáčte, ale ja som vám prišla oznámiť, že sa mi stratila kamarátka. Netušila som, že ma tu budete spovedať,“ a usmiala sa na Chosého, lebo z tej strany automaticky očakávala pomoc, možno aj ochranu.

Chosé sa tiež milo usmial. Jeho čas ešte neprišiel.

„Musíme vás spovedať, ak tomu tak hovoríte, inak sa nedozvieme podrobnosti. A my podrobnosti potrebujeme, sú dôležité. Pre nás a pre pátranie po vašej kamarátke. Pre vás možno nie, ale pre nás určite. Takže... čo sa požívalo potom?“

Martina si vzala ďalšiu cigaretu z balíčka, čo Chosé hodil na stôl. Ani sa nepýtala. Chosé jej pohotovo pripálil.

„Tak, možno...“ Martina vyfúkla vysoko dohora a zaklonila hlavu, aby bolo vidieť, že to vie aj takto, „... možno sa niečo nasypalo, kto si to má pamätať.“ Nechala vec otvorenú a palcom si pošúchala líce.

„Takže sa nasypalo,“ skonštatoval Krauz a jeho tvrdý tón nepripúšťal kompromis.

„No...“ pripustila Martina.

„Kto to vytiahol?“

„Nevill.“

„Čo to bolo?“

„Riedky koks, ale iba riedky.“

„Veľa?“

„Iba skladačku, a naozaj iba riedku, viac sa pilo.“

Martina si potiahla z cigarety, prehodila si nohy a zaujala obrannú pozíciu.

„Vy ste z protidrogového, alebo čo? Chcete ma zavrieť za jednu lajničku? Ja som si myslela, že vám oznámim zmiznutie kamarátky a pôjdem domov, a vy...“

Teraz musel zasiahnuť Chosé, nemohli si dovoliť stratiť s ňou kontakt.

„Ale, slečna Martinka, len pokojne, kolega to tak nemyslel, iba sa pýta, aby sme vedeli všetky detaily a všetky okolnosti. Samozrejme, že vás nechceme zavrieť, no musíme vyšetriť všetky okolnosti. Nehnevajte sa.“

Martina sa nehnevala, iba jej to bolo čudné.

„Takže viac sa pilo,“ nadviazal Krauz.

„No.“

„Dokedy?“

„Do štvrtej.“

„Boli ste stále hore?“

„Nie, boli sme si dolu zatrsať a potom vyvetrať sa hore... a potom dolu, behali sme.“

„Kto?“

„No kto? My štyria.“

„Nikto sa k vám nepridal?“ písal si Krauz.

„Nie.“

„Dušan s Petrom sa neukázali?“

„Nie. Zatiaľ nie.“

„Ako zatiaľ? Takže napokon áno?“

„No... to neviem presne.“

„Tak dobre, nebudeme to komplikovať a nechám vás dohovoriť, aby sme niečo nesplietli. Takže ste tancovali iba vy štyria.“

„No.“

„Do štvrtej.“

„Presne.“

„Ako to viete?“

„Pozrela som sa na hodinky. Boli štyri a už mi aj stačilo.“

„Čo bolo potom?“

„Už som toho mala dosť. Chcela som ísť domov. Povedala som im, že odchádzam, a Barborka sa pridala, tiež už chcela ísť domov. Išli sme na záchod a tam som jej navrhla, nech sa netralaláka na intrák, nech prespí u mňa.“

„A ona?“

„Súhlasila. Aj tak sa mala zajtra... vlastne dnes, teda v nedeľu ráno, presťahovať, tak súhlasila.“

Krauz si rýchlo písal.

„Potom?“

„Povedali sme Nevillovi, že ideme domov, a zavolal nám taxík.“

„Odkiaľ?“

„Z mobilu.“

„Myslím odkiaľ taxík, aký?“

„Neviem, nevšimla som si firmu.“

„Ten taxík prišiel kedy?“

„Ešte sme si niečo dali a potom prišiel, tak do polhoďky.“

„Aj ste ním odišli?“

„No, ono to bolo trochu inak.“

Krauz položil ceruzku, pozrel na kolegu. Chosé pochopil, po dlhom výsluchu už stačilo biča, zase bolo treba trochu cukru.

„Slečna Martinka, dáte si mandarínku?“

„Áno.“

Nechali ju, nech si ju olúpe.

„Ako to bolo inak?“ skúsil jemne Chosé.

„Ona si to rozmyslela.“

„Ona – to ako Barborka?“

„No ona. Že nepôjde ku mne spať, že pôjde na intrák.“

„To iba tak odrazu, z ničoho nič?“

„Nie, rozprávali sa s Nevillom a potom sa rozhodla.“

„On jej dal nejaký návrh?“

„To som presne nepočula, ale asi ťažko. Povedala mi, že nejde ku mne, lebo sa má ráno stretnúť na Patrónke so zákazníkmi a ide s nimi na obhliadku, takže sa radšej pôjde vyspať k sebe na intrák.“

„Na obhliadku? V nedeľu? V takom stave?“ žasol Krauz a vymenili si s Chosém rýchly pohľad.

„Aj mne sa to zdalo čudné, ale neprehovárala som ju. Pôvodne mala obhliadku dohodnutú na pondelok, neviem, kedy a prečo to zmenila.“

Krauz si urobil poznámku a kývol jej bradou, že môže pokračovať.

„Takže Nevill zavolal ešte jeden taxík.“

„Prišli?“

„Prišli dva.“

„A potom?“

„Ja som nasadla.“

„Počkajte, to je trochu rýchle, medzitým sa asi niečo stalo, napríklad, ako ste vyšli von a kto všetko pri tom bol?“

„Vyšli sme všetci štyria.“

„Niekto vám prišiel do baru povedať, že prišli taxíky?“

„Nie, iba sme to odhadli a vyšli sme von. Vonku na chodníku sme sa chvíľu zhovárali.“

„O čom?“

„Ja som ju presviedčala, aby neblbla a aby sa išla vyspať ku mne, ale ona trvala na svojom, že už si to rozmyslela a ide na intrák.“

„Nedalo sa s ňou rozumne...“ pomáhal jej Chosé.

„No nedalo, boli sme už všetci...“

„Veď boli štyri ráno,“ posmelil ju Chosé.

„Veď boli. Aj viac, skoro päť, neviem to odhadnúť.“

„Takže ste stáli na chodníku. A čo bolo potom?“ tlačil ju Krauz.

„Prišli dva taxíky. Ja som nasadla do toho prvého, ešte raz som ju zavolala, aby išla ku mne, ale iba mávla rukou. Nevill dal taxikárovi bankovku a povedal mu, aby ma odviezol domov.“

„A...?“

„A odviezol ma.“

Krauz prestal písať a zagánil na Chosého. Zase prišiel rad naňho.

„Cigaretku? Nech sa páči,“ zdvorilo pripálil. „Ale to nebolo všetko, však?“

Párkrát si potiahla, aj vyfúkla, ale už normálne, nie ako vo filme. Aj jej už dochádzalo, že tu nie je na výstave.

„Čo nebolo všetko? Ako to myslíte?“

„Nedalo vám to, vaša kamarátka ostala sama na chodníku, takže?“

„Ostala, ale nie sama, veď tam boli kamoši. Viem, na čo narážate, tak dobre, samozrejme, že mi to nebolo jedno, obzrela som sa, aby som sa presvedčila, či nastúpi.“

„A nastúpila?“

„No... nie.“

„Akože nie! Kam išla, čo robila? Čo sa vlastne stalo?“

„Videla som, ako sa naklonila k taxikárovi a o niečom sa dohadovali, potom odstúpila od auta a debatovala s chalanmi, aj s tými, čo prišli.“

„Tam niekto prišiel?“

„Dvaja chalani.“

„Dušan s Petrom?“

„No...“ zaváhala.

„Oni dvaja?“ trval na otázke Krauz.

„Veď práve. Neviem presne. Mne sa zdalo, že sú to oni dvaja, ale Dušan mi povedal, že tam vôbec neboli.“

„Vy ste sa s ním už o tom rozprávali?“

„Samozrejme, veď sme mali Barborku v nedeľu presťahovať, a nemohli sme ju nájsť, tak sme sa rozprávali o tom, kto ju videl naposledy. Dušan mi tvrdil, že sa vrátil do baru a zapili sa s kamarátmi, a z baru išiel rovno domov, už nás nehľadali.“

„Ale vám sa zdalo, že ste ho videli pri taxíku.“

„Ale iba zdalo, viete, taxík so mnou uháňal preč, nadhadzovalo to, bolo šero, ja neviem.“

„Čo ste videli presne?“

„Že nenastúpila do taxíka a taxík odišiel prázdny. Ostala stáť na chodníku a okolo nej traja chalani.“

„Štyria, nie?“

„Nie, to som vám zabudla povedať. David mi robil celý večer návrhy, chcel, aby som išla k nemu domov, ale ja som nechcela. Keď som nastúpila do taxíka, pochopil, že to myslím vážne, a odišiel aj on. Videla som ho prechádzať cez električkové koľaje – mieril do centra mesta, on tam niekde býva – a na chodníku s Barborkou ostali stáť iba traja muži.“

Krauz poctivo písal. Dopísal a prečítal si posledný odsek. Chosé ju zblízka pozoroval, snažil sa zistiť, či ešte hovorí pravdu, alebo už klame. Dal by ruku do ohňa za to, že ešte stále hovorí pravdu, ale rovnako bol presvedčený, že niečo tají. Posunul sa v kresle a prehodil si nohy, Krauzovi dal znamenie palcom, že zatiaľ to ide dobre, nech pokračuje.

„Z tých troch mužov ste bezpečne poznali Nevilla.“

„Áno.“

„A tých dvoch privandrovalcov?“

„Myslela som si, že je to Dušan s Petrom, ale Dušan...“

„Vykašlite sa na to, čo povedal Dušan, povedzte mi, koho ste videli. Boli to oni, alebo nie?“

„No...“

„Poznali ste ich na sto percent?“

„To nie, bola tma a taxík nadskakoval a... jednoducho na sto percent som ich nepoznala.“

„Dobre. Potom ste sa s Barborkou stretli – kedy a kde? Kedy ste ju prišli presťahovať?“

„Boli sme dohodnutí na desiatu doobeda, v nedeľu o desiatej doobeda, ale zaspala som a zobudil ma Dušan mobilom, že sa nemôže dovolať Barborke a na intráku nie je. Skúsila som jej volať aj ja, ale mobil bol mimo dosahu.“

Krauz súhlasne pokýval hlavou, prešiel si gumou na konci ceruzky po líci a urobil chybu. Nestávalo sa mu to často, ale dnes sa pozabudol.

„Takže na tom nábreží v nedeľu o štvrtej ráno to bolo naposledy, čo ste ju videli ži... ehm, čo ste ju videli naposledy?“ Krauz sa prekecol a Chosé ho zabil pohľadom. Obaja zmeraveli a čakali, či si to všimla.

Všimla. Martina sa zháčila, cigareta jej odvisla na polceste k ústam. Najprv sa zahľadela na Krauza, potom na Chosého. Už sa jej nezdal taký sympatický.

„Vy ste povedali...“ zaváhala a zagánila na Krauza, „že videla naposledy? Že som ju videla naposledy? Naposledy? A chceli ste povedať... ži... teda živú? Vy...“ zaváhala, „už niečo viete, čo ste mi zatajili? Vy... ste ju už našli?“ vzdychala prerývane Martina a prešla do strehu. Pochopila, že s ňou nehrajú férovú hru. „Tak preto tie otázky o kokse a taký podrobný výsluch? Hneď sa mi to zdalo divné! Čo sa stalo? Povedzte mi pravdu!“

Museli reagovať. Museli zachrániť aspoň to, čo ešte z kontaktu ostalo.

„Nie, nie je to tak,“ ponáhľal sa kolegovi na pomoc Chosé. „Nenašli sme ju, ani netušíme, kde je.“ Hovoril pravdu, ale nevedel, či uverí. „A tie slová – videli naposledy použil kolega preto, lebo to bolo naozaj naposledy, čo ste ju vy, slečna, videli. Či nie?“

„No,“ pripustila Martina, ale v ostala strehu.

„Slečna Martina,“ chlácholil ju ďalej Chosé, „ono to iba tak strašidelne znie, že videli naposledy, ale v našom prípade to má úplne iný význam, chápete?“

„Nie.“

„Videli naposledy neznamená, že ju už nikdy neuvidíte, naposledy pre nás znamená, že ste jej posledný kontakt, chápete?“

„No,“ pripustila, trochu sa uvoľnila, aj si potiahla, ale dôvera už bola tatam. Museli sa naozaj snažiť, aby ju dostali tam, kam chceli.

„A slovo živú kolega vôbec nepoužil, to by bolo naozaj zbytočné a predčasné konštatovanie, niečo také mu nevkladajte do úst, to naozaj nepovedal,“ bránil kolegu Chosé.

Martina si ich podozrievavo premeriavala, raz jedného, raz druhého. Ani sa nehli a dali sapokojne okukovať, z tvárí sa im nedalo vyčítať nič, celkom nič, a to ju miatlo. Pochopila, že títo dvaja s ňou hrajú nejakú hru a že sú perfektne zohraní, a teda majú prevahu. V duchu si povedala, že si musí dávať pozor, ale ani sama netušila načo a prečo.

Nastalo ticho. Všetci traja čakali, ako sa začne druhé kolo a či sa nezmenia pravidlá.

„Tak bolo to naposledy, alebo nie?“ začal Krauz, keď si vyjasnili nedorozumenie.

„Máte pravdu, bolo,“ pripustila.

„Takže tá situácia na chodníku s taxíkmi je pre nás veľmi dôležitá. Musíme sa k nej vrátiť. Sledujte ma, ja vám budem opakovať vašu výpoveď, a vy dávajte pozor, či sa nepomýlim.“

„Dobre.“

„Boli štyri hodiny ráno a na chodníku ste stáli štyria...“

„Nie, bolo už skoro pol piatej, možno trištvrte, a stáli sme tam my štyria.“

Krauz prikývol, že opravu času akceptuje.

„Prišli dva taxíky,“ prevzal iniciatívu Krauz, a ako sa dohodli, zmenil štýl výsluchu, začal jej diktovať a od nej očakával iba súhlas alebo negáciu.

„Dva, skoro súčasne,“ súhlasila Martina.

„Z akej spoločnosti, to si nepamätáte.“

„Nie.“

„Vy ste nastúpili, Barborka odmietla.“

„Správne.“

„Váš taxík odchádza.“

„No.“

„Na chodníku ostali traja... Barborka, David a Nevill.“

„No.“

„Nikto iný?“

„Nie.“

„Naokolo nebol nikto cudzí.“

„To nie, to som nepovedala.“

„Ako nie?“

„No nie!“

„Vysvetlite to.“

„Naokolo bolo veľa cudzích ľudí, bolo ráno pred nočnou diskotékou, žilo to tam!“

„Aha. Už rozumieme. Vy odchádzate v taxíku a obzriete sa.“

„No.“

„Ešte raz a veľmi pomaly... Čo presne ste v tom momente videli, slečna?“

„Už som vám to pov...“ začala bojovne, ale skočil jej do reči.

„Prosím vás! Všetci traja sme tu na to, aby sme našli Barborku, a ak potrebuje pomoc, aby sme jej pomohli, tak to chápte tak, že sme na spoločnej lodi a musíme si navzájom pomáhať. Chce to trpezlivosť aj od nás, aj od vás. Ja to chápem takto...“ Krauz jej dal čas. „Ste schopná pochopiť to aj vy, slečna?“

Sklonila hlavu. Rozhodla sa, že sa vykašle na bojový tón, tento prísny policajt má asi pravdu. Aj ona to tak chápala – Barborke treba naozaj pomôcť, a potom by chcela, aby jej pomohol ten prísny, ten vyzeral, že by zvládol aj Brucea Willisa.

„Tak dobre...“ začala váhavo a zahľadela sa na špičky topánok. „Barborka sa nahla k okienku, niečo si s taxikárom vydebatovali, no iba krátko, asi jednu-dve vety ona a jednu-dve vety on. Potom sa vystrela a taxík odišiel. Uvoľnil priestor pred chodníkom a ja som zbadala, že pri nej stojí viac mužov, než keď som odišla, a automaticky som pozrela na koľaje. Práve cez ne prechádzal David a mieril do centra, asi domov. Spoznala som ho podľa trička, riflí a takej plátennej kapsy prehodenej cez plece, hovorí sa tomu žebradlo.“

„To poznám, aj my sme také nosili,“ súhlasil Krauz.

„Pozrela som späť na chodník, ale môj taxík už medzitým prešiel pár desiatok metrov a situáciu na chodníku som videla iba z diaľky – stáli tam ešte dvaja muži a akoby debatovali s Nevillom. Barborka stála pri nich, iba stála. To je všetko. Potom som sa pozrela dopredu, povedala som taxikárovi adresu a viezla som sa domov.“

Krauz prikývol, aby videla, že ju pozorne počúva a že jej verí.

„Nevideli ste Barborku odchádzať, vrátiť sa na loď alebo...“

„Nie, nič také. Videla som ju stáť na chodníku, a to bolo všetko.“

„Aj keď ste ich videli iba chvíľu, nevycítili ste z postoja tých dvoch mužov, že by sa hádali s Nevillom? Nechystal sa medzi nimi nejaký konflikt alebo...“

„Nie.“

„... čokoľvek nenormálne, podozrivé?“

„Nie.“

„Ruky mali spustené, alebo ste videli, že sa zaháňajú, gestikulujú alebo...“

„Nie, nič som si nevšimla, ruky mali asi dolu.“

Krauz si doplnil poznámky.

„Tak dobre. Čo bolo potom?“

„Išla som domov, už som vám povedala.“

„Ja myslím potom v nedeľu ráno, teda keď ste sa zobudili. Alebo, ešte inak, stalo sa počas cesty domov niečo zvláštne?“

„Nie, taxikár ma normálne odviezol domov a spala som, až kým ma Dušan nezobudil mobilom, ale to som vám už pov...“

„Slečna,“ chlácholil ju Krauz.

„Ja viem,“ upokojila sa Martina, lebo zase jej vyskočil hlas. „Prepáčte, som trochu rozrušená,“ prudko pokývala hlavou, až sa jej rozvlnili vlasy. Dlaňou si pretrela čelo – začala sa potiť.

Napriek tomu, že výsluch viedli tým najmiernejším tónom, ich pracovný postup mohol v labilnej študentke vyvolať strach a neistotu. U zákerných vrahov to bolo účelom, u nej nežiaduce.

Krauz fľochol na kolegu a nebadane kývol hlavou. Chosé sa k nej naklonil a jemne si vzal jej ruku do svojej.

„Slečna,“ oslovil ju medovým hlasom, „pochopte, toto sú veľmi dôležité informácie, tak sa upokojte a sústreďte sa. Chápeme, že vás to asi obťažuje, ale my sa musíme dozvedieť základné informácie, inak nie sme schopní pracovať. A ešte si uvedomte jedno – vám nechce nikto ublížiť.“

„Viem.“

„Tak môžeme pokračovať?“

„Trochu vody...“ poprosila.

Dostala minerálku.

„Musíte nám dôverovať.“

„Veď ja dôverujem, ale... je to pre mňa také... také nové, ja som ešte nikdy nebola na... výs...“ bola rozrušená a nevedela sformulovať ucelenú myšlienku, iba habkala.

Chosé sa snažil, ale museli pokračovať. Ešte raz jej podal pohár s minerálkou.

„Koľko bolo hodín, keď vás zobudil Dušan?“ pokračoval nekompromisný Krauz.

„Desať.“

„To viete presne, lebo...“

„Áno, pozrela som na hodinky a zdúpnela som. Už som mala byť u Barborky na intráku!“

„Čo vám povedal?“

„Že je na intráku, ale nemôže sa dostať k Barborke na izbu, že neotvára a neberie mobil. Tak som ho zrušila a zavolala som jej ja. Ozvala sa mi hlasová služba, že volaná stanica je momentálne nedostupná. Zavolala som Dušanovi, že ani mne neberie, a aby ma počkal, že idem za ním. Trvalo mi to hodinu, kým som sa umyla, nalíčila a...“

„To chápeme.“

„Prišla som na Mlyny asi o jedenástej. Dušan sa bol najesť dolu na otočke autobusov v študentskej krčme, tam ma čakal. Aj ja som si dala kávu a obloženú žemľu, ale veľmi som tomu nedala, viete, po včerajšku mi nejako nebralo...“

„To sa dá pochopiť.“

„... a navyše som bola vystrašená.“

„Prečo?“

„Akože prečo? Mala byť na izbe a čakať nás. Nebola tam, tak mi to bolo divné – veď ona chcela, aby sme jej pomohli so sťahovaním.“

„Dobre, pokračujte.“

„Dojedli sme a radili sme sa, čo spravíme. Dušan dostal nápad a zašli sme za správcom budovy. Vysvetlili sme mu, že hľadáme kamarátku, či by nám otvoril jej izbu.“

„A...?“

„Otvoril.“

„Iba tak? Cudziu izbu?“

„Otvoril, lebo mal nahlásené, že sa dnes sťahuje a o jednej poobede bude môcť izbu zavrieť a pripraviť ju pre nového nájomcu. Vedel o tom, tak išiel s nami a izbu otvoril náhradným kľúčom.“

Ostalo ticho. Martina nepokračovala a detektívi ju iba podozrievavo skúmali.

„Bolo to čudné,“ začala pomaly.

Ani teraz ju nesúrili, pokračovala sama. „Bolo to naozaj čudné, jej izba bola... akoby som to...“ zaváhala, zahryzla si do spodnej pery.

Krauz s kolegom si vymenili unavené pohľady. Obaja veľmi dobre vedeli, že všetko doteraz bolo iba otrkávanie, a ozajstná detektívna robota sa začne až teraz, akurát zdroj informácií je dosť unavený a naštvaný, a čím viac to budú naťahovať, tým menej sa dozvedia. Krauz musel pridať a pritvrdiť.

„Ako otvoril tie dvere?“

„Náhradným kľúčom.“

„Dal sa bez problémov strčiť do zámky?“

„No.“

„Znútra nebol žiadny kľúč?“

„Nie.“

„Ako to viete?“

„Nebol tam ani kľúč, ani Barborka. Keď otvoril dvere, tak som ich zvnútra skontrolovala, zo zvyku, nebol tam kľúč.“

„Dvere boli zamknuté?“

„Boli, musel odomknúť.“

„To si pamätáte presne?“

„Presne. Stála som vedľa neho, musel dvakrát otočiť kľúčom.“

„Dvere neboli poškodené?“

„Určite nie, zámka bola v poriadku. Ak máte na mysli vlámanie, tak nie, žiadne stopy na dverách neboli.“

Krauz dobre vedel, že vlámanie sa dá urobiť aj tak, že na dverách nie sú žiadne viditeľné stopy, ale nechcel ju s tým zbytočne zaťažovať.

„Kto vošiel prvý?“ pokračoval.

„Správca, my za ním.“

„A čo ste videli? Čo bolo čudné? Povedali ste, že to bolo čudné... čo bolo čudné?“

„No... ako by som to, ehm, jej izba bola ako zdemolovaná, celá rozhádzaná, akoby sa tam niečo...“ stíchla.

„Čo?“

„Akoby sa tam niečo stalo, akoby sa niekto bil, alebo... ja neviem. Akoby ju niekto rozhádzal a zdemoloval...“ jachtala. Veľmi sa snažila, aby si mohli urobiť obraz o Barborkinej izbe.

Krauz si vzdychol, odložil ceruzku, pozrel na hodinky – koniec pracovného času sa nebezpečne blížil. Bolo mu jasné, že dnes sa tak skoro domov nedostane.

19

Ani Burger s Hanzelom sa v pondelok domov nechystali. Celé leto chodili z práce o pol štvrtej, čo u detektívov z oddelenia vrážd zvyknutých na ponocovanie mohlo vyvolať frustráciu a pocit menejcennosti, ale v nich nie, lebo už zažili aj tri mesiace bez čerstvej vraždy a prežili. Aj keď si o pokuse o vraždu novorodenca mysleli svoje, aj tak boli za nový prípad Mayorovi vďační – aspoň trochu duševnej činnosti po dlhom období letargie, okrem toho kvapne aj pár korún za nadčasy.

Celé leto chodili domov o pol štvrtej a teraz si s chuťou vybehli do terénu. Konečne aspoň niečo, už im to chýbalo. Skoro až s úsmevom zamierili do nemocnice. Na pediatrii ich privítala usmiata mladá lekárka.

„Prepáčte,“ zaodŕhal Burger, „ale ten krpec je na obyčajnom oddelení? My sme mysleli, že je to vážne, že bojuje o život a leží na intenzívke. Alebo na chirurgii.“

„Ten krpec, ako hovoríte, bol aj tam, aj tam, ale vyšetrenia ukázali, že to vôbec nie je až také vážne.“

„Čože? Tak potom kto vymyslel, že je celý krvavý a dolámaný, skoro zavraždený?“

„Dieťa bolo krvavé, ale iba trochu, a polámané tiež, ale iba dve rebrá, aj to iba prasknuté. Prešlo komplet vyšetreniami vrátane röntgenu, v podstate mu nič nie je.“

„A prsty? Vraj má dolámané prsty a niektoré až na kosť zodrané!“

„Nie. Prsty nie sú dolámané, na troch má mierne zodranú kožu na bruškách.“

„Ja sa z toho...“ zaskučal Hanzel. „A my tu vyšetrujeme pokus o vraždu.“

Lekárka iba pokrčila plecami.

„Okolnosti prípadu nepoznám, to musíte vedieť vy, ale z lekárskeho hľadiska to s ním nie je až také zlé. Poďte za mnou, dám vám lekársku správu a skomentujem vám ju.“

„Aj krv. Potrebovali by sme krv.“

„Viem, volal mi vyšetrovateľ. Ampulku máte u mňa v chladničke, keď budete odchádzať, tak vám ju dám.“

Sadli si s pani doktorkou do kancelárie a dali sa poučiť.

„Röntgen potvrdil dve prasknuté rebrá, môžete sa pozrieť aj sami,“ začala pani doktorka a snímku upevnila na osvetlenú sklenú tabuľu. „Tu to vidíte,“ ukázala hrotom pera na niečo, čo malo byť asi prasknuté rebro. „Tu a tu, ale je to iba prasklina, nie vážna zlomenina. Nejaký tlak tu bol, no určite nič fatálne. Už celá klinika vie, že tu máme skoro zavraždené dieťa, boli tu aj z televízie, aj novinári, ale naozaj neviem, kto a na základe čoho rozvíril túto fámu. Keby na hrudník dieťaťa pôsobil väčší tlak, poškodenia by boli tu... Vidíte, toto je sternum, hrudná kosť, a tu sú rebrové úpony, ale je to úplne čisté. Tu sú kľúčne kosti, tie sú veľmi krehké, ale sú neporušené.“ Doktorka vysvetľovala a behala hrotom pera po snímke.

„Nič nevidím,“ zahral sa na odborníka Hanzel.

„Ani ja. Pre istotu sme urobili aj röntgen panvy a dolných končatín, pozrite sa,“ doktorka vymenila snímky a zase ukazovala hrotom pera, „ale nič tu nie je. Ani tu, ani... tu. Vidíte sami. Keby bolo dieťa dlhodobo týrané a malo nejaké staršie zahojené zlomeniny, na kostiach by ste museli vidieť takéto tmavé vlásočnice, vidíte? Presne také, aké sú na rebierkach, ale nikde nie sú. To dieťa nebolo týrané a nikdy nemalo nič zlomené. Prezrela som ho dôkladne, opakovane. Veď prípad vzbudil mediálnu pozornosť a nemôžeme si dovoliť pochybenie. Verte mi, pracujem tu už deväť rokov a videla som naozaj hrozné veci, ale toto dieťa nie je taký prípad. Nie je to socka a nebolo týrané.“

„Tak potom v čom je problém?“ zamyslel sa Burger.

„Neviem. To budete musieť zistiť vy, ja vám môžem prečítať iba zoznam zistených poranení.“

„Aj za to vám budeme vďační.“

Doktorka zhasla negatoskop, snímku nechala zaseknutú za sklom a prisadla si k nim.

„Môžem?“

„Sme pripravení,“ pritakal Hanzel so zápisníkom na kolenách.

„Hlava, tvár a vlasová časť sú bez defektov. Krk a plecia boli špinavé, ale po umytí bez defektov. Na hrudi presne v strede v oblasti sterna sme našli odreninu, iba povrchovú, ale krvácajúcu – tri centimetre po dĺžke a dva po šírke. Nič vážne, iba povrchové zranenie, v podstate oderky, ako konštatujú s obľubou kolegovia zo súdneho lekárstva. Exkoriácia povrchového tkaniva proximálneho falangu...“

„Pani doktorka, my z vašej prednášky budeme musieť napísať policajnú správu, nie článok do lekárskeho časopisu,“ ohradil sa Burger a s úsmevom jej skočil do reči.

„Aha! Takže takto. Ehm... zošinutie tkaniva na palcoch a ukazovákoch oboch rúk nie je vážne poranenie a vzniklo kontaktom s predmetom s tvrdým drsným povrchom.“

Burger sa ohradil a zdvihol ruku.

„Tomu máme ako rozumieť? Čo je to kontakt vo vašom slovníku?“

„Mechanické pôsobenie tvrdého povrchu na pokožku brušiek palcov a ukazovákov. Čo je na tom nezrozumiteľné?“

„Všetko. Čo pôsobilo na čo? Niekto tomu decku odral alebo zrezal brušká prstov, teda tvrdý predmet pôsobil na jeho kožu, alebo koža sa drala o tvrdý predmet sama, teda decko sa o niečo šúchalo?“

Doktorka sa usmiala. Stále sa usmievala a Burger sa tiež musel usmiať, lebo pôsobila veľmi milo.

„Pán vyšetrovateľ...“

„Ja som detektív.“

„Pán detektív, to vám nedokážem exaktne zistiť a potvrdiť, a pochybujem, že to dokážu vaši experti. Možno až keď vypátrate, čo sa stalo, a ako dieťa k zraneniam došlo, zistíte presný mechanizmus poranení... tak tomu hovoríte, však?“

„Tak. Vy máte niekoho na súdnom?“

„Doktor Lengyel je môj bratanec z tretieho kolena, ako sa hovorí, a po skončení školy som lavírovala medzi pediatriou a súdnym lekárstvom, tak som si niečo prečítala, iba tak, pre seba.“

„Fajn, neviem posúdiť, či ste spravili dobre, ale určite by z vás bol perfektný súdny lekár.“

„... ka.“

„Dobre, tak -ka, ak trváte na ženskom rode.“

„Netrvám, ale je to spisovnejšie. Prechyľovanie nevymysleli naši predkovia iba tak pre nič, za nič.“

„Súhlasím, ale okienko slovenského jazyka mi nijako nepomôže pri riešení základnej, už položenej otázky.“

„Ani jazykové okienko, ani ja. Naozaj neviem, akým mechanizmom došlo k poraneniu prstov.“

Burger sa zamyslel, Hanzel prestal písať.

„Tie poranenia na prstoch sú rezné? Môžeme predpokladať, že decku niekto zrezal brušká na prstoch, aby znemožnil identifikáciu?“ pokračoval Burger.

Opäť sa usmiala.

„Nie sú rezné, sú to oderky, teda prsty sa o niečo šúchali, alebo niečo šúchalo po prstoch, až sa zodrala koža do krvi.“

„Takže nie rezné...“ uvažoval Burger.

„Vy hľadáte úmysel, však?“

„Presne, hľadáme úmysel ublížiť dieťaťu, lebo prokurátorka trvá na pokuse o vraždu, ale ja ho nikde nevidím. Pokračujte v opise zranení.“

„To je všetko. Rebrá, krvácajúca odrenina na hrudi, udratá koža na prstoch. Trochu oškúlené kolená, ale vraj štvornožky preliezlo po chodníku a tráve až pod kolesá autobusu, tak to neberiem ako poranenie, to si spôsobilo samo, decko jedno nevydarené!“

„Decko jedno nevydarené... hovoríte,“ opakoval zamyslený Burger a šúchal si bradu.

„Mohli by sme to decko jedno nevydarené aj vidieť?“ zapojil sa Hanzel.

„Iste,“ pripustila lekárka aj takúto možnosť.

„Tak poďme,“ súhlasil Burger. Práve teraz mu nič iné nenapadlo, ale dúfal, že cestou ho niečo osvieti.

Pediatrička ich previedla cez chodbu, otvorila dvoje sklených dverí, prešli ďalšou chodbou až na detské oddelenie – snažili sa nenazerať cez veľké okná do izieb, lebo pohľad na trpiace deti ich desil.

Pohľad na trpiace deti totiž desí každého, aj vraždárov.

„Nech sa páči,“ pediatrička otvorila dvere do detskej izby na konci chodby.

Vošli a ostali bezradne stáť.

Malá nemocničná izba vymaľovaná nažlto. Niekto sa snažil a na stenu im namaľoval slona a palmy. Slon bol takmer zelený a palmy hrali doružova, ale tie ubolené decká by boli vďačné aj za fialovú lastovičku a červeného kocúra, a tak tie výtvory na stenách nekomentovali.

V izbe boli dve postieľky pozdĺž steny. Chlapček so žltými riedkymi vlasmi a s krásnymi modrými očami si ich okamžite všimol, zabľabotal niečo ako tati-tati-ta, z čoho veľkú radosť nemali, ale aj tak mu urobili cmuky-cmuky, aby si boli kvit. Natiahol k nim ruky a chcel sa pomojkať.

„Pekný chlapček,“ skonštatoval Hanzel.

„To je pravda, ale to nie je on. Váš je ten vedľa,“ sucho skonštatovala doktorka.

Prešli kúsok vedľa. Ostali zarazení. Na postieľke pri okne ležalo malé kučeravé dieťa ofáčované v bielom obväze.

Ale obväz bolo to jediné, čo na ňom bolo biele. Krátke kučeravé vlasy, oči, nožičky, ručičky... všetko bolo čierne.

„Ale... veď to je černoško!“ zaúpel Burger.

„Iste. Tvárite sa, akoby ste to doteraz nevedeli.“

Nevedeli to. Asi toho bolo ešte veľa, čo o tomto prípade nevedeli.

20

Jedinú svedkyňu záhadného zmiznutia Barborky si museli podržať v kancelárii oveľa dlhšie, než si svedkyňa predstavovala. Martine to nebolo príjemné, ani Krauzovi, Chosé si lebedil. Cigariet mal dosť a kávu bol ochotný variť do úplného sčernenia vnútorností. Mohol by poslúžiť aj niečím výživnejším z chladničky, no Krauz sa ešte stále hral na detektíva, tak si netrúfol kaziť mu vyšetrovanie. Zatiaľ mu stačilo, že pri prehadzovaní nôh sa občas pomýlila a zavadila o jeho nedbalo roztiahnuté kolená. Nemuselo to nič znamenať, ale Chosému to bolo aj tak príjemné.

Krauzovi už dochádzala fantázia a celkom dobre mu padlo, že sa odrazu otvorili dvere a nakukla šéfova hlava.

„Jeden poďte von.“

Hlava za sebou rýchlo zavrela.

Chosé slečne práve pripaľoval už aspoň desiatu cigaretu a Krauz sa beztak chcel trochu vyvetrať, tak sa zdvihol a vyšiel von.

„Poď ku mne, Richard, možno to bude zaujímavé,“ odchytil si ho Mayor a nasmeroval ho do svojej kancelárie.

Za dlhým stolom už sedeli Vlado s Ferom, kolegovia, čo boli v Rajke na hranici prevziať písomné podklady k prípadu neznámej mŕtvoly v Maďarsku.

„Už ste tu?“ žasol Krauz. „Maďarom prihára? Čo tak kvaltujú? Však ju našli iba dnes ráno, a už majú hotovú ohliadku aj fotodokumentáciu? Akí sú šikovní...“ podrýpaval Krauz.

„Asi ťa prejde smiech,“ utrúsil Fero a ani nezdvihol pohľad od fotografií porozkladaných po stole.

„Smiech?“ ohradil sa Krauz. „Čoby smiech, mám slzy na krajíčku! O hodinu musím byť doma, žena odchádza na školenie do Kováčovej a decká a celá domácnosť je na mne. Hlásila mi to mesiac dopredu a ja som to hlásil šéfovi ešte pred odchodom na jeho dovolenku. Od prvého septembra beriem iba denné služby, presne sedem dní, až potom som normálny detektív... pamätáš sa, šéfe, nie?“

„No,“ pripustil neochotne Mayor, lebo sa na to pamätal.

„Prvého septembra nastupujem do funkcie matky v domácnosti... na sedem dní,“ opakoval dôrazne Krauz, „a rehotali ste sa mi všetci, tak sa netvárte, že nie!“ oboril sa na kolegov, lebo tušil zradu.

„Netvárime sa,“ pripustil Fero a ani ho nehlo, aby sa s ním hádal.

„Som rád. Takže máš ešte hodinu, Feri, spusť a skús ma zaujať, inak odchádzam. Vlastne aj tak po hodine odchádzam domov a musíte ma pustiť, inak píšem sťažnosť ministrovi,“ vyhrážal sa Krauz a hľadal si miesto za dlhým stolom. Zároveň hľadal novú cigaretu, takže ako dosadol, zlomil ju a rozsypaný tabak mu pošpinil nohavice.

Ako prechádzal okolo sediaceho Fera, pohľad mu padol na fotografie pred ním. Iba tak úkosom, ale to, čo videl, ho veľmi nenadchlo. Už tušil, že bude prúser, no ešte stále dúfal. Zanadával a opakom ruky si čistil rozkrok od tabaku.

Mayor si sadol na svoje miesto za vrchstolom a počkal, kým sa upokoja.

„Držte huby a, Feri, ty spusti.“

„Ďakujem, šéfe,“ Feri pozhŕňal fotografie k sebe. „Tak počúvajte... ehm, dnes ráno prešla hraničný priechod v Rajke nemecká rodina a mierila na dovolenku do Chorvátska. Volajú sa... volajú sa...“ Feri si na fotografie položil poznámkový zošit a chvíľu v ňom listoval – hľadal aktuálne poznámky. „Volajú sa Helmut a Inge Fischerovci... Je to bratanec Chosého...“

Všetci prítomní zdúpneli. Taká náhoda!

Feri si ich vychutnal, potom neochotne pripustil aj inú možnosť: „To bol fór, iba zhoda mien.“

„Mohol by som ťa poprosiť...“

„Áno, šéfe?“

„... aby to bol posledný fór v tomto prípade!“

„Vykonám, šéfe!“

„Tak znova!“

„Tak znova. Dnes ráno...“

„To sme už počuli! Obíď ten fór a pokračuj! A neser...“ zaškrípal Mayor zubami.

„Pokračujem, šéfe! Prešli sedemnásť kilometrov, až sa dostali k obci Újudvar. Z hlavnej cesty vedie taká nenápadná odbočka na poľnú cestu, ďalej do poľa a k takému malému hájičku.“

„Prečo odbočili? Prečo nepokračovali?“ začal sa o prípad zaujímať Krauz, hoci unudene naštelovaným ksichtom a ležérne rozvalenou kostrou na služobnej stoličke dával všetkým jasne najavo, že ho to vlastne nezaujíma a o hodinu ide domov.

„Lebo musela šťať.“

„Predpokladám, že Inge.“

„Presne tak, Riško. Inge musela, a tak odbočili. Čupla si do trávy, urobila, čo musela, a potom si všimla muchy a zacítila zápach.“

„A našla ju,“ doplnil kolegu Vlado. „Potom to už išlo rýchlo, zavolali tiesňovú linku, odtiaľ zavolali políciu, polícia prišla a začalo sa vyšetrovanie. Všetko odfotografovali a toto vám posielajú, lebo potrebujú pomoc. Už stihli preveriť ich maďarské nezvestnosti, nič takéto hlásené nemajú.“

Feri nadvihol poznámkový zošit a pri Vladových slovách toto vám posielajú posunul fotografie ku Krauzovi.

„Hovoríš vám posielajú, a strkáš ich mne!“ bránil sa Krauz.

Nikto nebral jeho protesty vážne, nikto nič nepovedal, iba civeli naňho a čakali, kedy si ich pozrie. Tak si ich pozrel.

„Kurva, vám asi jebe, toto nie je možné... Toto sa predsa nerobí...“ zanadával ticho Krauz a zvraštil obočie. Videl to už tisíckrát, ale vždy to bolo hrozné, nepochopiteľné a smutné. A nedalo sa na to zvyknúť.

Krauz si pozrel prvé dve fotografie a položil si ich pred seba jednu vedľa druhej. Na prvej bola mladá, asi dvadsaťročná dievčina rozvalená v tráve. Ležala na chrbte, jednu nohu mala pokrčenú v kolene, druhú vystretú. Bola úplne nahá, nemala ani retiazku, ani náramok, ani len prsteň. Úplne nahá. Farebná fotografia zvýrazňovala červené a fialové fľaky na jej tele. Bolo ich veľa, boli všade. Na nohách aj na bokoch, aj na rukách... všade. Najhoršie na tom boli prsia. Nejaké hovädo sa jej pokúsilo odhryznúť bradavky. Druhá fotografia bol detail na hrôzu na prsiach. Krauz jasne videl, že na ľavom prsníku sa to tomu debilovi podarilo, bradavka chýbala, namiesto nej civela do priestoru iba tmavočervená škvrna. Pravá bradavka tam bola, ale iba zázrakom, lebo okolo nej bolo niekoľko odtlačkov zubov. Hryzúcich zubov, zubov hryzúcich v besnom ošiali. Krk bol celý tmavočervený, s niekoľkými matnými škvrnami, tvár mala rozbitú úplne. Opuchnuté viečka jej padali na oči, pery mala zdurené, vysunuté dopredu, vlasy zlepené krvou do tvrdých dlhých povrazcov.

„Pre boha živého, toto sa predsa dievčatám nerobí,“ zopakoval znechutene Krauz. „To musela byť ale sviňa, čo toto dokázala.“

Krauz odsunul fotografie a potiahol si z cigarety. Na chvíľu sa zamyslel, potom sa usmial na Ferina.

„Na, zober im to späť. Povedz im, že s nimi súcitíme, ale nech sa snažia a vyšetrujú, že im držíme palce.“

Feri si vzal fotografie, zhrnul ich na kopu, poukladal ich, zarovnal okraje a schoval si ich pod zápisník. Ešte chvíľu počkal a potom začal vysvetľovať.

„Oni nás požiadali o pomoc.“

„A prečo práve nás?“ snažil sa odvrátiť pohromu Krauz.

„Nielen nás, Riško, požiadali aj Rakúšanov.“

„Takže vreštia o pomoc na všetky strany namiesto toho, aby začali seriózne robiť, čo? A my to za nich máme odsrať, nie? Nezdá sa vám to príliš pohodlné?“

„Richard, oni preverili všetky nezvestnosti v Maďarsku,“ oponoval Vlado.

„Ale je to čerstvé. Tá nezvestnosť ešte nemusí byť ani zahlásená!“ nedal sa Krauz.

„Aj taká možnosť existuje, ale pre istotu požiadali aj nás, aj Rakúšanov, čo keby náhodou...“ nechal vec otvorenú Feri.

Krauz si znova znechutene potiahol z cigarety. Dobre vedel, že kolega má pravdu, a keby sa niečo podobné stalo im v blízkosti hranice troch štátov, tiež by tak postupovali. Tiež by vrešťali o pomoc. Uvedomil si, že je naštvaný iba preto, lebo chcel ísť domov, postarať sa o deti, a teraz sa prípad vyvíjal tak, že asi pôjde do prdele, a nie domov. Už počul tie diskusné príspevky od manželky.

„Kur...“ zasyčal, ale nedokončil. „Dobre, ale čo chcú od nás? Zázraky? Čoho sa máme chytiť? Veď ešte nemajú ani pitvu, ani výsledky z labákov, ešte nemajú ani...“

„Nepozrel si si všetky fotografie,“ skočil mu do reči Feri. „Prehrab tú kopu a na spodku nájdeš... no...“ posunul mu fotografie a čakal, kým Krauz poslúchne.

Krauz poprehŕňal fotografie a úplne naspodku našiel detailný záber na niečo zaujímavé.

„A to má byť čo?“ so záujmom vzal fotografiu a pritiahol si ju bližšie k očiam.

„Náušnica,“ povedal iba tak Feri.

Krauz chvíľu skúmal náušnicu.

„Poviem vám niečo, čo na fotografiách nevidieť,“ pokračoval Feri z notesa, „a je to naozaj zaujímavé. Súdny lekár ju prehliadol na mieste nálezu a skonštatoval, že to dievča nemá na sebe nič, ani to, čo by malo mať. Nemal na mysli oblečenie, to je jasné, že tá sviňa ju povyzliekala donaha, on mal na mysli, že tá sviňa ju ešte aj obrala o všetko, čo na nej viselo. Nemala žiadnu retiazku, žiadny prsteň, hoci na dvoch prstoch má biele neopálené krúžky, teda aspoň dva prstene nosila stále alebo dosť často, nemala žiadny náramok, nič. Jednoducho na sebe nemala nič, ale naozaj nič. Najdôležitejší nález urobil doktor na ušiach, oba laloky na ušiach sú natrhnuté, takže tá sviňa jej strhla, presnejšie, vytrhla obe náušnice. Jednu zobral so sebou, ale táto,“ a ukázal na fotografiu, „sa zamotala do vlasov. Pozri si detail hlavy.“

Feri počkal, kým sa Krauz poprehŕňal v kôpke a našiel tú správnu fotografiu.

„Má rozbitú hlavu,“ pokračoval Feri, „a krv zlepila vlasy do hustej štice. Ako ju ťahal do trávy, do vlasov sa jej zamotalo všetko, s čím hlava prišla do styku. Evidentne ju ťahal za nohy a hlava sa šúchala po zemi. Vo vlasoch má prach, zem, kamienky, slamu, listy, kvety, trávu... a náušnicu. Ako sa ten debil ponáhľal, asi mu náušnica vypadla, zaplietla sa do vlasov a buď ju nevedel nájsť, alebo si ani nevšimol, že mu vypadla, a ani ju nehľadal, v každom prípade ju našli zamotanú vo vlasoch.“

Feri skončil a nechal Krauza, nech sa kochá. Krauz sa zahľadel na detail krvavých vlasov a na náušnicu zapletenú v hustej štici zlepenej zaschnutou krvou.

„Pekná náušnica. Asi ručná práca, takých nebude veľa. To je celkom slušná stopa,“ lebedil si Krauz a ani netušil, že si kope hrob.

Na fotografii bola náušnica zvláštneho tvaru – medený drôt bol stočený do zložitej špirály a na jednotlivých ohyboch boli drevené guľôčky zafarbené do rôznych odtieňov hnedej.

„Ak je to drevo, tak je asi morené,“ šomral si Krauz.

Guľôčky boli veľkosti hrášku, ale aj menšie, ako šošovica. Vedľa náušnice položenej na papieri bolo položené kriminalistické papierové meradlo. Podľa toho mohol Krauz odhadnúť jej veľkosť.

„Celá náušnica by prekryla zápalkovú škatuľku,“ šomral si ďalej Krauz a nespúšťal z fotografie oči.

„Ukáž,“ natiahol ruku Mayor.

„Na,“ podal mu fotografiu Krauz.

Mayor sa zahľadel, potom zalovil v zásuvke a vylepšil si obraz lupou.

Chvíľu naťahoval ruku sem a tam a zaostroval, až sa napokon skúmavo zahľadel a stuhol.

„Doriti...“ utrúsil a oprel sa do operadla. Ruky si zložil na opierky otáčacieho kresla a chvíľu vyzeral ako kráľ na tróne, akurát namiesto žezla a jablka držal v jednej ruke fotografiu a v druhej lupu.

„No,“ vyzval ho Krauz, aby pokračoval.

„Ja som také isté kúpil manželke na Detvianskych folklórnych slávnostiach v jednom stánku s ručne vyrábanými šperkmi. Nedávno, možno dva roky dozadu. Richard, všimni si, že celá špirála náušnice je k očku, čo ide do ucha, spojená malým nenápadným plieškom. Taký plechový prechod od očka k samotnému telu náušnice. Na zadnej strane tých, čo som kúpil manželke, boli vyrazené veľké písmená DFS, ale veľmi maličkým razidlom, takmer nepostrehnuteľné, vraj na pamiatku.“

„Detvianske folklórne slávnosti?“ dedukoval Krauz.

„No.“

„A čo? Na tejto tie písmená nie sú, a aj keby boli, tak čo? Čo to dokazuje?“ čertil sa Krauz. „Pokojne to môže byť aj Drážďanský festival slopania, tak treba zatknúť tú nemeckú rodinu a obviniť ich z vraždy, asi tú mŕtvolu priviezli oni až z Drážďan, vyhodili ju v Maďarsku a hrajú sa na nevinných. Alebo to môže byť Debrecínska fazuľová so slaninou, v tom prípade je to maďarská vražda alebo...“

Radšej skončil, lebo aj sám sebe pripadal smiešny.

Feri sa naozaj rozosmial.

„Máš bujnú fantáziu, Riško, a perfektnú schopnosť vymýšľať slogany. Možno by si zvládol aj román... neuvažoval si, že by si niekedy napísal o našej robote román?“

„Choď do ri...“ Krauz prehltol koniec odporúčania, lebo nemohol odtrhnúť pohľad od fotografií.

V kancelárii šéfa vraždárov zavládlo ticho. Každý, kto chcel, už povedal svoje, teraz už iba čakali na rozhodnutie šéfa, alebo niekoho, kto sa toho celého ujme.

„Dobre. Dóbré... vyhrali ste,“ zaspieval Krauz a odhodil fotografie na stôl. „Asi chcete, aby som tú fotografiu s náušnicou ukázal slečne v našej kancelárii.“

Mayor pokýval hlavou a na chvíľu zvážnel.

„Ale ešte urobíme jeden pokus,“ ukázal šéf prstom na Fera. „Feri, zavolaj tomu tvojmu kamarátovi, čo ti dal na hraniciach fotografie, nech sa pozrú na zadnú stranu plieška, a povedz mu, že nabudúce nech pošlú fotografie z oboch strán, odborníci...“

Feri vybral mobil a pokojne vyťukal číslo. Chvíľu čakal.

„Szia barátom, én vagyok, van egy kérdésem...“

Feri sa chvíľu realizoval po maďarsky, potom trpezlivo čakal, potom znova debatoval s kolegom. Napokon skončil a schoval mobil.

„Na zadnej strane plieška sú tri písmená – DFS. Teraz to skontroloval a ospravedlňuje sa,“ Feri sa hodil na operadlo stoličky. Preňho to bolo jasná správa. Vlastne aj pre ostatných.

Mayor bez slova podal fotografiu Krauzovi. Ani nemukol, vedel, čo má robiť. Ale naštvaný bol, a aj im to dal primerane pocítiť, a tresol za sebou dverami.

21

Chosé s Martinou si už celkom dobre rozumeli. Stačila iba chvíľka, čo ich Krauz nechal samých, a na stolíku medzi nimi už nebol iba popolník a špinavé šálky od vypitej kávy, ale aj dva poldecáky.

Krauza by to ani tak veľmi nehnevalo, ale bol si istý, že je v nich jeho vodka, čo priniesol ako pokutu za prehratú stávku s Kukym. Patrila Kukymu, teda všetkým, ale určite nie iba Chosému a jeho zvrhlým chúťkam.

Do vlastnej kancelárie vrazil bez zaklopania, takže kým si sadol za stôl, počkal, kým si tí dvaja zase slušne sadnú, odtiahnu od seba kolená a umožnia mu ďalej vyšetrovať.

Slečna sa prestala usmievať a skúmavo sa zahľadela na toho horšieho policajta. Prišiel naštvaný. Ten lepší sa škeril ako lasička v kuríne, ale ten horší ho mal evidentne na háku, nevenoval mu ani len vyčítavý pohľad.

„Slečna Martina, vy ste...“ Krauz chcel použiť slovo boli, ale včas sa zháčil, „vy ste najlepšia kamarátka slečny Barborky.“

„To som.“

„Viete, čo nosí oblečené, ako si farbí vlasy, akú nosí retiazku, aké má prstene, aké má náušnice...“

„No,“ súhlasila a s napätím čakala, čo príde.

Krauz chvíľu váhal, ale nenapadlo mu nič rozumnejšie, než jej ju ukázať. Nech by spolu debatovali hoci aj hodinu, aj tak by jej ju napokon musel ukázať, inak by sa dopredu nepohli. Musel jej ju ukázať, tak prečo nie hneď.

„Pozrite sa na túto fotografiu. Poznávate, čo je na nej?“

Krauz natrčil ruku a počkal, kým Martina zaostrila. Prižmúrila oči, lebo dobre nevidela. Krauz vstal a podal jej fotografiu. Nečakal na reakciu a vrátil sa na svoje miesto. Vzal si ceruzku a začal si čmárať po zošite. Aj tak vedel, čo bude nasledovať.

Martina sa zahľadela na fotografiu a stuhla. Detektívi sa zahľadeli na Martinu.

„To...“ povedala po chvíli a zamávala fotografiou ako vejárom. „Tú...“ zahabkala a hľadala očný kontakt a podporu u sympatického Chosého. Ten jej očný kontakt poskytol, ale nič viac, iba sa tupo usmial.

„Tá...“ odvrátila pohľad od Chosého, stále sa nevedela vykoktať.

Napokon sa musela odhodlať a či chcela či nechcela, musela začať komunikovať s tým zlým.

„To... máte odkiaľ?“ spýtala sa už celkom vážne.

„Vysvetlím vám všetko, nebojte sa, slečna, ale najprv musíte odpovedať vy mne, inak sa nám to popletie a nebudeme si rozumieť. Verte mi, mám s tým nejaké skúsenosti, tak sa skúste na chvíľu sústrediť a odpovedať mi presne na otázky. Poznávate tú náušnicu?“

„Poznávam.“

„Odkiaľ?“

„Je to Barborkina náušnica.“

„Ako to môžete tak presne vedieť?“

„Ja som jej ju... teda ich dala.“

„Ich... teda obidve?“

„No.“

„Ale takých môže byť...“ nadhodil Krauz a nechal vetu otvorenú, aby si sama doplnila, koľko takých môže byť.

„Nie, takých nie!“ zmrazila ho razantne Martina. „Takých nemôže byť viac, iba tie odo mňa. Pozrite sa sem, na tú spodnú drevenú guľôčku. Je nahryznutá, chýba jej spodok,“ Martina otočila fotografiu ku Krauzovi a nechtom na malíčku mu ukázala detail.

Tentoraz Krauz nebol lenivý vstať a svižne k nej podišiel, skoro pobehol. Všimol si dĺžku jej nechta – mal aspoň dva centimetre. Hrot nechta ukazoval nenápadnú deformáciu na drevenej guľôčke, ktorú si predtým nevšimol. Nikto si ju nevšimol.

Krauz ju chytil za zápästie, otočil si fotografiu k sebe a opatrne si ju od nej vzal. Nenápadne si pritom všimol dĺžku všetkých jej nechtov. Všetky nechty boli rovnako dlhé, ale dva – na palci a ukazováku – boli zlomené až k prstu.

„Ďakujem,“ poďakoval za fotografiu a vrátil sa za stôl. „Aj tak nerozumiem. Môžete mi to celé vysvetliť?“

„Môžem. Asi pred rokom som mala klienta, solventného klienta zo Zvolena, chcel tu investovať a hľadal pozemky. Predala som a firma dobre zarobila, moja provízia bola viac ako uspokojivá. O chvíľu sa ozval opäť, ale tentoraz chcel nielen kupovať, ale aj predávať tam u nich, niečo ako pozemky na výmenu, a musela som ich ísť pozrieť a ohodnotiť. Bolo leto, príšerné teplo a on nás pozval do Detvy na folklórne slávnosti. Príšerná nuda a príšerná horúčava, ale musela som ísť, boli v tom ťažké prachy.“

„Nás pozval... teda vás tam bolo viac? Bola aj Barborka?“

„Nie, bola som s Petrom, s kolegom. K amfiteátru na Detve sa ide takou úzkou asfaltovou uličkou, po oboch stranách stoja stánky so suvenírmi a so všetkým možným, čomu sa hovorí ľudová umelecká tvorivosť, ale jeden stánok ma upútal. Ľudový umelec tam priamo pred nami vyrábal šperky z medeného drôtu a drevených korálikov. Robil náramky, prívesky, náušnice, všeličo. Jedny som Barborke kúpila, vlastne ich kúpil ten investor, a mne valašku a medovinu, ale to nie je podstatné, podstatné je, že ma ten majster upozornil, že budem mať pamiatku na večné časy – na zadnú stranu plieška pod očkom razí tri písmená – DFS, čo znamená Detvianske folklórne slávnosti, a tým sa tento šperk stáva originálom. Poďakovala som sa mu a on bol šťastný, že zarobil, a ja, že mám pre Barborku darček. Bola to taká pič... chcem povedať gýčovina, ale jej sa páčili a nosila ich skoro stále. Aj som si z nej občas robila srandu, že aj keby jej niekto kúpil diamantové, aj tak by si dala tie odo mňa.“

„A ona?“

„Že by si ich aj tak dala, lebo ich má rada.“

„Mala ich aj v sobotu?“ vystrelil Krauz, aby nemala čas rozmýšľať.

„Áno. Mala ich.“

„Čo spôsobilo tú deformáciu na spodnej guľôčke?“

„Dušan. Všimla som si to a spýtala som sa jej, tak mi povedala, že to Dušan, že blbli v posteli, zahryzol sa jej do ucha a odhryzol jej kúsok z dreveného korálika. Aj kus ucha, že bol vtedy ako besný, nadržaný, veď to poznáte, a tiekla jej krv, ale iba tak trocha.“

Krauz hypnotizoval fotografiu a ukladal si do pamäti informácie. Všetko sa časom môže zísť.

„A...“ ozvala sa nesmelo Martina, „odkiaľ máte tú fotografiu? Prečo je na nej iba jedna náušnica? A... prečo je na papieri s meradlom? A... vy mi niečo asi tajíte, však? Prosím vás, povedzte mi, čo sa stalo.“

Krauz sa prebral zo zamyslenia a prestal hypnotizovať fotografiu. Hodil pohľad na kolegu v kresle – stačila sekunda a boli dohodnutí. Asi už stačilo tancovania okolo horúcej kaše, asi majú vraždu a treba začať seriózne pracovať.

Chosé dopil, oba poldecáky vzal a bez opláchnutia ich vrátil do sekretára. Stolík medzi kreslami bol opäť bezpečný – mohol prísť na kontrolu hoci aj krajský riaditeľ.

Krauz kvitoval Chosého čin jemným prikývnutím. Počkal, kým si sadol, a mohli sa do nej pustiť.

„Slečna Martina,“ skúsil opatrne, súcitne Krauz, „musím vám oznámiť smutnú udalosť. Je mi to veľmi ľúto, ale na Záhorí našli mŕtvolu mladého dievčaťa. Opis presne zodpovedá opisu, čo ste nám dali na Barborku, navyše našla sa aj táto náušnica. Vy ste ju spoznali, takže asi patrí jej. Máme dôvodné podozrenie, že Barborka je už mŕtva.“

Martina stuhla, na chvíľu zabudla dýchať. Potom sa jej pľúca naplnili hlbokým nádychom a začala dychčať.

„Ale... ja... ona...“ zajachtala nezrozumiteľne, pohľadom behala od jedného k druhému.

„Je vám zle? Potrebujete lekára?“ spýtal sa s obavami Chosé. Pozoroval ju z tesnej blízkosti a zbadal, ako sa jej odkrvuje tvár a klipkajú jej oči.

„Nie! Žiadneho lekára! Pre boha živého, kto ju mohol zabiť?! Také milé dievča! Kto mohol vyviesť niečo také,“ zavyla Martina a zrútila sa. Začala plakať a bola rada, že ten dobrý policajt jej podal papierovú servítku, aby si mohla utrieť oči a vysmrkať sa.

„Lepšie?“ zaujímal sa Chosé.

Prikývla a ešte raz sa vysmrkala. Počkali, kým sa aj im zdalo, že je na tom lepšie.

„Môžeme?“

„No. Ďakujem vám, ste naozaj galantný.“

„To som, ale,“ usmial sa ten dobrý policajt, „ja by som sa vás aj tak chcel niečo opýtať, slečna Martina. Môj kolega vám pred chvíľou oznámil, že Barborka je asi mŕtva, lebo sa našla jej mŕtvola a našla sa jej náušnica...“

„No?“

„... ale nepovedal vám, že bola zabitá. Vy ste povedali, že kto ju mohol zabiť, také milé dievča, ale môj kolega to nepovedal. Mohla to byť dopravná nehoda, alebo infarkt, alebo samovražda, čokoľvek, ale...“ Chosé počkal, kým si utrie nos a stretnú sa im oči, „vy ste automaticky povedali, že kto ju mohol zabiť. Ako môžete vedieť, že bola zabitá?“

A už ani ten sympatický policajt nebol až taký sympatický, lebo všetci sú iba obyčajní policajtskí hajzli, čo sa stále iba vypytujú a sledujú každé slovíčko.

Martina sa striedavo zahľadela najprv na jedného, potom na druhého a ustráchaným hláskom sa ich spýtala: „To znamená, že som podozrivá? Budem potrebovať advokáta?“

Krauz znechutene odložil fotografiu a zhlboka si vzdychol. Ďalšia obeť televíznej obrazovky a debilných amerických seriálov o policajtoch. Pod ich vplyvom niektorí ľudia uvažujú o advokátovi, aj keď si idú na políciu vybaviť nový občiansky preukaz.

Krauz si znova vzdychol a opätoval jej pohľad. To zas bude debata s odborníčkou na trestné právo.

22

Burger si sadol za volant, Hanzel vedľa neho. Na parkovisku pred nemocnicou bol neskoro popoludní pokoj a tak ho využili na krátke zamyslenie. Hanzel ponúkol cigaretu a pripálil. Sedeli a fajčili.

„Černoch,“ vzdychol si Burger a zamyslene vyfúkol.

„Malý černoch,“ pritakal Hanzel a vypľul zrnko tabaku.

„Malý kučeravý černoch,“ spresnil Burger.

„Takpovediac černoško,“ prikývol kolega.

Burger smrkol, potiahol si a palcom si poškrabal líce.

„Ty myslíš, Oto, že by to mohol byť motív?“

Aj kolega sa poškrabal na líci.

„Určite áno, ale iba jeden z mnohých. Zatiaľ sme nezistili nič, čo by nás niekam nasmerovalo.“

„Ale motív by to mohol byť, nie?“

„Ty myslíš, Edo, niečo ako nechcené dieťa? Malé čierne nechcené dieťa, iba tak pohodené a skoro zavraždené uprostred sídliska?“

„Pokým si to nevyslovil nahlas, myslel som si to, ale ako ťa počúvam, znie to absurdne a nelogicky. Kto by chcel zabiť nechcené dieťa, tak ho zabije a zakope alebo hodí do rieky a je pokoj, ale zabiť dieťa tak, že ho odložím na sídlisku v krabici... no uznaj!“

„Počkaj, počkaj, až taká konina to zas nie je, zabúdaš na ten šuter. Zoberiem nechcené dieťa, vložím ho do krabice, hodím naň kameň, a je to.“

„Blbosť,“ bránil sa Burger, „nebol hodený, má päť kíl, rozpučil by ho na kašu. Okrem toho... hovoríš, že zoberiem nechcené dieťa, vložím ho do krabice... a obložím ho pokrkvanými novinami, aby sa mu ľahšie zomieralo, nie? Keď naňho hodím kameň, aby to odpružilo a nebolelo ho to až tak veľmi, čo? Počúvaš ma?“

„Počúvam, je to konina, uznávam,“ prikývol Hanzel.

„Tak v čom je háčik, Oto? Niečo sme prehliadli, kamoško. Niečo nám ušlo a nemôžeme sa chytiť.“

„Robíme na tom päť hodín! Čo by si chcel? Ja už nie som Rambo, starnem, kompl, musíš mi dať čas. Zajtra, možno o také tri dni, na niečo prídem, ale kvaltovať na mňa nemôžeš.“

„Veď ani ja už nie som... ale rozlúsknuť by sme to mohli. A mali! Inak sa nám budú tí naši smradi rehotať.“

„Rehotať sa budú v každom prípade, len čo sa dozvedia, čo vyšetrujeme – vražda kučeravého černoška v čiernej krabici odloženej na čiernom asfalte uprostred čiernej ponurej noci.“

„Ešte šťastie, Oto, že nie si novinár, už vidím tie titulky!“

„Krajský riaditeľ by nás zožral,“ pripustil Hanzel.

„Aj tak nás zožerie, som si istý, že novinári to dozajtra vyňuchajú.“

„Nevyňuchajú, nabonzujú im to naši vlastní. Máme medzi sebou viac donášačov, vlastne vynášačov, než kedykoľvek predtým.“

„To robia tie platy, Oto. Hovno zarobíme a nájomné platiť musíme, nečuduj sa, že si každý snaží privyrobiť, ako sa dá.“

„Kecáš! Aj pred desiatimi, aj pred pätnástimi rokmi sme prd zarábali, ale toľko sa nevynášalo, až teraz sa to stalo módou.“

„Aj to je pravda.“

„Pravda-nepravda, kašlime na to, nie je to naša starosť, my sa starajme o naše decko.“

„Kučeravé decko,“ doplnil ho Burger.

„O naše kučeravé decko,“ súhlasil Hanzel.

„Musíme niečo zistiť, lebo zajtra sa nás budú pýtať. Ako si na tom s časom?“

„Dobre,“ Hanzel pozrel na hodinky. „Idú.“

„Vážne.“

„Ako hovorím, dobre. Chceš ostať dlhšie?“

„A nezídu sa ti nejaké nadčasy? Celé leto sme sa poflakovali, tak som si myslel, že by sme mohli zamakať.“

„Mohli, neponáhľam sa. Máš nejaký plán?“

„Mám, ale daj sa prekvapiť. Kým bude fajront, mohli by sme ešte stihnúť dopravný inšpektorát a preveriť ten čierny mercedes. Čo myslíš, koľko takých päťstoviek jazdí v meste?“

„Je to špica vágen, môže to stáť toľko čo dvojizbový byt na sídlisku, tak neviem, asi nie veľa.“

„Tak sa poďme presvedčiť, kým je ešte Vierka v kancelári pri počítači.“

Odfrčkli ohorky, zavreli okienka a Burger naštartoval. Krpaté kučeravé decko ho začalo celkom vážne zaujímať, presnejšie, mal záujem o to hovädo, čo ho chcelo ukameňovať v škatuli od televízora.

23

Krauz s Martinou si vymenili podozrievavé pohľady. Obom bolo jasné, že už jeden druhému nedôverujú a začnú si dávať pozor na ústa. Krauz nechcel, aby to takto prebiehalo, lebo Martina bola jediný zdroj informácií, aký momentálne mali, ale zároveň bol presvedčený, že im klame. Ešte nevedel, či v podstatných veciach, alebo iba v detailoch, no jednoducho mal ten pocit. Chvíľu zvažoval taktiku ďalšieho výsluchu. V jej výpovedi mu niečo nesedelo, ale že by sa dala tak ľahko nachytať na spôsob zabitia Barborky, to sa mu nechcelo veriť. Ako páchateľka sa mu nezdala – nevedel prečo, ale niečo jej k vrahyni chýbalo. Okrem toho na druhú fintu sa nechytila – naschvál jej povedal, že mŕtvola bola nájdená na Záhorí, ale ona nereagovala. Keby bola do prípadu zapletená a vedela by, kde pohodili Barborkinu mŕtvolu, aspoň by ju pri zmienke o Záhorí myklo, alebo by stuhla, či zažmurkala, ale ona nič. Ani ju nehlo. Nemohla byť až taká dobrá herečka, ona to naozaj nevedela.

Ďalšia taktika výsluchu mohla byť aj taká, aj taká. Mohol na ňu zrúknuť a zatlačiť, a Chosé by ho haltoval a prosil, aby jej neubližoval, staval by sa medzi nich a chránil by ju vlastným telom, a Krauz by ďalej hulákal a útočil... až by sa dievčatko pokakalo a povedalo by im aj bez advokáta všetko, aj to, na čo by sa nepýtali – tak to zažili už veľakrát.

Taktika mohla byť aj iná, miernejšia, a radšej by sa priklonil k nej. Nechcelo sa mu hrať na dobrého a zlého policajta, intuitívne cítil, že to nie je ona a tlačiť na ňu by bola iba strata času. Chcel ju skôr využiť ako dobrý zdroj informácii, nie ako zlého páchateľa. Lepší vrabec v hrsti ako holub na streche – pretavené do reči policajtov: lepší dobrý svedok ako nepodarene obvinený.

Krauz uvažoval. Vzal si ceruzku a chvíľu sa hral. Občas mu ceruzka odletela na kraj stola a hodil na Martinu nenápadný pohľad.

Sedela, čakala na ortieľ. Už nepila, nefajčila, ani nerozťahovala kolená a nedrgala do toho sympatického.

Ten sympatický iba sedel a čakal. Keď na neho pozrela, usmial sa, aby ju nevystrašil. V skutočnosti sledoval kolegu a čakal na pokyn.

Po toľkých rokoch spolupráce už nemuseli prerušovať výsluch a ísť na chodbu alebo do vedľajšej kancelárie na poradu, stačil im pohľad, gesto, nacvičený signál, a vedeli, ako pokračovať, ako spolupracovať.

Krauz ju zatiaľ iba pozoroval a uvažoval. Chosé pozoroval jeho a čakal. Niečo im tají a je napnutá na prasknutie, tým si bol Krauz istý. Skúsil to inak.

„Vy chcete advokáta?“ zagánil na Martinu. „Takže sa cítite vinná hneď na začiatku a už potrebujete advokáta?“

„Nie!“ ohradila sa. „Ale... keď som na oddelení vrážd, tak asi to nie je sranda a po tom, čo ste mi povedali o Barborke...“ nedopovedala, sklonila hlavu.

Využili, že ich chvíľu nepozorovala. Krauz zagánil na Chosého a prižmúril oči, akože ty debil sprostý nadržaný, ale Chosé povytiahol obočie a pokrútil hlavou, že on nie. Krauz zvraštil čelo, pokrčil plecami – tak kto jej to povedal? Chosé tiež pokrčil plecami – ja nie, neviem.

„Ehm...“ odkašľal si Krauz, „dúfam, že sa tu teraz nerozrevete a nezačnete robiť scény.“

„Nie.“

„Môžeme pokračovať?“

„No.“

„Ako viete, že ste na oddelení vrážd?“ Krauz sa musel dozvedieť, odkiaľ to vie a ako dlho to vie, lebo to mohlo ovplyvniť ich náhľad na celú jej doterajšiu výpoveď a priebeh ďalšieho výsluchu.

„Keď som bola na policajnej stanici v centre mesta oznámiť nezvestnosť Barborky, tak po spísaní zápisnice vošiel do kancelárie nejaký iný policajt a povedal tomu, čo ma vypočúval, aby to urýchlene skončil a nepúšťal ma domov, že si po mňa prídu policajti z oddelenia vrážd, že ešte niečo budú chcieť.“

Krauz si vzdychol. Jej vysvetlenie bolo až nepríjemne kruté, ak bolo pravdivé.

„A...“ pokračovala váhavo, lebo nevedela, či hovorí dobre, alebo zle, či môže hovoriť ďalej, alebo má naozaj čakať na advokáta. „A povedal, že je to vážne. Preto som si domyslela, že ju zabili, keď ste mi ukázali jej náušnicu a ešte k tomu iba jednu. Spravila som niečo zlé?“ spýtala sa otvorene toho zlého.

Aj ten zlý musel uznať, že v živote sa stávajú všelijaké náhody. Občas im robotu pokazí vlastný kolega.

Ten dobrý na náhody neveril a postavil sa.

„Prepáčte, musím si odskočiť,“ ospravedlnil sa slečne a vyšiel von.

Naozaj išiel na záchod a naozaj sa vymočil, ale to nebol pravý dôvod jeho odchodu. Nevrátil sa do svojej kancelárie, ale zašiel do vedľajšej.

„Čau, Petra.“

„Čau.“

„Zavolám si z vášho telefónu.“

„Dobre.“

Stôl oproti Petre bol voľný a Chosé si sadol. Vyťukal číslo policajného oddelenia v Starom Meste a čakal na spojenie.

„Práporčík Dohnal, Staré Mesto, počúvam.“

„Detektív Fischer, oddelenie vrážd...“

„Zdravím vás.“

„... aj ja teba. Môžeš mi dať k telefónu kolegu, čo pred dvoma hodinami prijal oznámenie o nezvestnosti Barborky...“

„To som ja.“

„Výborne! Keď si končil výsluch Martiny ako oznamovateľky, prišiel niekto do vašej kancelárie?“

„Nie, kto by tam mal chodiť?“

„Keď si končil, niekto vraj nazrel do kancelárie a povedal ti, aby si to urýchlil, že si po ňu príde oddelenie vrážd, že je to asi vážne.“

„Tak to áno, to je pravda. Prišiel náš šéf oddelenia, lebo mu volali z operačného strediska, že taká nezvestnosť sa preveruje v súvislosti s nejakou vraždou v Maďarsku, ale išlo to od vás, nejaký váš kolega volal na operačné, my sme to nepohnojili.“

„To je v poriadku, to viem. A keď tvoj šéf strčil hlavu do dverí, povedal, že si po ňu príde oddelenie vrážd?“

„Presne to.“

„Povedal presne, že oddelenie vrážd?“

„No.“

„Bola v tom čase v kancelárii? Nebola na záchode?“

„Nie.“

„Mohla to počuť?“

„Musela, povedal to rovnako mne ako jej, sedela oproti mne.“

„To som chcel, takže to mohla počuť.“

„Opakujem, musela! Oznamovateľka nebola opitá ani nadrogovaná a správala sa celkom normálne, takže to musela počuť.“

„Ďakujem, to je všetko.“

„Prosím, nie je za čo... a! Kolega! Je to tá zabitá baba v Maďarsku?“

„Zatiaľ to vyzerá tak, že asi áno, ale ešte nevieme presne.“

„Tak vám držím palce.“

„Ďakujem.“

Chosé položil, usmial sa na Petru a zamieril k dverám.

„Konečne máme niečo nové?“

„Vyzerá to tak, Petrička.“

„Mám ísť domov, alebo mám ostať? Budete ma potrebovať?“

„Ani neviem, iba to rozbiehame, a ani nevieme, či je to naše.“

„Kto má informácie?“

„Rišo a šéf, ale k nám teraz nelez, nadväzujeme s ňou kontakt.“

„Jasné.“

Chosé odišiel, vrátil sa do kancelárie a sadol si na svoje miesto do kresla tesne vedľa podozrivej Martiny. Počkal, kým sa znova vysmrkala, a Krauzovi kývol, že neklame, že to bolo naozaj tak, ako hovorí.

Krauz prebral nonverbálnu informáciu od kolegu a pokračoval vo výsluchu.

„Rozprávali sme sa o Dušanovi.“

Martina plakala. Začala pociťovať psychický tlak z dlhého pobytu v policajnom prostredí, na ktoré nebola zvyknutá. Papierovú servítku od Chosého vymenila za ozajstnú vreckovku z kabelky. Bolo jej jedno, kde bola predtým a kde je teraz, kam ešte pôjde a čo s ňou budú robiť – spoznala náušnicu a bola si istá, že s Barborkou sa niečo stalo. Aj toto poznanie ju nalomilo, vlastne toto poznanie ešte viac ako prostredie.

„Neplačte, to teraz naozaj nepomôže, ani vám, ani Barborke. Upokojte sa, slečna.“

Počkali. Vysmrkala sa už aspoň stýkrát, utrela sa a upokojila sa.

„Kolega tu teraz nebol, takže aby mal prehľad aj on... zopakujem,“ začal mierne Krauz. „Bavili sme sa o vašich nechtoch, chcel som vedieť, prečo máte dva zlomené a všetky ostané dlhé dva a pol centimetra. Nie sú vaše, to je jasné, sú nalepené, ale prečo sú dva zlomené?“

„No... ja som to nechcela,“ skučala Martina a znova ju naplo na plač.

Krauzovi to bolo jedno, už ju tlačil k múru, aby sa niekam pohli a nezdržiavali sa hlúposťami.

„Čo ste nechceli?“

„Ja...“

„Tak bude to?!“

Nechcela povedať, iba zanovito pokrútila hlavou.

„Dobre, tak inak, začali ste tým, že ste jej vnikli do izby s pomocou správcu.“

„No... a to je aj pravda,“ táto téma jej vyhovovala viac než nechty. „Ako som povedala, najedli sme sa v tom bufete a Dušan dostal nápad, že správca nám môže otvoriť jej izbu. Správca vedel, že sa dnes sťahuje, nemal nič proti tomu. Otvoriť internátnu izbu nie je žiadny trestný čin... alebo?“ pozrela na nich a čakala.

Chosé na nej videl, že stráca odolnosť, viac plakala, ako rozprávala a začínala sa triasť. Chytil ju za ruky a stisol ich.

„Pokojne, len pokojne, slečna. Musíte nám povedať všetko, a pokiaľ možno do najmenších podrobností. Vydržte ešte chvíľu.“

„Dobre,“ súhlasila. „Jej izba bola akoby rozhádzaná, akoby...“

„Čo bolo rozhádzané?“

„Šaty, bielizeň, tričká... oblečenie.“

„Aj zásuvky pootvárané? Akoby niekto niečo hľadal?“

„Zásuvky? Je to internátna izba, tam sú zásuvky iba na písacom stole a potom skriňa na odevné zvršky. Aj na stole bol bordel, ale že by boli vytrhané zásuvky a vysypané na posteli, ako to ukazujú vo filmoch, tak to nie. Iba šatstvo.“

„Čo ste spravili? Upratali ste to?“

„Nie, a ani Martin nechcel, aby sme niečo upratovali, vraj to možno bude skúmať polícia, tak sme to nechali tak.“

„A kto je Martin?“ vzdychol si Krauz a do zošita si napísal ďalšie meno. Už ich bolo okolo Barborky akosi priveľa.

„Jej švagor, manžel jej sestry, viete, to som vám ešte nepovedala, Barborka má sestru Kvetku, je vydatá tu v meste za Martina. Keď sme včera ráno s Dušanom raňajkovali, tak som mu zavolala, že sa nám nehlási Barborka. Aj on to potvrdil, lebo ani jemu sa nehlásila, a povedal nám, že príde za nami, aby sme ho počkali pred intrákom. Prišiel, keď sme otvorili jej izbu, všetko to videl na vlastné oči.“

„Prečo prišiel?“ zaujímal sa Chosé.

„Lebo aj on chcel pomôcť so sťahovaním, ale sa mu nehlásila.“

Krauz položil ceruzku, a pretože už strácal prehľad, požiadal ju o vysvetlenie.

„Mohli by ste nám vysvetliť to sťahovanie? O čo vlastne išlo?“

„Môžem. Barborka si našla podnájom. Celej rodine oznámila, že na intráku sa to už nedá, že má dosť peňazí na podnájom a bude sa sťahovať. Rodina s tým súhlasila a sestra jej chcela aj finančne prispieť v rámci dedičského konania.“

„Dedičské konanie?“ ožil Krauz. Každá mŕtvola, s ktorou sa v živote stretol, mala niečo spoločné buď s láskou, alebo s peniazmi, a dedičské konanie súvisí buď s jedným, alebo s druhým, nikdy nie s oboma naraz.

„Barborkin otec prednedávnom zomrel a jej sestra sa s ňou chcela finančne vyrovnať – odkúpiť jej podiel, aby sa rodičovský dom nemusel predávať a aby mala mamka kde ostať. Chcela, aby Barborka prepísala na ňu jej podiel. Barborka súhlasila, sestra ju vyplatila, takže mala peniaze na podnájom. Okrem toho v poslednom čase sa jej vo firme celkom darilo a slušne zarobila, takže sa jej ani nečudujem, že sa chcela presťahovať. Neviem, kedy ste boli naposledy na Mlynoch, ale tie objekty chátrajú a bývanie je tam naozaj na úrovni Botswany. Možno iba potkanov je u nás viac, nikto ich zatiaľ neje, ale inak skoro žiadny rozdiel. Barborka si teda všetko vybehala a pripravila sťahovanie na posledný prázdninový deň – od prvého septembra, teda oddnes, už mala bývať na priváte. Včera sme ju mali sťahovať, a zainteresovala do toho Dušana, mňa aj švagra so sestrou.“

Krauz si do zošita poznačil dedičské konanie, dal ho do krúžku a vylepšil ho dvoma výkričníkmi. Pre dedičstvo už zomrelo veľa ľudí – možno je to slepá ulička, ale ako stopa to nie je zlé. Boli iba na začiatku vyšetrovania a v tomto štádiu naozaj nemohol vedieť, čo je dôležité a čo nie. Dedičstvo ako jedna z verzií mu zatiaľ vyhovovalo, aj keď práve toto vyzeralo celkom priehľadne a v poriadku.

„Ona sa chcela v nedeľu ráno sťahovať – a ožrali ste sa ako dogy?“

„Veď sme mali zorganizovaných chalanov.“

Krauz uznal, že aj takto sa dá sťahovať.

„Ďalej?“

„No... otvorili sme jej izbu, teda otvoril ju správca. Martin povedal, že sa mu izba akosi nezdá, a dohodol sa so správcom, aby ju zamkol a nechal ju ešte tak, že o presťahovanie sa postaráme neskôr. Správca súhlasil, lebo aj tak mal aspoň dva-tri týždne čas, kým sa nasťahujú noví študenti, veď zápis sa začína až niekedy koncom septembra, na niektorých fakultách až začiatkom októbra. Zamkol izbu a odišli sme.“

„Počúvame, pokračujte.“

„Ostali sme na parkovisku pred intrákom. Martin povedal, že ju ide hľadať, lebo už mu telefonovala aj svokra, teda Barborkina mama. Ani ona sa jej nemohla dovolať, chcela vedieť, čo je s ňou. Sľúbil jej, že sa po nej pozrie. Tak som mu povedala, že som ju naposledy videla pred Barokom s Nevillom ráno o piatej. Poďakoval za informáciu a rozišli sme sa. Ešte predtým sme si sľúbili, že budeme v kontakte cez mobily – budeme pátrať a hľadať ju. Dušan ma pozval na obed, lebo už bol taký čas. Ani sa mi veľmi nechcelo, po včerajšku som mala žalúdok ako na vode, ale napokon som súhlasila. A dobre som spravila, žalúdok sa prebral a teplé jedlo mi dobre padlo.“

„Kde ste boli?“

„U Diabla. Dali sme si plnené morčacie prsia.“

„Koľko bolo hodín?“

„Ja neviem...“ váhala, lovila v pamäti.

„Koľko bolo hodín, keď ste otvorili izbu?“

„Doobeda. O jedenástej sme sa s Dušanom stretli v bufete, počkali sme na Martina, takže mohlo byť tak pol dvanástej, možno dvanásť.“

„A u Diabla ste boli...“

„O jednej, možno o pol druhej.“

„Potom?“

„Dušan dostal nápad, že sa prejdeme po Starom Meste a pozrieme podniky, kde sme s Barborkou bežne chodili. Chceli sme ju pohľadať, no ani jeden z nás si nebol istý, či ju takto nájdeme. Viete, Barborka nebola ten typ, že by sa dva dni túlala po baroch a nedala nikomu nič vedieť, navyše mala zorganizované to sťahovanie.“

„Takže logicky predpokladám, že ste ju nenašli.“

„Nie, nenašli. Stretli sme iba Nevilla.“

„Stretli? Kde? Koľko bolo hodín?“

„To bolo už k večeru, niečo po piatej. Stretli sme sa na ulici pred kaviarňou U fašistov.“

„A...?“

„A povedali sme mu, že hľadáme Barborku. Povedal nám, že aj on ju hľadá, lebo mu telefonoval Martin a chcel sa s ním stretnúť. Asi na základe tej informácie, čo som mu dala na parkovisku pred internátom. Oni dvaja sa poznajú, Martin občas zaskočil s nami na pohárik, takže sa poznali, ale iba z videnia z baru. Nevill nám povedal, že s Martinom sa stretli asi pred hodinou a že Martinovi potvrdil, čo som mu povedala ja, že sa s Barborkou vrátil na loď, ale už nechcela piť – vyhovárala sa na nejaké stretnutie na Patrónke, že tam ju budú čakať klienti a ide predávať nejaký bohovský pozemok na Záhorí. To bola aj pravda, ja o tom predaji viem, ale že mala stretnutie práve včera ráno na Patrónke, to som sa dozvedela, až keď odmietla ísť ku mne spať. Nevill nám ešte povedal, že jej tesne pred siedmou ráno zavolal taxík – ona odišla na Patrónku na to stretnutie a on išiel domov spať. O tom, že sa Barborka stratila, sa dozvedel od Martina, stretli sa v centre mesta na Martinov podnet. Martin ju išiel hľadať ďalej a Nevill sa ponáhľal na obchodné stretnutie, ale sľúbil mu, že keď skončí, tiež ju pôjde hľadať. Ten sľub splnil a hľadal ju v centre mesta, preto sme sa stretli. Chvíľu sme sa ešte rozprávali a rozišli sme sa s tým, že budeme po Barborke pátrať a budeme sa informovať mobilmi. Keby ju niekto našiel, dá vedieť ostatným.“

Martina sa napila. Spontánne rozprávanie bez invektívnych otázok ju upokojovalo. Postrehli to a neskákali jej zbytočne do reči, išlo jej to celkom pekne.

„Počúvame vás.“

„Prešli sme celé mesto...“

„Máte na mysli Staré Mesto, nie?“

„Áno.“

„S Dušanom.“

„Áno, stred mesta, s Dušanom, ale nenašli sme ju. Pred polnocou sme to vzdali a išli sme ku mne na privát.“

„Vy a Dušan?“

„Ja a Dušan. Mali sme taký plán, že jej budeme každú polhodinu telefonovať raz z jedného, raz z druhého mobilu, a keď sa ozve, pôjdeme po ňu, nech by bola kdekoľvek.“

„A...?“

„Neozvala sa. Mobil bol stále nedostupný.“

„Ale volali ste.“

„Každú polhodinu.“

„A čo ste robili medzitým?“

„Medzi... Ako to myslíte?“

„Normálne. Boli ste u vás doma, každú polhodinu ste telefonovali, a čo ste robili medzi tými telefonátmi.“

Nerozumela mu. Nevedela odhadnúť, či si z nej robí žarty alebo to myslí vážne.

„Napríklad popíjali ste niečo?“

„Mala som v chladničke nedopitú fľašu fínskej, tak sme sa do nej s Dušanom pustili, debatovali sme, popíjali, telefonovali sme jej, ale stále bez úspechu, a zase sme kecali a popíjali. Fľašu sme dorazili a Dušan odišiel domov. Dohodli sme sa, že keby sa niekomu z nás Barborka ozvala, hneď si voláme, nech by bolo koľkokoľvek hodín, ak sa neozve, ráno si zavoláme a zobudíme jeden druhého.“

„Takže Dušan odišiel. Čo bolo potom?“

„Dušan mi volal dnes ráno o deviatej, že Barborka sa neozvala a on ide do firmy. Ja som mu potvrdila, že ani mne sa neozvala, a dohodli sme sa, že o desiatej sa stretneme vo firme. Peťo tam už bol, vedel, že ju celú nedeľu hľadáme, lebo mu volal Dušan. Ani jemu sa nezvala, tiež sa jej párkrát pokúsil zavolať, ale mobil bol stále nedostupný. Celú nedeľu bol nedostupný.“

„Potom?“

„Prišiel pán Záborský...“

„Majiteľ firmy?“

„No... a vypočul si v skrátenej verzii to, čo som vám práve povedala. On rozhodol, že by sme mali ísť na políciu. Počkali sme do obeda, a keď sa neozvala, všetci sa zhodli na tom, že ako jej najlepšia kamarátka by som mala ísť ja.“

„A...?“

„Tak som tu.“

Krauz prikývol, akože ju vidí.

„To je všetko?“

„Všetko.“

„Ďakujem,“ poďakoval Krauz.

Krauz prehodil pár listov dozadu a potom pár dopredu – popísaných ich mal neúrekom, ale nech listoval sem alebo tam, stále bol z toho magor. Spolu s parťákom si vypočuli celkom zaujímavý príbeh posledného letného víkendu. Už počas výsluchu Martiny mu napadlo toľko možností, toľko verzií, že im ani sám neveril. Ako sa k celej veci postaviť? Stále mu chýbal relevantný dôkaz, o ktorý by sa mohli oprieť, ktorý by ich oprávňoval konať v tomto prípade. Mŕtvola v Maďarsku pre nich ešte vždy nie je Barborka. Veľa indícií k tomu smerovalo, ale stále chýbal dôkaz. Nech to obracal akokoľvek, stále si nebol istý, že je to ich záležitosť, že by mali začať vyšetrovať a že by k celému prípadu mali pristupovať ako k vražde v ich kompetencii.

Krauz zavrel zošit, rýchlo hodnotil fakty. Zaujalo ho viac vecí. Napríklad tá nezmyselná pracovná schôdzka s klientom na Patrónke. Alebo náušnica – dobre, zaujímavé a dosť vážne, ale ak ich predával majster šperkár v stánku v Detve, mohol si ju kúpiť hocikto. Na druhej strane toľko náhod by nepriniesol ani sám život, hoci dobre vedel, že život je najlepší režisér, scenárista a spisovateľ dovedna.

Krauz váhal, ako ďalej postupovať. Potreboval sa sústrediť a hlavne prebrať si všetky fakty s parťákom. Chcel počuť jeho názor a jeho postrehy. Chosé iba sedel, zdanlivo nerobil nič, v skutočnosti ju stále pozoroval, a tak ho nechal a ospravedlnil sa.

„Počkajte ma tu, idem na záchod,“ vyhovoril sa a zašiel do vedľajšej kancelárie. Skôr ako začnú naozaj vyšetrovať, musí vybaviť ešte jednu nemilú záležitosť.

„Ahoj, Petrička!“

„Ja viem, telefón...“

„Ako to môžeš vedieť?“

„Pracujem na polícii.“

„Aha, tak to by vysvetľovalo, prečo si v kancelárii aj po fajronte.“

„Presne tak. Rada počkám. Máte tam babu a vyvíja sa to celkom sľubne, možno príde rad aj na mňa.“

„Odkiaľ vieš, ako sa to vyvíja?“

„Bola som u šéfa, informovala som sa.“

„Šikovné dievča. Ehm... ja by som potreboval zavolať domov.“

„Tak sa idem vyčúrať.“

„To by bolo fajn. Môžeš aj potlačiť a zdržať sa.“

„Potlačím, zdržím sa. Čo by som pre teba neurobila?“

Krauz počkal, kým odišla, a zavolal domov na pevnú linku.

„No kde si? Autobus mi odchádza o hodinu od eroháčka, ako to chceš stihnúť!?“

„Sylvinka, ja...“

„To nemyslíš vážne! Veď si mi sľúbil, že si vybavíš na tento týždeň iba denné! Sľúbil si!“

„Aj som si vybavil, ale... máme taký prípad...“ jachtal, hoci výnimočne neklamal.

„Ty si prípad sám osebe, a mňa to už nebaví, to ti hovorím otvorene, už ma to fakt nebaví!“

„Ale dievčence sú už veľké, postarajú sa a...“

„A čo ja!? Mal si ma odviezť a rozlúčiť sa!“

„Pošlem ti auto, hliadka ťa odvezie.“

„Policajná hliadka ma bude viezť k autobusu, kde ma budú čakať všetci kolegovia! Si normálny? Vieš čo, nechaj tak, zavolám si taxík, postarám sa sama. A ak ten taxikár bude čo len trochu k svetu, tak sa s ním aj rozlúčim a vybozkávam ho priamo tam pred všetkými. Ďakujem ti za ochotu, držím ti palce, uvidíme sa o týždeň! Možno!“

V slúchadle to tresklo. Krauz položil. Pokrčil plecami a vzdychol si. Čo mohol robiť? Ani sa jej nečudoval.

Vrátil sa do svojej kancelárie skôr, než bola Petra hotová so záchodom. Aj jeho prekvapil rýchly priebeh telefonátu. Sadol si opäť za stôl a snažil sa sústrediť. Kým stihol čokoľvek povedať, vyrušil ich kolega.

„Richard, volá ťa šéf,“ otvoril dvere a odovzdal odkaz.

Krauz bol rád, že môže zmeniť vzduch. Dúfal, že sa od šéfa dozvie, že mŕtvola je z Rakúska a sú z toho vonku. Ešte by stihol Sylviu, odviezol by ju k autobusu a nemusela by sa bozkávať s taxikárom.

„Poď, len poď,“ privítal ho Mayor od stola. „Tak ako, povedala niečo nové?“

„Stále hovorí niečo nové, to pre takú blbosť si ma volal?“ žasol Krauz.

„Či hovorí niečo k vražde!“

„Nie, Šani, veď ona nevie, že Barborka je zavraždená. Vlastne ani my to ešte nevieme.“

Mayor sa nadýchol, ale skôr než sa stihli pohádať, zazvonil telefón. Mayor ho vzal, chvíľu počúval, potom vykoktal: „Warten Sie, bitte. Počkala, kírem sípem... Feri! Poď sem, to sú zase oni! Boh im má rozumieť...“

Feri vzal slúchadlo a dialóg nabral obrátky. Všetci napäto čakali, čo z toho bude. Feri počúval, občas položil otázku, občas si niečo poznačil, na záver povedal niečo kesi fiačkam, a bolo vymaľované.

„No...?“ posúril ho šéf.

„Práve pitvajú, vraj majú niečo zaujímavé na stotožnenie. Počúvajte, čo mi nadiktovali. Zavraždená má vážny defekt na pravej nohe. Dolu na chodidle má jazvu v tvare blesku dlhú osem centimetrov, tesne vedľa palca a druhého prsta. Niečo tvrdé jej v mladosti prerazilo chodidlo, priehlavkové kosti a vyliezlo až hore. Na priehlavku, v mieste, kde ten tvrdý predmet vyšiel von, má malú jazvu v tvare hviezdice. Pitvajú ďalej, ak niečo zistia, zavolajú, zatiaľ aspoň toľko.“

Mayor si pomädlil ruky, bojovne zagánil na Krauza. Krauzovi to bolo jasné – tie tri týždne dovolenky mu vôbec neurobili dobre.

„V poriadku,“ pochopil Krauz. „Idem sa jej spýtať.“

Už bol skoro vonku, ale ešte sa vrátil.

„Len aby bolo jasno... to poranenie nemá na priehlavku, ale ak je v blízkosti prstov, tak na predpriehlavku. Sú to takzvané metatarzálne kostičky, no to by ste sa vy nevzdelanci museli občas zaujímať aj o medicínu a latinské názvy, nie len o pivo a vodku...“

„Vyser si oko, ty najmúdrejší, a hlavne zisti, či je to Barborkina noha!“ zavolal niekto za ním. Krauza však provokačné reči nezaujímali a zabuchol za sebou dvere. Bolo mu jasné, že takéto poranenie je jedinečné, je porovnateľné so zdravotnou dokumentáciou a je to nevyvrátiteľný dôkaz totožnosti mŕtvoly. Sám bol zvedavý, ako Martina zareaguje. Konečne sa môžu pohnúť ďalej.

Krauz cestou po chodbe zvažoval, či má najprv zavolať domov dcéram, alebo zájsť za Martinou.

Vyhrali dcéry, veď aj policajt je len človek. Znova sa vrátil do Petrinej kancelárie – ešte tam nebola. Asi to s tým tlačením vzala vážne.

„Čau, tatko!“ zvolala Sylvia do slúchadla. „Mamka už vypadla. Čo si jej povedal? Nejaká bola aut. Ja padám k Rasťovi, prišla som si len po veci, uvidíme sa v piatok. Ozaj, Laure tá chata nevyšla, takže sa asi budete celý týždeň otravovať navzájom. Chce sa ťa opýtať, či by Patrik mohol tento týždeň spať u nás, ale to som ti akože nepovedala, to sa ťa má opýtať ona, ale sa bojí. Tak sa maj, plnenú papriku máš v chladničke, päť litrov, máš to aspoň na tri dni, potom ti navarí Laura.“

Krauz položil a chvíľu nechápavo civel na telefón. Došlo mu, že doma je asi všetko v poriadku. Veď to dieťa, čo s ním práve telefonoval a čo sa chystá na týždeň k Rasťovi, už má cez dvadsať, a to malé, čo sa mu bojí povedať, že si privedie na noc priateľa, má vyše osemnásť, tak čo tá jeho žena dramatizuje. Keď mu dávala deti na starosť, asi si nevšimla, že medzičasom trochu podrástli. Jedna má Rasťa, druhá Patrika, a on plnenú papriku. Možno im bude iba prekážať, tak načo by sa vlastne ponáhľal domov?

Na toho Patrika sa ešte pozrie, to sa mu zdalo akosi priskoro. Pozrie sa, ale neskôr. Možno.

Prečo mu teda manželka vyrobila do telefónu takú scénu? Chcela sa iba rozlúčiť a pobozkať ho? A preto toľko kriku?

Krauz si smutno vzdychol. Asi preto. Došlo mu, prečo s ním chcela byť – ešte stále sa mali radi, aj po toľkých rokoch. Možno aj jeden bozk na rozlúčku je v živote dôležitý a neradno ho podceňovať. A on nemal vo zvyku podceňovať. Ten bozk bol pre ňu dôležitý, a on to pochopil neskoro.

Uznal si chybu a znova vzdychol, ale vrátiť to už nemohol. Vlastne ani nechcel, teraz mal iné starosti, teraz chcel vedieť, aký dôležitý je život pre človeka, čo bozkáva takým zvláštnym spôsobom, že vyhryzne kus mäsa z prsníka. Jeho dievčatá boli v poriadku a teraz sa rozhodol, že pomôže tej pohodenej v poli. Jej možno už nie, ale určite po nej ostali blízki, ktorí budú klásť otázky, a on na ne bude musieť odpovedať. Chcel na ne odpovedať, lebo prípad Barborky ho začal zaujímať.

Z myšlienok ho vyrušila Petra.

„Ešte si tu? To bol naozaj dlhý telefonát. Niečo sa doma deje?“

„Nie, všetko v poriadku. Som tu už druhý raz.“

„Zdržala som sa na pátraní, kecali sme s babami.“

„Ostaneš?“

„Potrebuješ ma?“

„Potrebujem. O chvíľu ťa zavoláme a prezrieš ju.“

„Tak som tu a čakám.“

Krauz sa s ňou rozlúčil úsmevom a vrátil sa do kancelárie. Na stolíku medzi Martinou a Chosém už nestáli žiadne poldecáky. Aj Chosé pochopil, že sa bude vyšetrovať, a celkom vážne. Boli zabratí do rozhovoru, ale keď sa vrátil, nemuseli sa odťahovať, aj rozhovor sa udial na dištanc.

„Ešte jedna otázočka,“ začal Krauz, keď sa posadil. „Vy ste sa s Barborkou poznali tak dobre, že ste spolu boli aj na kúpalisku, alebo ste sa spolu pri nejakej príležitosti prezliekali...“

Martina čakala, či dopovie.

„Nerozumiem.“

„Či ste ju videli vyzlečenú.“

„Videla.“

„Mala na tela nejaké jazvy?“

„Nie.“

„Niečo viditeľné po operácii.“

„Nie.“

„Slepák, alebo niečo podobné.“

„Nie.“

„A na nohe?“

„Nie.“

„Na chodidle?“

„Jáj,“ konečne zabrala. „To áno. Na pravom chodidle mala jazvu v tvare blesku, asi takúto veľkú,“ a roztiahla palec od ukazováka. „Ako decko bola na prázdninách u starých rodičov a na dvore spadla do nejakého poľnohospodárskeho stroja, neviem, ako sa to volá, asi brány alebo hrable, niečo podobné, čo sa ťahá po poli. Prerazilo jej to chodidlo a spravilo strašnú ranu a kus železa jej vyliezol z nohy. Bola v nemocnici a zašívali jej to, ale tá jazva s ňou rástla. Dolu na chodidle mala tvar blesku a hore na priehlavku jej ostala taká malá hviezdička.“

Tým bolo povedané všetko. Toľko náhod by v jednom prípade nepredpokladal nikto, toto už bolo jednoznačné stotožnenie. Krauz si bol istý, že DNA testy už iba potvrdia, čo si mysleli. Je to Barborka.

„Takže ste ju našli?“ vzdychla si Martina a nečakala na odpoveď. Aj pre ňu to bola jasná správa. „Súvisí to s tým jej klientom, čo si mal včera ráno pozrieť pozemok na Záhorí? Preto nechcela ísť ku mne spať? Naozaj s ním bola?“

Martina už neplakala, zmierila sa s tým, že kamarátku Barborku už nikdy neuvidí. Už aj ona pochopila. Keď chceli vedieť opis náušnice a teraz jazvy na nohe, už nemala pochybnosti.

Krauz jej nemohol povedať pravdu, ešte nie, ešte stále bola v hre na podozrivých aj ona.

„Poviem vám pravdu, slečna Martina,“ začal rozvážne Krauz, „podľa všetkých vonkajších znakov vašu kamarátku Barborku našli mŕtvu...“

Krauz počkal, či sa nepomýli, či nevyštekne, kto ju mohol zaškrtiť alebo zastreliť, alebo otráviť... ale nepomýlila sa. Mlčala a čakala. Krauz spôsob smrti nešpecifikoval, a aj keď na prvý pokus nezabrala, nechal si zadné dvierka otvorené.

„Náušnica a tvar jazvy na nohe nám veľa napovedajú. Samozrejme, neskôr sa urobia aj testy DNA a budeme vedieť presne, o koho ide, ale zatiaľ nám to stačí na to, aby sme sa týmto prípadom zaoberali aj my, oddelenie vrážd.“

„Takže ju zabili? Je to vražda?“

„To musíme zistiť. Zatiaľ vám môžem povedať iba toľko, že na jej tele sa našli stopy vonkajšieho násilia. My to hodnotíme tak, že medzi ňou a páchateľom došlo ku kontaktu – mám na mysli k fyzickému kontaktu, takže budeme hľadať stopy aj na všetkých osobách blízkych k zavr... teda k Barborke. Aj vy ste blízka osoba. Chcem vás požiadať, aby ste sa dali prezrieť.“

Martina nerozumela, čo od nej žiada, a stále iba civela.

„Aby ste si dali prezrieť povrch tela, či nemáte stopy po obrane alebo násilí,“ doplnil Krauz.

„Stopy... na tele?“ zajachtala Martina. „Na mojom tele?“ nevychádzala z úžasu. „Vy ma podozrievate, že...“

„Každého podozrievame. Ak je to vražda, podozrievame každého, aj najlepšiu kamarátku, švagra, šéfa firmy, sestru, brata... to je jedno, každého. Kým nezistíme páchateľa, podozriví sú všetci. Taká je prax, nie je v tom nič osobné.“

Chvíľu váhala – asi jej stúpol tlak, lebo sa rozdýchala. Uvedomila si to a chytila sa za hrdlo.

„Bože...“ dychčala, šúchala si hrdlo.

„Upokojte sa,“ poradil jej Chosé. „Ak s tým nemáte nič spoločné, je to iba rutina.“

Šúchala si hrdlo a dosť tuho sa naňho usmiala, veľmi jej nepomohol.

„Tak dobre... ale prečo? Prečo ja? A... to ma budete prezerať vy?“ spamätávala sa a začínala hodnotiť situáciu celkom racionálne.

„Nie my, my odídeme a príde kolegyňa policajtka, tá vás prezrie. A prečo vy? Lebo ste tiež podozrivá – a poviem vám to otvorene! Klamali ste nám. Niekde v tej vašej rozprávke sa vám stratili dva zlomené nechty na pravej ruke, a keď som sa vás na ne opýtal, nechceli ste mi odpovedať. Zahrali ste to do autu a ja som vás nechcel trápiť, tak sme pokračovali vo výsluchu, ale ja som nezabudol a teraz sa k tomu musíme vrátiť.“

Martina sa prestala škrabať a spustila ruku.

„Môžem ešte jednu?“ zaprosila a Chosé jej ponúkol cigaretu.

„Tak dobre... Klamala som, priznávam. Bolo mi to také... také... prišla som oznámiť nezvestnosť kamarátky, a mám sa tu priznať, že som kefovala s jej chalanom? To som mala spraviť? Veď ani vy by ste to nespravili. Ale keď sa to celé vyvinulo takto, tak vám poviem pravdu. No... my sme s Dušanom vypili tú fľašu fínskej u mňa na priváte, aj potom odišiel, ako som aj povedala, ale medzitým... medzitým...“ váhala.

„Mali ste sex.“

„No,“ a bola Chosému vďačná, že to povedal za ňu. „Vy ste si všimli tie polámané nechty, s tým som mala počítať. Ono to bolo tak... Dušan sa mi začal sťažovať, že s Barborkou im to akosi neklape, že si nerozumejú a hádajú sa čoraz viac a viac. Vlastne mi to povedal už pred pár mesiacmi, vedela som to už dlho, aj Barborka sa mi sťažovala, že im to akosi nejde. Aj v ten večer, keď sme odchádzali z Primi, sa hádali a on mi dal pusu a stisol ma, a vedela, som, že niečo na mňa hrá. U mňa na priváte to iba vyvrcholilo, chvíľu som sa bránila, aj som ho odtláčala, aj som ho poškriabala a zlomila som si dva nechty, ale napokon som...“ nedopovedala, lebo všetkým bolo jasné, čo sa napokon stalo.

„Kde ste ho poškriabali?“

„Zaťala som mu nechty do pŕs nad ľavou bradavkou má dva šrámy. A zlomila som si dva nechty, tieto...“ a ukázala im pravú ruku.

„On vás znásilnil?“ skúsil Chosé.

„To nie,“ usmiala sa Martina. „Ja som sa bránila, ale... znásilnenie to nebolo, to bolo iba tak, akože... bože, ako by som vám to...“

„Normálne.“

„Tak normálne sme mali sex, a to je všetko. Ako to prebiehalo, to vám nebudem vysvetľovať.“

„Spôsobili ste Dušanovi aj iné zranenia?“

„Zranenia?“ To slovo znelo dosť vážne.

„Na koži.“

„Nie, nič iné. Žiadne iné škrabance, potom to už bolo celkom spontánne.“

Chvíľu si ju premeriavali.

„Bože... ja viem! Vykefovala som kamoškinho chalana... ja viem! To by sa nemalo, ale im to už dlhšie neklapalo! A pili sme! Vypili sme skoro celú sedmičku. Ja neviem, ako by som to ospravedlnila, asi nijako, kamoške sa takéto niečo jednoducho nerobí. Viem to. Dá sa to pochopiť, alebo sa mám ešte ospravedlňovať, alebo...“

„Dá sa to pochopiť, ak je to pravda,“ skonštatoval Chosé.

„Je to pravda!“ zrúkla.

Obom detektívom bola novovzniknutá situácia jasná a jej vysvetleniu verili, ale museli sa presvedčiť.

„Takže súhlasíte s prehliadkou?“

„No... ale príde vaša kolegyňa a vy pôjdete von.“

„Samozrejme.“

Zavolali Petru a vysvetlili jej, čo od nej chcú. Vyšli na chodbu a zapálili si.

„Čo ty na to?“ spýtal sa Krauz po prvom šluku.

„Mali by sme si sadnúť a prebrať to, je toho veľa.“

„Ale prvý dojem?“

„Tá v Maďarsku je Barborka, už o tom nepochybujem. Martina nám celý príbeh porozprávala dosť podrobne, musíme už len doladiť detaily. Problém vidím v odchode Barborky z lode, niečo tam nehrá. Odtiaľ sa musíme odraziť.“

„Aj ja si to myslím. Nedeľa ráno je kľúčová pre celé vyšetrovanie. Niečo tam nehrá, to nebolo tak, ako to videla Martina z taxíka. Na nábreží sa niečo stalo, musíme sa tam vrátiť.“

„Ale je toho viac, čo mi nesedí.“

„Aj ja mám toho viac, Chosé, ešte sme nemali čas sadnúť si a dať hlavy dokopy.“

„Idem sa vymočiť, vybavíme Martinu a dáme reč. Ty skoč za šéfom a referuj, že tá jazva sa zhoduje, aby mali dušu na mieste.“

Krauz súhlasil a zatváril sa zaujato, pracovne. Ale nebol jediný, kto v pondelok po fajronte pracoval celkom so záujmom, čo na oddelení vrážd nebolo bežné.

24

Burger s Hanzelom tiež pracovali so záujmom, ale Vierka na doprave z nich radosť nemala.

„Teraz sa chodí!?“ privítala ich a vyvalila oči na hodiny nad dverami.

„Iba päť minút,“ zaškemral Burger.

„Veď toľko chýba do fajrontu!“

„Tak tri...“ prosíkal Burger.

„Už som ti povedal, že máš najkrajšie oči v strednej Európe?“ zachraňoval, čo sa dalo, Hanzel.

„Čo oči, ale tie šaty! Bohovské... a akú ti robia figúru...“ pochopil Burger a pridal sa tiež.

„Vy vajčáci z oddelenia vrážd ste všetci rovnakí. To vás školí Chosé alebo máte ešte lepšieho lektora,“ vzdychla si Vierka, lebo dobre vedela, že sa ich nezbaví.

„Chosé? Aj ten sem chodí?“ hral prekvapeného Burger.

„Že chodí... chce si ma vziať za ženu!“

„Ale to trvá už dobrých desať rokov... čo si ja pamätám.“

„Správne, Edko, aspoň vidíš, aká som kočka. Za posledných desať rokov som sa vôbec nezmenila...“

Jej zmeny za posledných desať rokov komentovať nechceli, radšej zmenili tému, aj tak ju už mali uvarenú. Vysvetlili jej problém – pre Vierku a jej počítač nič nebolo problémom.

„Podmienke Mercedes 500 G čierna farba vyhovuje dvadsaťdva položiek, teda vozidiel,“ oznámila im Vierka výsledok.

„A ten tvoj počítač by nám vedel vytlačiť aj mená majiteľov, adresy, kedy vozidlo prihlasovali...“

„A máte dožiadanie?“

„No...“

„Podpísané riaditeľom?“

„No...“

„S pečiatkou?“

„A keby sme ti pochválili aj účes?“ chytal sa slamky Burger.

Vierka si vzdychla. Zagánila na hodinky a vzdychla si ešte hlbšie.

„Chlapci, tak teda bez dožiadania, akože sa poznáme... ale až zajtra ráno. Viete, ja mám o pol hodiny rande a na Chosého a jeho sľuby sa nedá spoľahnúť...“

Proti takémuto argumentu boli bezmocní a museli uznať, že aj ich kamarátka Vierka má právo na sľubne sa vyvíjajúce rodinné šťastie. Slušne poďakovali a dohodli sa na ráno.

„Aj tak sme dobre dopadli, aspoň vieme, na čom sme,“ chválil si zdrvujúce zistenie Hanzel dolu v aute. „Dvadsaťdva. Kým ich všetkých nájdeme a vypočujeme, z toho černoška bude mládenec.“

Burger iba smutne prikývol.

„Reálne to odhadujem tak na mesiac práce,“ pokračoval Hanzel.

„S tým nerátaj. Aj keby to bola jediná vražda tento rok, aj tak nám toľko času nedajú, a jediná nebude, to vieš veľmi dobre.“

Hanzel nebadane prikývol. Dobre vedel, že kolega má pravdu a jeho odhad je naozaj nereálny, preto sa spýtal: „Tak vybaľ ten svoj plán, už sa neviem dočkať, ako napredujeme míľovými skokmi k páchateľovi.“

„Je koniec pracovného času, ľudia sa vracajú domov. Prejdeme sa po paneláku a spýtame sa, či niečo nevideli.“

„Podľa hesla: Všetci ľudia všetko vedia.“

„Presne tak.“

„Edko, ale to nie je plán, to je lov v mútnych vodách.“

„A keď sa zotmie, nabehneme na môj plán.“

„Takže ma budeš naťahovať aj ďalej.“

„Budem.“

„To som naozaj zvedavý, čo z toho bude.“

Hanzel rezignoval a už nerýpal.

Čakalo ich vyšetrovanie v paneláku, najhoršia a najotupnejšia robota pre detektíva zvyknutého používať aj hlavu. Návšteva každej rodiny sa niesla v tom istom duchu.

Cŕŕn, cŕŕn.

„Dobrý večer, my sme z polície, nech sa páči odznak.“

„Preboha, stalo sa niečo?“

„Áno, dnes ráno dolu pred vaším domom niekto odložil malé dieťa. Bolo vo veľkej papierovej škatuli. Prosím vás, viete o tom niečo?“

„Áno, stretla som v obchode susedu, spomínala niečo, že nejaké malé decko vliezlo pod autobus, to má byť ono?“

„Presne. Videli ste niečo, čo by nám pomohlo v pátraní?“

„Nie.“

„Máte psa?“

„Áno.“

„Chodíte s ňou von aj v noci?“

„Nie. O siedmej večer, a utrum, potom musí vydržať.“

„Vracal sa niekto z rodiny dnes v noci domov?“

„Nie.“

„Viete niečo, alebo počuli ste niečo, čo by nám pomohlo?“

„Nie.“

„Tak vám teda pekne ďakujeme, dovidenia.“

„Dovidenia.“

Dvere sa pred zabuchnutím často ešte raz otvorili a milá pani zašvitorila: „A keby ste ešte niečo potrebovali, len príďte.“

„Ďakujeme za ochotu.“

„A keby ste niečo zistili, príďte povedať.“

„To určite... dovidenia!“

A takto od vchodu ku vchodu, z poschodia na poschodie, od bytu k bytu, lebo viac hláv, viac rozumu. To však neplatí vo všetkých panelákoch.

Niektoré odpovede sa v detailoch líšili – niektorí nemali psa, iní nestretli v obchode susedu, niektorí nevedeli, aký je deň, a niektorí robili dojem, že nevedia ani to, že bývajú v paneláku.

Nebola to ľahká robota, lebo to bola robota s ľuďmi, a kto robí s ľuďmi, veľmi dobre vie, že to je tá najhoršia robota na svete. Vyžadovala si trpezlivosť a odhodlanie. Panelák bol vysoký a mal tri vchody. Burger a Hanzel boli trpezliví a boli aj odhodlaní. Boli odhodlaní zistiť informáciu, aj keby pre ňu mali preloziť celé sídlisko.

Na ôsmom sa začal Hanzel ošívať.

„Musím sa vyšťať!“

„Ja tiež, vydrž!“

„Sadista!“

Na dvanástom sa na nich usmialo šťastie – otvoril kolega z majetkovej kriminálky.

„Čaute, to je prekvapenie! Ale ja dnes nemám výjazd!“

„To nevadí, my ideme iba tak okolo a potrebujeme sa vyšťať.“

Kolega bol celú nedeľu a v pondelok na rybách s kamarátmi a domov prišiel chvíľu pred nimi. O dieťati nič nevedel, jeho manželka takisto nie. Profesionálne im veľmi nepomohol, ale aspoň sa im uľavilo.

Zotmelo sa.

„Už ma to nebaví,“ posťažoval sa Hanzel.

Burger pozrel na hodinky.

„Je deväť, najvyšší čas. Poď za mnou. Máš pištoľ?“

„Dve, ako vždy.“

Burger vošiel do krčmy za rohom a chvíľu postál, aby si oči a nos zvykli na hmlu z nespočetného množstva vyfajčených cigariet. Výčapník bol ten istý. Burger si k nemu prekliesnil cestu.

„Drž sa mi za chrbtom,“ požiadal Hanzela.

Hanzel sa tlačil za ním k výčapu.

„Áá... to ste zase vy? Už viem, kto ste, chlapi mi povedali.“

„Môžem ťa poprosiť o láskavosť? Vypni tú hudbu.“

„Bude razia?“

„Nie, iba si chcem podebatovať s chlapmi.“

Výčapník si utrel ruky do zástery, nahol sa dozadu a vypol vežu.

Burger poklepal po pleci chlapíka za prvým stolom.

„Môžem ťa poprosiť, aby si vstal?“

Muž si ho bojovne premeral, ale kamarát vedľa neho ho drgol, nahol sa k nemu a niečo mu pošepol. Muž vstal. Burger mu vzal stoličku a postavil sa na ňu.

„Hééj! Na chvíľu stíchnite! Hééj!“ zareval.

Až doteraz mu nikto nevenoval pozornosť, krčma bola plná a obsadené neboli len stoličky, chlapi postávali aj pri pultoch lemujúcich steny, aj pred výčapom. Hluk a huriavk zapĺňali celý priestor a zaistiť si ticho a pozornosť nebolo také ľahké.

„Hééj, tichóó! Tu som!“ musel zopakovať Burger a na všetkých zamával rukami.

Konečne si všimli chlapíka prevyšujúceho všetkých o dve hlavy.

„Tu som! Ticho! Na chvíľu!“ Zamával ešte raz rukami a potom už iba sledoval, ako sa k nemu obracajú všetky hlavy a prekvapene ho sledujú.

„Ticho! Na chvíľu! Ďakujem... Chlapi, ďakujem! Dlho vás nezdržím, iba pár minút, tak ma počúvajte. Väčšina z vás ma pozná, tí ostatní sa spýtajú potom. Viete, čo robím. Dnes ráno tu za rohom niekto nechal v papierovej škatuli odložené malé decko, batoľa. Pokúsil sa ho zabiť, ale nevyšlo mu to a decko vyliezlo von a skončilo pod kolesami autobusu. Kúsok od kolesa autobusu. Určite o tom viete, celé doobedie to tu bolo omotané policajnými páskami, takže o tom určite viete. Ja s kolegom to vyšetrujeme a potrebujeme vašu pomoc. Možno niektorí z vás boli vonku aj v noci, možno ste popíjali na lavičkách, možno ste boli venčiť psa, možno ste sa iba tak zdržali cez noc u kamaráta, možno ste niečo videli alebo počuli. Ja by som chcel vedieť to, čo ste videli alebo počuli. Toto nie je vražda z podsvetia, nemáte sa čoho báť, toto je svinstvo spáchané na malom decku, a každý z vás, čo mal alebo má malé decko, vie, o čom hovorím. Nemáte sa čoho báť a povedzte aj nám, čo viete. Nemusíte teraz, stačí zajtra. Teraz si to nechajte prejsť hlavami a zajtra ráno zavolajte na stopäťdesiatosmičku. Pýtajte si detektíva Burgera z oddelenia vrážd. Telefonát vám polícia preplatí. Keby ste mali iné výdavky, aj tie vám polícia preplatí, dokonca som si istý, že všetky náklady za dobrú informáciu vám polícia preplatí až do výšky...“ Burger urobil krátku odmlku, „... do výšky päťsto korún. To je všetko, čo som vám chcel povedať, ďakujem vám za pozornosť a za pomoc.“

Burger zoskočil zo stoličky a prisunul ju majiteľovi. Ten si nesadol, iba neveriacky civel za odchádzajúcimi detektívmi.

Burger sa pohol ku dverám, chlapi ustúpili a urobili mu koridor. Hanzel nelenil a kráčal iba o pol kroka za ním. Pravú ruku mal pre istotu stále pod sakom. Vyšli von a slušne za sebou zavreli dvere. Ešte hodnú chvíľu bolo v krčme ticho, nehrala ani hudba.

„Tak toto mal byť ten plán?“ vydýchol Hanzel a odtiahol ruku od opaska.

„No. Zlé?“

„A vieš, že by som ti teraz mohol pokojne tresnúť po papuli a nemohol by si sa ani sťažovať?“

„Ále...“

„Edo, ty debil, vtiahol si ma do prúseru, a ani si mi dopredu nepovedal, čo ideme robiť! Keby niektorý z nich vyskočil...“

„Ale nevyskočil a nemohol som ti to povedať, lebo by si nešiel.“

„To si buď istý, že by som nešiel! Boha! Skoro som si cvrkol, keď celá krčma stíchla!“

„Kecáš, však si šťal pred chvíľou na dvanástom...“

25

Petra prezrela Martinu a na jej tele nenašla ani škrabanec, vôbec nič, čo by nasvedčovalo, že sa v posledných dvoch dňoch s niekým pobila. Na vnútornej strane pravého stehna dosť blízko pri... dosť vysoko našla cucflek, ale ten s násilím asi nesúvisel, skôr s niečím iným, tak ho z babskej lojality ani nehlásila.

Chosé medzitým vykonal potrebu a Krauz zahlásil šéfovi a všetkým v jeho kancelárii, že Martina spoznala jazvu.

„Tak vidíš!“ Mayor sa plesol po stehnách a hodil sa na operadlo, akoby práve vyriešili najťažší prípad roka.

K rauz mu ukázal vztýčený palec – vieme, mal si od začiatku pravdu, šéfe, a nikto o tom ani raz nezapochyboval. A vrátil sa ku kolegovi na chodbu.

Petra zavolala oboch fajčiacich detektívov do kancelárie. Martina už bola oblečená a sedela v kresle.

Petra nepovedala ani slovo, iba prikývla, že je čistá, a už neodišla, sadla si vedľa Martiny a Chosé sa musel uspokojiť so svojou stoličkou za stolom. Od tejto chvíle Petra patrila do vyšetrovacieho tímu. Ani jednému z detektívov to neprekážalo, aj tak tušili, že ju ešte budú potrebovať.

„Ďakujeme za ochotu,“ poďakoval Krauz Martine.

„Čo mám robiť? Môžem odmietnuť?“ mykla plecom Martina.

Mohla, lebo to nebol vyšetrovací úkon, ale vysvetľovať jej trestný poriadok sa im nechcelo, lebo nemuseli.

„Dajme si do poriadku mená, lebo ich bolo akosi priveľa,“ navrhol Krauz. „Budem vám čítať z mojich poznámok a vy ma iba opravíte, keby som sa pomýlil.“

Martina prikývla.

„Barborka má sestru Kvetku Krkavcovú – je vydatá za Martina Krkavca, čo je teda Barborkin švagor.“

Prikývla.

„Martin na akcii v sobotu nebol, zapojil sa iba do akcie so sťahovaním v nedeľu ráno a potom do pátrania po Barborke v nedeľu večer.“

Prikývla.

„Z rodiny tu ešte máme jej mamku, ale tá tu nebola, iba telefonovala Martinovi, že sa nemôže spojiť s dcérou.“

Prikývla.

„Otec zomrel.“

Prikývla.

„Potom tu máme okruh kamarátov z firmy. Dušan Jarkovský s ňou chodil a je synovec majiteľa firmy pána Záborského.“

Prikývla.

„Peter Zmeškal je iba kolega a z oslavy odišiel ako prvý.“

Prikývla.

„Potom je tu David a Nevill. David odišiel domov a Nevill s ňou ostal na lodi, ale o tých nevieme nič.“

„David je nejaký Škót, alebo Ír, neviem, ale dosť ťažko hovorí po našom a aj zle rozumie. Stále sa motá okolo Nevilla.“

„A kto je Nevill?“

„Kamoš.“

„Niečo viac?“

„On je pôvodom z Juhoafrickej republiky, ale nie je čistý černoch, je kríženec. Rád sa chváli tým, že jeho otec je Ind a matka černoška, v ňom sa vraj stretli všetky najlepšie sily oboch týchto rás a on je poloboh.“

Krauz prestal písať a podozrievavo zagánil na Martinu. Usmiala sa.

„No dobre, to iba on tak o sebe rozpráva, ale my sme ho brali s rezervou. Samozrejme, že nie je poloboh, je to obyčajný chalan, ale čierny ako uhoľ. V lete nenosí nič iné iba biele vypasované nohavice a bielu rozopnutú košeľu. Niečo ako jeho uniforma.“

„Takže je černoch.“

„Miešanec.“

„Tak miešanec. Má aj druhé meno?“

„No má.“

„Ako sa volá David druhým menom?“

„To neviem, hovoríme mu David.“

„Aj on je miešanec?“

„Nie, on je biely ako my. Neviem, či všetci Íri sú bieli, ale tento je.“

„Ako sa volá Nevill?“

„Ani to neviem, hovoríme mu Nevill.“

„Tak dobre, ale telefonický kontakt na nich máte, nie?“

„Mám.“

„Počúvam.“

Martina sa pohrala s mobilom, našla, čo hľadala, a nadiktovala mobilné čísla.

„Ďakujem.“

Krauz si zapísal čísla, pozrel na kolegu, potom na Petru. Čakal pomoc, či im ešte niečo nenapadne. Pokrútili hlavami.

„Tak to by bolo nadnes asi všetko...“

„Konečne!“

„Ale ostávame v kontakte. Keby sme niečo potrebovali, tak vám zavoláme.“

„Kedykoľvek.“

Skončili, mohla odísť, ale Martina sa nesmelo ozvala.

„Doteraz ste vypočúvali vy mňa, ale aj ja by som niečo chcela vedieť. Veď mi budú všetci volať, budú sa ma pýtať, čo bolo na polícii. Tak mi povedzte, čo ste zistili.“

Krauz musel uznať, že má pravdu. Budú jej volať a budú sa jej pýtať. Musel jej povedať niečo neutrálne, čo im nepokazí vyšetrovanie. Najlepšie neutrálne je nič, ale to asi teraz nemohol.

„Ak vám budú volať kamaráti, povedzte im pravdu. Povedzte, že zatiaľ nič neviete, lebo ani my nič nevieme. Máme indície, ktoré nás k niečomu vedú, ale nemáme dôkazy a fakty, a tie sú pre nás najdôležitejšie. Čakáme, ako dopadnú expertízne skúmania, to bude pre nás dôkaz.“

„Ale začali ste vyšetrovanie a vaše otázky o náušnici a jazve na jej chodidle k niečomu vedú. Veď niečo také môže mať iba Barborka, tak niečo už asi viete, nie?“

„To je pravda. Ani my tieto fakty neberieme na ľahkú váhu. Je dosť možné...“

„Takže je mŕtva,“ skonštatovala Martina, lebo Krauzove výhovorky ju už prestali baviť. „A viac mi nepoviete, lebo ju niekto zabil a vy nechcete pokaziť vyšetrovanie.“

Uvedomila si, čo povedala, rozplakala sa a premočila celú papierovú vreckovku, čo jej podala Petra.

Krauz ju chápal, ale čo jej mal povedať? Veď mala pravdu. Nech by jej prezradili akúkoľvek maličkosť, mohla ju prezradiť ostatným, možno aj vrahovi, a mohla by všetko pokaziť už na začiatku.

„Je to možné, slečna Martina. Je možné, že vaša kamarátka je mŕtva. Chceme to zistiť. Prestaňte plakať, to naozaj nepomôže.“

Prestala plakať a pustili ju von.

Nešli za ňou, namiesto toho zašli za šéfom – poradiť sa. Možno za ňou niekoho mali poslať, možno by sa niečo dozvedeli.

Martina vyšla z budovy policajného riaditeľstva, zašla za roh a nasadla do auta. Nasadla do veľkého čierneho mercedesu, veľkého ako autobus, s tmavými sklami a s kolesami ako na traktore.

„Daj mi cigaretu a šluka!“ zavelila, keď dosadla a pohodlne sa rozvalila na operadlo.

Muž za volantom jej podal cigaretu, pripálil jej a potom jej na zápästie nasypal lajničku bieleho prášku. Martina lajničku rutinne nasala do nosa.

„Kurva!“ poďakovala, hlavu vrazila do opierky a párkrát mocne vydýchla. Potom si potiahla z cigarety.

„Ako?“ spýtal sa muž za volantom s hraným nezáujmom.

„Vedia hovno. Iba začínajú, ale problém je v tom, že to začalo vyšetrovať oddelenie vrážd, a nie miestni policajti, kde som bola ohlásiť nezvestnosť. Je tam taký debil, volá sa Krauz, mohol by robiť problémy. Ten jeho parťák ma skoro vykefoval v kancelárii. Keby bolo treba, omotám si ho okolo prsta, ale ten druhý vyzerá dosť drsne. Ku koncu stále odbiehal, a keď sa vrátil, vždy sa vypytoval na nové a nové podrobnosti. Ukázal mi fotografiu jej náušnice a vedeli aj o jazve na nohe, asi ju už našli.“

„Povedali kde a kedy?“

„Vraj na Záhorí, ale kedy nepovedali. Vlastne nepovedali vôbec nič, musela som rozprávať iba ja.“

„Čo všetko si musela povedať?“

„Chceli mená. Musela som ich povedať, aj tak si ich zistia od biletárov.“

„V poriadku. Čo ešte?“

„Že som ťa poškriabala na prsiach. Všimli si zlomené nechty. Čo som mala robiť?“

„V poriadku. Čo ešte?“

„Aj prečo som ťa poškriabala.“

„Uhm,“ zašomral muž rozvážne, „takže ma budú v najbližšom čase zháňať.“

„Budú ťa volať, Dušan, počítaj s tým. Priprav sa.“

„Keď o tom viem dopredu, tak sa pripravím. Si bohovská,“ nahol sa k nej a pobozkal ju. „Kam ťa hodím?“

„Domov.“

Krauz a Chosé v tom čase sedeli u šéfa a debatovali na tému Európska únia a voľný hraničný priechod.

26

„Hovorím vám, za starých zlatých čias by sa to nemohlo stať! Nepamätám sa na taký prípad, že by nám cez strážený hraničný priechod previezli mŕtvolu alebo ju doviezli sem,“ rozčuľoval sa Chosé.

„A čo takmer mŕtvola v kufri auta?“

„No dobre, Šani, ale to bola dopredu naplánovaná politická akcia, hoci spackaná, ale naplánovaná a politická, to neplatí.“

Mayor iba kývol rukou a ukončil tým nič neriešiacu debatu o medzinárodnom trestnom čine.

„To nevyriešime, toto už za nás vyriešili naši politici, a my sa musíme zariadiť podľa vzniknutej situácie. Jednoducho musíme počítať s tým, že žiadne kamery z colnice ani systém Boris nám nepomôžu. Dúfam, že už nikto nepochybuje o totožnosti mŕtvoly v Maďarsku a môžeme začať pracovať s faktami,“ pomädlil si ruky a výhražne sa rozhliadol, či sa nájde samovrah. Nikto neprotestoval, tak pokračoval: „Richard, mohol by si nám to zosumarizovať?“

Krauz poprehadzoval strany v zápisníku, zistil, že poznámky vôbec nepotrebuje, a rozhodol sa referovať iba z hlavy. V kancelárii šéfa vraždárov ostalo šesť detektívov ochotných pomôcť. Našťastie ostal aj Feri – jeho jazykové znalosti sa ukázali mimoriadne osožné.

Krauz im porozprával príbeh sobotňajšej noci a všetko, čo sa o osobe Barborky dozvedeli. Keď sa dostal k náušnici, Mayor dal kolovať fotografiu z Maďarska a Krauz im vysvetlil jej pôvod. Potom sa zameral na jazvu na chodidle, z tej ešte fotografie nemali. Medzi detektívmi kolovali iba fotografie z miesta nálezu mŕtvoly a nechutné detaily zmasakrovaného tela.

„Krista jeho tam,“ neudržal sa jeden z mladších kolegov. „Keď chytíme tú sviňu, chcem si ju odfotiť do albumu. Robím tu už roky, ale niečo také som ešte nevidel,“ pokrútil hlavou a znechutene odhodil detail odhryznutého prsníka na stôl.

Krauz sa snažil pokračovať, ale výklad prerušil telefonát. Mayor zdvihol, predstavil sa a automaticky podal slúchadlo Ferimu.

„Zase oni,“ ospravedlnil sa kolegom.

Slušne počkali, kým sa Feri vykecá.

„Skončili pitvu, majú pre nás fotografie a predbežnú lekársku správu. Idú na priechod do Rajky. Mal by som tam ísť. Čo povieš, šéfe?“

„Nie mal, ale okamžite a čo najrýchlejšie to dones všetko sem!“ zavyl Mayor. „My pokračujeme!“

Krauz počkal, kým sa Feri s Vladom zbalili a vypadli, až potom pokračoval.

„A tak sa dostávame k okruhu podozrivých. Nebudem ich číslovať ani ich nazývať po a a po be, jednoducho ich vymenujem aj s motívmi. Po a, klienti zo Záhoria...“

„Mohol by si si prestať robiť srandu a pristupovať k tomu s úplnou vážnosťou!“ zahriakol ho šéf, lebo všetci sa rozrehotali.

„Tak dobre, bez a ... Máme tu nejakých klientov, čo chceli kupovať lukratívny pozemok na Záhorí a Barborka sa s nimi mala stretnúť v nedeľu skoro ráno na Patrónke. Potom zmizla, takže to je asi posledná stopa. Martina o tejto transakcii vedela, takže je to pravda. Ak sa nám potvrdí, že sa naozaj stretli, tak sú pre mňa podozriví číslo jeden. Motív mohol byť finančný, ale aj sexuálny, ak tí klienti mali do tridsať rokov a chceli od Barborky aj iné než len profesionálne služby. Informácie o nich zistíme vo firme Okál u pána Záborského, ale asi až zajtra ráno, dnes večer tam už nikoho nenájdeme. Žiadna tragédia, kontakt máme a preveríme ich. Potom je tu Barborkin švagor Martin. Akosi podozrivo rýchlo sa zapojil do pátrania po nej. Mohol tam byť sexuálny motív. S tým, že muž kefuje svoju švagrinú, sme sa už stretli, ale mohol mať aj finančný motív – mali sa vyrovnať za dedičstvo po zomretom otcovi, a dedičstvo v rodine je dosť dobrý motív na vraždu. Potom je tu jej podnájom. Ani netušíme, kam sa chcela presťahovať, za akých podmienok a okolností, a domáci pán môže byť tiež sexuálny maniak. Potom je tu Dušan, synovec majiteľa firmy Okál. Chodili spolu, ale neklapalo im to. Rozhryzol jej náušnicu, hádali sa, a nie iba náhodne, ale skoro stále. Okrem toho vykefoval jej najlepšiu kamarátku a má mať škrabance na prsiach. Ak ju zabil on a Martina mu pomáhala, ľahko mu z lojality môže potvrdiť, že tie škrabance mu spôsobila ona. Posledný v zozname je Nevill, ten černoch, čo s ňou bol ako posledný na lodi. Tam motív nemáme, boli kamaráti z baru. Ale čert nikdy nespí, preveríme aj jeho, hoci zatiaľ mi to pripadá zbytočné. Ak som dobre rátal, máme päť okruhov podozrivých, päť verzií, päť motívov. Máme čo robiť.“

Všetci si písali a Krauz počkal, kým si dopíšu.

„A...“ ozval sa kolega s otázkou, ale zase ich prerušilo zvonenie telefónu.

„Mayor, počúvam!“

Počúval.

„Tak nech tam ostanú, pošlem po nich.“

Mayor položil a všetci sa na neho spýtavo zahľadeli.

„Veci sa hýbu, informácie sa šíria. Na vrátnici je švagor Martin s manželkou, vraj volali s Martinou, ale nevedela im nič povedať. Chcú vedieť, čo sme už zistili. Richard, mali by ste si ich aj s Chosém zobrať hore a podebatovať. Vy viete o prípade najviac.“

Krauz sa zamyslel a poškrabal sa po strnisku.

„Nechcem ti do toho kecať, šéfe, ale to nie je najlepší nápad. Či niečo viem alebo neviem o prípade, je jedno, aj tak by som im nič nehovoril, iba by som sa pýtal, a to môže aj iná dvojica. Ja by som sa aj s parťákom zameral inam. Chceme sa ísť pozrieť na internát na Barborkinu izbu. Ak sú tam stopy po bitke alebo umytá krv, zapečatíme ju a zabezpečíme. Ak je to miesto činu, tak ho treba zakonzervovať, lebo sa tam určite vrátime aj s technikom a budeme musieť urobiť obhliadku.“

Mayor rýchlo pokýval hlavou.

„Tak tých dvoch si zoberie niekto iný, vy choďte a robte, čo môžete, ale dajte mi vedieť.“

„Dáme, ale vy ostatní začnite s lustráciami všetkých osôb, čo sa nám tu zatiaľ vyskytli. Potrebujeme všetko, lebo nevieme o nich vôbec nič.“

Porada sa skončila, Krauz a Chosé vyrazili do terénu.

27

Krauz a Chosé sa zaviezli na Mlyny a našli správcu. Odznak kriminálnej polície pomohol, nemuseli veľa vysvetľovať a hlavne boli ušetrení od zbytočného pindania.

„Zase sa tie decká pobili? Ani mi nič nehlásili! Alebo sa kradlo?“

Správca stíšil televízor a papuče vymenil za tenisky. Temer šesťdesiatročnú kostru lenivo zdvihol zo sedačky a s predstieranou ochotou sa postavil.

„Tak kam to bude?“ spýtal sa, keď mu neodpovedali.

„Kde býva Barborka Mravcová?“

„Aha! Tak to nebude bitka, možno ani krádež, to je odvčera dosť často spomínané meno.“

„Ako to myslíte? Kto ju spomínal?“

„Všetci.“

„Všetci... takých je veľa, môžete nám to trochu uľahčiť?“

Správca si vzal zväzok kľúčov a vykročil po chodbe. Cestou im vysvetľoval: „Včera ráno sa mala sťahovať. Mala sa presťahovať, sľúbila mi to a dúfal som, že to bude bez problémov. Mám o jej izbu nového záujemcu a príde o týždeň. Chcel som, aby sa presťahovala, aby všetko bolo vybavené, pripravené. Ráno neprišla. Neprišla celú noc ani ráno. Predobedom prišli jej kamaráti, presnejšie, jedna slečna a jeden pán, ale ani oni ju nepresťahovali, takže izbu mám celú rozhádzanú, nový nájomník za rohom, a ja neviem, čo s tým.“

„Kedy odišla?“

„Barborka? Myslíte v sobotu? Ráno. Často chodila do práce aj v sobotu.“

„Čakal ju niekto?“

„To neviem, ja z kukane von na ulicu nevidím.“

„Mala svoje auto?“

„Nie, vždy chodila autobusom. Teda do práce a do školy. Večer sa po ňu občas zastavil ten jej. Ten mal auto.“

„Kto je ten jej.“

„Ten Dušan, ale ako sa volá celým menom, neviem.“

„A aké má auto?“

„Také veľké čierne, aj okná to má čierne, vyzerá to ako veľká čierna plechová opacha. Značku neviem.“

„V sobotu tu bol?“

„Nie. Odišla sama, tesne predobedom. Zamávala mi a zakričala, že ide na rachotu. Ako hovorím, často chodila v sobotu do práce. Veľmi slušné dievča, a pracovité, a darilo sa jej, veď prečo by aj nie, mladým patrí život.“

Nie všetkým, jedna mladá slušná to už má za sebou, pomyslel si Krauz, ale nehádal sa.

„Asi išla autobusom.“

„Asi. Odchádzala dolu po chodníku na zastávku.“

„Odvtedy ste ju nevideli?“

„Nie.“

„Keby sa vrátila v noci alebo v nedeľu nadránom, videl by ju niekto?“

„Nie, v tomto bloku už nie je vrátnica, zamykajú sa dvere. Hore bývajú mladé rodiny a väčšina izieb sa prenajíma za ťažké peniaze. Ani kamery sem nenamontovali. Nie sú peniaze na kamery, na vrátnika, na nič. Keby prišla uprostred noci a otvorila si bránu kľúčom, nikto by ju nezaregistroval.“

„Takže od soboty rána ste ju nevideli.“

„Nie, to bolo naposledy. Stalo sa niečo?“

„Ešte nevieme. A v nedeľu ráno sa mala sťahovať.“

„Presne tak. V nedeľu ráno sa mala sťahovať.“

„Kedy vám to oznámila?“

„Dva týždne dozadu? Možno tri, tak nejako. Vraj si zohnala podnájom. Ani sa jej nečudujem, tieto internáty potrebovali renováciu pred pätnástimi rokmi, pred desiatimi rýchlu pomoc a pred piatimi demoláciu. Dnes tu každý býva iba na vlastné nebezpečenstvo. Všetko sa rozpadá a o stravu sa musíte deliť s potkanmi a švábmi, inak zaútočia a vezmú si sami. Ale to vás asi nezaujíma, vy to nemôžete vyriešiť. Aby som sa vrátil k Barborke – v sobotu, keď odchádzala, pripomenula, že zajtra ráno čaká sťahovákov, to akože kamošov, aby som bol pripravený. Vraj sa jej konečne zbavím. Ešte som s ňou žartoval, že takých nájomníkov ako ona sa nechcem zbavovať, lebo naozaj to bola slušná, bezproblémová nájomníčka, a že môže ostať, ako dlho bude chcieť. Nechcela, chcela sa presťahovať. Keď odišla, bral som to tak, že na druhý deň ráno je tu a presťahujeme ju, ale nevrátila sa ani v noci, ani ráno.“

Prišli k dverám so štítkom nula nula sedem.

„To vyzerá ako filmový fór,“ Chosé ukázal prstom na štítok a usmial sa.

Správca sa tiež usmial. Zaštrngal kľúčmi a našiel ten pravý. Zasunul ho do zámky.

„Všetky jednolôžkové izby majú takéto označenie. Nula nula. Viete, za socíku tu na prízemí bývali v jednoposteľových izbách iba synovia šejkov a náčelníkov afrických kmeňov. Po štyroch rokoch sa z nich stali inžinieri, po šiestich lekári, ale niektorým sa u nás tak páčilo, že študovali aj desať rokov. Ja by som vám vedel rozprávať, ako študovali, som tu už tridsaťdva rokov a zažil som všeličo. Ani od jedného z tých inžinierov by som si nedal postaviť dom, ani od jedného z tých lekárov by som si nedal oškriabať ani len stvrdnutú kožu na päte, nieto sa dať liečiť.“

Krauza staré študijné pomery nezaujímali, ukázal rukou na dvere a správca otočil kľúčom. Chosého by zas informácie o niekdajších študentoch celkom bavili.

„Ale veď za starých čias boli takí študenti všade, nielen u nás, aj v Prahe. Vy ste nevideli ten film Jak básnici přicházejí o iluze? Tam bol jeden čierny študent medicíny, Mireček, a náhodou celkom úspešne vyštudoval.“

Správca si premeral detektíva – jeho znalosť starších filmov mu celkom imponovala. Nedalo mu, aby detektíva neopravil.

„Pane, vy ste asi nepochopili pointu. Ja som ten film videl asi iba stokrát, aj pokračovanie. Ten Mireček naozaj vyštudoval, ako ste správne podotkli, náhodou, ale potom sa vrátil a bývalí spolužiaci ho odchytia na poľovačke a unesú ho do pivničky na Morave. Drankajú od neho doláre a on povie pamätnú vetu, že nemá doláre, že je iba delegácia... a to je šťastie.“

„Pre ten film?“

„Nie, pre všetkých pacientov.“

„Mohli by ste prestať drístať a venovať sa tomuto?“ Krauz napomenul kolegu a ukázal na dvere.

Správca drgol do dverí, popamäti čiahol za zárubňu a zasvietil.

„Tak vojdite.“

Ani jeden z detektívov sa nepohol.

„Kým vojdeme, ešte pár otázok. Kedy včera prišli sťahováci?“

„Tesne pred obedom.“

„Kto to bol?“

„No ten jej Dušan a jej najlepšia kamarátka, nejaká Martina, ale ani tú nepoznám celým menom.“

„Čo vám povedali?“

„Že idú sťahovať Barborku, ale že sa jej nemôžu dovolať, či by som im mohol otvoriť, aby sa presvedčili, že sa jej nič nestalo.“

„A vy...?“

„Išiel som a otvorili sme, presne ako teraz. A presne ako teraz aj včera bola izba prázdna.“

„Zámku ste otvorili bez problémov? Nevšimli ste si na nej nejaké deformácie, škrabance, nejaké stopy, že by sa niekto dobíjal dnu.“

„Nie, nič také, otvoril som bez problémov a zámka bola v poriadku, ako teraz.“

„Vy ste otvorili. A oni...?“

„Všetci traja sa vovalili dnu a to dievča len híkalo, že izba je celá zdemolovaná a že sa Barborke určite niečo stalo.“

„Hovoríte... všetci traja sa vovalili, ale povedali ste, že prišla iba Martina s Dušanom.“

„Martina s Dušanom...? Nie, nie, boli traja, bol s nimi ešte jeden muž, o niečo starší od Dušana, ale nie o veľa. Keď odchádzali, tak mi povedal, že je Barborkin švagor a že tiež prišiel pomôcť sťahovať. To on trval na tom, aby som izbu zamkol a nikomu nedával kľúče, že sa sem určite príde pozrieť aj polícia.“

„Povedal vám, že sem príde polícia?“

„Presne to povedal.“

„A vysvetlil vám, prečo by sem chodila polícia?“

„Lebo ani jemu sa nepáčilo, že izba je porozhadzovaná, a súhlasil s Martinou, že Barborke sa mohlo niečo stať.“

„Povedal aj čo? Nepadlo niečo také, že by bola zastrelená, alebo zaškrtená, alebo unesená, alebo...“

„Nie, nič konkrétne nepovedali.“

„Dobre, takže vošli. Chodili po izbe?“

„Chodili.“

„Aj prehadzovali veci?“

„Prehadzovali. Stál som vo dverách a dával som pozor, aby niečo neodniesli, viete, kamaráti sem, kamaráti tam, ale boli sme v cudzej izbe, Barborka sa mohla každú chvíľu vrátiť a nemuselo by sa jej to páčiť – zle by bolo na mňa, ja som ich vpustil.“

„Mali ste dojem, že niečo hľadajú?“

„No...“

„Niečo konkrétne?“

„Nie, nič nepovedali. Nič konkrétne, iba tak zo záujmu prezreli pár vecí a dohadovali sa, čo budú robiť.“

„Našli niečo, čo ich upútalo?“

„Vôbec nič. Odchádzali dosť zarazení, iba bezradne na seba pokukovali. Naozaj boli prekvapení, určite to nehrali. Vtedy mi ten tretí povedal, aby som zamkol a nikoho dnu nepúšťal, že sem asi príde polícia.“

„Dobre, tak sa pozrieme aj my.“

Krauz ukončil rýchly improvizovaný výsluch a s výsledkom bol celkom spokojný. Potvrdila sa Martinina výpoveď, aspoň tá časť o prehliadke izby, a zároveň sa dozvedel pár podrobností, ktoré by sa časom mohli ukázať ako dosť dôležité.

S obhliadkou začali pri dverách – Chosé vybral malú baterku a z rôznych uhlov nasvietil zámku, zárubňu a plochu dverí. Hľadal ryhy a škrabance, ktoré by nasvedčovali, že bitka sa začala už na chodbe.

Správca ich chvíľu pozoroval, potom úctivo odstúpil, aby nezavadzal. Pochopil, že toto asi nie sú zahraniční študenti, čo po šiestich rokoch flámovania dostanú diplom za nič. Títo dvaja vyzerali ako niekto, kto svojmu remeslu rozumie.

Prezreli aj koberec, ale nedúfali, že by im poskytol nejakú dôležitú stopu – všetko podupali a poničili tí traja pred nimi. Žiadnu zaujímavú trasologickú stopu nenašli. Chvíľu sa venovali kufru na posteli a porozhadzovaným zvrškom, Chosé prezrel toaletu, umývadlo a sprchovací kút a pobrali sa von.

„Môžete zavrieť.“

„To je všetko? Boli ste rýchlejší než tí včera.“

„Čo sme chceli, sme videli,“ uzavrel prehliadku Krauz. „Aj my vás prosíme, aby ste izbu uzavreli, ale trochu inak. Máte náhradnú vložku do zámky?“

„Mám.“

„Môžete ju vymeniť?“

„Môžem.“

„Urobte to, ak bude treba, polícia vám ju preplatí.“

„Nebude treba, to zaplatí nový nájomca.“

„Výborne. Kľúče si zatiaľ nechajte u seba, ale nevydávajte ich nikomu, ani Barborkinej rodine. Keby sa niekto silou-mocou domáhal vstupu do izby, zavolajte nám, kolega vám napíše číslo na oddelenie. Nechceme, aby tam niekto lozil.“

„Chápem, zariadim to.“

Slušne sa poďakovali.

„A... vy už viete, čo je s ňou? Stalo sa jej niečo?“

Správca sa k nim správal veľmi slušne a vyšiel im v ústrety, museli aj oni.

„Zatiaľ nevieme presne, ale našla sa mŕtvola mladého dievčaťa. Totožnosť je neznáma, no môže to byť iba náhoda, Barborka sa môže dnes-zajtra vrátiť z nejakého poriadneho flámu a všetko sa vysvetlí.“

Neverili tomu ani oni, ani správca, ale nechcel im kaziť radosť, a tak iba prikývol a odprevadil ich k východu.

Na krátku poradu im muselo stačiť auto. Otvorili okienka a fajčili.

„Pripadalo ti to ako miesto činu?“

„Ani nie, Richard. Izba je rozhádzaná, ale tak nejako... ako by som to...“

„Normálne rozhádzaná, niečo ako študentský bordel.“

„Asi tak. Tie vyrabované skrine a zásuvky by som pripísal skôr tomu plánovanému sťahovaniu, nie bitke. Aj kufor bol hodený na posteľ a už v ňom bolo pár vecí.“

„Na stolíku bola lampa a pohár s perami a ceruzkami. Neprevrhnuté.“

„Pod umývadlom plastové vedro s handrou na dlážku. Handra je úplne suchá a vo vedre ani kvapka vody, už dávno ich nikto nepoužil. Prezrel som aj sprchovací kút, nič.“

„Pri tom množstve poranení musela z nej krv striekať ako z fontány, ale v izbe nie je ani kvapka.“

„A nič nechýba. Ani vankúš, ani paplón, ani posteľná plachta, ani koberec. Nič, do čoho sa dá zabaliť mŕtvola.“

„Tak neviem, Chosé, ale ak došlo k útoku v izbe, tak iba k začiatku, iba k jej omráčeniu, potom ju musel páchateľ odvliecť a dokatovať ju inde.“

„Aj mne to tak pripadá. Zámku si dal vymeniť pre prípad, že by sa vrátil?“

„No. Mŕtvolu našli nahú, môžeme predpokladať, že jej kľúče a osobné veci má ešte páchateľ, a ak sa dozvie alebo dovtípi, že sme boli v izbe, mohol by sa vrátiť a zničiť alebo odniesť to, čo sme dnes nenašli.“

„Súhlasím, mohol by sa vrátiť a zahladiť stopy. To sme už zažili.“

„Horšie je, že tu nemajú kamery, nemôžeme si ani pozrieť, aký tu bol cez víkend pohyb.“

Chosé odfrčkol ohorok a odpľul si.

„Nemôžeme. Myslím si, že tu už nezmôžeme vôbec nič. Pokiaľ nezistíme ďalšie informácie a nepôjdeme po konkrétnej stope, sme bezmocní.“

Krauz naštartoval a pohol sa.

„Bezmocní... bezmocní...“ frfotal si popod nos. „Ako to slovo neznášam... bezmocní...“

„Ideme hore? Feri už možno priniesol správu z pitvy.“

„Ideme, Chosé, ale ešte by som sa zastavil na nábreží. Chcem si pozrieť tú diskotéku.“

„Ako myslíš.“

Ale nielen internáty sa dnes rozhodli nespolupracovať, proti detektívom sa sprisahali aj lode na Dunaji. Z brehu si prečítali veľký nápis: Nočný bar Baroko , ale to bola jediná informácia, ku ktorej sa dopracovali. Vstup na lávku im zahatala zamknutá mreža.

„Pozri sem,“ ukázal prstom Chosé.

Na mreži visela tabuľka, takže okrem názvu diskotéky sa predsa len mohli dozvedieť niečo viac.

„Prevádzkový čas,“ čítal Chosé. „Otvorené každý deň od šiestej do šiestej okrem pondelka.“

„Samozrejme!“ naštval sa Krauz. „Keď slopú celú nedeľu až do rána do šiestej, kto by prišiel v pondelok do roboty?“

„Mohlo nám to napadnúť. Skoro všetky nočné podniky majú v pondelok zavreté.“

„Mohlo, ale aj tak by sme to museli preveriť. Teraz už vieme, že dnes máme naozaj smolu. Poďme k nám, Chosé, možno sa niečo dozvieme aspoň z pitevnej správy.“

Vrátili sa k autu a Krauz sa mordoval s kľúčom – nie a nie trafiť. Chosé prekvapene vzhliadol.

„No čo je?“ zagánil cez strechu na kolegu, a pritom si všimol, že mreža sa otvára. „Obzri sa!“

Na lávke z vnútornej strany mreže stál chlapík s diplomatkou a odomykal. Bol šikovnejší než Krauz, išlo mu to jedna báseň. V momente stál na chodníku a mrežu za sebou zamykal.

„Dobrý večer, kriminálna polícia,“ prekvapili ho hlasy za chrbtom.

„Ty debi...“ chlapík sa s úsmevom otočil, ale nebol to vtipný kolega, ako sa pôvodne nazdával. Za chrbtom mu stáli dvaja neznámi muži s odznakmi otrčenými pred oči. „Prepáčte, myslel som si, že niektorému z kolegov šibe.“ Prezrel si odznaky a pokýval hlavou.

Ako na povel ich schovali.

„Vy ste?“ spýtal sa Krauz.

„Štefan Okrúhlica, prevádzkar.“

„Chceli sme sa dostať na diskotéku, ale...“

„Dnes si nezatancujete, páni, je pondelok.“ A bradou ukázal na ceduľku s prevádzkovými hodinami.

„O tanec nám ani tak nejde, my by sme sa chceli niečo spýtať.“

„Počúvam.“

„Je niekto na lodi?“

„Nikto, práve zamykám.“

„Vy ste tam boli prečo?“

„Lebo je pondelok. Každý pondelok chodím skontrolovať prevádzku, či je všetko v poriadku. Bar nemôže ostať skoro dva dni bez kontroly.“

„Takže tam nie je ani jeden biletár?“

„Ani jeden.“

„Kedy by sme sa mohli porozprávať s barmanmi a biletármi, čo slúžili zo soboty na nedeľu?“

„Zajtra večer o šiestej.“

„Koľko tu máte barmanov a koľko vyhadzovačov?“

„Traja barmani a ani jeden vyhadzovač.“

„Prosím?“

„Ten názov biletár sa mi páči viac.“

„Tak biletárov.“

„Štyria stabilní a v prípade návalu neobmedzený počet podľa situácie.“

„V sobotu bola aká situácia?“

„Normálna, boli tu štyria, a pokiaľ viem, až do rána sme nemali žiadnu bitku ani nič mimoriadne.“

„Tak ďakujeme, prídeme zajtra o šiestej. Prídete aj vy?“

„Určite, som tu vždy o šiestej. A... ak sa môžem opýtať, o čo ide?“

„Prepáčte, ale ide o vyšetrovanie, dopredu vám nemôžem povedať skoro nič. Vlastne vôbec nič. Navyše mám jednu prosbu.“

„A to?“

„Aby ste nikomu z podriadených nehovorili, že zajtra príde kriminálka.“

„V poriadku, môžete sa spoľahnúť.“

Rozlúčili sa kývnutím ruky. Prevádzkar počkal, kým nasadli do auta a odišli, potom zalovil vo recku saka a vybral mobil. Nacvičeným pohybom stlačil príkaz skrátenej voľby.

„Vlasto? Počúvaj, ty debil, čo ste zase vyviedli v sobotu? Bola tu kriminálka, dobíjali sa na loď, prídu zajtra.“

„Nič sa nedialo.“

„Akože nič, keď vás zháňa kriminálka!? Čo ma zase odrbávaš! Čo ste privliekli?“

„Nič. Teda nič zvláštne.“

„Tak čo!?“

„Ivan zohnal perfektnú devinu bez výrobného čísla aj s nábojmi. Na čiernom trhu nám hodí aspoň desať litrov.“

„A kam ju dal?“

„Je v skrinke za barom...“

„Ježišukriste,“ zaúpel prevádzkar, „a tomu on hovorí nič zvláštne,“ skuvíňal do mobilu. „Prečo ja musím robiť so samými debilmi?“

„A...“ pokračoval Vlasto.

„Čo a!?“ zdúpnel nadriadený. „To nie je všetko?“

„Je, upokoj sa, je... akurát čo Semir priniesol čerstvú zásielku a nechal si ju u nás...“

„Mňa z vás jebne! Koľkokrát vám mám opakovať, že to svinstvo nemôžete nechávať v bare bez dozoru? Koľko je toho?“

„Štvrť kila.“

V mobile ostalo ticho, ozývalo sa iba temné dunenie raneného tigra. Prevádzkar potlačil infarkt, pomasíroval si veľké žily na krku.

„Vlasto, ak ti môžem poradiť,“ pokračoval pomaly a rozvážne, „nalej si poldeci a zapáľ si cigaretu.“

„Prečo?“

„Lebo medzinárodné dohody to povoľujú tesne pred popravou všetkým odsúdeným na smrť.“ A položil.

Prevádzkar sa poobzeral po nábreží. Hľadal nenápadné osoby, čo by iba tak náhodou sedeli na lavičke a čítali noviny. Mohli by to byť aj noviny s dierkou. Potom čakal komando kukláčov alebo aspoň nájazd uniforiem, ale nedialo sa nič. Počkal ešte chvíľu, či sa nevrátia tí dvaja, ale ani z ich strany nič nehrozilo.

Vrátil sa späť k mreži, odomkol ju, veľmi pozorne ju za sebou zamkol a prebehol po lávke na loď. Prevádzka evidentne nebola čistá, musí poupratovať, lebo zajtra čakajú návštevu.

Chosé počkal, kým Krauz zahol za prvý roh, a unudene sa ho spýtal: „Tá prosba na konci mala znamenať čo?“

„Chcel som, aby ich všetkých obvolal a vyštval.“

„Chceš ich rozhýbať?“

„Presne. Zatiaľ nevieme, z ktorého okruhu podozrivých pochádza vrah a odkiaľ ho môžeme očakávať. Ak fúka vietor z lode a celá vec súvisí s diskotékou, tak nech sa aktivizujú, nech sa hýbu, nech robia chyby a nech sa potia od strachu. Ak budú v strese, o to lepšie sa nám budú rozhadzovať siete a o to viac splašených rýb sa chytí.“

„Múdro,“ pochválil ho Chosé, „tiež som ho chcel o niečo podobné požiadať, predbehol si ma o pár sekúnd.“

28

Bolo už tma a obaja detektívi dúfali, že Feri s Vladom sa už stihli vrátiť z hraničného priechodu a priniesli pitevnú správu, a že na nich nebudú musieť zbytočne vyčkávať. Mlčali a premýšľali, čo za ohavnosti sa zase dočítajú.

Krauz prudko odbočil k zadnej bráne a nevšimol si chodca – vynoril sa spomedzi dvoch zaparkovaných áut a ako teľa s očami upretými do zeme si to namieril krížom cez cestu rovno pod kolesá Krauzovho auta. Auto so škripotom zabrzdilo, chodec sa prebral, zmätene zaspätkoval, zdvihol hlavu a nadýchol sa, aby povedal vodičovi niečo milé o dodržiavaní rýchlosti v centre mesta. Aj vodič sa nadýchol a stiahol okienko, aby ho predbehol a vysvetlil mu, načo sú na asfalte namaľované také hrubé biele čiary, ale z hádky nebolo nič, lebo sotva sa im stretli pohľady, museli sa rozosmiať.

„Héj, doktoré!“ zahulákal vodič. „Mne je jasné, že sa ti v pitevni páči, ale ja by som bol rád, keby si pri stole stál, a nie na ňom ležal! Na čo myslíš, keď kráčaš cez ulicu?“

„Na teba a tvojich neschopných kolegov, buzerujete človeka od rána do večera a jeden aby sa strhal.“

„To myslíš vážne? Ty ideš k nám? Tak nasadaj, zoberieme ťa cez autobránu, aspoň sa nemusíš legitimovať na vrátnici.“

Doktor Lengyel si svižne prisadol.

„Dobrý nápad,“ pochvaľoval si.

„Tak hovor, čo sa stalo? Kto ťa volal?“ posúril ho zvedavý Chosé.

„Mayor. Vraj tam máte nejakú pitevnú správu, ale je v maďarčine a neviete si s ňou rady, tak ma zavolal.“

„A to ťa v takúto nekresťanskú hodinu nechali ísť pešo? Ani auto ti neposlali?“

„Bol som tu kúsok u kamaráta na návšteve, tak som nepotreboval.“

„Aha... ale aj tak sa mi to nezdá. Načo ťa buzerujú? Veď tú správu mal priniesť Feri a ten vie po maďarsky.“

„Vie,“ usmial sa doktor Lengyel, „ale ovláda iba kuchynskú maďarčinu, a toto sú samé odborné výrazy. Vy potrebujete niekoho, kto ovláda aj maďarčinu, aj doktorčinu. Voil à , na koho ste si spomenuli, keď ste v svrabe?“

Už im bolo všetko jasné a boli radi, že chalani na nich nečakali ako vždy so všetkým, ale začali sa správou zaoberať, a zistili, že na ňu nemajú. Aj rozhodnutie Mayora kvitovali. Naozaj nemohli nájsť lepšieho prekladateľa, ako bol doktor Lengyel. Iba sa usmievali nad toľkou náhodou, ktorá ich dnes večer spojila – skoro si zabili konzultanta a najlepšieho odborníka na súdne lekárstvo, s ktorým spolupracovali najradšej zo všetkých lekárov.

V kancelárii šéfa vraždárov rozvoniavala káva, doktor si hneď jednu objednal, až potom sa so všetkými zvítal. Kým mu varili kávu, Mayor mu stručne vysvetlil, na čom od obeda pracujú.

„Ukážte to sem,“ Lengyel sa načiahol za správou. Chvíľu listoval, potom sa začítal, potom znova listoval a znova čítal.

Všetci si posadali a pripravili si zápisníky. Trpezlivo čakali a fajčili.

„No,“ ozval sa konečne Lengyel, „ako to sledujem, kolegovia z Győru odviedli celkom slušnú robotu. Je to dosť podrobné a celkom jasné, počúvajte.“ Lengyel sa vrátil na začiatok a pomaly čítal a prekladal.

„Ticho! Čítaj pomaly a artikuluj, nech sa nemusíme stokrát vracať k jednej a tej istej veci,“ požiadal Mayor. „Alebo, ešte lepšie,“ dostal nápad a zohol sa pod stôl. Vybral diktafón, skontroloval baterky a kazetu a zapol ho. „Na, teraz môžeš spustiť.“

„Dobre,“ súhlasil doktor a diktafón na stole si prestal všímať, lebo ho znervózňoval ako speváka mikrofón. „Takže tento úvod, to je nič...“ prevrátil stranu, „toto sú len kecy... toto tiež... hm, hm,“ hmkal si doktor a hľadal časť správy, ktorá bola určená detektívom. „Toto nie... a tu vás to už bude zaujímať!“ Našiel, čo hľadal. „Mŕtvolu priviezli úplne nahú, zaistili stopy z povrchu tela, teda zeminu, krv, slamu... Bla-bla-bla, a tu už píšu, čo zistili priamo pri pitve. Na tele našli okrem mnohopočetných vonkajších zranení aj škvrnito splývajúce zakrvácanie na klenbe lebky vo vlasovej časti kože hlavy spolu s kusovitou zlomeninou kosti nosa, zlomeninou pravého rohu jazylky, čo sprevádzalo rozsiahle zakrvácanie v mäkkých častiach krku. Presnejšie, v povrchovom a hlbokom svalstve, v žuvacích kĺboch na obidvoch stranách so zakrvácaním sliznice a malých kĺbov hrtana, ďalej s plochým zakrvácaním, ktoré obopínalo obidve hlavné krčné artérie. Potom našli ložiská vdýchnutej krvi v pľúcach, pričom pľúca boli nafúknuté s bodkovitými zakrvácaniami seróznych blán, s roztiahnutými dutinami srdca a so zvrašteným puzdrom sleziny. Popritom bolo pozorované intenzívne krvácanie v malej panve, s bodovitým zakrvácaním pošvovej klenby a so zakrvácaním vchodu do pošvy ľavého veľkého pysku. Na základe anamnestických údajov a podľa nálezov smrť menovanej nastala násilnou cestou udusením následkom stlačenia krku. Poranenia na krku potvrdzujú tupé pôsobenie veľkej sily a mohli vzniknúť uchopením za krk. Odreniny na krku zodpovedajú odreninám, aké spôsobujú nechty, poraneniam spôsobeným škrabaním a čiastočne zraneniam spôsobeným následkom uchopenia. Nález poranení na krku poukazuje na pôsobenie cudzej ruky, pričom ak vezmeme do úvahy charakter poranenia viečok, tie mohli vzniknúť aj takým mechanizmom, keď ústa zakrýva dlaň, koreň dlane sa opiera o hrot brady, pričom brušká prstov a nechty dosahujú úroveň očí...“

„Z toho vyplýva, že jej pricapil dlaň na tvár, uzavrel jej ústa a nos, a ešte ju aj škriabal do očí?“ prerušil ho Mayor.

„Presne tak! Ten debil ju nielen dusil, ale skoro jej vyškriabal oči. Mimoriadne bolestivý, beštiálny spôsob vraždy! Stretol som sa s tým asi pred pätnástimi rokmi v Prahe, ale u nás sme to ešte nemali.“

„Dobre, pokračuj!“

„Na základe charakteru poranení konštatujú, že na lebečnú klenbu pôsobili najmenej štyri tupé silové vplyvy stredného stupňa, minimálne jedna tupá sila zasiahla okolie očnice na oboch stranách, okolie nosa zasiahla stredná tupá sila, respektíve úder. Stredne silný tupý úder zasiahol aj okolie úst a dolnú čeľusť. Okolie nosa zasiahol tupý úder veľkej sily, dá sa predpokladať, že opakovane. Možno uvažovať o predmete, alebo to bol úder päsťou. Pôsobenie indirektnej sily, napríklad úder následkom pádu zo schodov, nie je v súlade s charakterom poranení, ide jednoznačne o zavinenie cudzou osobou. Viete, čo to pre vás znamená...“

„Vražda,“ vzdychol si Feri.

„Správne. Jednoznačne konštatujú zavinenie cudzou osobou, žiadna dopravná nehoda, ani nevypadla z balkóna. Je to vražda. Až doteraz opisovali zranenia na hlave, na krku a v tvárovej časti. Povedané ľudskou rečou, dostala riadnu nakladačku. Ďalej sa venujú hrudníku. Na oblasť ľavej hornej polovice hrudníka pôsobil strednou silou a strednou prudkosťou tupo hranatý predmet mechanizmom nárazu a spôsobil odreniny na koži a krvné podliatiny. Konštatujú, že asi ide o tlak kolena, teda páchateľ na nej chvíľu aj kľačal a fixoval si ju.“

„Vyjebanec...“ zaznelo z pléna, ale nikto nezdvihol hlavu, všetci poctivo písali.

„Nasleduje oblasť genitálií. Vonkajšie pohlavné orgány boli zasiahnuté aspoň jednou tupou silou veľkej intenzity, mohlo ísť o kopnutie alebo tvrdý predmet s hladkým povrchom, môže ísť aj o pohlavný úd, ale aj o ruku. Predmet spôsobil podliatinu v oblasti malého ľavého pysku, došlo k rozsiahlemu krvnému výronu v mäkkých tkanivách malej panvy v okolí maternice. Ďalej podrobne opisujú jednotlivé poranenia – pre vás je podstatné to, že do nej niečo vopchal. Ak to bol penis, tak ho musí mať aspoň dvadsaťpäťcentimetrový!“

„Čože!? Už len preto ho dostanem!“ zaúpel Chosé a nikto z kolegov nevedel, či z neho hovorí profesionálna zaťatosť alebo slepá závisť.

„Potom je tu opis poranení na dolných a horných končatinách, odvolávajú sa na fotodokumentáciu, lebo ide o množstvo podliatin po celom tele.“

„Tá sviňa, ten by si zaslúžil...“

„Na záver je tu pár postrehov, asi vás budú zaujímať. Okrem mnohopočetných poranení na povrchu tela našli aj zvláštne poranenie – chýba bradavka na ľavom prsníku. Je odhryznutá, ale stopy po zuboch sa nedajú individuálne stotožniť, nevykazujú markanty a rana je opakovane zdevastovaná. Asi ju hrýzol opakovane.“

„To musel byť hajzel!“ zase niekto z pléna.

„A oba ušné laloky má natrhnuté, takže jej vytrhol náušnice.“

„To už vieme,“ zašomral Mayor.

„Kolegovia z Maďarska ďalej uvažujú o viacfázovom útoku. V prvej fáze páchateľ útočil na hlavu obete, k čomu mohlo dôjsť postojačky, a v druhej fáze ju znásilnil, škrtil a napokon zadusil, k čomu pravdepodobne došlo v ležatej polohe. Ja osobne s nimi súhlasím, rozsah poranení na hlave tomu nasvedčuje.“

„To je celkom zaujímavé,“ zašomral Chosé a niečo si poznačil.

„Všeobecne zlomeniny nosa, ako aj kusovitá zlomenina kosti nosa sú spojené s významným krvácaním, pritom aj prasknutie vchodu do pošvy môže krvácať so značnou intenzitou, takže z nej vytieklo more krvi. To je pre vás dobré, toľko krvi sa nedá len tak ľahko odstrániť, určite po sebe zanechal na mieste činu stopy.“

„Aj to je dôležité,“ súhlasil Mayor.

„Všetky zranenia vykazovali známky vitality, to znamená, že vznikli za života zavraždenej. A teraz to najdôležitejšie, s čím ma vždy najviac otravujete. Smrť nastala dnes v skorých ranných hodinách, predpokladajú, že od polnoci do štvrtej hodiny nadránom. Alkohol v krvi bol na merateľnej hranici, a to 1,16 promile, čiže bola v stave stredne ťažkého alkoholického opojenia. Semeno nájdené nebolo.“

Doktor Lengyel odložil správu a čakal, kým si detektívi dopíšu poznámky.

„Mohol by si nám to skomentovať vlastnými slovami?“ spýtal sa Chosé, lebo dopísal prvý.

„Veľmi rád. Páchateľom môže byť muž alebo silná žena...“

Všetci prekvapene zdvihli hlavy, aj tí, čo ešte nedopí sali.

„No čo čumíte, detektívi? Semeno sa nenašlo, takže môže ísť o znásilnenie s ejakuláciou mimo pošvy alebo s použitím prezervatívu, ale aj o fingované znásilnenie nejakým nástrojom, napríklad róbertkom, a mohla to nafingovať aj žena. Už ste zabudli na prípad Ireny Macháčkovej pred piatimi rokmi? Všetci boli presvedčení, že ju znásilnili a dobodali chlapci zo susedstva, a napokon to bola svokra a spravila jej to rúčkou zo sekáčika.“

„Ale to bola metráková mäsiarka s postavou zápasníka.“

„A kto vám povedal, že aj túto nestretla mäsiarka?“

Museli uznať, že doktor má pravdu, vylúčiť nemohli žiadnu alternatívu. Krauz si spomenul na výpoveď Martiny.

„A čo takto viac páchateľov?“

„Správne, to som chcel navrhnúť ako druhú možnosť. Ja nebudem páchateľov rozlišovať podľa pohlavia, to je vaša vec, ja ho nazvem jednoducho páchateľ. Takže páchateľ musel byť silný, lebo zranenia tomu nasvedčujú, a mŕtvolu prenášal, čo si tiež vyžaduje určité fyzické dispozície. Alebo boli slabší, no bolo ich viac. Rozsah poranení presne nešpecifikuje počet páchateľov, takže ich naozaj mohlo byť viac. V každom prípade jeho konanie muselo byť ovplyvnené buď alkoholom, alebo drogami, alebo dostal amok, lebo iba v záchvate zúrivosti môže niekto spôsobiť také vážne, mnohopočetné poranenia. Môže ísť o sexuálneho devianta, duševne chorú osobu... No, nebudem špekulovať, možností je veľa, veď pozeráte televíziu a kriminálky.“

„Nepozeráme,“ osopil sa Chosé, „my krimipríbehy vyšetrujeme!“

„Aha, na to som zabudol. V každom prípade útok na hlavu bol intenzívny, a boli to naozaj silné šupy. Aj útok na krk, ústa a nos. Dusil ju, škrtil a zatláčal veľkou silou. Potom asi odkväcla a došlo k znásilneniu, alebo k fingovanému znásilneniu, a na záver ju ešte dokopal a zohyzdil. Ale ak neodkväcla a bránila sa, tak tie povrchové rany na tele a končatinách mohli vzniknúť aj pred znásilnením. Myslím si, že poradie na pátra nie po páchateľovi nebude mať žiadny vplyv. V každom prípade musela stretnúť mimoriadne hnusného netvora.“

„Mne to skôr pripadá, že ju prešiel parný valec,“ skonštatoval Feri, keď si prebehol poznámky. „Veď to nie je normálne, takto dobiť mladé dievča.“

Chlapi súhlasne pokyvkávali hlavami a rozbehla sa chaotická debata na tému demokracia a psychopati okolo nás.

Presne to Mayor nechcel.

„Tak pokojne, pokojne, ešte sme neskončili. Doktor?“

„Po skutku páchateľ vychladol a uvažoval. Vzal jej šaty, doklady a šperky – takže sa snažil znemožniť identifikáciu. Telo previezol a pohodil – snažil sa zamiesť po sebe stopy. To svedčí o chladnokrvnom uvažovaní a kalkulovaní. Po skutku to už nebol blázon, ale logicky a vypočítavo rozmýšľajúci vrah. Máte proti sebe zdatného súpera, páni.“

Záver doktorovej reči radšej nekomentovali.

„Máš ešte niečo?“

„Chcel by som vás upozorniť, že skoro všetky vraždy, pri ktorých dôjde ku kontaktu, teda k zápasu, majú jedného spoločného menovateľa, a to poškodenia na oboch stranách. Všetkým podozrivým prezrite ruky a telo do pol pása, musia tam byť stopy po zápase. Hľadajte škrabance, modriny, otvorené rany, ošetrené tržné rany... čokoľvek podozrivé.“

„Ešte niečo?“

„Ja nič, Šani, len by ma zaujímalo, prečo na tom robíte vy, keď dievča sa našlo v Maďarsku. Už ste ju stotožnili? Je naša?“

„Už áno. Chvíľu sme sa tomu bránili. Je naša.“

„Takže je možné, že nám to Maďari pošlú?“

„Je to skoro isté,“ Mayor použil oxymoron, ale nikomu to neprekážalo.

„Tak potom mi ju pošlú na repitvu. Robte rýchlo, ak je to možné, chcel by som ju vidieť čo najskôr, aj keď z toho, čo som si prečítal, som pochopil, že kolegovia z Győru urobili všetko, čo mohli, a my už nič viac nenájdeme, hoci...“ myšlienku nechal otvorenú. Všetci dobre vedeli, že občas aj motyka vystrelí.

„Ešte niečo?“

„Vodku a chlebíčky nemáte? Vytrhli ste ma z návštevy.“

Chlebíčky nemali, načo by boli chlebíčky na oddelení vrážd?

Doktor sa ešte pár minút zdržal, napokon sa slušne poďakoval za pozornosť a odišiel.

Až teraz nechal Mayor voľnú debatu a bol vďačný za každý podnetný názor. Krauz si šúchal bradu, nedebatoval – listoval v poznámkach, stále dookola si čítal sporné pasáže.

„Dobre, ale niečo tu nesedí,“ zašomral Chosému.

„Nahlas, Richard, nahlas, aj my chceme počuť!“

„Celé sa mi to zdá nejaké čudné, šéfe. V nedeľu ráno má dohodnutý kontakt so zákazníkmi, pritom celú noc zo soboty na nedeľu preslope na diskotéke, potom má v tom istom čase dohodnuté sťahovanie, ale nepríde na internát, a v pondelok nadránom ju zavraždia.“

„No a?“

„A kde, doboha, bolo to dievča celú nedeľu?“

29

Už bolo neskoro a všetci chceli ísť domov, ale pondelok sa ešte ani zďaleka neskončil. Šéfovi zazvonil telefón. Unavene ho zdvihol, do slúchadla zazíval ťahavé prosííím a okamžite ho podal Ferimu.

„Zase tí tvoji...“

Feri si vypočul požiadavky južných kolegov a tiež unavene vrátil slúchadlo na svoje miesto.

„Či by sme zajtra ráno nevedeli zohnať matku alebo niekoho z rodiny a priviezť ich na hranice. Chcú urobiť identifikáciu, kým vyzerá ako-tak. Vraj ju celkom slušne upravili, tvár sa s trochou fantázie dá rozpoznať. Zatiaľ. Ale každým dňom bude černejšia a černejšia. Okrem toho stále bazírujú na tej jazve na chodidle, vraj aj tú by mal konečne vidieť niekto z rodiny, aby vedeli, na čom sú.“

Nikto mu neodpovedal, mali toho dosť, a nie sa ešte trhať pre cudzí prípad.

„Vraj s trochou fantázie,“ vzdychla si Petra. „Matka sa dvadsať rokov stará a vychováva dcéru, potom ju pošle do veľkého mesta do školy, dievča sa uchytí, darí sa jej, a napokon jej ju ukážu na pitevnom stole a chcú od nej, aby s trochou fantázie potvrdila, že je jej. Kurva aj s takým životom!“

Všetci to tak cítili, ale na city teraz nebol čas, ešte stále museli pracovať.

„Richard,“ začal Mayor.

„No?“

„Ešte je tu jej sestra a švagor, vypočúvajú ich u Ivana. Zájdi tam a zisti, či by vedeli zabezpečiť matku na identifikáciu.“

„Prečo ja?“

„Lebo je to tvoj prípad.“

„Predstav si! Taký zvrat vo vyšetrovaní! Tak všetci si tu celé leto váľajú gule...“

„Ja nie,“ protestovala ticho Petra.

„... ale jediný, kto dostane nový prípad, som ja! A kde je tu spravodlivosť!?“

„Áno, kde je tu spravodlivosť!?“ ponáhľal sa kolegovi na pomoc Chosé, lebo dobre vedel, že je v tom istom svrabe ako Krauz.

„Prečo používate také sprosté slová ako spravodlivosť na polícii? Veď je to rúhanie, chlapci moji,“ milo ich uzemnil šéf.

Bolo rozhodnuté. Krauzovi a Chosému ostali už iba oči na plač. Plač ako poslednú možnosť obmäkčiť šéfa nepoužili, až takú radosť mu spraviť nechceli, namiesto toho zašli do Ivanovej kancelárie, aby sa zapojili do výsluchu manželov Krkavcovcov.

Ivan nepísal, bol rozvalený na stoličke a čítal. Manželia sedeli pred ním a pozorovali ho.

„Čaute,“ pozdravil Ivan, keď vošli.

„Ahoj. Dobrý večer,“ pozdravili takmer zároveň. „Môžeme sa niečo spýtať aj my, alebo ťa rušíme?“

„Nie, práve sme skončili a čítam si zápisnicu. Môžete.“

Detektívi si sadli každý k jednému stolu a manželia na nich spýtavo vyvalili oči. Dúfali, že možno títo dvaja im konečne niečo povedia. Konečne sa niečo o Barborke dozvedia.

„Detektív Krauz a detektív Fischer,“ predstavil ich Krauz. „Budeme pracovať na prípade nezvestnej Barborky. Pokiaľ mám informácie, je to vaša sestra,“ odmlčal sa a bradou ukázal na sotva tridsaťročnú mladú elegantnú ženu, „a vaša švagriná,“ bradou ukázal na muža asi v tom istom veku. Sedeli vedľa seba ako dve kôpky nešťastia, akoby čakali, z ktorej strany príde pohroma. Vedeli, že príde, mali to napísané v očiach.

Obaja ako na povel prikývli.

„Prišli ste sami. Prečo?“

„Stretli sme Martinu...“

„Náhodou?“

„Nie, volal som jej a povedala mi, že bola na polícii oznámiť nezvestnosť, potom ju previezli na oddelenie vrážd, tak nám bolo jasné, že sa niečo deje. Neváhali sme a prišli sme aj my, aby sme sa informovali.“

„Ja vašu návštevu využijem, aby sme sa informovali navzájom. Neviem, o čom ste sa bavili doteraz...“ skúmavo sa zahľadel na Ivana.

„Snímka víkendu, nič iné. Kde boli, čo robili, kedy ju videli naposledy... a tak.“

„V poriadku. Určite vás zaujíma, prečo sme Martinu previezli k nám a prečo sa o prípad vašej sestry zaujíma oddelenie vrážd, a určite by ste mali veľa ďalších otázok, ale to by sme tu sedeli do polnoci. Ja sa to pokúsim skrátiť, ale začnem otázkami, potom budem odpovedať. Pred časom vám zomrel otec,“ Krauz sa sústredil na Barborkinu sestru. „Riešili ste dedičstvo a rodičovský dom. Ako ste sa dohodli?“ Krauz sa rozbehol a chcel, aby výsluch nabral obrátky.

Manželia si vymenili prekvapené pohľady.

„A... to odkiaľ viete? A... ako to súvisí?“ spýtal sa váhavo Martin, lebo manželka nenachádzala slov.

„Upozornil som vás, že najprv sa budem pýtať ja, až nakoniec vy, ak to nedodržíte, tak tu budeme sedieť do aleluja. Odpovedzte mi, prosím, na otázku, potom vám všetko vysvetlím.“

Manželia si opäť vymenili pohľady.

„Ako myslíte. Môžem vám to povedať, hoci nechápem... Ale dobre, môžem, nie je to nič tajné,“ začal váhavo pán Krkavec. „Ponúkli sme Barborke finančné vyrovnanie za rodičovský dom a pozemky pri dome. Matka zdedila polovicu, Barborka štvrtinu a moja manželka štvrtinu. Prebehlo hladké bezproblémové dedičské konanie, všetky strany boli vysporiadané a nikto nenamietal. Barborka s finančným vyrovnaním, teda s odkúpením svojho podielu, súhlasila, lebo sa už na východ vrátiť nechcela a po doštudovaní chcela ostať tu. Uvítala hotovosť – takéto riešenie bolo pre ňu najvýhodnejšie, a mohla tým vyriešiť nejeden problém. Mám na mysli finančný problém. Podľa znaleckého posudku jej štvrtinový podiel predstavoval päťstotisíc korún. Chcela ich použiť na úhradu nájmu za privát, neskôr na kúpu vlastného bytu.“

„Tie peniaze ste jej vyplatili?“

„Pred dvoma týždňami. Je o tom spísaná aj notárska zápisnica.“

„Išlo to na účet alebo...“

„Má ich na účte. Na základe zmeny jej finančných pomerov sa rozhodla odísť z internátu a ísť na privát. Dohodli sme sa, že s kúpou bytu jej pomôžeme, lebo ja podnikám s realitami a mám možnosti. Súhlasila, všetko prebehlo hladko.“

„Viete o tom, že by v poslednom čase vyberala väčšiu hotovosť?“

„Určite nie. Všetky finančné transakcie konzultovala s nami, výber väčšej hotovosti by takisto konzultovala. Okrem toho môžete sa sami presvedčiť, dám vám číslo jej účtu a banka vám poskytne informácie. Musí tam byť pol mega.“

„Ďakujem, to si preveríme. Čo sa dialo v nedeľu doobeda?“

„Našla si podnájom a na včera sme boli dohodnutí, že ju presťahujeme. Povedala, že jej prídu pomôcť kolegovia z práce a Martina. To je jej najlepšia kamarátka.“

„Vieme. Ako to prebiehalo?“

„Mal som sa jej ozvať ráno o desiatej, volal som jej, no mobil mala nedostupný. Volal som jej každú štvrťhodinu, ale stále nič, tak som zavolal Martine. Aj ona mi povedala, že ju nemôže zohnať a že sú s Dušanom, to je kolega z práce, že sú už pred intrákom v bistre. Tak som tam za nimi skočil, išli sme za správcom a ten nám otvoril jej izbu. Bola rozhádzaná, požiadal som správcu, aby izbu zavrel a nikoho tam nepúšťal.“

„Povedali ste mu, že by sa o izbu mohla zaujímať polícia?“

„Povedal.“

„Prečo?“

„Lebo sa mi to celé zdalo podozrivé.“

„Prečo podozrivé?“

„No...“ zaváhal a hodil rýchly pohľad na manželku. „No...“

„Odpovedzte!“

„No... boli sme dohodnutí na sťahovanie, nebrala mobil, v izbe nebola, izba bola rozhádzaná... ako by som vám to... zdalo sa mi to jednoducho podozrivé. Mne tá izba pripadala ako po bitke, tak som automaticky predpokladal, že v prípade nejakého problému ju budú chcieť vidieť aj policajti. Čo je na tom čudné?“ Trochu koktal, ale inak hovoril celkom logicky.

„Lebo ste reagovali veľmi pohotovo, až príliš pohotovo na prekvapeného švagra.“

„To myslíte ako?“

„Normálne.“

„Vy ma podozrievate?“

„Samozrejme!“ Krauz žasol, že sa vôbec pýta. „Na začiatku akéhokoľvek prípadu podozrievame všetkých, švagrov najviac. Čo je na tom čudné?“ vrátil mu otázku.

Krkavec vyvalil oči a zavrel zobák.

Krauz a Chosé ho pozorovali. Sledovali mimiku a odlesk v očiach. Zatiaľ to hral dobre, nepostrehli nič podozrivé.

„Čo ste našli v izbe?“ vystriedal kolegu Chosé a tiež zvolil ostrejší tón.

„Nič, my sme nič nehľadali.“

„Umývali ste niečo, alebo upratovali?“

„Nie.“

„Našli ste niečo podozrivé, čo vás upútalo?“

„Čo máte na mysli?“

„Krv... ja neviem, čokoľvek.“

„Nie, nič také.“

„Odniesli ste niečo z izby?“

„Čo...“

„Čokoľvek!“

„Nie, nič sme neodnášali.“

„Pri odchode ste videli aj ostatných? Nikto sa nevzdialil? Nikto nič neodniesol?“

„Išli sme spolu. Spolu sme prišli a spolu sme aj odišli, nikto nič neodniesol.“

„Čo bolo potom?“

„Dohodli sme sa, že ju pôjdeme hľadať, každý podľa svojich možností. Prešiel som pár barov v centre, kde sme spolu boli...“

„Vy ste chodili s Barborkou do barov?“

„No... ono to tak blbo znie, ale nie s ňou! Nie iba s ňou! Oni ma občas pozvali na nejakú firemnú oslavu, viete, ja sa s pánom Záborským poznám z kšeftu, obaja podnikáme s realitami, a poznám aj ľudí z jeho firmy, tak som sa občas zúčastnil na nejakej firemnej akcii, ale bola so mnou aj manželka. Občas som bol sám, ale väčšinou s manželkou. Počkajte...“ zaváhal, „vy si myslíte, že som so svojou švagrinou chodil po nočných baroch a...“

„Nie, nič si nemyslíme,“ zaklamal Krauz.

„Veď preto! Nič také! Zúčastnil som sa, iba keď ma pozvali!“

Krkavec sa zahľadel na Krkavcovú. Jeho pohľad bol istý, v jej pohľade sa zračilo prekvapenie.

„Prosím ťa!“ napomenul ju Krkavec a razantne pokrútil hlavou, akože takouto hlúposťou sa ani nebudú zaoberať.

Detektívi ich pozorne sledovali, oni sa práve takýmito hlúposťami zaoberali veľmi radi.

„Čo bolo potom?“

„Išiel som ju hľadať, Martina s Dušanom tiež. Občas sme si zavolali. Nenašli sme ju.“

„Prečo ste ju išli hľadať? Niečo ste tušili?“

„Tušili...?“ prekvapil sa. „Nie, nič som netušil. Už ráno nám volala svokra, že sa Barborke nemôže dovolať. Upokojoval som ju, že asi má vybitý mobil, alebo spí a nepočuje, ale o hodinu volala zase. Vedela, že Barborka sa ide sťahovať, a chcela vedieť, ako to dopadlo. Ona chce vedieť o všetkom, viete...“

„Prosím ťa!“ vrátila napomenutie pani Krkavcová.

„No dobre, jednoducho mi stále volala a každý telefonát bol čoraz nervóznejší. Dookola opakovala, že jej Barborka neberie, a kde je, a podobné otázky, na ktoré som nevedel odpovedať. Chcela, aby som zistil, kde je a čo je s ňou, sľúbil som jej to, tak som musel niečo urobiť. Aspoň som prešiel pár barov a pýtal som sa na ňu známych. Nikto ju nevidel.“

„Stretli ste sa s niekým?“

„Stretol som sa s Nevillom, lebo Martina mi povedala, že Barborka s ním ostala na diskotéke. Potvrdil mi to. Povedal, že sa na chvíľu vrátili na diskotéku, ale potom odišla na stretnutie s klientom na Patrónku a viac ju nevidel.“

„Odkiaľ sa poznáte?“

„Zo spoločných akcií, iba z baru, nie sme priatelia.“

„Čo ešte povedal?“

„Poobede mu volala Martina a pýtala sa na Barborku. Vysvetlila mu, že sa stratila a že ju hľadajú v meste, tak išiel hľadať aj on. Dohodli sme sa, že sa rozdelíme a budeme sa navzájom informovať mobilmi. Povedal mi, že ide vybaviť jedno obchodné stretnutie a potom bude v pátraní pokračovať, ale nezavolal mi, nenašiel ju.“

„Potom?“

„O siedmej večer som sa vrátil domov, lebo na ôsmu sme mali lístky na koncert. Vrátili sme sa domov o polnoci – zastavili sme sa na neskorú večeru a pohárik. Bola to nevydarená večera, nechutilo nám, atmosféra sa dala krájať, stále sme mysleli na Barborku. Radšej sme to odpískali a išli sme domov. Ešte pred polnocou som naposledy volal Dušanovi – nenašli ju. Volala aj svokra, už bola hysterická. Išli sme si ľahnúť, spali sme až do rána, to je asi tak všetko.“

Krauz bol celkom spokojný. Dozvedel sa motiváciu Krkavca a jeho vysvetlenie bolo logické.

„Takže ste celú noc boli doma?“

„Boli.“

„Aj dnes nadránom a ráno?“

„Áno, boli.“

Krauz opäť pokýval hlavou. Na chvíľu stíchli.

„Môžem?“

„Nech sa páči,“ pripustil Krauz.

„Pýtate sa ma na veci, ktoré ma zarážajú. Zaujíma vás dedičstvo, ako sme sa s Barborkou vyrovnali, či som umýval krv v jej izbe, či sme spolu chodili po baroch... Nehnevajte sa na mňa, ale je to dosť čudné. Nemyslíte, že už by ste aj vy nám mali niečo povedať a vysvetliť?“

Krauz si to myslel a dobre vedel, že pred tým neujde, ale chcel mať istotu.

„Dobre, poviem vám, ale ešte dve veci. Ukážem vám jednu fotografiu a položím vám jednu otázku, potom už budem rozprávať ja. Pozrite sa na toto. Poznávate ju?“

Krauz im ukázal fotografiu náušnice.

„To je Barborkina najobľúbenejšia,“ odpovedal Martin. „Stále ich nosila. Dostala ich k narodeninám od Martiny.“

Pani Krkavcová si pritiahla manželovu ruku bližšie a pozrela na fotografiu. Bála sa jej čo len dotknúť. Spoznala náušnicu, dvakrát sa trhane nadýchla a spustila hysterický plač. Krakavec jej podal vreckovku a privinul si ju. Revala tak, až sa spotila a odkväcla na stoličke.

Ivan nelenil, nalial dva poháre minerálky z chladničky a podal ich manželom. Krkavec si nahol manželku a pokúsil sa jej do úst naliať trochu chladného nápoja. Viac vylial, ale niečo sa do nej predsa len dostalo a zabralo. Musela prestať plakať, inak by sa utopila.

Ešte chvíľu počkali. Prebrala sa úplne a spamätala sa.

„To je Barborkina náušnica...“ zastonala.

„A teraz posledná otázka. Mala vaša sestra... švagriná, na chodidle pravej nohy nejakú jazvu?“

Martin Krkavec si zhlboka vzdychol a objal manželku okolo pliec. Chvíľu váhal a zvažoval, či ju nemá poslať von, ale nevedel si dosť dobre predstaviť, že by sedela sama na chodbe a on by tu debatoval s policajtmi o takom závažnom a podľa neho zlomovom fakte v pátraní po švagrinej, ako bola jazva na jej chodidle. Veľmi dobre vedel, že tam bola a že bola zvláštna a jedinečná, a ak im o nej povie a oni to odsúhlasia, spoločne vynesú nad Barborkou ortieľ.

Aj detektívi to vedeli, a preto im nechali čas na rozhodnutie. Krkavec sa rozhodol a zhlboka sa nadýchol.

„Mala. Na chodidle mala jazvu v tvare blesku a hore na priehlavku v tvare hviezdice. Keď bola malá, stúpila na nejaké železo na dvore a to jej prepichlo chodidlo.“

Tým bolo povedané všetko.

Manželia už nepovedali nič, teraz iba strnulo čakali, aby Krauz splnil svoju časť dohody a na záver rozprával on. Mal im povedať, že ich sestru a švagrinú niekto zavraždil, že už nie je medzi živými. Niečo už tušili a primkli sa bližšie k sebe.

Túto časť roboty Krauz nenávidel. Radšej tri zhnité pitvy za sebou ako jedna oznamovačka pozostalým. Pozrel na Chosého, no ten sa nemal k tomu, aby mu v niečom pomohol. Musel sa v tom vyváľať sám.

Krauz sa nadýchol. Pripadal si takisto zmučene ako tí dvaja pred ním.

„Pán Krkavec... pani Krkavcová...“ ešte chvíľu zaváhal, ale potom nabral odvahu a rozhodol sa vybaliť to na nich. „Musím vám oznámiť skutočnosti, ktoré budú pre vás veľmi smutné, tak sa, prosím, na to pripravte. Nie je mi to vôbec príjemné, ale musím. Dnes doobeda našli v Maďarsku, asi sedemnásť kilometrov od hraničného priechodu, v poli pohodenú... prepáčte... ehm, položenú mŕtvu ženu. Dievča...“

Krauz si predstavil polohu dievčaťa v poli a všetky tie nechutnosti a odporné zohavenia, čo sa našli na jej tele, a nevedel, ako pokračovať. Rozhodol sa vynechať detaily – dúfal, že si jeho úhybný manéver nevšimnú a nebudú sa vypytovať.

„Maďarskí kolegovia sa na nás obrátili s prosbou o pomoc a začali sme pátrať, či dievča zodpovedajúce opisu nie je u nás nezvestné. Zhodou okolností práve v tom čase bola na polícii Martinka a oznamovala nezvestnosť svojej kamarátky Barborky, tak sme ju previezli k nám a začali sme vyšetrovať. Maďarskí kolegovia nám poslali túto fotografiu náušnice a opísali nám jazvu na chodidle. Poslali nám aj opis postavy a všetky markanty, ktoré zistili. Je mi to naozaj ľúto...“

Krauz sa na chvíľu odmlčal. Manželia ani nedýchali, očami mu viseli na perách. Keď sa odmlčal, primkli sa ešte bližšie k sebe, pani Krkavcová sa chvíľu pokúšala schovať pod manželovo rameno ako pod ochranné krídlo, tak sa k nemu tisla.

„Je mi to naozaj veľmi ľúto, ale všetko nasvedčuje, že to nájdené dievča je Barborka, vaša sestra.“

Nastalo ticho.

Všetci čakali, čo spravia tí druhí.

„Jednu cigaretu... ak môžem...“ zaprosil skoro nečujne.

Chosé podal Krkavcovi balíček – jednu si vzal. Pripálil mu, lebo z fajčiarskych potrieb mal so sebou iba ústa. Krkavec si zhlboka potiahol, zadržal dym, potom ho hlbokým výdychom poslal von.

„Ako dlho nefajčíte?“ spýtal sa Krauz.

„Osem mesiacov, sedem dní, dvanásť hodín. Ako sa dostala do Maďarska? Čo by tam robila? Nič nespomínala. Prečo by išla do Maďarska? Chcela sa predsa sťahovať.“

„Nevieme. Pracujeme na tom iba od obeda.“

„Ako môžete vedieť, že je to ona?“

„Len tá náušnica a tá jazva – a fakt, že Barborka je ne zvestná.“

Krkavec si znova potiahol a musel sa napiť, lebo sa mu zatočila hlava.

„Ale to môže byť náhoda, nie?“ zaprosila pani Krkavcová,. Ešte stále dúfala. „Veď takých náušníc musí byť veľa, a aj jazvy sa podobajú... to môže byť iba náhoda, však?“ žobronila o život svojej sestry.

Tie svine policajtské s ňou nemali ani zamak súcitu, neprikývli.

„Je tu jedna možnosť, ako sa dozvieme pravdu, ale bude to pre vás veľmi bolestivé,“ navrhol Krauz.

„Počúvam,“ rozhodol sa Krkavec a potiahol si.

„Maďari chcú zajtra ráno niekoho z rodiny, aby prišiel opoznať mŕtvolu. Najlepšia je matka, lebo by mohli odobrať krv a urobiť mitochondriálny test, ale ak je na východe a...“

„Čo je to? Aký test?“

„Mitochondriálna DNA, to je genetická línia zo strany matky. Je to úplne presné určenie totožnosti, ale ak je na východe...“

„Nie je.“

„Ako?“

„Nie je. Už je vo vlaku a cestuje sem. Má príchod o nula jedna štyridsaťosem na hlavnú stanicu, koľaj tri. Nedala si to vyhovoriť. Akoby niečo tušila.“

Rozprával iba Krkavec. Jeho manželka tupo civela pred seba, už neplakala, evidentne upadla do šoku. Občas ju pomasíroval po pleci a privinul si ju tesnejšie, ale na jej stave to nič nezmenilo.

„Viem, že toho dnes v noci veľa nenaspíte, ale ste schopní dostaviť sa sem zajtra ráno o... o...“ Krauz zaváhal, aby neurobil hlúposť a neobjednal ich príliš skoro, „povedzme o deviatej?“

„Určite áno.“ Krkavec dofajčil a razantne zadusil cigaretu rutinnými údermi o dno popolníka, ešte ju aj skrútil. Aj po ôsmich mesiacoch, siedmich dňoch a dvanástich hodinách si to pamätal.

„Naši kolegovia vás dopravia na hranice, tam si vás prevezmú maďarskí kolegovia a urobia s vami procesné úkony. Nečaká vás nič príjemné, na to vás musím vopred upozorniť.“

„Nič príjemné? Vy... alebo takto... Čo sa jej vlastne stalo?“

Ako ďalej? Krauz si tiež zapálil a Krkavec k nemu natiahol ruku v prosbe o ďalšiu. Krauz mu podal a obom pripálil.

„Bola zavraždená,“ vyšlo z Krauza aj s dymom. „Veľmi brutálnym spôsobom.“

Pani Krkavcová sa skrútila do predklonu, vyšiel z nej tlmený výkrik hrôzy.

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa Krauz. Viac pre nich urobiť nemohol.

Krkavec chvíľu zápasil s manželkou, a keď sa mu ju podarilo vystrieť a usadiť na stoličke, sústredil sa na Krauza.

„Zavraždená? Ako... zavraždená? Kedy? A viete už, kto to urobil?“

„Pán Krkavec, my to ešte nevieme. My vlastne ani nevieme...“ Krauz sa chcel vyhovoriť, že ešte ani presne nevedia, či je to Barborka, ale zdalo sa mu to zbabelé. „My ani nevieme,“ pokračoval, „kde bola a čo sa s ňou dialo. Iba začíname. Veľmi nám pomôže, ak ju zajtra identifikujete a budeme s istotou vedieť, že je to ona.“

Krkavec stíchol, už nemal ďalšie otázky, iba fajčil a jednou rukou podopieral manželku.

„Ešte niečo...“ nenápadne zaútočil Krauz. „Mám k vám jednu prosbu.“

„Prosím.“

„Máte oblečenú iba košeľu, je teplo...“

„Mám, a čo? Nerozumiem.“

„Chcem vás požiadať, či by ste sa mohli postaviť, rozopnúť a vyzliecť si košeľu.“

Krkavec si zabudol od prekvapenia potiahnuť.

„Prosím? Vyzliecť? To... ako myslíte?“

„Normálne, iba vyzliecť, a my sa pozrieme, či nie ste zranený,“ vysvetlil Krauz a Krkavec okamžite pochopil.

„Vy si myslíte... aha, stále som podozrivý, však?“

„Ani nepokračujte. Na začiatku sú všetci podozriví, už som vám to vysvetlil, ale nechcú to pochopiť, a nám sa to ťažko vysvetľuje. Vy to chápete. Upozorňujem vás, že ja nie som vyšetrovateľ a nemám právo s vami robiť procesné úkony, môžete všetko odmietnuť, ale... na druhej strane vás musím upozorniť, že som detektív, ktorému bol tento prípad zverený, a ak si vás budem chcieť oficiálne pozrieť, tak to zariadim a budete sa musieť podrobiť. Teraz by to mohlo byť takpovediac v kamarátskej atmosfére, potom...“

Krakavec odložil cigaretu do popolníka, vstal, rozopol si košeľu a vyzliekol sa. Krauz vstal tiež a obišiel ho koldokola. Chosé nelenil a obišiel ho tiež.

„Ruky?“

„Čo ruky?“

„Predpažiť.“

Predpažil. Prezreli mu nechty a prsty.

„Tá modrina na chrbte?“

„Pred týždňom sme mali firemný turnaj vo skvoši, zranil ma kolega. Videlo to asi desať ľudí, aj ma ošetrovali.“

„Ďakujeme.“

Krkavec sa obliekol. Jeho žena ani nepostrehla, že sa vyzliekol. Keď si znova sadol, iba sa oňho oprela.

„Nepotrebuje lekára?“

„Nie. Vezmem ju domov, to bude v poriadku.“

Skontroloval ju, ale bola úplne apatická.

„Nepotrebujete odvoz?“

„Nie, som tu autom.“

„Tak to by bolo asi všetko. Uvidíme sa zajtra ráno o deviatej... aj so svokrou,“ dodal škodoradostne Krauz.

Krkavec smutno prikývol.

Podpísali zápisnicu a odišli.

Krauz sa cestou do kancelárie zastavil u šéfa. Bola polnoc a práve rozpúšťal tím. Všetci už boli unavení a onanovať iba tak pre nič za nič nemalo zmysel.

„Uvidíme sa ráno,“ kývol mu Krauz a odporúčal sa.

„Jedno chladené na noc?“ spýtal sa v kancelárii Chosé.

„Vieš čo, ani nie. Mám toho dosť a zajtra bude asi ťažký deň... choď sám.“

„Sám nejdem, aj ja cítim, že nás v najbližších dňoch čaká zaberačka. Čau.“

Rozlúčili sa bez piva, ale Krauz ešte domov nešiel. Manželka bola na školení, decká... tá staršia u Rasťa a mladšia s Patrikom... Alebo naopak. A plnená paprika sa dá jesť aj studená lyžicou iba tak z hrnca, tak kam by sa ponáhľal.

Chcel sa ísť vyspať, bol naozaj unavený, ale chcel si ešte niečo napísať. Aspoň aký-taký sumár z celého dňa, lebo oficiálne zápisnice zatiaľ nemali žiadne. Vybral si zošit, otvoril si poznámky z porady so šéfom, potom poznámky s Lengyelom a na záver urobil hrubú čiaru, párkrát ju prebehol ceruzkou sem a tam, aby ju zvýraznil. Pod ňu si napísal číslo jeden.

Chvíľu váhal. Podozrivých zatiaľ nevedel zoradiť podľa závažnosti, lebo po prvom dni pátrania s takým mizerným výsledkom sa nachádzali v stave informačnej tiesne a nikto nemohol byť viac alebo menej podozrivý, lebo všetci boli podozriví rovnako, tak si ich zoradil iba tak, ako ich diktoval poobede Mayorovi.

Číslo jeden dostal klient zo Záhoria.

Číslo dva švagor Martin Krkavec.

Číslo tri majiteľ nového podnájmu.

Číslo štyri Dušan, spolupracovník a milenec.

Číslo päť Nevill, lebo ich Martina naposledy videla spolu.

Krauz si prečítal čísla a poznámky a na chvíľu zaváhal. Ale iba na chvíľu, lebo dobre vedel, že to nie je všetko.

Číslo šesť... otáznik.

Chvíľu zvažoval, čo napísal, a potom sa rozhodol, že sa mu to nepáči. Vyškrtol celý riadok šesť, lebo si spomenul na radu Lengyela.

Napísal znova číslo šesť, ale priradil mu iného podozrivého.

Číslo šesť žena.

Číslo sedem otáznik.

Až teraz bol spokojný.

Veľmi dobre si pamätal na prípad Macháčkovej spred piatich rokov a nebol ochotný dať sa znova dobehnúť. Ženu ako páchateľku nemohol ignorovať, lebo semeno sa nena šlo a znásilnenie dokáže naozaj fingovať aj žena, hoci trochu viac fyzicky disponovaná ako bežné trasorítky, ale predsa len žena. A číslo sedem? Vždy sa môže vyskytnúť prekvapenie a na faktor náhody musia myslieť vždy, lebo raz hrá proti nim a raz s nimi, ale v hre je stále.

Prečítal si poradie a zapálil si cigaretu. Hluk na chodbe ustal, po polnoci ostal na oddelení sám. Neponáhľal sa, tak si z chladničky vytiahol fľašku a nalial si trochu vodky, potom ešte jednu trochu, zavrel chladničku a vrátil sa k poznámkam.

Chvíľu si čítal poradie, chvíľu uvažoval, zvažoval všetky za a proti, spomínal na reakcie, na odlesk v očiach a na mimiku, gestikuláciu a rétoriku, na všetky verbálne aj nonverbálne prejavy a napokon sa rozhodol.

„Tento nie,“ povedal si a vyškrtol číslo dva.

30

V pondelok večer toho už veľa nenarobila ani druhá dvojica v akcii. Hanzelovi stačila akcia z krčmy a Burgerovi tiež bilo srdiečko na frekvencii stodvadsať, takže si dali Pod agátom po jednom chladenom a Burger odviezol kolegu domov.

„Aj zajtra je deň,“ snažil sa Burger presvedčiť Hanzela pri lúčení a ten mu uveril.

Dobre spravil, lebo bol.

Utorok.

Začal ho Váňa.

„Kuky, všimol si si, ako elegantne nás odstavili? Súdržnosť a kolegialita kancelárie stoštyridsaťjeden už neznamená nič, všimol si si to? Múdry Krauz, to je ten, čo ti závidí tvoje pestovateľsko-chovateľské úspechy, a jeho podarený nohsled majú asi nový prípad, dokonca tuzexový, rovno z dovozu zo zahraničia, a starci vyšetrujú strašne záhadnú skoro vraždu pamperskového decka... len my dvaja sme ostali po lete na ocot. Nemáme nič a nikto nás ani neprizve na spoluprácu, tak je to! Už o nás nikto nestojí, všimol si si?“

Kuky pozorne sledoval nový prírastok v teráriu a celý svet mu bol ukradnutý. Pred chvíľou vpustil k pôvodnému samčekovi kamarátku samičku a netrpezlivo čakal, čo budú robiť. Keby sa začali páriť, bol ochotný vyhnať všetkých na chodbu, aby ich nerušili.

„Dáš si chlebíček?“ rýpal ďalej Váňa.

Kuky sa otočil, oči mu zažiarili. Už mu nebol celý svet ukradnutý. Vzal si chlebíček vylepšený trojitou vrstvou šunky, zahryzol a zagánil.

„Hmm... mňam, díky Váňa, a komu mám rozbiť hubu? Vymenoval si všetkých.“

Všetci vymenovaní ich s prehľadom ignorovali.

Burger s Hanzelom s výsmechom počítali už odvčera a boli naň duševne pripravení. Burger vypúšťal oblaky dymu spoza štítu z raňajších novín a Hanzel si bez mihnutia oka čistil pištoľ. Popamäti skladal a rozkladal jednotlivé súčiastky, jednu za druhou leštil a ofukoval. Váňove provokačné reči sa od nich dvoch odrážali ako olovené guľky od pancierového tanku.

Krauz si písal poznámky. Chosé driemal v kresle. Tiež nepriestrelná dvojica.

„Serme na nich. Keď nás nikto nepotrebuje, vystačíme si sami,“ vzdychol si Váňa a zo zúfalstva si na chlebíček priložil o dva plátky šunky navyše, ešte ho vylepšil o štvrtku vajca natvrdo.

Bez zaklopania sa otvorili dvere a vošiel šéf.

„Už sa to začína, poďte ku mne.“

Váňa zúfalo zagánil na hodinky.

„Ale je o tri minúty sedem, ešte sme ani neraňajkovali!“

Krauz prestal písať a svižne vstal.

„Tak chceš robiť v tíme, alebo iba štengrovať Kukyho, aby nám rozbil huby? Máš možnosť prejaviť sa, tak nekecaj a padaj na rozdelenie, tučko!“

Mayor ukázal bradou na Burgera.

„Vy dvaja nemusíte, venujte sa tomu decku, ale na fajront chcem nejakú ucelenú správu,“ a ustúpil od dverí, aby uvoľnil miesto vychádzajúcim detektívom.

„Vraj tučko,“ frfotal Váňa, lebo ako vždy odchádzal z kancelárie posledný, „nie je to náhodou sexuálne obťažovanie? Ja toho Riša normálne zažalujem,“ šemotil a jednou rukou sa snažil zachytiť padajúcu šunku z chlebíčka.

Dvere sa zavreli a Burger zložil noviny.

„Jedol si?“ spýtal sa kolegu.

„Odkedy ťa trápi môj stravovací režim?“

„Či môžeme vypadnúť.“

„Tak skoro? Čo máš zasa v pláne? Tentoraz to chcem vedieť vopred. Ak je to niečo podobné ako včera večer, tak si beriem aj samopal.“

„Skočíme za Vierkou na dopravu a skúsime preveriť pár adries s tými veľkými čiernymi meďákmi. To je všetko, samopal nechaj v skrini.“

Hanzel nestihol ani založiť kryt uzáveru do drážky na svojej osemdesiatdvojke a zazvonil telefón.

„Burger, oddelenie vrážd.“

„Operačné stredisko, kapitán Ondruš. Čau.“

„Ahoj.“

„Máš tu odkaz.“

„Ak je to blondínka a je tehotná, tak som to nebol ja.“

„To vysvetľuj doma žene, nie mne, ja ti to radšej pustím priamo z nahrávky, počúvaj.“

Burger počúval. V slúchadle sa mu ozvalo šumenie, nato zapraskanie, potom vyzváňací tón tú-tú-tú a napokon v slúchadle prasklo.

„Polícia, tiesňová linka stopäťdesiatosem, počúvam vás.“

„Dobrý večer,“ povedal unavený mužský hlas.

„Dobrý večer,“ odpovedala operátorka svižným ženským hlasom.

„Ja by som chcel...“ hlas zaváhal.

„Ja vás stále počúvam, pokračujte. Stalo sa niečo? Potrebujete našu pomoc? Počúvam vás, hovorte!“

„Ja by som sa chcel rozprávať s policajtom Burgerom z oddelenia vrážd. Môžete ma spojiť?“

„Pane, ale je trištvrte na dve, ak nemá službu, tak nebude v kancelárii. Chcete, aby som preverila, či má službu? Chcete s ním hovoriť teraz v noci?“

Ostalo ticho. Burger počul, ako ťažko dýcha a ešte ťažšie premýšľa.

„Nie. Tak nie. Tak mu nechám iba odkaz. Povedzte mu, že ho čakám zajtra ráno o ôsmej na detskom ihrisku na Bohrovej ulici. Pri tej škôlke. Nájde ma ľahko, nosím sivé sako a panamák. Stále. Ďakujem, a prepáčte, že som vás otravoval takto v noci, ale to viete, starý človek, nechce sa mi spať, tak volám. Nehnevajte sa...“ zaváhal.

Operátorka chvíľu počkala, a keď sa neozýval, skúsila sama.

„Ste tam?“

„Som.“

„Ste v poriadku? Nepotrebujete pomoc? Mám vám zavolať lekársku pohotovosť?“

„Nie, netreba, som v poriadku. Iba povedzte tomu detektívovi, nech príde. To je všetko, ďakujem vám, dovidenia.“

„Dovidenia.“

Spojenie sa prerušilo. V telefóne sa ozval operačný dôstojník Ondruš.

„Tak si to počul? Hovorí ti to niečo?“

„No, asi áno.“

„Volal z pevnej linky, ukázalo mi číslo, tak sme ho vylustrovali. Vlastimil Kemr, doktor práv, ročník... sa podrž, tridsať!“

„Čo tridsať? Rokov?“

„Hovorím ročník tridsať! Tisícdeväťstotridsať.“

„Má sedemdesiatosem rokov?“

„Podľa evidencie občanov áno.“

„Fíha.“

„Čakal si mladšiu?“

„Podstatne. Ďakujem za odkaz.“

„Chceš aj prepis hovoru?“

„Nie, netreba, ja si ho nájdem osobne.“

„Tak veľa šťastia, chlapci vraždárski.“

„Aj vám, chlapci... papučiarski.“

„Vyser si oko, druhý raz ti zavolám, môžeš čakať!“

„Tak dobre, platím pivo U duba.“

„To je niečo iné! Tak zavolám, môžeš sa spoľahnúť, Edko. Čau!“

„Čau!“

Reproduktor bol prepnutý na hlasný odposluch, takže Hanzel obsah telefonátu počul.

„Edo, ak je to tajný ctiteľ, tak vás nechám na tom pieskovisku samých, ale ak je to ohlas na tvoje včerajšie vystúpenie na stoličke, tak platím celý deň pivo!“

Burger vyvalil oči a prešiel si jazykom po hornej pere.

„Sebe...“ dodal potichu Hanzel.

Detské ihrisko bolo opustené, lebo ráno o ôsmej sú všetky deti v škole, a tie, čo nie sú, ležia doma choré s teplomerom pod pazuchou.

Burger šoféroval a Hanzel pozoroval. Medzi cestou a ihriskom nebola žiadna prekážka, žiadny plot, iba pás pozdĺžne zaparkovaných áut, chodník, pás trávy, pár sídliskových zaprášených stromov a kríkov, potom už len lavičky, piesok a preliezačky.

Išli pomaly. Hanzel sledoval odstavené autá a vchody do panelákov, Burger ihrisko, priestor pred ihriskom a okolo neho a aj cestu pred sebou, aby nenarazil.

„Tam je,“ povedal pokojne Burger. „Sedí na lavičke. Je sám.“

Podľa saka a panamáka ho spoznali okamžite. Prešli na koniec ulice.

„Niečo podozrivé?“ spýtal sa Burger.

„Nie, autá sú prázdne, nikto tam nesedí ani sa neskrýva. Ani vo vchodoch som nevidel žiadny pohyb. Ostreľovača na balkóne by si neodkopal ani ty.“

„Oto, neblbni s ostreľovačom, iba si kryjeme chrbty, to je všetko. Vieš dobre, že nerád chodím na stretnutia s neznámymi v neznámom prostredí, ale ostreľovača by som tu nehľadal. Ten starý na provokatéra naozaj nevyzerá.“

„Ja viem, to ja len tak. Rutina,“ usmial sa kolega.

Burger sa na konci ulice otočil a znova sa pomaly približoval k ihrisku.

„Sedí sám a terén pred ním je veľký a čistý, tam by sa nikto neschoval, videli by sme ho na sto metrov. Pôjdem autom až k chodníku a dvere nezaistíme, necháme si ho ako únikový modul v prípade krízy, čo myslíš?“

„Dobre, parťák. Nechaj auto čo najbližšie. Nebudeme sa zašívať, nebojíme sa ho,“ súhlasil Hanzel a odistil si obľúbenú pištoľ za pásom.

Burger našiel medzeru medzi zaparkovanými autami a šikovne zacúval. Vystúpili, iba zaplesli dvere, ponaprávali si gate a poobzerali sa. Decká boli v škole, rodičia v robote, policajti v kanceláriách a ulica bola skoro prázdna. Na konci chodníka sa tmolili dve polodospelé dievčatá, asi sa vybrali blicovať do Auparku.

Prešli krížom cez trávnik a podišli k lavičke. Dedko mal oblečené sivé sako a na hlave originál panamák z poctivej juhoamerickej trstiny, to by rozpoznal aj amatér. Okrem toho mal aj nohavice, tiež sivé, a sandále a biele ponožky. Asi mu bolo teplo, veď bolo leto. Oneskorené septembrové leto.

„Dobré ráno. Pán doktor Kemr?“ oslovil ho Burger.

Obišli lavičku a zastali pred ním. Hanzel mu letmo skontroloval pás a lýtka, nikde ani náznak podozrivej vypukliny.

Nepostavil sa, ani sa nemykol. Neprekvapili ho, ani nevystrašili, vedel, že prídu. Ukázal rukou vedľa seba.

„Sadnite si, je tu dosť miesta pre všetkých.“

Burger si sadol, Hanzel sa zdržal. Doktor práv sa nahol bokom, lebo Hanzel mu zavadzal vo výhľade. Hanzel sa uhol a obzrel sa, aby skontroloval, kam doktor pozerá.

Kúsok za ním sedel malý chlapec. Sedel na betónovom obrubníku pieskoviska. Pokrivenými vykrútenými ručičkami sa snažil nabrať trochu piesku do zelenej formičky, ale nedarilo sa mu. Nech sa snažil, ako vedel, viac piesku sa z lopatky vytrúsilo von, než sa dostalo do formičky. Neprekážalo mu to, zanovito sa pokúšal naplniť formičku znova a znova. Jeho snaha naplniť formičku hraničila s tuposťou a zanovitosťou mechanickej hračky, ale hračka to nebola, bol to živý človek. Malý postihnutý živý človek.

Hanzel pochopil, že z tejto strany nebezpečenstvo nehrozí, a sadol si na lavičku z druhej strany doktora. Pre istotu trochu ďalej, aby mal priestor.

„To je môj vnuk Petrík. Dcéra mi ho každé ráno o pol ôsmej privezie sem, na ihrisko. Ide do práce a ja varujem. Sme tu každý deň až do obeda, potom ideme domov. Poobede už prídu deti zo školy a chcú sa hrať. Chcú behať, skákať, naháňať sa... ale Peťko nemôže. Tak sme poobede doma a pozeráme televíziu. Párkrát som skúsil, či by to nešlo, a ostali sme aj dlhšie, ale deti sú vo svojej detskej nevinnosti kruté a nemilosrdné – to bude tým, že nevedia klamať a sú úprimné. Nechcel som, aby ho znova a znova zraňovali otázkami, prečo má krivé ručičky a nožičky, prečo nemôže behať po preliezačkách, tak radšej chodíme na obed domov. Asi ma preto teraz nenávidí. Keď vyrastie... ak vyrastie, pochopí a možno mi bude vďačný.“

Burger a Hanzel sa zahľadeli na pokriveného chlapca. Zase vysypal skoro všetok piesok z lopatky mimo, ale s vytrvalosťou pivovarského koňa sa znova zohol, zalovil v pieskovisku, nabral si ho na lopatku a snažil sa aspoň trochu nasypať do formičky. A zase skoro všetok piesok vysypal. Sedel im chrbtom, ale aj tak videli, že telíčko má pokrivené, ručičky dengľavé a skrútené, hlavu veľkú, akoby nafúknutú.

Na to, čo videli, nemali komentár, tak iba mlčali.

„Ale rána sú naše, sme pánmi ihriska a Peťko je aspoň chvíľu šťastný, lebo sa hrá ako ostatné deti na pieskovisku,“ zakončil predstavovanie doktor práv.

Ani jeden z detektívov zatiaľ nemal dôvod na otázku, penzionovaný doktor práv rozprával sám od seba, tak ho nechali. Hanzel sa občas obzrel, ale inak pozorne, disciplinovane počúvali.

„Nemám rád, keď deti trpia. Dospelí si zaslúžia, to áno, niektorí dospelí si to naozaj zaslúžia. Celý život som strávil v advokácii a na súdoch som videl, ako dospelí trpia, a často zaslúžene, lebo do basy išli právom, ale deti nie. Tie by nemali. A vidíte, osud mi určil takýto údel. Neviem sa s tým zmieriť, a nikdy sa s tým nezmierim, a nikdy nestrpím, aby ďalšie deti nevinne trpeli. Nikdy!“

Burger vybral cigarety a ponúkol. Hanzel si vzal, doktor pokrútil hlavou a z vnútorného vrecka na saku si vybral viržinko. Burger počkal, kým vytiahol silónové lanko, a potom všetkým pripálil.

„Dcéra si po Peťka chodí o piatej. Potom si ľahnem a konečne si oddýchnem. Večer zájdem do Zlatého dukáta na mariáš a na pivo. Bol som tam aj včera večer, keď ste rečnili zo stoličky,“ konečne obrátil pozornosť na Burgera a zahľadel sa mu do očí. Iba na chvíľu, potom svoje staré, ale bystré oči uprel na pokrivený chrbát, lebo preto tu bol.

„Vy ste niečo videli,“ povedal Burger, a nebola to otázka. „Niečo, čo by nám mohlo pomôcť.“

„V nedeľu sme to trochu prehnali. Vyhral som trikrát červenú stosedmu, dvakrát oflekovanú, lebo Vilo neprišiel a jeho miesto zaujal nejaký amatér, taký fičúrik, čo si koledoval o príučku, tak ju dostal. Dal som si za vyhraté pár poldeci, čo bežne nerobievam, a po záverečnej sme ešte išli ku Kamilovi. Zahrali sme ešte pár červených dookola, ale už som cítil, že nevládzem, a odporúčal som sa. Trochu ma nalomilo. Vykročil som rezko, ale ďaleko som nezašiel, zvalil som sa na lavičke a potreboval som si trochu oddýchnuť. Zdriemol som si. Potom ma zobudili tlaky. Viete, v našom veku to už s močovým mechúrom musíte hrať na dohodu, raz vyhráte vy, raz on. Chcel som ja, tak som sa odpotácal do kríkov a nechal som, nech to tečie. Trvalo to dlho, viete, v našom veku...“

„Vieme,“ upokojil ho Hanzel, aby mu bolo jasné, že o močovom mechúre vie svoje aj v jeho veku.

„No trvalo to dlho. V mojom veku by mal muž sedieť na záhradke pred chatkou a pozorovať, ako mu rastie trávička... alebo prostata. Ja chatu nemám, tak mi ostalo to druhé. Rastie, sviňa. Sú s tým len problémy.“

„Chápeme,“ pritakal Burger.

„Chápete, to je dobre. Ako hovorím, trvalo to trochu dlhšie. Poobzeral som sa, či ma niekto nevidí, aby nezavolali na mňa policajtov, že znečisťujem verejné priestranstvo. Aj na to je paragraf.“

„Vieme.“

„Viete. Tak som sa poobzeral. Hoci som už v dôchodku, aj tak by bolo dosť trápne, vzhľadom na bývalú funkciu, riešiť takéto banality, tak som sa radšej poobzeral. Spoza rohu vyšla postava a mordovala sa s veľkou hnedou škatuľou. Preniesla ju pár metrov popri múre a položila ju pred ten salón krásy, čo je vedľa elektra. Nazrela do škatule, potom ju zavrela a rýchlo odišla preč.“

Burger si potiahol. Hanzel si potiahol tiež a vyfúkol. Advokát na dôchodku si potiahol dvakrát za sebou a vypustil hustý oblak dymu. Detektívi nemali dôvod skákať mu do reči, rozprával celkom normálne, jasne a zrozumiteľne, tak iba čakali, čo z toho bude.

„Kým odišla, zložila si okuliare. Položila krabicu, zložila si okuliare, utrela si čelo, poobzerala sa a odišla.“

Advokát skončil. Burger si odkašľal a Hanzel sa pomrvil. Obzrel sa, skontroloval služobné auto a pohyb na ulici. Burger mu zakašlaním naznačil, aby výsluch nechal naňho a staral sa o ich bezpečie. Tak sa staral.

„Tá postava bola žena,“ povedal Burger, a opäť to nebola otázka.

„Vy o tom už niečo viete, takže vám iba doplním informácie, však?“

„Vieme, vyšetrujeme to, takže vieme. Ak ste ochotný pomôcť, tak to vítame.“

„Som. Som ochotný pomôcť, pretože som ani netušil, že v tej škatuli je dieťa. Keby som to bol vedel, tak by som zakročil hneď namieste, ale nevedel som. Až včera ráno, keď som si išiel kúpiť noviny, som sa dozvedel, že z tej škatule vyliezlo dieťa, a lámal som si hlavu, ako vás osloviť. Vy ste to vyriešili za mňa včera večer. Ten výstup na stoličke bol originálny, ani ja som si takú originalitu za celú svoju kariéru nedovolil, a to som vystupoval pred nejakými sudcami!“

Burger nechal pochvalu bez povšimnutia. Fajčil a čakal.

„Bola to žena.“

„Tie kríky sú od salónu vzdialené...“ Burger zaváhal a v duchu si predstavoval miesto nálezu.

„Osem metrov. Možno desať,“ pomohol mu advokát v dôchodku.

„Na tú vzdialenosť ste ju videli celkom jasne?“

„Dosť dobre.“

„Nosíte okuliare?“

„Na čítanie. Tri dioptrie vľavo, dva a pol vpravo. Na diaľku vidím všetko, ešte stále šoférujem a chodím na pravidelné lekárske prehliadky.“

„Veríme vám, nemusíte tak podrobne.“

„Ja len, aby sme si rozumeli.“

„Rozumieme si.“

„To som rád.“

„Opíšte nám ju.“

„Žena, asi päťdesiat, možno niečo menej. Čierne nohavice, čierna blúzka, čierne vlasy, čierna šatka. Celá bola v čiernom, a asi to nebola náhoda. Chcela byť neviditeľná uprostred noci, tak mi to pripadalo.“

„Čo na nej bolo zvláštne?“

„Postava. Bola nenormálne chudá. Nohy mala v poriadku, veľmi štíhle, obtiahnuté v tesných nohaviciach. Zadok mala veľký, neprimerane veľký k štíhlym nohám a drieku. Driek mala veľmi štíhly, blúzka ho obopínala ako korzet. Postava bola taká amfórovitá, línie veľmi zvlnené, vykrojené. Keby nebolo toho veľkého zadku, bola by celkom šlang. Ale okrem veľkého zadku ma upútala aj hlava. Mala čierne našuchorené vlasy a snažila sa ich skryť pod čiernou šatkou, ale nedarilo sa jej to a vlasy jej trčali odvšadiaľ. Mala taký účes... taký, ako sa tomu hovorí, taký staromódny ako Sofia Lorenová. Nejaká trvalá alebo čo. Akoby vyfúkané.“

„A kým odišla, zložila si okuliare, ste povedali.“

„Zložila. Prenášanie škatule ju zmohlo, položila ju pred dvere toho salónu, utrela si čelo, zložila si okuliare, znova si utrela čelo a poobzerala sa, či ju niekto nevidí. Vtedy som jej zbadal tvár. Mala veľké červené oči, veľké ako paradajky.“

„Ako to myslíte?“

„No oči ani nebolo vidieť, pod okuliarmi mala niečo veľké, červené... niečo ako... niečo ako mimozemšťan! Veľké červené kruhy – a až svietili!“

Burger s Hanzelom sa ani nepohli. Boli zvyknutí na to, že aj normálny výsluch, presnejšie, na začiatku normálne vyzerajúci výsluch, sa na konci zvrtol na úplnú hlúposť a stratu času. Zvlášť ak vysvetlenie podával senior. Čím starší senior, tým viac mimozemšťanov, taká bola prax. Ich povinnosťou bolo zachovať si trpezlivosť a počkať. A hlavne neuraziť občana ochotného pomôcť polícii.

„Takže mimozemšťan, hovoríte,“ skúsil opatrne Burger.

„Nie, tak som to nemyslel. Ja viem, ako to teraz vyznelo, ale tak som to naozaj nemyslel. Skrátka, ako si zložila okuliare, nebolo jej vidieť oči, iba veľké červené kruhy.“

„Boli ste od nej na osem, možno desať metrov, a červené kruhy namiesto očí ste videli celkom jasne?“

„Videl, veď nad tým salónom sú dva také nočné reflektory osvetľujúce reklamu nad dverami. Vidieť tam všetko a veľmi jasne.“

„Tá farba očí nemohla byť spôsobená reklamným osvetlením?“

Advokát na dôchodku sa zamyslel.

„Mohla, ale potom by dočervena hrala celá tvár, nemyslíte? Veď celá jej tvár bola rovnako osvetlená, ale dočervena hralo iba okolie očí.“

Museli uznať, že doktor práv má pravdu, to bol celkom dobrý postreh a logický záver.

„Čo spravila potom?“

„Poutierala si čelo, nasadila si okuliare a chcela odísť späť za roh. Zapotácala sa, akoby sa jej zatočila hlava, po pár krokoch sa na chvíľu musela zastaviť a oprela sa o múr, oddýchla si a pokračovala. Odišla a zahla za roh. Za rohom sú parkoviská, asi prišla autom, ale to som už nevidel.“

„Ale išli ste k tej škatuli a pozreli ste sa do nej, nie?“

„Dúfal som, že vám bude stačiť moje svedectvo a opis tej osoby, a že až sem sa nedostaneme.“

„Prečo?“

„Lebo mi je to vrcholne nepríjemné.“

„Ale my to musíme vedieť. Pozreli ste sa do tej škatule – alebo nie?“

„Nie, nestihol som.“

„Nestihol?“

„Nie.“

„Ako tomu máme rozumieť?“

„Viete, prostata nie je jediný problém, čo kvári mužov v mojom veku. Je ich viac. Ona odišla, ja som to postávanie za kríkmi chcel ukončiť a potlačil som a... ušlo mi nielen spredu...“

Advokát na dôchodku stíchol a očakával istú lojálnosť.

„Posrali ste sa?“ chcel celkom nelojálne vedieť Hanzel.

„Ak to chcete takto povedať, tak áno. Pozviechal som sa, vykašlal som sa na nejakú škatuľu a po špičkách som odcupkal domov. A to je všetko. Ráno som si išiel kúpiť noviny a od ľudí na námestí som sa dozvedel, že sa niečo deje pri autobuse, tak som sa šiel pozrieť. Spoznal som tú škatuľu, ale všade boli policajné pásky a nechcel som sa do toho pliesť.“

Burger chvíľu uvažoval.

„Pán doktor, koľko ste toho vypili?“

Advokát na dôchodku sa usmial, súhlasne pokýval hlavou. Presne vedel, kam kolega z kriminálky mieri.

„Máte pravdu, moje svedectvo by na súde rozbil aj treťotriedny advokátik, ale tu nie sme na súde. Tu nevypovedám, iba podávam informácie, a bol by som rád, keby to tak aj ostalo. Pred vyšetrovateľa ma neťahajte, vypovedať do zápisnice nebudem, nedám sa súdmi buzerovať tri alebo štyri roky len preto, že som sa posral v nepravý čas na nepravom mieste. Dávam vám to ako informáciu, čo s tým spravíte, to je vaša vec, ale vypovedať nebudem. Vy sami najlepšie viete, prečo nie. Čo sa týka mojej vierohodnosti... pil som veľa, ale vám to môžem povedať, lebo vy nič a nikoho súdiť nebudete. Vy iba zbierate informácie, tak sa zariaďte podľa toho. Prisahať vám tiež nebudem, iba vám poviem, že tak to bolo, a presne to som videl. Jednoducho som vám povedal všetko, čo som zažil, a vy sa z toho musíte vysomáriť... A teraz ma nechajte, vnuk bude chcieť o chvíľu kakať a bol by som rád, keby som to stihol, skôr než napodobní svojho deda. Dovidenia.“

„Už ideme, iba posledná otázka... Koľko bolo hodín?“

„Presne o druhej v noci som odišiel od kamaráta, chvíľa na lavičke, chvíľa za kríkmi... pol tretej, možno trištvrte na tri ráno.“

Obaja vstali a postavili sa pred penzionovaného advokáta.

„Ďakujeme,“ poďakoval Burger. „Včera v krčme som sľúbil päťsto korún každému, kto...“

„Nemusíte,“ skočil mu do reči advokát. „Mám slušnú penziu a mariáš hrám najlepšie z celej krčmy. Odložte si pre iných.“

Hanzel dostal nápad, ako sa revanšovať aspoň vnukovi.

„Môžem mu dať toto?“ spýtal sa a z vrecka vybral guľatú lízanku zabalenú v krikľavo červenom papieriku.

Advokát sa usmial.

„Môžete, ale nepochopí to, zahrabe ju do piesku a o dve minúty na ňu zabudne. Je zvyknutý jesť iba to, čo mu podám ja, aj to mu musím pritlačiť k ústam. Ďakujem, ale nemusíte sa namáhať, je to zbytočné. My dvaja s Peťkom si vystačíme aj sami.“

Ešte raz slušne poďakovali a odišli. Burger sa pohol autom z dohľadu advokáta a zaparkoval na námestí pred mäsiarstvom. Otvorili si dvere, rozvalili sa na sedadlách, vyložili si nohy a pohodlne fajčili.

„Nezdá sa ti, že v tomto prípade máme akosi priveľa posraných svedkov?“ začal Hanzel a veľkým oblúkom si odpľul. „Edko, uznaj sám, máme tu posraného bezdomovca Vidličku, čo niečo videl odzadu, potom posraného penzionovaného advokáta, čo niečo videl spredu, a skoro posrané dieťa na ihrisku, čo sa mi ani nechce komentovať. A my sa z toho hovna máme niekam dopracovať. Čo ty na to?“

„Blbé,“ uznal Burger a zhlboka si potiahol. „Celý tento prípad mi pripadá ako jedno veľké páchnuce hovno. Asi budeme veľmi prekvapení, keď ho vybalíme z plienok. Zo zasraných detských plienok.“

„Ak ho vôbec vybalíme.“

„Ale no tak, Oto, čo sú to za pesimistické reči? Sme v tom namočení iba druhý deň, a pozri, kam sme sa už dostali. Daj tomu ešte trochu času a uvidíš, že sa niekam dopracujeme.“

„Edko, som si istý, že sa niekam dopracujeme, len aby to nebolo do...“

„To nie, tam určite nie. Ja som optimista. Pozri, ešte včera sme si boli istí, že poloha škatule nejako súvisí s elektrom, dnes už vieme, že so salónom krásy. O pol tretej máme škatuľu s deckom odloženú pred salónom, o siedmej ráno je už pred elektrom. Chýba nám ešte jeden svedok, ktorý škatuľu počas tých necelých piatich hodín preniesol. Mal by nám vysvetliť prečo.“

„Mal by. Stačí ho iba nájsť. Brnkačka.“

Burger pozrel na hodinky.

„Nájdeme, neboj sa, nájdeme. Počkáme ešte hodinku, a keď otvoria salón krásy, pokúsime sa dať skrášliť aj my. Tebe to už evidentne nepomôže, ale ja mám ešte šancu. Ak nie, aspoň im položíme pár otázok. Ale je iba deväť. Čo budeme robiť celú hodinu?“

„Zalezieme niekam do tieňa, ešte je len ráno, a už začína páliť,“ navrhol Hanzel a mal pravdu.

Burger odhodil ohorok a naštartoval, aby sa niekam schovali. Mali hodinu čas. Treba si premyslieť ďalší postup.

31

Kým sa Burger s Hanzelom hrali na detskom ihrisku, ostatní poctivo pracovali. Mayor oddýchnutý z dovolenky rozdával úlohy ako Tyson údery v ringu. Začali sa preverovať mobily všetkých zainteresovaných, to znamená nielen Barborky, ale celej rodiny a všetkých jej kamarátov a kamarátok. Kto vie, ako sa to robí naozaj, a nielen filmovo, tak vie, aká je to drina a koľko času zožerie len vybaviť povolenia.

Ďalší dostali na starosť manželov Krkavcovcov s Barborkinou mamou a mali zabezpečiť hladký priebeh identifikácie neznámej mŕtvoly v Győri. Feri bol pasovaný za šéfa celej skupiny – kto má školy alebo aspoň ovláda jazyky, je niečo viac než obyčajný detektív a zaslúži si dôveru.

Krauz s parťákom sa vytratili do firmy Okál. Nemali školy a nepoznali jazyky – dvaja debili dobrí iba na chytanie vrahov, čo už.

Pán Záborský bol seriózny pán s hustou šticou úplne bielych vlasov. Krauz mal chvíľu pocit, že si ich naschvál farbí, ale vzhľadom na jeho vek to nemusela byť pravda.

Podali si ruky, predstavili sa, odmietli kávu aj niečo výživnejšie, čo pán architekt bližšie nešpecifikoval, lebo aj tak odmietli. Neurazil sa, lebo bolo naozaj ešte skoro.

„Uznávam, ešte je skoro. Džentlmeni nepijú pred piatou.“

„Ale za Uralom je už päť,“ namietol Chosé, no usmial sa, že to je len obranný fór pre tých, čo začínajú o tretej alebo aj skôr.

Záborský pochopil a už nedráždil.

„Už viete...“ začal Krauz celkom vážne.

„Iba čo ma informovala Martina a Dušan,“ skočil mu do reči architekt. „Ak tá... ak ten nález... bože, ako to znie hrozne, nález!“ habkal Záborský. „Ak tá mŕtva v Maďarsku je Barborka, tak...“ nedopovedal.

Nahol sa k nim a po stole im posunul ranné noviny. Už ich videli. Novinári nelenili, ani policajní vynášači, už to bolo na titulke.

„Tak je to jedna obrovská tragédia,“ dokončil majiteľ realitky.

„V nedeľu ráno mala mať stretnutie s klientom,“ začal výsluch Krauz.

„Viem, ale som tým, mierne povedané, prekvapený. Ja o tom biznise niečo viem, lebo ho dozorujem sám, je to veľký obchod a nemohol som ho nechať na externistku iba tak, čo isto chápete, takže Barborku tak trochu kontrolujem. Ak to dovedie do konca, je hotová biznismenka a nechám ju robiť samostatne, a po škole má u mňa trvalé miesto, na tom sme sa už dohodli,“ rozohnil sa Záborský. „Vlastne...“ vychladol, lebo si uvedomil, prečo sú tu. „No nič, veď uvidíme.“ Zosmutnel. Uvedomil si, že Barborka možno nikdy nebude jeho kolegyňou a na žiadne miesto v jeho firme nenastúpi.

„Prečo ste tým, mierne povedané, prekvapený?“

„Lebo s nimi nemala v nedeľu žiadne stretnutie.“

„Ako to môžete vedieť?“

„Lebo tu mám jej pracovný denník.“ Po stole im posunul hrubý zošit v koženej väzbe. Ten vrazil do novín, trochu ich odsunul a zbrzdil sa.

Krauz sa nahol a vzal si zošit. Noviny odsunul úplne nabok, teraz neboli zaujímavé. Poťažkal zošit a s neskrývaným obdivom si ho prezeral. Elegantný formát A5 bol hrubý na dva prsty, viazaný v pravej koži. Oni na oddelení vrážd používali tenké linajkové, aké sa používajú v piatej triede základnej školy. Obyčajné z papiernictva, a občas si ich tam aj sami kupovali, lebo kým by sa dočkali fasovania eráru, písali by pol roka po stole. Záborského firma bola na tom finančne evidentne oveľa lepšie než ministerstvo vnútra.

Krauz nalistoval poslednú zapísanú stránku.

Pán Haščák, pondelok 1. septembra o 17.00 – obhliadka statku. Príde vlastným autom.

Toto bol posledný zápis písaný rukou, modrým perom. Bol zapísaný v riadku s vytlačeným dátumom 29. augusta – piatok.

„To písala ona?“ spýtal sa Krauz a podal zošit kolegovi.

„Ona. Je to jej pracovný denník, jej rukopis.“

„Takže máme tomu rozumieť tak, že naposledy s pánom Haščákom hovorila v piatok a dohodli sa na tento týždeň na pondelok?“

„Tak.“

„Ale mohli sa dohodnúť aj telefonicky cez víkend, a nestihla si to zapísať.“

„Nie.“

„Prečo nie? Veď obaja majú mobily, nie?“

„Pán Haščák je môj dlhoročný klient, a ak to môžem tak povedať, aj osobný priateľ. Je to mimoriadne solventný a seriózny zákazník, ak mi rozumiete. Jeden z mojich najserióznejších.“

Krauz nerozumel, ale prikývol.

„Má záujem o statok a pozemky s rozlohou osem hektárov na Záhorí, a aby som si preveril schopnosti Barborky, zveril som jej celú transakciu. Robím to tak bežne. Ak sa mi niekto z externistov rysuje, že má talent, dám mu niečo väčšie na skúšku, a ak sa osvedčí, beriem ho natrvalo. Toto bol presne ten prípad – mal preveriť Barborkine schopnosti, takže som obchod od začiatku sledoval a usmerňoval som ju. Celý biznis robila pod mojím vedením a kontrolou a... To by som vám ani nemal hovoriť, ale ak ide o takýto výnimočný prípad, tak vám to poviem. Bol som s pánom Haščákom dohodnutý, že ma bude telefonicky informovať o každom jej kroku a na záver mi podá referencie, ako bol s Barborkou spokojný. Od jeho referencií záležalo, či ju prijmem natrvalo. Keby sa dohodli na obhliadke objektu mimo oficiálne hláseného termínu, určite by mi volal a vysvetlil by, prečo to robia. Nevolal mi. Neboli na nedeľu dohodnutí. Okrem toho je tu ešte jedna vec a tá je tiež veľmi dôležitá. Aj ona by mi volala, je to zásada našej firmy – navzájom sa informovať. Je to zásada, na ktorej trvám, a neodpúšťam nedodržiavanie mnou stanovených zásad. Všetci to vedia. Vám to možno nič nehovorí, ale ľudia, ktorí obchodujú s realitami, veľmi dobre vedia, čo znamená dostať sa do mojej firmy. Je to mimoriadne lukratívne zamestnanie pri zachovaní všetkých korektných zásad.“

O korektných zásadách v biznise s pozemkami mal Krauz svoju predstavu, ale nechcel Záborskému skákať do reči, lebo vysvetľovať pojem korektnosť ho evidentne bavilo. Krauz sa iba usmieval – nechcel mu kaziť radosť, zvlášť nie tým, aby mu prezradil, že posledné dve mŕtvoly, čo vykopali na Záhorí, nerobili nič iné, iba korektné obchody s pozemkami.

„Takže podľa vás v nedeľu ráno sa s pánom Haščákom nemala stretnúť.“

„Určite nie.“

„Ale použila to ako výhovorku, aby nemusela ísť spať k Martine.“

„Viem, Martina mi to povedala, no neviem to vysvetliť. Nebola to pravda a neviem, prečo to urobila, neviem Barborkino tvrdenie vysvetliť.“

„Potrebujeme kontakt na pána Haščáka.“

„Nech sa páči...“ postláčal tlačidlá na mobile a nadiktoval im číslo. „Ale musím mu zavolať, obchodná zásada. Ak odídete, aj tak mu zavolám, takže to máte jedno.“

Krauz pozrel na Chosého a obaja prikývli, nevideli v tom problém.

Majiteľ realitnej kancelárie stlačil skrátenú voľbu a chvíľu počkal.

„Igor? Ahoj, počúvaj, je tu u mňa kriminálka, vyšetrujú...“ stíchol, chvíľu počúval, „... áno, je to v dnešných novinách. Je, je to ona, Barborka. Asi je to ona, ešte ani oni to nevedia, veď ju našli v Maďarsku iba včera ráno, zatiaľ nič nie je isté.“ Opäť počúval. „Ja neviem, čo sa ma pýtaš také veci? Ani ja to neviem! Počúvaj, chcú sa s tebou rozprávať, tak som im dal tvoje číslo... nie, to prvé. Dobre, ja len, aby si vedel, že ti budú volať...“

Krauz zamával a Záborský odtiahol mobil od ucha.

„Kde je? Skočíme za ním hneď teraz.“

„Že kde si? Doma? Chcú za tebou zájsť hneď. Dobre... Viem, to preberieme potom... Dobre, zariadim aj to. Večer v klube, ahoj!“

Záborský zložil mobil a pošúchal si tvár. Chvíľu nepohnuto sedel, pozoroval mobil na stole, potom sa prebral a pokrútil hlavou.

„Bože, je to také čudné, také mladé milé dievča...“

Aj detektívom to bolo čudné, také mladé milé dievča...

„Dám vám jeho adresu, vlastne dám vám jeho vizitku, tam máte všetko. Čaká vás, je doma.“

Prehrabal sa na stole a našiel kožené puzdro s vizitkami. Našiel tú pravú a podal im ju. Krauz ju skontroloval, slušne poďakoval.

„Keď sme pri tom mladom milom dievčati,“ začal váhavo Krauz, „kde ste boli v noci z nedele na pondelok?“

Záborský sa usmial.

„Áno, je to logické, musíte sa pýtať aj na takéto veci. Chápem vás. V nedeľu večer o ôsmej mala moja neter koncert. Bratova dcéra, aby to bolo presné, lebo mám aj sestru. Je klavírna virtuózka. Reduta bola plná. Potom bola recepcia vedľa v Carltone. Potom recepcia pre užší okruh priateľov u mňa vo vile. Hostia sa rozchádzali až nadránom, ale ja som si šiel o tretej ľahnúť, už toľko nevydržím.“

„Takže svedkov máte desiatky, možno stovky.“

„Mám.“

„A deň predtým...“

„V sobotu som celý deň behal s asistentkou Klárou – zabezpečovali sme koncert a recepcie.“

„Povedané rečou kriminalistov, máte stopercentné alibi.“

„Len ak by som ich potreboval. Ale nepotrebujem. Viete... ehm, ako by som vám to...“ zaváhal, potom sa usmial a rozhodol sa, „sme muži, vieme sa o niektorých veciach porozprávať aj otvorene.“

„To určite, skúste otvorene.“

„Som vdovec už osem rokov a vzhľadom na svoj vek potrebujem sexuálnu otázku vyriešiť raz za týždeň. Stačí mi raz za týždeň, občas dvakrát. Stačí mi za pár korún. Z môjho pohľadu pár korún, pre niekoho by to mohlo byť veľa, ale pre mňa je to pár korún. Nie s tými uličnými, existuje aj iná úroveň, drahšia, ale bezpečná. Vážnu známosť nemám, vlastne nemám žiadnu známosť – toto riešenie je pre mňa oveľa pohodlnejšie. Pýtate sa ma na alibi na noc z nedele na pondelok, takže mi došlo, že už asi niečo viete. Prinajmenej to, že sa Barborke, ak je to ona, stalo niečo vážne v súvislosti s mužom, a stalo sa jej to v noci, takže asi alkohol a sex. To si iba domýšľam, ak sa mýlim, v poriadku, ani mi to nemusíte vysvetľovať, ak nie, je to iba dedukcia, nič viac. Ja som stará škola, ja sa vo firme bližším kontaktom s asistentkami a externistkami vyhýbam. Dlhoročné skúsenosti, nič viac, žiadna averzia ani predsudky. Na vašu nevyslovenú otázku odpovedám <span class="char-style-override-5">nie . Nemali sme s Barborkou vzťah, ani len flirt. S prepáčením, ale takých Barboriek si kúpim, koľko len chcem, nepotrebujem si komplikovať život s kolegyňou vo firme pred zrakmi všetkých, ktorí sú o mne presvedčení, že som seriózny starší pán zaoberajúci sa iba biznisom. Stratil by som viac, ako by som mohol získať, a také chyby dobrí biznismeni nerobia. Vzťahy na pracovisku neudržujem a upozorňujem na to aj ostatných. Všetci moji zamestnanci vedia, že si to neželám a majú si takéto veci riešiť vonku po pracovnom čase.“

Krauz si ho vypočul a súhlasne pokýval hlavou.

„Niečo ako co je v domě, není pro mě , ako hovoria bratia Česi.“

„Asi tak.“

„Napriek tomu váš synovec Dušan...“

„Áno, Dušan...“ vzdychol si Záborský. „Postrehol som niečo, mali sme spolu rozhovor. Ubezpečil ma, že nič nehrozí. Chodili spolu asi dva roky, keby Barborka niečo chcela vyryžovať, už by sa prejavila, ale nechcela. Ako mi povedal Dušan, bol v tom iba sex, nič viac. Ani jeden, ani druhý od toho nič neočakával.“

„Ale žena rozvalená v posteli s rozkročenými nohami vždy niečo očakáva. Vždy niečo viac, a ak hovorí niečo iné, tak väčšinou klame. A keď ide o posteľ dediča takého impéria, aké ste vybudovali vy, nechce sa mi veriť, že nič nečakala. Nič viac, než len sex.“

„Tak aj to už viete, no dobre. Áno, Dušan bude dedičom, lebo ja som bezdetný a on jediný z rodiny sa podal na mňa a chce v biznise pokračovať, ale Barborka sa neprejavila ani raz za celé dva roky, že by chcela ryžovať a cez posteľ prísť k postaveniu a peniazom. Ani raz. A mala na to dva roky, tak som jej veril. Dokonca viac než iným babám vo firme, lebo ona mala cez Dušana k ryžovaniu najbližšie, ale nesprávala sa tak. Bola skôr ambiciózna než prešpekulovaná... ak mi rozumiete.“

„Možno,“ súhlasil Krauz. „Takže by sme po dnešnej debate mali ako vyšetrovatelia vraždy pochopiť asi toľko, že z vašej firmy vietor nefúka, pán Záborský.“

„Ak poviem áno , iba na seba upozorním. Všetci policajti sú rovnakí. Rovnako podozrievaví.“

„Správne.“

„Takže poviem nie . Nevanie.“

„Šikovná odpoveď.“

„A ak by to mohlo vzbudiť ešte väčšie podozrenie na moju firmu, tak vám môžem sľúbiť akúkoľvek pomoc pri pátraní. Zavolajte mi, keby ste čokoľvek potrebovali.“

„Čokoľvek je čo?“ Krauz sa musel usmiať.

„Autá, počítače a peniaze asi máte, na to vám štát dá, ale ja vám môžem otvoriť dvere, keby sa vám niektoré zaplesli pred nosom. Chcem vedieť, či je to Barborka, a ak je, čo sa jej stalo a kto to urobil. Neberte moju ponuku na ľahkú váhu, myslím to vážne. Môžem veľa. Môžem pomôcť. Mám kontakty a nevyhrážam sa, ale ponúkam vám ich k dispozícii. Myslím to čestne a vážne.“

Neochotne prikývli. Slová ako čestne a vážne nemali radi, zvlášť nie z takých úst, ktoré museli denne klamať. Architekt ich rozčarovanie postrehol.

„Môžem pomôcť, ale iba ak si dôverujeme, páni.“

„To musí prísť časom.“

Záborský prikývol. Vedel, že majú pravdu. Boli to policajti, nemohli inak.

„Jednu osobnú otázku?“ spýtal sa Krauz.

„Môžete si ju dovoliť.“

„Prečo sa úspešný architekt nevenuje svojmu remeslu a obchoduje s realitami?“

„Lebo krátko po päťdesiatke pochopil, že tisíc je viac ako päťsto. Nielen v kilách, aj v korunách.“

Vstali a podali si ruky, nebol dôvod rozlúčiť sa inak.

„Ešte...“ spomenul si Krauz vo dverách. „Mala sa sťahovať...“

„Viem, ten byt som dal Krkavcovi do zálohy, mala mať znížené nájomné, kým sa so mnou nevyrovná. Bral som to ako službu zamestnancovi.“

„To znie dosť nezrozumiteľne.“

„Krkavec je jej švagor.“

„To vieme.“

„Niečo mi dlhuje. Chcel pre švagrinú podnájom, aby mohla odísť z neľudských podmienok študentského internátu, tak som mu pustil jeden byt na Dlhých dieloch. Keď to malo byť pre Barborku ako pre moju zamestnankyňu, tak som to bral ako službu pre ňu a nájom som znížil na polovicu, ale Krkavec mal pre mňa na revanš dorobiť jeden biznis. Barborka o tom nevedela, bol to obchod medzi nami, pre ňu to bol výhodný podnájom, a tým to pre ňu haslo.“

„Kto je majiteľom toho bytu?“

„Ja, asi pol roka, prečo? Je to dôležité?“

„Už nie.“

Až teraz sa naozaj rozlúčili a naozaj si podali ruky.

32

Na vizitke bola napísaná adresa Líščie údolie. Krauz tú lokalitu poznal, vyrastal blízko, ale nebol tam už pekných pár rokov. Keď tam chodil ako chalan na prechádzky s babami zo sídliska, v údolí bolo iba pár zabudnutých ošarpaných domov. Stačilo zájsť hlbšie do údolia a dalo sa bozkávať a oblápať aj hodiny bez svedkov a rušivých elementov. Takže sa občas dalo nielen bozkávať, ale mohlo to zájsť trochu hlbšie. Aj do údolia...

Keď sa teraz po dlhom čase vrátil, zistil, že údolie objavili developeri a zmenili ho na lukratívne pozemky. Vyrástli tu vily, na začiatku údolia aj kaštiele.

Zazvonili pri kaštieli, lebo rodinný dom vyzerá úplne inak. Otvoril im chalan v čiernej uniforme strážnej služby.

„Ehm... tak ty asi nebudeš pán Haščák,“ zaodŕhal Chosé.

„Nie, ani jeho syn, bohužiaľ. Ak ste tí, čo ich môžem vpustiť, mali by ste mať odznaky.“

Ukázali mu odznaky.

„Tak poďte. Nehnevajte sa, máme to tu prísne.“

Sotva vošli a zavrela sa bránka, zavrčal dunčo. Veľké huňaté hovädo.

„Ľahni!“ zavelil ochrankár a pes si ľahol. Aj tak mali pri stúpaní do schodov pocit, že sa im každú chvíľu zavesí na zadné vrecko riflí.

Stihli to skôr, než sa zavesil.

Pán Haščák ich prijal v salóniku pre návštevy. Kým sa k nemu dopracovali, topánkami mu pošpinili pekných pár mramorových dlaždíc. Tie na stenách nepošpinili, ostali snehobiele.

„Vitajte. Nech sa páči, sadnite si. Môžem vám ponúknuť kávu? Niečo iné? Čokoľvek.“

Znova im ponúkali čokoľvek. Chosé by si dal rád, lebo niečo také ešte nepil, ale bolo iba ráno a mali pracovať, nie oslavovať. K tomu sa možno dopracujú neskôr, ak táto hádanka nájde rozuzlenie.

Pán Haščák sedel rozvalený na sedačke pre dve osoby. Bol to muzeálny kus. Aj pán Haščák. Sedel na Ľudovítovi Šestnástom, možno Štrnástom, možno Osemnástom, ak to bol náhodou Henrich, nech sa nehnevá, obyčajní poliši to nemohli tak napochytro rozoznať.

Sadli si oproti nemu. Opatrne, aby nezašpinili, lebo ich sedačka bola tiež z nejakého vyrabovaného zámku z povodia Loiry.

„Ďakujeme,“ usmial sa Chosé, lebo bol na rade.

Záborského si vychutnal Krauz, teraz sa vystriedali.

Pán Haščák si vložil do úst inhalátor a párkrát si vstrekol niečo, čo mu dovolilo nadýchnuť sa a usmiať sa. Inhalátor neodložil, iba ho zdvihol a pohotovo ho prevzal muž stojaci za ním. Vložil si ho do vrecka a ďalej sa tváril ako lokaj. To znamená, že ani nepohol brvou.

Chosé sa zahľadel na stolík medzi nimi.

„Baroko. Ľudovít Štrnásty. Originál,“ usmial sa Haščák, dúfajúc, že Chosého záujem bude pretrvávať a konečne si bude môcť podebatovať s odborníkom.

„Od Lenina niečo nemáte?“ spýtal sa historik Chosé.

Pán Haščák pochopil a dosť strnulo sa usmial. Spisy vyradil z knižnice na druhý deň po revolúcii. Chosé mu dal ešte dve sekundy, aby mu klesli kútiky úst, a nekompromisne začal.

„Pán Haščák, my sme z oddelenia vrážd a vyšetrujeme prípad Barborky. Iste ste už čítali noviny. Nás zaujímajú trochu iné mená. Ľudovít nie je ani podozrivý, ani z rodiny zavraždenej, takže by sme sa chceli spýtať priamo na Barborku. Odkedy ju poznáte?“

„Neviem presne, asi mesiac. Pán Záborský mi signalizoval predaj statku na Záhorí a cena bola celkom dobrá, tak som reagoval. Statok so živými kravami a koňmi ešte nemám, tak ma to zaujalo. Barborku mi predstavil ako pracovníčku firmy a ako kontakt, mala to celé manažovať.“

„Kedy ste ju videli naposledy?“

„Bola tu v piatok a dohodli sme sa, že statok si prezrieme v pondelok tento týždeň.“

„Cez víkend ste ju nevideli?“

„Nie, neboli sme dohodnutí.“

„Kamarátke povedala, že sa má s vami stretnúť v nedeľu ráno na Patrónke.“

„To ťažko, ja som bol celý víkend v Piešťanoch na liečení, viete, tie moje nohy...“

Už pri príchode si všimli barly opreté za sedačkou. Teraz iba smutno ukázal dolu na chodidlá. Nič nevideli, tak ich vysunul spod stolíka. Namiesto papúč mal nahrubo omotané obväzy.

„Cukrovka. O týždeň letím do Švajčiarska na kliniku. Ak nepomôže ani to, vraj mi ich musia odrezať.“

Haščák si chvíľu vychutnával ich prekvapené pohľady, potom sa spýtal: „Ešte stále mi závidíte? Toto?“ A ukázal rukou koldokola. „Všetok tento mramor vám dám na výmenu za vaše nohy. Chcel by som ešte raz vybehnúť po vonkajších schodoch tak svižne, ako ste pred chvíľou vybehli vy dvaja. Pozeral som sa na vás cez okno. Ste za? Meníte?“ Hlas mu zlyhal, zvraštil čelo a zakašľal.

Muž za bohatým chudákom sa nahol a podal mu inhalátor. S vďakou sa nadýchol a opäť nadobudol rovnováhu. Lokaj prevzal inhalátor, schoval ho do vrecka, vystrel sa a opäť sa tváril, že tam nie je.

„Ešte jedna otázka,“ pokračoval Chosé, „mohol nedeľňajšiu obhliadku zariadiť niekto od vás? Váš syn, alebo niekto z rodiny, alebo z firmy, alebo vami poverený človek?“

Chorý muž sa usmial.

„Kúpu nového pozemku si vždy vybavujem sám a na obhliadky chodím zásadne iba sám. S problémami, s lekárom a asistentom, občas so sanitkou, ale zásadne sám. Určite sa nemohla dohodnúť s nikým iným, iba so mnou, a boli sme dohodnutí na pondelok.“

„Prečo Barborka povedala, že je s vami dohodnutá v nedeľu ráno na Patrónke?“

„To naozaj neviem. Určite to nebola pravda. Musela mať dôvod, prečo si to vymyslela, ale bol to iba jej výmysel. Ja som tu ani nebol, to si môžete preveriť.“

„Ako ste sa poznali?“

„Nerozumiem.“

„Ako ste sa s Barborkou poznali? Iba pracovne? Boli ste spolu povedzme na večeri alebo tak podobne?“

„Pán... pán...“

„Fischer. Detektív Fischer.“

„Pán detektív Fischer,“ usmial sa Haščák. „Keby som ju aj pozval na rande, nebol by som schopný tam dôjsť, museli by ma priviezť na vozíčku, a to by bol dosť trápny začiatok akejkoľvek aférky. Ja sa s barlami dostanem iba na záchod a späť do kresla, to je asi celý akčný rádius, ktorý zvládam. Nie, nebol som s ňou na večeri a stretli sme sa iba tu u mňa presne trikrát, a raz u nich vo firme, na začiatku biznisu. To je všetko.“

„Chápem, ale musel som sa spýtať.“

„Ja chápem, že ste sa museli spýtať.“

„Môžete nám nejako pomôcť? Máte nejaké informácie, ktoré by nás posunuli kúsok ďalej?“

„Veľmi rád, ale asi nie. Pýtajte sa na čokoľvek, ale asi nie.“

„Prečo by použila v nedeľu nadránom výhovorku, že sa má s vami stretnúť na Patrónke?“

„Tomu naozaj nerozumiem. Nemohli sme sa stretnúť, lebo som bol v Piešťanoch. Kamil vám dá kontakt do môjho hotela, potvrdia vám, že som tam bol. Ak použila práve túto výhovorku, klamala, a aj mňa by zaujímalo prečo.“

„Boli ste v telefonickom kontakte?“

„Boli, ale moje telefonáty vybavuje Kamil. Podá mi iba naozaj závažné hovory. Kamil...“

„Áno, pane?“ prebrala sa socha za jeho chrbtom.

„Volala Barborka cez víkend?“

„Nie, pane. Ani raz. Dám pánom číslo, môžu si to preveriť u operátora.“

Socha odpovedala presne, na čo sa jej pán opýtal, a znova zaujala neutrálny výzor. Krauz mal sto chutí zdrapnúť chlapíka, zatiahnuť ho bokom a vytĺcť z neho priznanie, koľko musí pracháč zaplatiť slušnému človeku, aby sa takto ponížil a robil zo seba robota, ale spomenul si na včerajší článok v novinách, že nezamestnanosť už dosiahla trinásť percent a ešte bude stúpať. Každý je rád, že je rád, tak načo si vyčítať perfektné fleky. Nechal ho tak, iba naznačil kolegovi, že tu skončili.

Vstali, rozlúčili sa a chceli odísť. Pri dverách ich zvonka čakal chalan v čiernej uniforme. Huňaté psisko mu sedelo pri nohách. Sledovalo ich celú cestu až k bráne. Celú cestu čakalo na povel, ale na jeho veľké sklamanie z trhania gatí nebolo nič.

Vydýchli si, až keď za sebou zapleskli dvere služobného auta.

„To sa znova vrátil feudalizmus? Videl si to?“ žasol Krauz. „To hovädo má vlastných drábov aj lokaja. Vrátili sme sa o dvesto rokov dozadu!“

„Ale majú prácu, možno sú šťastní. Veď je demokracia, každý si môže robiť, čo chce – aj otroka. Možno aj oni štrngali na námestí, tak majú, čo si vyštrngali.“

„Ja sa na to...“

Krauz si musel zapáliť. Ponúkol aj Chosému.

„A čo teraz?“

„Richard, to záleží na tebe. Ja by som skočil k Jumbovi vyčistiť si hlavu. Už má otvorené.“

Krauz si párkrát za sebou rýchlo potiahol.

„Nie, Chosé, poďme radšej hore. Nejako sa nám to komplikuje. K Jumbovi skočíme až potom, na záver.“

„Som za, bol to iba nápad.“

33

Hore znamenalo vrátiť sa do kancelárie. Keď nevedeli, kam sa zvrtnúť, vždy začínali práve tu a práve sem sa vracali. Bolo to ich zázemie a bola tu aj chladnička.

Krauz si vzal poznámky a ceruzku a začal škrtať. Chladničku dnes ignorovali.

Číslo dva už vyškrtol včera.

Teraz vyškrtol číslo jeden a tri.

„Môžem sa pozrieť?“

Chosé sa vyvalil v kresle v rohu, ale ani si nezapálil, keď videl Krauza s ceruzkou nad poznámkami, vstal a nahol sa mu cez plece.

Prečítal si číslo jeden. Klient na Záhorí.

„Máš pravdu, Haščákovo alibi sa ani neoplatí preverovať, iba by sme stratili celý deň. Zavolám chlapcom do Trnavy, nech nám preveria hotel v Piešťanoch, ale výsledok už aj tak vieme. Súhlasím s tebou, treba ho vyškrtnúť, nech nezavadzia. Okrem toho musíme mať na pamäti, že s mŕtvolou bolo manipulované, a to by on nedokázal.“

„A čo jeho drábi?“

„Tí asi áno, vyzerali, že za peniaze by dokázali oveľa viac.“

„Správne, Chosé, ale jemu chýba to hlavné, motív.“

„Veď hovorím, škrtnúť.“

Chosé si prečítal číslo dva.

„Ten jej švagor Martin je podľa teba úplne čistý?“

„Vyškrtol som ho už včera večer. Vysvetlil nám, ako postupoval a čo ho k tomu viedlo, a sporné veci sa dajú preveriť, ale v jeho výpovedi som nenašiel nič podozrivé. Na čas vraždy má alibi, a pevné. Ak sa nám celý prípad začne naťahovať, môžeme sa k nemu ešte vrátiť, ale zatiaľ som ho vyškrtol.“

Chosé pokýval hlavou a prečítal si číslo tri.

„Podnájom nám vysvetlil sám Záborský.“

„Presne. Ja som predpokladal, že sa pôjde ubytovať k nejakému úchylnému chlapíkovi na privát a že by ju mohol už v nedeľu ráno pred sťahovaním prekvapiť a k niečomu medzi nimi došlo. Vieš, aké svine perverzné bývajú títo takzvaní majitelia bytov na prenájom.“

„Viem, už sme to neraz riešili.“

„Ale keď ten byt vlastní starý Záborský, číslo tri nám vypadáva.“

„Nevadí...“

Chosé nestihol dopovedať, lebo do kancelárie bez zaklopania vošiel Mayor.

„Šéfe...?“ zagánili na dvere. „Nehovor, že máme novú vraždu!“

„Nie.“

„Tak čo si taký bledý?“

Mayor sa tváril, akoby mal kiahne a nechcel ich nakaziť, ale musel.

„Viete... tie ranné noviny nám veľmi nepomohli. Už sa mi hrnú telefonáty zhora, každý len otravuje, či je to ona a či už máme nejakú stopu,“ hneval sa šéf. „Ale to je moja vec, ja to zvládnem. Ukážte, na čom robíte?“ Nahol sa nad Krauzov zošit cez druhé plece. Ešte aj drgol do Chosého.

„Ukazujem kolegovi, ako sa robí analýza prípadu,“ zaškeril sa Krauz, „lebo neschopných debilov je pri polícii čoraz viac a viac.“

„Múdry...“ vzdychol si Chosé.

Mayor sa nahol nižšie, aby lepšie videl na Krauzove poznámky.

„Vidím... máš to celkom dobre spracované,“ drmolil si popod nos. „Som rád, že to o tých debiloch sa netýka nášho oddelenia, to je naozaj fajn, ale...“ Mayor sa vzpriamil a vydýchol, akoby bol doteraz ponorený pod hladinou a konečne sa mu uľavilo.

„Ani nedopovedz, čo máš v úmysle,“ varoval ho Krauz.

„Musím! Už je to tu!“

„Choď do riti!“

„Môžem, ale ani to vám veľmi nepomôže.“

„Nechcem to počuť!“

„Musíš! Volali z prezídia. Chcú správu o Barborke...“ Mayor nedopovedal a uhol sa bokom, akoby čakal facku.

Facku dostali Krauz a Chosé – ani nevládali od prekvapenia reagovať.

„Ja viem...“ zastonal šéf. „Kurva, ja viem! Máte toho po krk!“ rozhodil ruky, ale jeho divadielko naštvaného šéfa na nich nezabralo.

„Nie,“ povedal Krauz a samého ho prekvapilo, aké bolo jednoduché takto sa rozhodnúť.

„Čo nie!?“ vyvalil oči Mayor.

„Nie! Nič písať nebudem! Už ma to prestalo baviť! Ešte som nesplnil ich debilnú požiadavku z minulého týždňa, a už prídu s týmto?! Nie! Povedal som – nie! Ja som detektív, nie pisár – poskok na zapískanie!“

„Ale... musíš! To je rozkaz!“

„Tak ja ti niečo poviem, šéfe! Zajtra je streda, dozajtra mám na prezídium odovzdať debilný prehľad najzávažnejších vrážd za posledných desať rokov, čo si v pohode mohli stiahnuť z počítača, ale ten zasratý úradník na prezídiu je taký lenivý, že nie je schopný ani len prepnúť si počítač, lebo by mu vymazalo guľôčky, a čo by hral celé dni najbližšieho pol roka? Musím sa s tým drbať ja. Potom mi hodíš na stôl vraždu baby v Maďarsku, a ešte to ani nie je naše, a tí debili zhora už chcú nejakú správu. Nič ich nezaujíma, iba papier. Iba počmáraný papier! Ale ja tu mám asi zavraždené mladé dievča a ako detektív by som mal zistiť, kto ju zabil, a nie písať sprosté hlásenia hore. Nech tí hore aspoň raz pohnú riťou a prídu sem dolu na ulicu a zistia na vlastnej koži, čo tu vlastne robíme. Asi by sa pokakali, keby to zistili. Kašlem na nich! Nič im písať nebudem, už ma nasrali! Môžeš im pokojne povedať, že idem chytať vraha. Ak som tým porušil zákon alebo nejaký rozkaz, nech ma zavrú, odsedím si to. Mám tam viac kamarátov než oni tu vonku.“

Mayor si odkašľal.

„Ty si nebol v lete na dovolenke, čo? Asi potrebuješ oddych a odbornú pomoc.“

„Ty si bol a tiež by som ti ju odporúčal.“

„Richard...“

Mayor nestihol dopovedať, zazvonil telefón.

„Prosím, oddelenie vrážd,“ zasyčal Krauz do telefónu.

Krauz počúval, poškrabal si zápästie a znova počúval.

„Tak nech počká dolu, idem poňho.“

Zložil a zagánil na šéfa.

„Tak ty chceš, aby som písal nezmyselné hlásenia? Dolu na vrátnici je Nevill, je to chlapík, čo bol posledný s Barborkou, a chce sa rozprávať s niekým, kto vyšetruje jej prípad. Mám ísť písať správu, alebo vyšetrovať?“

Krauz sa usmial. Vyhrával.

„Kurva aj s vami,“ uznal porážku šéf. „Daj sem ten tvoj zošit, oskenujem im, čo tam máš, a ak im to nebude stačiť, tak sa s nimi pohádam asi v tom istom duchu ako ty so mnou. Daj to sem, ty pes!“

Mayor dostal zošit a Krauz a Chosé šancu pokročiť vo vyšetrovaní. Nevill mal číslo päť, predbehol Dušana, ale na rozdiel od policajnej jedálne u nich na oddelení sa predbiehať mohlo a nikto vzadu nereptal.

34

Salón krásy mal magický názov Afrodita. Burger si nebol celkom istý, či bola bohyňou krásy, ale bol si celkom istý, že nejaká bohyňa to bola. Podľa neho bola najkrajšia Aténa, ale mohol sa aj mýliť.

„Afrodita je nejaká kňažná, nie? Poznám ju z dejepisu,“ priznal Hanzel pred vchodom do salónu.

„Nie kňažná, ale bohyňa. Asi grécka. Tiež si to pamätám iba z dejepisu, ale bolo to už dávno. Aspoň tridsať rokov.“

„Myslel som si, že bude staršia...“

Tak vošli.

„Vitajte, páni. Vaše želanie? Môžeme vám nejako pomôcť?“

Či bola bohyňou krásy Afrodita alebo Aténa, to bolo jedno, lebo aj tak už boli aspoň dva a pol tisícročia staré, ale to, čo sa im prihovorilo a usmialo sa na nich, zažilo sotva devätnásť rokov a od bohyne to ďaleko nemalo. Chýbal jej už iba vavrínový veniec, biela plachta a medený pohár v ruke.

Úsmev jej nechýbal, bol božský.

Chvíľu sa pokochali, potom začali pracovať. Veľmi príjemné pracovné prostredie.

„Máte tu pani majiteľku?“

„Práve prišla. Ste objednaní?“

„Nie, ale dlho ju nezdržíme.“

„To nepôjde. Pani majiteľka má presne rozvrhnutý čas a objednaných zákaz...“

Pozrela na odznak a stíchla.

„Počkajte, spýtam sa.“

Bolo ráno a iba začínali. Skoro všetko v salóne bolo ešte poprikrývané snehobielymi plachtami. Za chrbtom im zazvonil zvonček nad dverami a vošla ďalšia kráska. Podľa toho, ako sa ponáhľala, to asi nebola zákazníčka. Venovala im letmý pohľad, milý úsmev a zamierila za plentu. Takže nie zákazníčka.

Novodobá bohyňa krásy sa vrátila a kývla im.

„Nech sa páči.“

Zaviedla ich za plentu, potom do chodby a potom k dverám s nápisom Privát . Zaklopala, počkala, otvorila a vpustila ich dnu.

Veľká kancelária v strede paneláka bez okien, ale celkom príjemná. Tlmené svetlá a starožitný nábytok. Kúsok romantiky v priestoroch, kde sa v iných panelákoch preháňajú potkany.

„Dobrý deň, sadnite si,“ vyšla im v ústrety, podali si ruky a usadila ich.

„Kamila Drotárová, majiteľka, vitajte.“

Predstavili sa a sadli si.

„Vy ste z ekonomickej kriminálky? Pán Homola tu už bol, ale nespomínal mi...“

„Nie, my sme z násilnej.“

„Ale tu nikoho neznásilnili.“

„My robíme aj iné veci, nielen znásilnenia.“

„V tom prípade počúvam.“

„Včera ráno tu neďaleko našli...“

„Viem, tú škatuľu s dieťaťom. Celý deň sme tu mali cirkus.“

„Presne. Chceme sa vás spýtať na vašu zákazníčku...“

„Ale to bude problém, ja nesmiem rozprávať o zákazníčkach. Mám to v zmluve – nesmiem hovoriť o zákrokoch a menách. To sú intímne, privátne informácie.“

Jej stanovisko bolo pevné a neoblomné, a aby im to bolo jasné, položila si ruky na stôl a pevne si zovrela prsty.

Burger sa usmial a Hanzel sa pohodlnejšie usadil v starožitnom kresle. Jednak mu bolo dobre a celkom pohodlne, jednak sa tešil na ďalší priebeh výsluchu, lebo už tušil, čo bude nasledovať.

„Cítim tabak v starých poťahoch,“ skúsil Hanzel a zhlboka si potiahol, až sa mu rozochveli nozdry.

„No... nerada, ale priznávam, fajčím tu.“

Zohla sa pod stôl a podala im popolník. Odklopila dosku starožitného stola, a hoci pod dosku nevideli, vytušili, že niečo ako popolník tam má skryté.

Burger ju ponúkol, ale odmietla, vzala si zo svojich a aj si sama zapálila. Vyfúkli skoro zároveň.

„Niečo vám vysvetlím, sleč...“ Burger zaváhal.

„Pani.“

„Pani Drotárová. Prokurátorka krajskej prokuratúry kvalifikuje tento čin ako pokus o vraždu malého dieťaťa. Už o tom vedia aj médiá. Dnes večer to bude hlavná správa vo večernom spravodajstve a noviny to budú rozmazávať aspoň týždeň. Stačí jedno slovo, a máte ich tu, a budú vás prenasledovať, až vás uštvú. Ale nemusí to tak byť. Môžeme sa dohodnúť. Vy mi poviete...“

„Vy ma chcete vydierať?“

„Prepáčte, ale vy ani netušíte, čo to slovo znamená. Ja sa vydieraním nezaoberám, iba ak ide o zatýkanie vydieračov, ale to tu nehrozí. Iba sa vám snažíme vysvetliť, ako budeme postupovať. Hneď teraz pôjdeme na prokuratúru a vyžiadame si povolenie na prehliadku, a príde sem aj ekonomická, aj násilná kriminálka...“

„Ale prečo...?“

„Lebo nám zamlčujete dôležité informácie v prípade pokusu o vraždu malého dieťaťa. Prokuratúra vás odklepne a médiá vás zničia.“

„Ale ja som...“

„Ešte som neskončil. Vás aj všetky vaše krásavice prevezieme k nám na políciu a budeme ich vypočúvať. Dlho. Asi zbytočne, ale pre vašu tvrdohlavosť naschvál dlho. Potom ich pred hlavným vchodom budú čakať novinári a budú ich prenasledovať až domov. O týždeň môžete podnik zavrieť. Viac k vám nikto nepríde. Nepomôže vám ani váš kamarát z ekonomickej kriminálky... Ako ste povedali, že sa volá? Homola? Možno kvôli vám príde aj o odznak. Toto chcete? Chcete ma vyprovokovať, aby som postupoval úradne? Veď ja som k vám prišiel iba na priateľskú návštevu, a vy na mňa takto...“

Burger si potiahol a pevne sa jej zahľadel do očí.

Hanzel sa ešte pohodlnejšie zahniezdil v starožitnom kresle. Bol spokojný. Presne toto bol Burger, takto ho poznával. Jemný džentlmen, schopný dohodnúť sa aj s kusom žuly. Majiteľka salóna mala od kusa žuly dosť ďaleko, nesiahala mu ani po členky. Chvíľu fajčila, zvažovala možné škody, potom sa rozhodla.

„Tak dobre.“

„Nielenže dobre, navyše mi sľúbite, že po našej návšteve nebudete žiadnej zo zákazníčok, o ktorých sa budeme rozprávať, telefonovať. Dám si vyhodiť výpis z vašich telefonátov a z mobilov všetkých vašich dievčat. Ak tam bude jeden-jediný taký telefonát, použijem prokuratúru a scenár, aký som vám už predostrel.“

„Dobre, rozumiem.“

„Asi nie dosť dobre, lebo ste súhlasili príliš rýchlo. Ja to myslím vážne. O našom rozhovore sa nikto nedozvie. Inak si ma znepriatelíte a donútim vás skončiť živnosť.“

Zadusila a zapálila si novú cigaretu.

„Tak dobre.“

Teraz to už bolo iné tak dobre.

„Žena do päťdesiat rokov. Atraktívna, mimoriadne štíhla, vysoká, s neprimerane veľkou riťou k štíhlej postave. Husté čierne vlasy, vyčesané v štýle šesťdesiatych rokov. Veľké slnečné okuliare, lebo má niečo s očami.“

„Valika Grmannová.“

„Podľa čoho?“

„Podľa všetkého, všetko na ňu pasuje, presne tak vyzerá.“

„Kto je to? Je to vaša stála zákazníčka?“

„Je.“

„Aké má auto?“

„Toyotu ravku, striebornú, posledný model.“

Burger sa zarazil, Hanzel sa nervózne pomrvil v pohodlnom kresle. Táto informácia im do scenára nepasovala.

Burger si odkašľal. Chvíľu váhal. Niekde urobili chybu. Osoba na vyťažovanie bola správna, aj jej odpovede boli podľa všetkého pravdivé, ale oni asi položili zlé otázky, možno zlú kombináciu otázok, takže sa museli vrátiť na začiatok.

„Tak inak,“ začal Burger, „kto tu má mercedes päťstovku čiernej farby?“

„Nikto. Také auto tu nevídam.“

„Vy poznáte autá svojich zákazníčok?“

„Skoro všetky. Často ich odprevádzam po zákrokoch až k autu.“

„Dobre, takže auto necháme tak, spýtam sa vás inak. Čo to má pani Grmannová s očami?“

„Dala si urobiť chirurgický zákrok na horných viečkach. Padali jej. Zákrok sa podaril, ale...“ zaváhala.

Toto bola citlivá téma, niečo, ako pýtať sa policajtov, či si obušky pred použitím natierajú indulonou.

„No?“

„Dostala zápal. Na obe oči. A veľmi silný. Všetko naokolo jej očervenelo a iba žmúrila. Bola sa tu ukázať, dosť trpela, no nevedeli sme jej pomôcť.“

„Kedy tu bola naposledy?“

„Dnes je utorok...“ váhala majiteľka salónu, „tak asi v piatok. Alebo vo štvrtok.“

„To už mala ten zápal? Kedy bola na tom zákroku?“

„Už ho mala. Na zákroku bola pred týždňom, presne v utorok minulý týždeň.“

„Kde?“

„Chirano, súkromná klinika, máme s nimi tie najlepšie skúsenosti. To, čo sa stalo pani Grmannovej, je náhoda, ale stáva sa to.“

„Jej adresu?“

Podala im vizitku.

„Ale odpíšte si ju, mám iba jednu.“

Burger zadusil cigaretu. Hanzel dopísal a zadusil aj on. Vstali. Ona nie. Burger zaváhal, chcel jej na rozlúčku podať ruku, ale zaváhal. Ešte raz si potiahla, vyfúkla viac ako lokomotíva, až potom zadusila. Ale nevstala.

„Ešte... jedna vec,“ odkašlala si a naliala si pohár minerálky. Im neponúkla, tak si sadli iba tak nasucho.

„Neviem, ako súvisí pani Grmannová s vyšetrovaním, a ani to nechcem vedieť, ale skôr ako za ňou pôjdete, mali by ste niečo vedieť. Ona má rakovinu. Má niečo s črevami, čo ju žerie už dva roky. Niečo vám ukážem,“ zalovila v zásuvke pod stolom. Prehrabala sa, niečo prehodila sem, niečo tam, napokon našla, čo hľadala.

„Toto je ona pred dvoma rokmi.“

Podala im fotografiu. Bola na nej baba krv a mlieko, Burger ju odhadol na dobrých deväťdesiat kíl. Vysoká, robustná, usmiata.

„A takto vyzerá dnes.“

Druhá fotografia bola hrozná.

„Neviem, kto vám dal jej opis, ale ten človek evidentne nevie, čo sa s ňou deje. Keď sa oblečie, vyzerá celkom šlang, ale ona nie je štíhla, ona je vysušená. Na diaľku možno vyzerá ako štíhla žena, ale v skutočnosti už nemá ani kúska tuku a svalu, je iba kostra. Ostali jej iba neprirodzene vyčnievajúce panvové kosti, to má asi po mame. Zo života jej už veľa nezostáva, a dostala hrozný nápad, že sa pred definitívnym koncom ešte naposledy skrášli a dá si operovať viečka. Všetci sme ju odhovárali, ale nedala si povedať. Ten zákrok bol úplne zbytočný, no ona ho chcela za každú cenu. Dostala zápal, asi kombinácia chemoterapie a iných liekov. Ani jej to nemali robiť, ale poznáte tieto súkromné kliniky, za prachy vám prišijú aj oko na zadok. To, že nebude žmurkať, nikoho nezaujíma. Povedali ste husté čierne vlasy, to je iba parochňa, inak je úplne holohlavá.“

Majiteľka skončila a chlapci na ňu chvíľu civeli.

„Ak s ňou budete rozprávať, buďte citliví, prosím vás, nemá to ľahké.“

„V poriadku, budeme.“

„A uznajte, že som vám vo všetkom vyšla v ústrety, takže moje meno a môj salón nikde nespomínajte.“

„Môžete sa spoľahnúť, vieme si vážiť ľudí, čo nám pomáhajú. Ešte niečo. Sem k vám nechodí iba tak hocikto. Kto je pani Grmannová?“

„Nikto. Ona je iba manželka. To je povolanie väčšiny mojich zákazníčok. Je niečou manželkou, také šťastie sa pritrafí iba vyvoleným. Jej manžel je Johan Grmann, najvychytenejší maliar v Rakúsku. Mať od neho obraz je otázkou prestíže horných desaťtisíc. Je to jej druhý manžel. Kto bol prvý, neviem, to sa k nám nedonieslo.“

Opäť vstali. Aj ona.

„Ďakujeme za informácie, ak to ostane medzi nami, nebudete mať žiadne problémy,“ poďakoval Burger.

Ruky si nepodali, už neboli priatelia.

„Ak budete chcieť skrášliť svoje manželky, tak ich sem pošlite, pre vás špeciálna zľava. Možno až sto percent.“

Burger s Hanzelom si vymenili spýtavé pohľady a iba pokrčili plecami. Manželky sa im zdali dosť pekné aj tak, určite by ich neposlali na skrášlenie k mäsiarom, čo pokojne prišijú oko na zadok a namiesto žmurkania dostane človek zápal na obe polovičky.

35

Nevill ich prekvapil, sotva vošiel. Čakali čierneho tučného hromotĺka, presne takého, akých ukazujú v správach z Ameriky. Všetci čierni tam trpia nadváhou, tak si automaticky mysleli, že to už prišlo aj k nám, ale nie, mýlili sa. Do kancelárie vpochodoval atlét v bielom, veselo sa usmial a slušne pozdravil.

„Dobrý deň prajem, páni.“

Prekvapil ich nielen zovňajškom, ale aj výslovnosťou. Čakali niečo v štýle Massa Bob byť čierna džentlmen , ale tento hovoril pekne spisovne.

Usmial sa, lebo si všimol ich prekvapenie. Biele topánky, ponožky, nohavice a biela košeľa – rozhalenka – na ňom svietili ako neónky na nočnom bare. Keď sa usmial, svietili aj zuby. S bielym oblečením kontrastovala farba pokožky – bol naozaj čierny ako briketa. Uhľovočierny, a to ho robilo zaujímavým. Jeho predkovia v Afrike asi používali mimoriadne kvalitné opaľovacie krémy. Ale v tvári mal aj niečo viac než len Afriku – oči, nos a pery mal indické. Na tvári mu bolo vidieť, že je miešanec, aj na vlasoch – nemal ich brčkavé, ale rovné, ostrihané nakrátko a pocukrované, aby stáli.

Chosé mu prisunul stoličku.

„Ďakujem pekne.“

Veľmi sympatický chalan. Slušne poďakoval a stále sa usmieval. Kým si sadol, nahol sa ku Krauzovi a podal mu ruku. Krauz si všimol, že dlane mal nenormálne biele, takmer až bábätkovsky ružové. Aj Chosému podal ruku a aj on si všimol farbu dlaní. Zvraštil čelo, snažil sa spomenúť, kedy už v minulosti videl na černochovi takú ružovú farbu. Spomenul si, ale nebolo to na dlani – bola to mladá černoška...

„Čo vás k nám privádza?“ zahral prekvapeného Krauz.

Nevill si sadol, svižne si prehodil nohu cez nohu a Krauzovi predviedol žiarivo biely úsmev. Aj Chosé si sadol, ale bokom do kresla, aby ho mal stále na očiach.

„Stretol som sa s Martinou a Dušanom a zase mi hovorili o Barborke, že ju ešte stále hľadajú a že už boli aj na polícii zahlásiť nezvestnosť. A vraj hovorili aj o mne, ako sme sa s Barborkou lúčili pred Barokom, tak mi napadlo, že ma určite budete zháňať.“

„Pekne od vás,“ pochválil ho Krauz a otvoril si poznámky.

„Povedali ste zase mi hovorili. .. to znamená, že ste sa s Martinou a Dušanom už stretli?“

„Áno, v nedeľu podvečer. Hľadali ju, lebo ju mali doobeda presťahovať, ale nemohli ju nájsť. Chceli, aby som pomohol, ale mal som súrne obchodné stretnutie a ponáhľal som sa. Mali by ste o tom vedieť, vraj vám to Martina spomínala.“

Krauz prehodil pár strán v zošite, začítal sa a prekvapene pozrel.

„Máte pravdu! Tu to je... prepáčte, celkom som zabudol.“ Pre zmenu sa ospravedlňujúco usmial on na Nevilla. Aj keď jeho úsmev zďaleka nebol taký žiarivý, odpustil mu.

Krauz chvíľu váhal. Ako naňho? Mal možnosť hrať tvrďasa a podrobiť ho nemilosrdnému výsluchu, alebo brať jeho návštevu kamarátsky a byť mu vďačný, že ich ušetril od zháňania a telefonovania a prišiel sám. Mohol sa zahrať na úradníka a prvý výsluch brať vyslovene byrokraticky – zapísať si fakty a poslať ho preč. Kým uvažoval, potreboval ho zamestnať.

„Ale mali by sme sa vrátiť na začiatok. Mohli by ste mi povedať, kto ste, čo tu robíte, a ako to, že tak plynulo rozprávate po našom?“

„Iste, nech sa páči. Môj otec je diplomat z Juhoafrickej republiky, ale pôvodom je Ind, matka je Zulu. Keď som mal šesť, prišli sme sem, takže základnú školu a gymnázium som vychodil v slovenčine, preto tak dobre rozprávam. Ale to nie je nič zvláštne, to je údel všetkých detí, čo majú sťahovavých rodičov. Myslím ovládať reči. Viem aj po anglicky, nemecky, ovládam hindčinu, zuluštinu, svazijčinu, xhoštinu, dohodnem sa po francúzsky... Ani na španielskom trhu s otrokmi by ste ma nepredali, vedel by som sa vykecať,“ znova sa usmial, lebo fór so španielskym trhom s otrokmi sa mu celkom páčil, asi ho mal nacvičený a používal ho častejšie.

Krauz ani Chosé sa neusmiali, iba ho pozorovali.

„Vaša rodina tu ostala žiť natrvalo?“

„Nie.“

Chosé si zapálil cigaretu a hlasno vyfúkol. Nevill okamžite zareagoval.

„Tu sa môže fajčiť? Prosím vás, ja som veľmi silný fajčiar...“

Nemusel viac vysvetľovať, dostal povolenie a popolník, lebo prišiel dobrovoľne a bol im sympatický. Prvý šluk vyfúkol ešte hlasnejšie než Chosé.

„Nie, neostali natrvalo,“ pokračoval Nevill s večným úsmevom. „Pred piatimi rokmi som sa oženil a na svadbu sem leteli z Johannesburgu, keďže asi rok-dva predtým sa otcovi skončila akreditácia a vrátil sa aj s mamou domov. Ja som tu už mal vážnu známosť a rozbehnutý biznis, tak som ostal. Dva-trikrát za rok preletím a zájdem ich pozrieť, ale natrvalo som ostal tu, mám tu ženu a dve deti.“

„Čím sa zaoberáte?“

„Som niečo ako kultúrny atašé. Organizoval som výstavu afrického umenia v národnom múzeu, zaoberám sa dovozom afrických sôch a masiek do strednej Európy. Pred rokom som organizoval koncert známej africkej skupiny Die Antwoord v Budapešti, spolupracujem s modelingovými agentúrami tu aj v Čechách, teraz som sa vrhol na módu, otváram módny salón...“

„Takže podnikáte,“ uzavrel Krauz.

„Presne tak.“

„Ďakujem. To by asi stačilo. Teraz trochu inak. Odkiaľ sa poznáte s Barborkou?“

„Môj otec tu kúpil dom s pekným pozemkom, realizoval to pán Záborský, tak som sa s ním zoznámil, aj s jeho ľuďmi. Majú taký pekný zvyk – raz za týždeň, raz za dva týždne, podľa toho, ako im to vyjde, idú na firemnú párty do niektorého z barov v centre mesta. Občas ma pozvú, občas sa stretneme náhodne, občas stretnem náhodne iba jedného či dvoch z ich firmy. Aj v sobotu sme sa náhodou stretli v Primi.“

„Čo sa tam dialo?“

„Nič. Ako to myslíte?“

„Boli ste svedkom nejakej hádky alebo bitky?“

„No, to nie, bitka to nebola, ale Dušan už mal vypité a hádali sa s Barborkou. Ale v poslednom čase to nebolo nič zvláštne, takže som tomu ani nevenoval pozornosť. Chcel som ísť na loď na diskotéku a navrhol som dievčatám, že keď ich to hádanie prestane baviť, nech sa zastavia.“

„Udrel ju?“

„Myslíte ako Dušan? Nie, to som nevidel.“

„Čo ste videli?“

„Že sa pri bare pohádali. Nemal som chuť to riešiť a odišli sme na loď.“

„My...?“

„Bol som s priateľom Davidom.“

„To je kto?“

„Je z Dublinu. Volá sa David Crusoe, ako ten stroskotanec Robinson. Cestuje po Európe a píše román. Asi pred rokom zakotvil tu v meste a sme priatelia. Býva v podnájme v centre mesta pod Michalskou bránou.“

„A z čoho žije?“

„Pokiaľ viem, študijnú cestu mu platí otec.“

„Rok?“

„Roky. Má na to, tak prečo by neštudoval a necestoval.“

„Nechcel by som mať syna, čo roky píše román, fláka sa kade-tade, a iba ma vyciciava.“

„Vy by ste to stihli skôr?“

„Nikdy som nepísal žiadny román, ale keby som sa na to dal, tak aspoň dva do roka.“

„Len či si nefandíte, pán Krauz.“

„Možno som to prehnal, uznávam. Na písanie podradných románov sa teraz môžeme vykašľať, ja mám oveľa slušnejšiu a lepšie platenú prácu a pán stroskotanec nás nezaujíma, takže sa vráťme k Barborke. Dobre, čo bolo potom?“

„Niečo pred polnocou prišli baby na loď.“

„Presne to neviete?“

„Presne nie, naozaj v bare nesledujem hodinky.“

„Prišli, a čo?“

„Niečo som im objednal a začali sme sa baviť. Pili sme a tancovali.“

„Spýtali ste sa aj na Dušana?“

„Áno, vraj ho aj s kamarátom volali tiež, chvíľu som ich čakal, ale nechodili. Vôbec neprišli.“

„Čo sa pilo?“

„Miešaniny, nejaká vodka, David mal ploskačku whisky... tak, všetko možné.“

„Aj nejaký prášok na zrkadielku?“

„Aj keby to bola pravda, tak vám to nepoviem.“

„Ďakujeme za úprimnosť.“

„Rado sa stalo.“

„Keď sme pri tom slove... stalo sa niečo? Niečo zvláštne?“

„Čo máte na mysli?“

„Nič konkrétne, lebo som tam nebol. Niečo zvláštne, čo ste si zapamätali.“

„Nič. Vôbec nič. Bežný teplý víkendový večer.“

„Takže sa nič nestalo, až pokiaľ neodišli.“

„Správne.“

„Nikto o ne nemal záujem, žiadna hádka, bitka, niekto otravný, opitý...?“

„Nie. David balil Martinu, ale sa nedohodli a odišla taxíkom. Potom aj Barborka, to bolo všetko.“

„No, všetko, nie tak rýchlo, pri tom ich odchode by som sa ešte zdržal. Ako to bolo presne?“

„Asi o piatej...“

„Neviete presne?“

„Nie, presne neviem, ale asi o piatej chceli ísť domov. Zavolal som im taxík.“

„Aký? Odkiaľ?“

„Free Taxi na zavolanie, asi by tam mali mať môj hovor, ak to nahrávajú. Vidíte, tam by sa dalo zistiť, kedy presne som volal, ale to vám asi nemusím radiť, to viete aj sami.“

„Ďakujeme, niečo vieme aj sami. A...?“

„Biletár nám prišiel povedať, že taxík už prišiel, a tak sme ich išli odprevadiť. Martina si sadla do jedného... Počkajte! Teraz mi napadlo... ja som vlastne volal dva taxíky, lebo najprv sa dohadovali, že Barborka pôjde spať k Martine, potom že nepôjde, že má ešte nejakú prácu v meste, potom sa hašterili... No počúval som ich iba na pol ucha, ale záver bol taký, že som volal dva taxíky. Martina nasadla a odišla, Barborka ten svoj poslala preč. Určite to bolo tak, lebo som jej dal padíka, aby mu dala za unuváciu, aby neskučal.“

„Takže svoj taxík poslala preč?“

„No, poslala. Vrátili sme sa na loď do baru.“

„Vonku pri taxíkoch sa nič nestalo?“

„Nie. Čo sa malo stať?“

„Nikto vás neobťažoval? S nikým ste sa nerozprávali?“

„Vlastne... zastavili sa pri nás takí dvaja, v ústach mali cigarety a plieskali sa po vreckách, tak som im podal zapaľovač. Zapálili si a spýtali sa ma, ako to vyzerá na diskotéke, či sa oplatí ísť dnu, tak som im povedal, že je to plné a žije to tam. To bolo všetko. Išli za nami a začali sa dohadovať s biletárom, ale ja som im už nevenoval pozornosť.“

„Poznáte ich?“

„Nie, nikdy som ich nevidel.“

„Čo bolo potom v bare? Bol tam aj David?“

„Nie, David išiel domov s Martinou, presnejšie, balil ju, nedala mu, odišla domov taxíkom a David sa vybral krížom cez koľajnice okolo Danubky domov do centra mesta. Ostali sme s Barborkou sami.“

„Čo sa dialo potom?“

„Vysvetlila mi, že nechcela ísť spať k Martine, lebo si spomenula, že sa má o siedmej stretnúť so zákazníkom na Patrónke. Vraj ide o predaj nejakého lukratívneho pozemku na Záhorí a sľúbila mu to. Na Patrónke ju mali naložiť do auta, vraj to tak má dohodnuté. Dosť ma jej tvrdenie prekvapilo, lebo celú noc sme pili a tancovali a po takej noci každý normálny človek polovicu nedele prespí a nedohaduje si obchodné stretnutie.“

„Bola opitá?“

„Nie na mol, ale mala vypité, veď sme pili celú noc. Na druhej strane aj sa tancovalo, potili sme sa, takže nebola na mol.“

„Chodila normálne? Ovládala sa?“

„Chodila úplne normálne a ovládala sa, aj normálne hovorila.“

„Pokračujte.“

„Ešte sme si pri bare dali jednu vodku, ja som ju presviedčal, aby tým zákazníkom poslala esemesku, že to odvoláva, a aby si išla domov ľahnúť. Iba sa smiala, že to zvládne, a aby som sa nestaral. Tak som vyplatil účet a išiel som domov. Mohlo byť niečo po šiestej. Chcel som jej zavolať taxík, no povedala, že sa postará sama, a išla na záchod. To bolo všetko, ja som naozaj odišiel domov a už som ju nevidel.“

Krauz ďalšie otázky nemal. Zatiaľ. Chosé nemal žiadne, bol iba pozorovateľ. Nevill skončil, zadusil cigaretu a vybral si ďalšiu. Fajčil stále. Po zadusení cigarety povedal sotva dve súvislé vety a zapálil si ďalšiu. Úplne normálne, a úplne v pohode, takže asi bol naozaj silný fajčiar a o ničom to nesvedčilo, o nervozite už vôbec nie. Ruky sa mu nechveli. Každých päť minút si prehodil nohy, podľa toho, ako rýchlo sa mu preložená noha odkrvila a potreboval ju vystriedať. Ani preložená noha, ani tá na zemi sa netriasli, neklopkal si do rytmu, vôbec sa nehýbal. Ruka s cigaretou robila pravidelný pohyb k ústam a k popolníku, druhá ležala voľne na stehne. Prsty nemal zovreté v päsť, iba mierne pokrčené. Vôbec sa nepotil. Obaja detektívi preklínali nekončiace sa leto a teplom nasiaknuté múry, občas si spakruky utreli pot z čela, ale on sa vôbec nepotil, ani kvapku.

Chosé ho sledoval počas celého výsluchu, ale nenašiel nič, čo by svedčilo, že by bol nervózny alebo že by vedome klamal.

„Takže odišla na záchod a už ste ju nevideli.“

„Tak.“

„Obťažoval ju niekto na diskotéke? Balil ju niekto?“

„Nie.“

„Išiel niekto za ňou na záchod?“

„To sa nedá rozpoznať, tam stále prúdia davy dievčat na záchod, je to diskotéka.“

Krauz dopísal, očami si iba prebehol poznámky a rozvalil sa na stoličke.

„Pán kolega...?“

Chosé pokrútil hlavou.

„To by bolo asi tak všetko, keby sme vás ešte potrebovali...“

Nevill sa prehrabal v buzitaške a podal mu vizitku.

„Tu máte moju adresu a mobil. Kedykoľvek som vám k dispozícii.“

Opäť sa im spojili dlane a Chosé sa opäť nemohol zbaviť pocitu, že chytá tú mladú černošku v bare za ružovú... ale aj tak mu ju podal, aby ho neurazil. No nenápadne si ju vyšúchal o bok riflí, a aj si ju ovoňal, pre istotu.

„Ešte niečo...“ spomenul si Krauz.

„Nech sa páči,“ otočil sa od dverí.

„Máme isté podozrenie, veľmi vážne podozrenie, čo sa Barborke stalo, ale sme iba na začiatku a iba túto informáciu preverujeme. Každého, koho tu vypočúvame, žiadame o láskavosť, aby si vyzliekol košeľu, aby sme mu mohli prezrieť telo a ruky. Ale každého upozorníme, že to nie je vyšetrovací úkon a môže odmietnuť.“

Nevill sa vrátil o dva kroky do kancelárie a nechápavo pokrútil hlavou.

„Ale ja som sem prišiel dobrovoľne podať vysvetlenie, a nie sa dať vyzliekať a prehliadať. Som zatknutý?“

„Nie, to nie.“

„Tak potom sa musím správať ako cudzí štátny občan a všetky podobné úkony musím konzultovať so svojím právnikom a so zástupcom ambasády.“ Povedal to veľmi pokojne a vážne, ale na konci si aj tak neodpustil snehobiely úsmev od ucha k uchu.

„Ja som si myslel, že ste náš občan.“

„Mám aj občianstvo Juhoafrickej republiky, môj otec je známa a vplyvná osoba, nemôžem si dovoliť kompromitovať ho a konať na vlastnú päsť.“

Ale nekričal ani sa nerozčuľoval, iba sa znova usmial a veľmi slušne im vysvetlil svoje postavenie. Dalo sa to pochopiť.

„Chápeme,“ súhlasil Krauz. „Tak to by bolo naozaj všetko. Dovidenia a ďakujeme za pomoc.“

Odišiel. Krauz počkal, kým ho Chosé vyprevadil. Aj kým si znova sadol do kresla a zapálil si.

„No...?“ začal Krauz.

„Čo no, ak klame, tak dobre, ak nie, tak je nevinný.“

„Tak to si mi fakt pomohol, kompl.“

„Nič som na ňom nepostrehol, po celý čas výsluchu bol v pohode, ak si chcel počuť toto.“

„Toto.“

„Bol v pohode. Buď je taký dobrý herec, alebo je naozaj nevinný.“

Krauz váhal. Ceruzku mal pripravenú, ale váhal.

„Dobre, vidím ťa,“ vzdychol si Chosé, „tak ho zatiaľ neškrtaj. Číslo päť nechaj ešte otvorené. Skúsime nájsť Dušana a uvidíme. A potom tú ženskú...“

„Akú?“ ožil Krauz.

„Starú Blažkovú, máš ju pod číslom šesť, ty génius analytický!“

Krauz mu povedal, čo si o ňom myslí, ale to hanlivé označenie aj tak nepočul, lebo zaniklo v hluku z terária. Štvornohí manželia sa pobili o vlašský orech a začali pišťať, až im zaľahlo v ušiach.

36

Poobede sa vrátil Feri s partiou z Maďarska. Jediný, kto prežil relatívne bez ujmy, bol Martin Krkavec. Tvrdo dosadol na stoličku a zvesil plecia. Všetkým bolo jasné, že ho môžu aj páliť žeravým železom, aj tak to nebude nič oproti tomu, čo si zažil doobeda.

„Jedol?“ spýtal sa Krauz.

„Aj vracal,“ prikývol Feri.

„Dáte si niečo?“ zľutoval sa nad ním Chosé.

„Uhm... trochu vodky.“

Bol na správnej adrese.

Presunuli sa k šéfovi, lebo na výsledky z Maďarska čakal ako na zmilovanie. Urobili si také malé improvizované poobedné rozdelenie do práce.

„Tak všetko sa začalo o pol jedenástej, mali ju pripravenú, aspoň oni tomu tak hovoria, že pripravenú, ale bolo to hrozné,“ začal Feri. „Na druhej strane, ak mám povedať objektívne sám za seba, tak ani Lengyel s tromi plastickými chirurgmi by z tej hrôzy nič viac nevyťažil. Maďari to robia presne tak ako my – celá je pod plachtou a ukážu iba tvár. Matka okamžite odpadla a udrela si hlavu...“

„Feri, ty nevieš, že máš stáť tesne za ňou? Čo si to robil prvý raz?“ rozčúlil sa Mayor.

„Stál som od nej desať centimetrov, išla k zemi ako dvojičky.“

„Tak rýchlo?“

„Nie, tak konšpiratívne.“

„Si normálny?“

„Som. Ani ju neheglo, ani nič nepovedala, nenaznačila, podľa všetkých vonkajších znakov mala bez problémov stáť. A odrazu sa mi zviezla pod rukami na zem. Bol som z toho vyvalený ako pred siedmimi rokmi kameramani CNN. Chcel som ju v poslednej chvíli zachytiť, drgol som do nej a rozrazila si čelo o stôl.“

„Príma!“ pochválil jeho výkon Mayor. „Veď ty si ju prizabil!“

„Nie, iba som ju drgol, keď padala. Ale v dobrom úmysle – chcel som jej pomôcť.“

„Budú nás žalovať?“

„Nie, nikto si to ani nevšimol, mali oči vyvalené na plachtu.“

„Čo si ešte vyviedol? Ako to prebiehalo ďalej?“

„Vyniesli ju von. Pokračovala sestra a švagor. Sestra tvrdila, že to nie je jej tvár. Švagor váhal, tak im ukázali jazvu na nohe. Sestra zneistela a švagor už pokyvkával hlavou. Sestra chcela vidieť jej pravé stehno z vnútornej strany. Vraj by tam dosť vysoko mala mať dvojicu šošovičiek tesne vedľa seba. Ukázali jej, boli tam. Napokon uznala aj ona. Jednoznačne ju identifikovali. Je to Barborka.“

„Tak sláva, aspoň niečo!“ zajasal Mayor.

„Sláva sem, sláva tam, ale ja som s nimi musel ísť na chirurgiu a čakal som dve hodiny, kým matke zašijú čelo. Šesť stehov. Potom jej ešte zobrali krv na rozbor DNA.“

„Výborne!“

„Ani nie, ona má panický strach z ihiel. Znova odpadla.“

„Ostalo z nej niečo, čo si priviezol aj domov!?“

„Ostalo, ale naozaj rovno domov. Dcéra zostala s ňou a uložila ju do postele, ani jedna dnes nie je schopná výsluchu. Prišiel iba Krkavec, ale aj ten sa mi cestou povracal v aute. Celkom príma deň. Keby ma ešte niekto z vás prefackal alebo rovno nakopal do riti, nech to mám už komplet celé za sebou,“ posťažoval sa im plačlivým hlasom.

Mayor vstal, poklepal zmučeného Feriho po pleci.

„Dobrá robota, vážim si to. Nemal si to dnes ľahké. Ďakujem, Feri.“

Feri smutne prikývol.

„Ale jedno vám poviem,“ Feri ešte viac zosmutnel a prezrel si kolegov za stolom. „Keď odišli na chodbu, nechali sme si ju rozbaliť. Ja sa ani nečudujem, že ju matka nespoznala. Má úplne rozbitú tvár a dobité celé telo, to ste ešte nevideli. Modriny už začínajú černieť. Akoby jej tvár doštípali sršne, čo púšťajú namiesto žihadiel atrament. Na tvári má všetko dolámané a neforemné, a ten odhryznutý prsník... Chalani, ja vám hovorím, tú sviňu musíme dostať, to nie je normálne, aby taký človek chodil len tak po vonku!“

Feri videl Barborkino telo na vlastné oči a podľa jeho reakcie im bolo jasné, že to musela byť naozaj hrôza. A že tú sviňu musia dostať, to cítili všetci.

„Tak čo ďalej?“ spýtal sa Mayor a sadol si na miesto. Vzal si pero a bol pripravený riadiť a organizovať. „Rišo?“

Krauza neprekvapil.

„Potrebujem jednu dvojicu, čo si zoberie Dušana. Je to jej frajer, ale trtká aj jej kamarátku, hryzie náušnice, možno aj bradavky, fackal ju, možno sa mu zachcelo aj päsťovky. Do Baroka za ňou nešiel, ale možno si ju počkal pred diskotékou a urobil jej žiarlivú scénu. Možno ich videl s Nevillom a Davidom, bohvie, čo mu skrslo v gebeni. A je poškriabaný na prsiach, Martina tvrdí, že od nej, ale ktovie. Ak jej sľúbil pár korún a dobre ju vykefoval, poskytne mu alibi, aké len bude chcieť. K výsluchu treba prizvať aj Lengyela, aby ho prezrel komplet a zistil a opísal všetky zranenia. Kto si to zoberie?“

„My,“ priznal sa Váňa s neskrývaným záujmom a Kuky prikývol.

„To som rád, že práve vy. Po všetkých výsluchoch môžeme smelo konštatovať, že Dušan je pre nás podozrivý číslo jeden. Nechám vám na stole svoje poznámky. Kuky, nebi ho, všetky zranenia, čo na ňom Lengyel nájde, by mali byť staršie ako dva dni!“

„Škoda, ale ak si to želáš, ani sa ho nedotknem,“ zosmutnel Kuky.

„Ja s parťákom pôjdeme na loď. Na diskotéke ju videli naposledy, niečo sa tam muselo stať, niečo nám musia povedať. Dnes robí práve tá zmena zo soboty.“

„A ostatní?“ spýtal sa Mayor.

„Ak máš dosť ľudí, tak treba robiť na telefónoch, a okrem toho treba preveriť aj platobné karty. Ak na to nemáme dosť našich, treba požiadať ekonomickú kriminálku, tí majú podchody na banky, nech sa neserú a vyhodia nám všetkých, čo sme zatiaľ vypočúvali. Musíme začať mapovať ich pohyb, kto sa kde nachádzal, prečo a kam potom išiel. Prvotné výsluchy sa už dnes skončia, porovnáme výpovede a začneme sťahovať kruh. Musíme nájsť niekoho, kto nám klame, zistiť prečo a ubrať mu kyslík. Ak sa do dvoch dní k ničomu nedopracujeme, rozhodíme firmu Okál, starého Záborského a starého Haščáka. Jedine odtiaľ môže fúkať vietor, ale...“ Krauz zaváhal. Premeral si Mayora.

„No?“

„Ale, Šani, varujem ťa, to sú veľké ryby, a ak sa do nich pustíme, musíš počítať s telefonátmi z najvyšších miest.“

„No doriti!“

„A možno ešte z vyšších.“

„No do...“ ani nedopovedal. „Ten Haščák, to je ten, čo hrá tenis s ministrom?“

„Nie, Šani, tento si už tenis nikdy nezahrá, je oveľa starší, ale možno hrá oveľa zaujímavejšiu hru. Stráži ho armáda čiernych drábov a riť mu utiera lokaj, a nenápadne nám naznačil, že ak začne telefonovať, tak namiesto štyroch knedlí nám v jedálni budú dávať iba tri...“

„Bože,“ zdúpnel Váňa.

„... a bez kapusty a bez bravčového.“

„No fasa!“ zhrozil sa aj Mayor.

„Tak to by bolo všetko, poďme do práce,“ rozpustil ich Krauz, lebo Mayor sa akosi vážne zamyslel.

Keď vychádzali, Chosé si neodpustil poznámku.

„No povedz, Šani, nebolo ti v Chorvátsku lepšie?“

Mayora to vytočilo tak, že aj zabudol doňho hodiť gumu.

37

Diskotéku na lodi otvárali večer o šiestej, presne, ako im povedal prevádzkar. Prišli o trištvrte. Bránička na mólo bola otvorená a všetci ich už čakali pri bare.

S prevádzkarom si podali ruky, s ostanými nie, bolo ich veľa.

„Toto sú barmani, toto sú biletári a dievčence roznášajú. Sú tu všetci,“ stručne ich predstavil prevádzkar.

„Viete, prečo sme tu,“ začal Krauz a ani sa neunúval ukázať odznak. Jedného z barmanov a troch z biletárov poznal už dávno z iných podnikov. „Takto vyzerala zaživa,“ ukázal im fotografiu Barborky a držal ju pred prevádzkarom tak dlho, kým pochopil, vzal si ju a dal ju kolovať. „Bola tu zo soboty na nedeľu, odchádzala v nedeľu nadránom, my chceme vedieť s kým a akým taxíkom.“

Fotografia kolovala z rúk do rúk, až sa vrátila ku Krauzovi. Civeli naňho presne tak ako na fotografiu.

„To dievča zavraždili, umlátili ju na smrť, znásilnili ju a pohodili v poli,“ skúšal Krauz obmäkčiť skalu s rovnakým odhodlaním, s akým sa pokúšal Sizyfos vytlačiť podobnú skalu na kopec.

S tým istým výsledkom.

„Kto z vás ju pozná? Chodila sem.“

Nikto nič, iba na nich civeli.

Prevádzkara to prestalo baviť.

„Iveta...“ povedal znechutene.

„Tak dobre, chodila sem, občas...“ ozvalo sa jedno dievča v zástere.

„Milan...“ prevádzkar povolil odpovedať aj jednému z barmanov.

„Bola tu, ale registroval som ju iba tak okrajovo. Sedela pri bare s nejakou kamarátkou.“

„Jej meno?“

Na prezradenie mena stáleho zákazníka už povolenie nedostal.

„Prepáčte, páni, ale my mená neregistrujeme, kto k nám chodí, vie, že nech sa v bare stane čokoľvek, jeho meno sa nedostane do médií. Je to základná podmienka, zásada serióznosti a diskrétnosti, a preto sem ľudia chodia. Aj z vyššej spoločnosti. Aj z najvyššej spoločnosti. Dokonca si myslím, že tu v sobotu bol aj minister vnútra, na chvíľu sa tu ukázal.“

Krauz si schoval fotografiu. Pochopil.

„Povie mi niekto z vás, s kým tu bola?“

Ani sa neusmiali.

„Bola tu s Nevillom, je to černoch. Bol už u nás a vypovedal, sám nám to povedal. Môžete to aspoň potvrdiť?“ odpovedal si Krauz sám.

Dvaja sa pozreli na prevádzkara, či môžu, ostaní iba tupo civeli na koberec. Prevádzkar nedal pokyn, tak nemohli odpovedať.

„S kým odchádzala a kedy?“ skúšal vytrvalo Krauz.

Zase išlo o mená, takže si ani netrúfli pozrieť na prevádzkara.

„Iveta, čo si jej nosila? Čo pila?“ skúsil Chosé.

Dievča sa myklo a založilo si ruky za chrbát.

„Mochito, ale koľko, to neviem.“

„Milan, čo pila za barom?“

„To sa mieša a je toho veľa, a to sa nedá postrehnúť, okrem toho sme tu dvaja, takže ja ani neregistrujem objednávky od kolegu, a tak, takže ani presne neviem.“

„S kým sedela za barom?“

„Tu ich sedí za celý večer veľa, ja to nemám šancu postrehnúť, to sa mení a...“

„Bol tu aj Nevill?“

„Bol. Asi bol. Ak vám to povedal, tak asi bol.“

„Odchádzali spolu?“

„Nie, to som nevidel.“

„S kým odchádzala?“

Milan vyvalil oči a zajakal sa, tak mu prišiel na pomoc prevádzkar.

„Ale, páni, to sa v tom zhone naozaj nedá postrehnúť. My tu máme za večer tristo hostí a stále rotujú ďalší, viete, aký je to nátresk? Naši zamestnanci majú svoju robotu, a nie sledovať zákazníkov, kto s kým príde a kto s kým odíde.“

„Ale bola tu.“

„No... bola.“

„Ale s kým odišla, to nám nepoviete.“

Ostalo zase ticho.

„Radi, naozaj radi by sme, veď pomáhať polícii je naša povinnosť, zvlášť v takom závažnom prípade, ale... keď nič nevieme, tak čo...?“

Krauz prikývol. Už ho prestalo baviť hrať pred nimi debilka.

„Tak vám teda veľmi pekne ďakujeme za pomoc.“

Usmial sa na Ivetku, ona jeho pohľad nevydržala, sklopila ho dolu až pod palubu. Asi sa aj hanbila, ale nemohla inak, vrchnosť zakázala.

„Odchádzame,“ povedal Krauz kolegovi nahlas, aby sa uľavilo aj ostaným.

„A tento gombík by som nabudúce prosil zapnúť!“ Chosé drgol biletárovi do výstrihu, lebo nebol ustrojený podľa jeho predstáv. Ale rýchlo nasledoval odchádzajúceho Krauza, lebo biletár bol o hlavu vyšší a o pol metráka ťažší.

Nasadli do auta a odviezli sa kúsok vedľa na parkovisko pred Rybársky cech.

„Chápeš to?“ pokrútil hlavou Krauz.

„Boja sa, to je normálne.“

„Ale my nie sme z ekonomickej kriminálky, ani z protidrogového, a jasne sme im vysvetlili, že ide o vraždu, a oni nič.“

„Sú to mladí ľudia, boja sa o fleky, musia robiť, čo im prikážu,“ obhajoval ich Chosé.

„Takže odznak je nám už úplne nanič? Všetko v tomto jebnutom zaspatom meste ovládli len prachy a zákulisné ťahy?“

„Konečne ti to došlo, kompl.“

Krauz si otvoril dvere na aute a znechutene si odpľul. Zalovil v náprsnom vrecku a zistil, že nemá cigarety.

„Daj jednu...“

Chosé mu aj zapálil.

„Mám chuť počkať do polnoci a urobiť tam výmetnicu. Zavoláme kukláčov a rozhádžeme to tam na triesky a...“

Chosé si vzdychol, Krauz pochopil a prestal soptiť. Oddelenie vrážd si vedelo pomôcť vždy aj bez kukláčov a nikdy sa nepomstilo na chudákoch za neschopnosť a nedokonalosť systému.

„Máš pravdu,“ súhlasil Krauz a nohu si vyložil až hore na rám dverí. „Už držím hubu,“ vysyčal a pokojne fajčil.

„Ale nenecháme to len tak?“ ozval sa po chvíli Chosé.

Krauz si jazykom vyšpáral zuby a cmukol.

„Jeden nápad by som mal. Vieš čo, keď oni hrajú unfér, tak to skúsime aj my. Uvidíme, kto je väčšia kurva.“

„Čo chceš skúsiť?“

„Fintu. Volá sa hrajme sa na to, kto ho má dlhší .“

„Ja,“ okamžite vedel odpoveď Chosé.

„To viem, mne ide o nich.“

„Už vidím Šaňa, akú bude mať z teba radosť, keď mu začnú vyzváňať telefóny. Uváž, čo chceš spraviť. V októbri by som mal dostať odmenu za odslúžené roky, myslíš, že mám šancu?“

„Ak teraz vystúpiš a utečieš, tak určite.“

Chosé siahol na zadné sedadlo a nahmatal plechovku piva.

„Tak rob, čo uznáš za vhodné, ja už budem iba piť a fajčiť, a na súde ti dosvedčím, čo budeš chcieť.“

Krauzovi nemohol viac polichotiť. Vylovil mobil a začal hľadať číslo. Potom si uvedomil, že chce volať na číslo, ktoré v mobile nemá, lebo také čísla sa v mobiloch nedržia.

„Ešte raz sa nahni dozadu a daj mi kabelu.“

Chosé mu podal aktovku. Krauz zašmátral a vytiahol malý čierny notes.

Každý ozajstný detektív by mal mať malý čierny notes.

Krauz nalistoval, čo potreboval, a vyťukal číslo.

„Ahoj, poznáš ma podľa čísla?“ predstavil sa Krauz.

„Nie, podľa hlasu.“

„Ale zdvihol si.“

„Lebo na toto číslo už volá iba pár ľudí. Bol som zvedavý, čo za samovraha...“

„Máme sto sekúnd, tak to nebudem preťahovať. Ešte robíš s chlapcami v čiernom, čo strážia veci?“

„No.“

„Nočná diskotéka Baroko?“

„No.“

„Máš tam chlapca, ktorého IQ by sa aspoň trochu priblížilo k obvodu jeho bicepsu?“

„Tam sú slabí, maximálne šesťdesiat.“

„Tak stehna?“

„To by šlo, to by mohlo byť okolo osemdesiat.“

„Odvod hrudníka nechcem, s takým géniom by som sa cítil menejcenný.“

„Ty nie. Ale vážne, jeden by tam bol.“

„Čakám ho na lavičke na nábreží pred Rybárskym cechom.“

„Kedy?“

„Teraz.“

„To neviem garantovať, záleží na tom, kde práve je.“

„Skús. Ja tam budem teraz. Čakám hodinu. Ak nie dnes, tak zajtra o tomto čase. Daj mu pokyn, aby hovoril. Budeme dvaja, nech sa nevyplaší.“

„V poriadku. Dnes už nevolaj.“

Krauz schoval mobil, usmial sa na kolegu.

„Tak poď, pupuško môj, zahráme sa na teplých na lavičke.“

Chosé sa neochotne vysúkal z auta.

„A to som si naivne myslel, že najhorším trestom za dnešnú akciu pre mňa môže byť škrtnutá odmena za výsluhu rokov...“

38

Lavička bola celkom výhodne ponorená v záplave konárov a lístia. Mysleli si, že výhodne. Keď si sadli, zistili, že nevidia vôbec nič. Ani z jednej, ani z druhej strany nábrežia.

„Tak poďme na tú vedľajšiu,“ navrhol Chosé.

Tá bola lepšia, mali lepší výhľad. Krauz skontroloval čas a pohodlne sa vyvalil. Mali hodinu. Zapadajúce slniečko ich celkom slušne opekalo a dievčatá jazdili okolo na kolieskových korčuliach. Chosé dostal nápad, ale na jeho pískanie ani jedna nereagovala, mali v ušiach slúchadlá. Napriek tomu sa usmievali, bavilo ich to a dve-tri mu aj odkývali.

Od Nového mosta prichádzali dvojice, stále nové a nové. Aj jednotlivci. Krauz ich prestal pozorovať. Ak má prísť, tak príde.

Prišiel odzadu z kríkov, od električiek.

„Čo chcete? Máte dvadsať minút. Prevádzkarovi som povedal, že mi pípa alarm a idem si skontrolovať auto. Rýchlo.“

Obaja nadskočili na lavičke.

„My...“

„Tu nie, sme tu ako na výslní, poďte sem...“ zatiahol ich za kríky.

Krauz sa mu zahľadel do tváre – bol to jeden z biletárov, čo mal dnes službu, takže pracoval aj v sobotu. Všimol si ho podľa jazvy na nose.

„Chceš vidieť fotografiu?“

„Netreba, poznám ju.“

„Nie my, ale ty máš dvadsať minút, tak sa ponáhľaj,“ vyzval ho Krauz.

„Prišla okolo polnoci, vyskakovala na kolegu pri móle pre vstupné. Nič sa nedialo, poznáme ju, chodí sem so stabilnou partiou, tak ju pustil.“

„S akou?“

„Je to firma Okál, šéfom je starý Záborský, robia tu aj firemné akcie.“

„S kým prišla?“

„S Martinou, to je kamoška a kolegyňa z firmy.“

„Priebeh?“

„Nič moc, chopil sa ich Nevill s Davidom, ožierali ich a chceli ich pojebať.“

„Podarilo sa?“

„Na hajzli nie, bol tam v sobotu frmol, išiel koks a péčko, jebať sa nedalo.“

„Spravili ich potom?“

„Ťažko, Martina odišla taxíkom tesne pred piatou a David s dlhým nosom odkráčal domov.“

„A Barborka?“

„Chvíľu sa vybavovala s taxikárom, ale Nevill ju stiahol späť a vrátili sa do baru. Taxikárovi dal mincu, aby nevrčal.“

„Koľko bolo hodín?“

„Ako som povedal, okolo piatej.“

„Čo si dali vnútri?“

„Bol som vonku, neviem, ale nič moc, lebo o polhodinu vyšli a handrkovali sa na ulici. Išli smerom k mostu.“

„Hádali sa?“

„Ani nie, ona sa potácala a Nevill do nej klavíroval.“

„Ako klavíroval?“

„No normálne, chcel ju prekotiť a ona robila drahoty.“

„Ty si to počul?“

„Videl, to mi stačí, dá sa to poznať, ak to vidíte každý večer.“

„Potom?“

„Ostali stáť na obrubníku a Nevill mávol na taxík. Jeden ich vzal a odišli.“

„Aký?“

„To sa nedá v šere rozoznať a nešli ku mne, ale išli smerom k Rybárskemu cechu, takže sa mi vzďalovali.“

„Koľko bolo hodín?“

„Pol šiestej, plus-mínus.“

„Išiel niekto s nimi?“

„Nie.“

„Išiel niekto za nimi?“

„Okato nie.“

„Na lodi klepali?“

„Nevill má vždy niečo.“

„V čom ide?“

„Nič moc.“

„Predáva?“

„Nie, iba kupuje. Občas nejaká tráva, občas trochu koksu, nič strašné, a malé množstvá.“

„Tie dievčatá?“

„Úplne mimo. Nejakého práska na diskotéke, možno lajničku, ale nikdy neboli kupovať nič sólo.“

„Bol nejaký problém na diskotéke?“

„Nie, dávame na nich pozor.“

„Kam sa máme pohnúť? Čo sa jej stalo?“

„Neviem. Na lodi o tom všetci hovoria, keby to išlo od nás, vedel by som to. Nejde to od nás, muselo sa niečo stať až potom.“

„Tak díky, ahoj, makaj späť.“

„Ak sa chcete pomstiť prevádzkarovi, tak dnes v noci nie.“

Krauz zvážnel.

„Prečo?“

„Ten človek, čo ma sem poslal, vám nič nepovedal?“

„Nie.“

„Tak vám bude volať, čaute.“

Zvrtol sa a rýchlym vytrvalým klusom sa stratil na nábreží.

39

Potrebovali nájsť jedného, čo zaklame, a mali ho, ale že budú dvaja, ani nedúfali. Krauz a Chosé sa vrátili hore a zašli rovno za šéfom. Vedeli, že v kancelárii vypočúvajú Váňa s Kukym, tak ich nechceli rušiť.

„Niečo máme!“ zahulákal Krauz od dverí, ale očakávané ovácie sa nekonali.

„Aj my,“ usmial sa Mayor.

„Nevill klame!“

„Dušan klame!“ zakontroval šéf.

„Dokelu, chceli sme jedného, a odrazu máme dvoch vrahov?“

„Ale veď od začiatku hovoríme, že páchateľov mohlo byť aj viac!“

Krauz s Chosém si sadli. Až teraz si všimli, že v rohu sedí aj Kuky a nevypočúva, asi prišiel referovať šéfovi, čo už z Dušana vypáčili.

„Tak začneme my, potom vy,“ navrhol Krauz. „Nevill nám tvrdil, že Barborka vyplatila taxík, aby odišiel, že sa spolu vrátili do baru, ešte asi hodinu popíjali a potom sa mu stratila cestou na záchod. Vraj sa vážne chystala na Patrónku o siedmej na to nezmyselné stretnutie so zákazníkom. Zákazníka sme preverili – bol v Piešťanoch a žiadne stretnutie s ňou nemal dohodnuté. Taxík nevyplácala Barborka, ale Nevill a v bare sa zdržali iba polhodinu, potom odišli. Spolu. Chvíľu sa dohadovali na chodníku pod mostom, potom Nevill zastavil taxík a spolu odišli smerom von z mesta po nábreží.“

Mayor pozorne počúval, na konci iba vážne pokýval hlavou.

„A teraz ja,“ prihlásil sa Kuky. „Dušan začal celkom suverénne, sebaisto, a porozprával nám, ako sa s Barborkou pohádali a Barborka s Martinou odišli na loď, on s Petrom ostali v Primi. Vraj chcel vyrovnať účet a ísť za nimi, ale Petrovi sa nechcelo, tak ostali tam a zvesili sa, ako zákon káže. O jednej si vzali taxík, ten ich odviezol najprv na Petrovu adresu, potom odviezol Dušana domov.“

Keď skončil Kuky, šéf nepokýval vážne hlavou, lebo Dušanovu verziu už poznal.

„No a?“ nechápal Chosé. „V čom je problém?“

„V tom, že Dušan býva vo vlastnom byte na Ovručskej. Chalani, čo boli preveriť susedov, zistili, že je to zrekonštruovaný dom a dnu sa dá dostať len magnetickým kľúčom. Každý kľúč má vlastné kódové číslo a každý vstup aj výstup sa zaznamená na čip. Mali šťastie, firma, čo im spravuje zámku, sídli na vedľajšej ulici a technik im nahral a vytlačil celú nedeľu od polnoci do polnoci. Dušan sa vrátil domov až v nedeľu ráno o ôsmej, presne sedem štyridsať osem. O deväť štyridsaťdva odchádza.“

Chlapi sa pohodlne opreli, premeriavali sa pohľadmi. Čakali, kto začne.

„No pekne,“ začal Krauz, „takže kde bol celú noc až do ôsmej?“

„Nechce povedať. Tvrdí, že muselo dôjsť k poruche magnetu, že tie dvere stále blbnú. Technik to vylúčil, vraj zápis je presný.“

„Takže nechce povedať. A vyzliecť sa chce?“

„Už je tam Lengyel, prezerá ho. Preto som vybehol za šéfom, aby som referoval a nezavadzal.“

„Dobre... dobre,“ zamyslel sa Krauz. „Takže vieme, kedy sa vrátil, aj kedy odišiel sťahovať Barborku a kedy sa stretol s Martinou. Nevieme, kde bol celú noc a...“

Vošla Petra.

„Môžem?“

Mayor jej kývol.

„Pozrela som sa na tie taxíky z Free Taxi. Našla som obidvoch, presnejšie, operátorka mi ich našla. Je tam objednávka nula štyri päťdesiat pred nočný bar Baroko. Obaja taxikári poznajú Nevilla a potvrdili, že prvý odviezol Martinu domov a vyložil ju tesne pri vchode. Druhému dal Nevill padíka a poslal ho preč.“

„Dobrá práca, Petra, takže až potiaľ nám Nevill neklame. Teraz ťa čaká horšia úloha – skús nájsť taxík bez objednávky. O pol šiestej vzal nejaký taxík Nevilla a Barborku pod mostom, otočil sa cez električkové koľaje a zamieril po nábreží von z centra.“

„Bez objednávky? Riško, to bude fuška.“

„Preto to nebude robiť nejaký amatér!“

„To je niečo iné, také uznanie v utorok večer viac poteší a vzpruží než tisícová odmena,“ šibalsky sa usmiala na Mayora.

Šéf ostal chladný. Keď Petra zistila, že z jeho strany nehrozí ani jedno, ani druhé, bez pozdravu odišla znova telefonovať.

Vo dverách sa zrazila s Lengyelom.

„To je fakt o hubu spolupracovať práve s vaším oddelením! Že som sa neskamarátil radšej s konskou políciou, tí majú mŕtvolu raz za uhorský rok, aj to býva väčšinou kôň.“

„Nefrfli už toľko a spusti! V akom je stave? “

„Kondične? V perfektnom!“

„A inak?“

„Inak má škrabanec na hrudi, presne, ako ste povedali. Mohol ho spôsobiť ženský necht rovnako ako mužský, alebo aj zlomená halúzka, čokoľvek tvrdé, ostré, primeraných rozmerov. Ale na chrbte má aj iné škrabance. Sú podstatne bledšie, teda buď staršie, alebo z nedele, ale potom ho niečo škrabalo menšou intenzitou. Škrabance kopírujú rebrá a takéto vznikajú pri...“ Lengyel sa odmlčal, aby ich vyskúšal.

„Ja viem,“ prezradil sa Chosé.

„No jasné, aby si ty niečo takéto nevedel!“ uzemnil ho parťák.

„Ale Chosé má pravdu,“ pokračoval vážne doktor. „Naozaj to vyzerá na vášnivú noc.“

Krauzovi to nestačilo.

„Ale sú to obranné zranenia?“

„To ťažko. Žena v sebaobrane dokáže nechtami trhať mäso, toto bolo iba také jemné pohladenie na zvýšenie frekvencie, ak mi rozumiete.“

„Ja mám radšej štípance do zadku,“ priznal Chosé.

„Možno aj tie boli, ale riť som mu neprezeral, to by sme museli ísť do ambulancie.“

Veľmi sa im jeho správa nepáčila.

„No dobre,“ neklesal na duchu Krauz, „veď nikto netvrdí, že útok nastal hneď na začiatku. Mohli začať celkom v pohode a až potom sa to zvrtlo. Aj to sa stáva, nie?“

„Určite áno, ale tu sa už lekárska veda končí a začína sa fantázia, a tej sa, ako dobre vieme, medze nekladú.“

Slušne sa poďakovali a doktora prepustili.

Dušan také šťastie nemal.

„No, Kuky, tak teraz je rad na vás,“ vyzval Krauz kolegu.

„Tak mu idem položiť otcovskú ruku na plece, možno pochopí.“

„A ak nie?“

„Tak otcovskú ruku vystrieda medvedia tlapa...“

„Nič som nepočul, je tu strašný hluk!“ kývol mu Mayor na rozlúčku a netrpezlivo mu naznačil, aby už vypadol.

Mayor sa potreboval s Krauzom a Chosém poradiť, ale nebolo im to súdené, lebo návštevný deň sa ešte neskončil. Niekto zaklopal.

„No?“

Dvere sa pomaly otvorili.

„Vitaj, Ludvo! Pekne, že nás občas prídeš pozrieť!“

Prišiel riaditeľ protidrogovej jednotky. Všetkým trom podal ruku, potom si pohodlne sadol do kresla.

„Vidím, že ste v plnom nasadení, tak vás nebudem zbytočne zdržiavať a prejdem priamo k veci. Vy dvaja ste boli v bare na lodi?“

„Boli.“

„A ty si, Riško, volal nášmu spoločnému známemu?“

„Volal.“

„A chystáte sa tam ešte ísť?“

„Ak to bude nevyhnutné.“

Ludvo sa zatváril dosť znechutene.

„... tak ani nie,“ dokončil Krauz, keď videl jeho smutný výraz.

„Chcel by som vás o niečo poprosiť.“

„Ani nemusíš, vieme, čo nám chceš povedať. Nevedeli sme o tom, prepáč.“

„To je v poriadku, nemohli ste vedieť. Keby ste vedeli, musel by som akciu odpískať, lebo by bola prezradená, to je logické.“

„Vyšetrujeme to zmiznuté dievča, stopy nás zaviedli na loď. Tam ju videli naposledy.“

„Veľmi nepríjemná zhoda náhod. Pre mňa nepríjemná. Pripravujeme sa už dva mesiace, dnes v noci mali distribuovať ozaj veľkú zásielku, všetko nám padlo, vyplašili sa.“

„Fakt nás to mrzí.“

„Tak sa dohodnime, že ak tam budete musieť v súrnom, ale iba naozaj v súrnom prípade opäť ísť, dajte vedieť, zariadim vám informácie inak.“

„Sme dohodnutí a je nám ľúto tvojich chlapcov.“

„To je v poriadku, taký je život. Ide sa ďalej. A vy ako, už niečo viete?“

„Rodina ju dnes identifikovala, už vieme presne, kto to je, a ideme za ňou krok za krokom, ale má dva dni náskok, tak musíme zamakať, kým si svedkovia ešte niečo pamätajú.“

„Držím vám palce, a keby niečo, volajte.“

Vstal a rozlúčil sa. Konečne ostali sami.

„Škoda. Kto mohol vedieť?“

Mayor iba mávol rukou. V ich práci sa občas stávalo, že zaliezli susedom do kapusty a narobili viac škody než osohu, ale ako správne konštatoval Ludvo, taký je už život. Zbytočne to budú rozoberať, nikto neurobil naschvál nič, čo by musela vyšetrovať inšpekcia.

„Venujme sa Barborke... Čo navrhujete?“

„Čas beží. Máme dvoch klamárov a dvoch svedkov, s ktorými sme ešte nehovorili. David, ten spisovateľ, a Peter, kolega z firmy, čo ostal s Dušanom v Primi.“

„Zabudol som vám povedať... presnejšie, nezabudol, ale nebol čas. David sa ozval sám, vraj mu telefonoval Nevill, že bol na polícii, a tak prišiel aj on. Musel som z domu stiahnuť Vlada z mravnostnej, jedine on vie po anglicky natoľko, aby sa s ním dohodol, lebo David vie po slovensky iba pozdraviť a číslovky do desať.“

„A Peter?“

„Toho má na starosti vedľajšia kancelária. Filip mi už volal, že ho našli.“

Krauz s kolegom si vymenili spokojné pohľady, pokrčili plecami.

„Tak fajn, celkom slušne nám to dnes odsýpa. Šani, veď ty ma ani nepotrebuješ, vrátil si sa z toho Chorvátska taký nabudený, že vyriešiš celý prípad aj sám.“

Mayor si iba unavene vzdychol. Prišlo mu smutno za morom, za plážou a všetkým, čo na nej bolo hore bez.

Krauz pozrel na hodinky a potom von oknom.

„Už sa stmieva, ale ešte nie je tak veľa hodín. Čo keby sme...“ zaváhal.

„No!“ posúril ho kolega.

„Čo keby sme sa vybrali na takú nenápadnú kamarátsku návštevu?“

„Akože iba tak ideme okolo a ešte nám niečo napadlo, nejaké doplňujúce otázočky.“

„Presne tak, kompl.“

Mayor pochopil tiež.

„Ale uvedomte si, že povolenie na domovú prehliadku nemáte. Musí vás pozvať, inak nemáte právo vstupovať.“

„Ďakujeme za školenie, šéfe, aj my poznáme predpisy!“ odul sa Chosé.

„Vážne!?“ zdúpnel Mayor. „Tak prečo ich, doboha, dodržiavate iba na Vianoce a Veľkú noc!?“

Ani tentoraz do nich nič nehodil.

40

Burger sa znova oprel o zvonček.

„To nikam nevedie, kámo, už tu vyzváňame desať minút. Aj keby bola vo vani, už by vyšla.“

Burger musel uznať, že Oto má pravdu. Nikto im neotváral ani nevideli, či to zvonenie vôbec niekto počuje, lebo z celého domu videli iba strechu. Valika Grmannová bývala v luxusnej štvrti na kopci a detektívi stáli na chodníku pred vysokým oporným múrom z kameňa a betónu. Čo bolo za múrom, nevideli, prevyšoval ich o viac ako meter. Dom stál ďalej od ulice a z ich uhla videli iba vrch.

Prešli na druhú stranu ulice, no veľmi si nepomohli. Už videli aspoň horný rad okien, ale všade boli zatiahnuté vnútorné žalúzie. Kľučku na bráničke už vyskúšali, aj zdvíhaciu garážovú bránu, nič. Stáli pred kamenným múrom a pripadali si ako v pätnástom storočí. Nedobytná pevnosť nájazdom vytrvalo odolávala.

„Môžeme čakať na poštárku alebo začať so susedmi,“ navrhol Hanzel.

Burger skontroloval hodinky.

„Poštárka tu už asi bola, je skoro jedenásť. Skúsime tých susedov.“

Vo vedľajšom dome to išlo ani po masle.

„Prosím?“ ozvalo sa z reproduktora.

„Dobrý deň, polícia, môžeme s vami hovoriť?“

„Polícia? No... nech sa páči.“

„Myslel som osobne.“

„Jáj... no dobre, tak počkajte, niečo na seba hodím.“

Hodil na seba iba kraťasy a rozhalenku v šialene krikľavých farbách – pripadal im ako turista na Bermudách.

„Dobrý deň,“ pozdravil starší pán a so záujmom si prezrel služobné preukazy. O ich pravosti nemal najmenších pochýb, takže sa opatrne poobzeral po ulici, či ho policajti nebudú kompromitovať pred susedmi. Ulica bola prázdna, ale aj tak sa spýtal: „Chcete ísť dnu?“

„Nie, netreba, my máme iba jednu otázočku. Hľadáme vašu susedu pani Grmannovú, a nikto nám neotvára, neviete...“

„Určite nie sú doma, veď včera večer ju previezli do nemocnice. Videl som to z okna, tak som sa zbehol dolu rozlúčiť. Plakala. Myslím, že aj jej bolo jasné, že sa už nikdy neuvidíme. Bola to dobrá suseda, nikdy sme nemali problémy, celý život sme si pomáhali.“

„Takže previezli...“ váhal Burger. „A kto, prosím vás?“

Starší pán sa znova poobzeral.

„Viete čo, nebudeme tu stáť uprostred ulice, poďte ďalej.“

Po takomto pozvaní nemohli nejsť. Zaviedol ich na trávičku pred vilu.

„Ak vám to nebude vadiť, tak sem,“ ukázal rukou na záhradné posedenie. „Ešte sem nepečie slnko, je tu príjemne.“

Nahol sa bokom a z prenosnej chladničky vybral tri plechovky piva.

„Mal som tu včera návštevu, niečo ostalo, nech sa páči.“

Mali mu povedať obligátnu vetu, že v službe sa nepije, no nielenže ju nikto nepoužíval, nikto tomu ani neveril.

„Ďakujem, pán... pán...“

„Iste! Prepáčte! Mrázik. Doktor Igor Mrázik, stomatochirurgia a rekonštrukčná chirurgia tváre, ak vám to niečo hovorí.“

„Iste, vieme sa zorientovať. Tak k tej vaše susedke...“

„No ako som povedal, včera ju odviezli.“

„My by sme sa o nej potrebovali dozvedieť niečo viac.“

„Viac? Ona... ako by som to... niečo vyviedla? Alebo...“ jachtal chirurg. Nevedel, čo by policajti mohli chcieť od jeho susedy.

„Nie, to nie, ale vyšetrujeme jeden prípad, v ktorom nám figuruje veľké čierne auto, mercedes päťstovka, tak obchádzame všetkých majiteľov rad-radom...“ klamal Burger a doktor ho hneď aj odhalil.

„Ale to nie je jej auto, to patrí Grmannovi a má viedenskú značku.“

„Vidíte, presne takú informáciu sme zachytili aj my, a preto sme tu.“ Teraz neklamal – obaja detektívi si spomenuli na písmeno, ktoré videl Vidlička.

„Jazdila na ňom aj ona, nie?“

„Samozrejme. Keď bol Grmann tu, Valika ho bežne používala.“

„Inak má Toyotu ravku, však?“

„Má, takú striebornú, máte presné informácie,“ upokojil sa doktor a už im dôveroval.

„Poznáte sa dlho?“ nasmeroval ho Hanzel ďalej od auta.

„Dlho. Ešte kým žila s prvým manželom, s Jarom. Oni sa sem prisťahovali... no, je to dobrých dvadsať rokov. Určite, veď malá sotva chodila!“ spomínal doktor.

„Vaša?“

„Jej! Malá Valika!“

„Aha.“

„Ale to by dnes už mala mať...“

„No aspoň dvadsaťdva, možno aj dvadsaťtri.“

„Ani ona tu nie je?“

„Nie, študuje vo Viedni. Ono to bolo tak... Spočiatku im to klapalo, Jaro sa staral, potom si našiel babu a Valiku opustil. Dom im nechal, občas som ho tu videl, chodil za dcérou, ale čím ďalej tým zriedkavejšie, napokon sa mi úplne stratil. Pokiaľ viem, mal autonehodu, má to už za sebou, chudák. Valika poslala dcéru na štúdiá do Viedne, veľmi pekne kreslila. Išla tam študovať výtvarné umenie. Valika...“

„Obe sú Valiky? Aj dcéra, aj matka?“

„Správne, obe. Valika navštevovala dcéru Valiku dosť často, a tak sa tam zoznámila s Grmannom, on je nejaký známy moderný maliar, ale v živote som o ňom nečítal ani sa osobne nepoznáme. Väčšinou je vo Viedni, a keď sem príde, tak iba na pár dní, niečo ako na dovolenku, takže sa iba pozdravíme cez plot, a to je všetko. Ich náhodná známosť prerástla v manželstvo a všetko mohlo byť fajn, keby Valike pred dvoma rokmi nediagnostikovali nádor. Veľkej Valike. Vyskúšali všetko, aj u nás, aj vo Viedni, bohužiaľ, prognóza bola veľmi zlá. V poslednom čase som ju už skoro vôbec nevidel. V nedeľu prišiel Grmann a Valika mi povedala, že sa sťahuje do Viedne – ide ležať na kliniku. Zaujímal som sa o ďalšiu terapiu, no iba si smutno vzdychla, že na žiadnu terapiu sa už nahovoriť nedá. Bolo mi jasné, že tam ide zomrieť, lebo tam sa o ňu má aspoň kto postarať. Včera večer, keď sa mi schádzali kamaráti na oslavu, som bol otvoriť bránku a videl som ich nakladať veci do auta, tak som sa zastavil a rozlúčili sme sa. Plakala. Ako som povedal, plakala a lúčila sa so mnou už nadobro. Vedela, že ide do finále, cítila to, viete, oni to majú napísané v očiach.“

Chvíľu sa nepýtali, niežeby im došli otázky, ale z piety.

„Na akom aute odchádzali?“

„Na Grmannovom.“

„Teda mercedes.“

„Áno.“

„Čierny.“

„Áno.“

„Čo má vzadu za sklom?“

„Nič, čo by mal mať?“

„Niečo z vnútornej strany.“

„Aha, áno, teraz, keď hovoríte... niečo sa mu tam večne hompáľa, nejaký macík alebo opica, nejaká hračka, ale má tmavé sklá a nevidieť dobre.“

Burger si pošúchal bradu. Hanzel to využil.

„Ja by som si v tom chcel urobiť poriadok... Takže Grmann prišiel v nedeľu?“

„V nedeľu večer.“

„Dovtedy tu bola Valika sama?“

„Sama. Dovtedy to zvládala sama.“

„Valika mladšia tu s ňou nebola?“

„Nie. Tá je stále vo Viedni.“

„Kedy ste ju videli naposledy?“

„Mladú? Dosť dávno... Je to viac ako rok, určite vyše roka,“ spomínal doktor.

„Bola vydatá?“

„Valika? Nie! To by sa mi Valika pochválila, možno by nás aj pozvali na svadbu, veď nám ten krpec vyrastal takpovediac na dvore. Ja mám tiež dve také v jej veku, vyrastali spolu, Valika u nás normálne obedúvala a často aj spala. To bolo ešte v časoch, keď bol Jaro normálny a tie naše sojky boli decká. Keď ich Jaro opustil, už k nám tak často nechodila, potom celkom prestala, ale o svadbe by dali vedieť, to určite.“

„Mala dieťa?“

„Kto? Mladá? To nie! Viete, ako sa tešila na tú viedenskú školu a ako sa chválila, ako sa jej tam páči a ako sa jej darí? A do toho dieťa? Určite nie! Valika je tvrdá karieristka, ide si za svojím cieľom, to ju nepoznáte.“

„U staršej Valiky dieťa nepredpokladám.“

„V jej stave? Prosím vás...“ Doktor ani nechcel takú hlúpu myšlienku ďalej rozvíjať.

„Valiku staršiu ste nikdy nevideli kočíkovať? Dieťa nejakej kamarátky, alebo nejaké dieťa z rodiny?“

„Nie, to nie.“

„Chodili ju navštevovať kamarátky?“

„Kým bola zdravá, tak stále.“

„A teraz?“

„Už dlho nie.“

„Hľadáme nejakú jej kamarátku s detským kočíkom.“

„Takú som tu určite nevidel. Toto sú staré rodiny, staré domy, tu sa kočík na ulici vyníma ako tank v poli. Určite by som si všimol.“

Opäť stíchli. Teraz to s pietou nesúviselo, uvažovali a snažili sa vysomáriť z toho, čo sa od doktora práve dozvedeli.

„Dom ostane prázdny?“

„Asi áno. Možno sa doň nasťahuje Valika, keď doštuduje. Prepáčte, ale na to som sa nepýtal.“

„No nejaký kontakt máte, nie? Pre prípad požiaru a tak...“

„Ja nie, ale pán Kolesár. To je niečo ako... ako správca, údržbár a záhradník v jednej osobe. Dlhé roky sa Valike staral o dom a záhradu, no aj toho som v poslednom čase vídal iba zriedka. Ale včera mi povedala, že keby dačo, kľúče má pán Kolesár.“

„Máte naňho kontakt?“

„Číslo mobilu, počkajte...“

Našiel ho a nadiktoval.

Dopili a poďakovali.

„A o čo tu vlastne ide?“ nedalo doktorovi už vonku na chodníku.

„Aby som vám povedal pravdu, ani netušíme,“ neklamal Burger a podal mu ruku.

Doktor zavrel bránku a oni prešli na druhú stranu ulice. Opäť bezmocne stáli pred hradom a civeli na cimburie.

„Tak ti poviem, Oto, sám som zvedavý, čo z toho bude.“

„Aj ja, Edko.“

„Auto by sme mali, šoférku by sme mali, ale vysomáriť sa z toho neviem.“

„Tak vieš čo, skočíme za pánom Kolesárom, možno nám pomôže, keď sa jej roky staral o predzáhradku...“

Burger prikyvoval, prikyvoval, až mu to došlo.

„Ty myslíš, Oto, že...“

„Čo ja viem? Keď je záhradník šikovný a všestranný...“

Ďalej to nerozvádzali a išli mu zavolať.

41

Krauz a Chosé zvolili trasu, po akej by išiel taxikár od baru na lodi až k Nevillovmu domu v hornej časti Horského parku.

„Dvanásť,“ povedal Chosé, keď Krauz zastal pred domom. „Dvanásť minút. O čom to svedčí?“

„Neviem, zatiaľ naozaj neviem, ale možno to bude dôležitý údaj, ak sa rozhodne aj ďalej klamať. Možno práve tých dvanásť minút bude dôležitých.“

Vystúpili a poobzerali sa. Už sa zotmelo a rozsvietilo sa pouličné osvetlenie. Krátku ulicu lemovanú po oboch stranách plotmi a predzáhradkami osvetlilo celkom jasne. Oproti nim kráčali dvaja chodci, muž niesol nákupnú tašku, žena vedľa neho cupitala iba tak naľahko s kabelkou. Na chodníku kúsok pred nimi parkovalo osobné auto, v pozadí ďalšie, inak bola ulica prázdna.

Zazvonili. Počkali. Znova zazvonili.

Nad schodmi sa rozsvietila lampa a vyšla celkom pekná mladá žena.

„Prosím?“

„Dobrý večer, hľadáme Nevilla.“

„A vy ste?“

„Polícia...“

Zaváhala. Na vtipkárov nevyzerali.

Vrátila sa do domu, dvere nechala otvorené. Skoro okamžite sa vrátila v sprievode muža. Neveriaco vyvalil čierne oči.

„Vy...?“

„Ty ich poznáš?“ zasyčala žena.

„Prosím ťa, choď dnu!“

„Prečo?“ zastala bojovne vo dverách a detektívom bolo okamžite jasné, že zvolili správnu taktiku, keď sa rozhodli predstaviť sa a Nevillovi trochu rozvíriť rodinnú pohodičku.

Klamal, tak si zaslúžil.

Neodpovedal jej, zbehol po schodoch a podišiel k bránke. Nešla za ním, ale ani sa nevrátila do domu, ako ju žiadal. Ostala vo dverách a ruky si bojovne založila v bok.

„Čo sa stalo?“ domáci pán nevychádzal z úžasu.

„Ideme okolo a povedali sme si, že sa zastavíme na slovíčko, aby sme vás nemuseli stále obťažovať k nám hore.“

„Na slovíčko...?“ zaváhal a obzrel sa, či je ešte tam. Bola.

„Na slovíčko,“ zopakoval nenútene Chosé a vychutnával si zvodnú postavu na schodoch. „Viete, ako sme sa bavili o tej diskotéke na lodi a vašom odchode, tak...“

„Viete čo,“ Nevill sa poobzeral po ulici, či ich nepozoruje ešte nejaký nepovolaný svedok. Nesledoval, ale ani nechcel, aby sa tak stalo. „Viete čo, poďte radšej dnu, nech tu tak nesvietime... alebo,“ dostal nápad, „ja by som mohol skočiť k vám...“

„Nie, už je noc, tam už nik nebude a my dvaja tiež o chvíľu končíme,“ klamal bez mihnutia oka Chosé, lebo sa to mal od koho naučiť, „takže vás nebudeme obťažovať. Ide iba o jeden detail, takže to môžeme pokojne vybaviť aj vonku.“

„Nie, to nie!“ zareagoval okamžite Nevill a dosť neochot ne ustúpil od bráničky. „Radšej poďte dnu.“

A pozvanie mali v suchu, dokonca aj s uvítacím výborom. K mladej žene sa medzičasom pridala aj staršia. Podľa podoby bolo detektívom jasné, že je to matka s dcérou. Matka sa zapotácala, oprela sa o zárubňu.

„Čo je?“

„Nič, mami, choď pozerať telku.“

„Tak čo sa deje?“

„Nííč, čo by sa malo? Nevill má návštevu.“

„Zase...“

Keď prechádzali popri nej detektívi, zacítili jemnú sladkastú arómu natráveného alkoholu. Aj oči ju prezradili – žblnkali jej v nich slzy, ale nevypadli, iba sa v umelom pouličnom osvetlení veselo trblietali ako ozdoby na vianočnom stromčeku.

„Poďte ďalej a nevyzúvajte sa,“ pozvala ich aj domáca pani, ale prekvapený výraz jej z tváre nezmizol.

Sadli si v obývačke.

„Niečo vám ponúknem?“ usmiala sa domáca pani a pokojne si sadla do kresla oproti nim. Domáci pán do druhého vedľa nej.

„Nie, ďakujem, nebudeme zdržiavať, iba sa niečo spýtame...“

Nevill sa nenápadne poškrabal na líci, očami sa im snažil niečo naznačiť, tak stíchli.

„Miláčik, predsa len, neuvarila by si nám kávu...“

„Nie, veď nechcú!“

„Tak aspoň mne...“

„Mal si pred chvíľou, šetri si srdiečko, miláčik.“

„Aspoň tie chlebíčky z vrchnej poličky prines...“

„Sú zo včerajška, tie im nebudem núkať, si normálny!?“

„Ale...“

„Tak nech sa páči, páni,“ vyzvala ich manželka, prehodila si nohu cez nohu a všetkým, hlavne manželovi, dala jasne najavo, že neodíde, kým sa nedozvie, odkiaľ sa všetci traja poznajú.

„Viete, pán Nevill, keď sme sa u nás naposledy rozprávali, povedali ste nám, že ste z lode odišli krátko po piatej a sám. My sme sa trochu povypytovali a...“

„Ty si bol na polícii!?“ skočila im do reči.

Všetci traja sa zahľadeli na úbožiaka zaboreného v kresle. Nadýchol sa a zvažoval, akú stratégiu a taktiku si zvolí. Napokon sa rozhodol.

„Tak dobre! No dobre, máte pravdu, nepovedal som vám všetko. Neklamal som vám, iba som vám nedopovedal všetko, ale môžem to aj vysvetliť. Chcel som sa vyhnúť presne tomuto, ani mi nenapadlo, že by ste prišli až sem. Nechcel som sa do toho zamotať a nechcel som, aby sa moja manželka zbytočne znepokojovala, tak som vám nepovedal všetko. V skutočnosti...“ zarazil sa, rozmyslel si ďalší postup a obrátil sa na manželku. „Vieš, drahá, ja som bol v sobotu na diskotéke. S Davidom a s partiou. Trochu sme sa zdržali, vlastne až do rána, a viezol som jednu známu...“

„Ty si bol zase autom a ožral si sa!? Niečo si vyviedol? Koľkokrát si mi už sľúbil, že nebudeš jazdiť opitý?“

Zase sa nadýchol, ale predbehla ho.

„Ale počkaj, akým autom? Veď si mi vo štvrtok telefonoval, že si dal auto do opravy. Tak akým autom?!“

„Nebol som autom! Mohla by si byť chvíľu ticho a nechať ma dopovedať? Išli sme taxíkom!“ Pohľad vrátil späť k detektívom, lebo dúfal, že s nimi sa dohodne ľahšie. „Zdržali sme sa už iba pár minút a pod mostom sme chytili taxík. Ja som išiel domov a Barborka...“

„Aká Barborka!?“ zdúpnela manželka.

„Prosím ťa, môžeš byť aspoň chvíľu ticho, potom ti to všetko vysvetlím!“

Stíchla, ale nerada. Na sánkach jej navreli svaly.

„Ja som išiel domov a to dievča na Patrónku, na nejaké obchodné stretnutie či čo, išli sme jedným smerom, tak som sa ponúkol, že ju odveziem. Chcel som, aby nás taxík zaviezol na Patrónku, a tam som ju chcel vysadiť, a aby ma potom zaviezol domov, ale taxikár ma asi zle rozumel a išiel najprv k nám domov. Vystúpil som a chcel som mu dať peniaze aj na cestu na Patrónku, ale Barb... ona vystúpila tiež a požiadala ma, či by mohla ísť k nám na toaletu, lebo už nevydrží.“

Manželka si až doteraz prezerala nechty, prstami jemne bubnovala po operadlách kresla, ale po tejto informácii stuhla, pomaly sa zahľadela na manžela, jemne privrela oči. Krauz bol celkom rád, že niektoré oči nevedia strieľať – z ich svedka by už bolo rešeto.

„Najprv som nechcel, bolo mi to také... také blbé, ale čo som mal robiť? Tak som ju zaviedol na toaletu...“

„Ty si sem priviedol cudziu ženu? Do nášho domu!?“ zasyčalo obývačkou ako dávka z guľometu.

„... a ona vybehla hore po schodoch a ja som ju čakal dolu v predsieni. Keď sa vracala, zvrtla sa jej na schodoch noha, viete, mala obuté také vysoké nepohodlné štekle, a spadla. Škaredo spadla, udrela si hlavu a rozbila si nos.“

Rozprávanie zaujalo nielen detektívov, ale aj domáca pani stíchla v napätom očakávaní, ako sa tento bizarný príbeh skončí.

„Rozbila si nos a začala silno krvácať, tak som ju zaviedol hore do kúpeľne a ošetril som ju. Našťastie som v lekárničke našiel aj vatu aj obväz, tak som jej ten nos ošetril. Chcel som jej zavolať sanitku, ale povedala, že už je v poriadku a že to nič nie je, tak som sa ponúkol, že jej zavolám taxík, ale ani to nechcela, povedala, že pôjde kúsok pešo, aby sa vyvetrala a na stretnutie prišla triezva. Odprevadil som ju až von na ulicu a ona odkráčala dolu Horským parkom smerom na Patrónku. To je všetko, tak to bolo.“

Nevill stíchol, psími očami sa zahľadel na manželku.

„Prepáč, chcel som ťa od toho ušetriť.“

Ani sa nepohla, nepovedala vôbec nič, šetrila sa, kým títo dvaja vypadnú, ale oni sa ešte nechystali.

„Ehm,“ odkašľal si Krauz. „Tak vy ste spod Nového mosta išli taxíkom.“

„No.“

„Akým? Aká firma?“

„To neviem, to som si nevšimol.“

„Aký typ auta?“

„Neviem, bolo ešte šero.“

„Všimli ste si v interiéri taxíka niečo zvláštne? Nejaké nálepky alebo talizman?“

„Nie, obyčajný taxík.“

„Poznáte taxikára?“

„Nie, nikdy predtým som ho nevidel.“

„Dobre,“ prikývol Krauz. „Použila vašu toaletu, na schodoch sa potkla a rozbila si nos.“

„Áno.“

„Krvácala.“

„No.“

„Silno?“

„Dosť silno.“

„Aj niečo zašpinila?“

„No... schody a pár kvapiek aj na parkety.“

„Všimol som si, že v predsieni pred schodmi máte parkety tmavšie. Až po dvere. Asi tam chýba koberec, nie?“

„No... taký behúň, tiež ho zakrvácala, ale bol už starý, tak som ho vyhodil. Neoplatilo sa dávať ho do čistiarne.“

Ani jednému z detektívov neušlo, že manželka zaťala prsty do tapacírovaných operadiel. Buď jej povedal niečo iné, alebo jej prišlo ľúto za obľúbeným kobercom.

„Ošetrili ste ju.“

„Áno.“

„Pritom ste sa aj vy zašpinili od krvi?“

„Áno, trochu nohavice, ale už sme odvtedy prali.“

To im vôbec neprekážalo – ten chlapík evidentne netušil, čo všetko dokážu kúzelníci v ich kriminalistickom laboratóriu.

„Potom ste ju odprevadili von.“

„No.“

„Odišla peši.“

„No.“

„Ale veď mala nepohodlné štekle.“

„No, ale chcela sa prejsť aj tak,“ nezaváhal s odpoveďou.

„Koľko mohlo byť hodín?“

„No to už bolo málo po šiestej, možno štvrť na sedem. O siedmej mala to stretnutie.“

„Na hodinky ste sa nepozreli? Iba odhadujete?“

„Iba odhadujem, lebo viac sa určite nezdržala.“

Chvíľu si ho premeriavali, či to myslí vážne. Manželka si zas premeriavala ich, či to myslia vážne, a či už nevypadnú.

„Ja viem, znie to naozaj neuveriteľne, zvlášť v tých súvislostiach, ktoré potom nastali, ale...“ urobil dramatickú pauzu a víťazoslávne sa na nich usmial. Mohli pokojne zhasnúť, jeho úsmev by prežiaril aj telocvičňu, nielen obývačku. „... ale ja mám svedka, čo to všetko videl.“

Detektívi mali sto chutí sa rozosmiať, no ovládli sa.

„Svedka?“

„Videla ma svokra...“

Manželka to už nevydržala a musela sa ozvať.

„Mama? Ona bola pri tom?“

„Nie, ale videla nás vonku, ako som ju odprevádzal. Vyšla na balkón, prehodila si cez zábradlie paplón a kývli sme si na pozdrav. Videla ju a aj sa ma pýtala, kto to bol, tak som jej to povedal. Môžem ju zavolať, ak chcete.“

Chceli a celkom im jeho ponuka prišla vhod – aspoň si nemusia zbytočne lámať hlavu, ako ju vypočuť, či ju zajtra previezť k nim alebo sem poslať inú dvojicu, alebo si ju odchytiť v práci... ak ešte robí.

Nevill svižne vstal a odišiel po svokru.

„Prepáčte,“ využil jeho neprítomnosť Chosé, „ale vy o tom neviete? Vy ste neboli doma?“

„Bola som týždeň na dovolenke v Taliansku aj s deckami a so sesternicou. Last minute mimo sezóny za pár šupov. Včera poobede niečo po tretej sme sa vrátili na Schwechat, Nevill bol po nás autom.“

Tým sa vysvetlili jej reakcie a zúrivá nálada.

„Akým autom? Veď ho máte v oprave! Telefonoval vám.“

„Včera mal požičanú nejakú hondu, také malé autíčko, dnes ho vrátil a ráno bol po naše, už je opravené.“

„Kde chodí do servisu?“

„Autoservis Zelený v Prievoze.“

„Ďakujeme, poznáme to tam, a ešte...“

Nevill sa vrátil a za ním sa dopotácala svokra.

„Prosím ťa, mama! Ten pohárik si si nemohla nechať v izbe?“

„Á čo? Nech vidia, ja sa nehanbím.“

Nevill jej pomohol sadnúť si, a dobre urobil.

„Nebudeme vás dlho zdržiavať, pani, iba sa spýtame, či ste videli Nevilla, ako vyprevádza z vášho domu nejakú slečnu.“

„Videla.“

„Kedy to bolo?“

„V nedeľu skoro ráno,“ zareagovala pohotovo a výdatne si odpila. „Vám neponúkli?“ zodvihla pohár do výšky očí.

„Ponúkli, ďakujeme. Koľko bolo hodín?“

„Niečo po šiestej, asi štvrť na sedem. O šiestej vstávam, kým som sa opláchla a vyniesla paplón na balkón, mohla ubehnúť tak štvrťhodinka.“

„Spoznali ste tú slečnu?“

„Nikdy som ju nevidela.“

„Čo bolo na nej čudné?“

„Nič.“

„Išla sama? Nikto ju neodprevádzal?“

„Nie, nikto.“

„Vy ste boli celú noc doma sama?“

„Bola.“

„A nič ste nepočuli, nič sa nedialo?“

„Nie, nič, viete, ja keď si jeb... dám šlaftrunok, tak spím ako zabitá.“

„Ako zabitá, hovoríte,“ zopakoval zamyslene Chosé. „A v nedeľu doobeda sa robilo veľké upratovanie, však?“

„Ja nie, ja som už na dôchodku, ale zaťko vygruntoval celý byt, ako sa patrí,“ uškrnula sa na zaťka a uznanlivo mu poklepkala po ruke, ktorou ju stále podopieral. „Šikovný chlapčisko!“

Aj oni si to mysleli.

Veľa otázok už nemali, improvizovaný výsluch do trojky sa dá robiť, iba pokiaľ všetci traja hovoria pravdu, alebo rovnako klamú, no keď treba odstraňovať rozpory vo výpovediach, musia byť izolovaní, preto sa slušne poďakovali a chystali sa na odchod.

„V nedeľu ste boli doma?“ využil ešte posledné chvíle Krauz.

„Bol, ale večer som išiel von, stretol som Martinu a Dušana a dozvedel som sa, že ju hľadajú. Aj ja som pomáhal hľadať a prešiel som pár barov.“

„Iba ich?“

„Aj Martina, Barborkinho švagra. Chcel vedieť, čo sa dialo na diskotéke a kam išla.“

„Jemu ste povedali ktorú verziu?“

„Tú, že z lode išla rovno na Patrónku. Nechcel som ho zbytočne znervózniť.“

„To chápem,“ uznal Krauz. „A v noci na pondelok?“

„Celú noc som spal doma, veď na druhý deň som mal ísť na letisko po manželku.“

Logické, tomu sa dalo veriť.

Pri schodoch v predsieni sa zastavili. Drevené lakované schodisko bolo naozaj dosť strmé.

„Toto sú tie schody, na ktorých sa pošmykla?“ chcel vedieť Chosé.

„Áno.“

Chosé stúpil na prvý schod, aby si ich odskúšal, ale bol taký nešikovný, že sa pošmykol, a aký bol dlhý, tak sa na ne vyvalil. Našťastie smerom hore, a nie ako Barborka, takže nielenže si nerozbil nos, ale ani si len koleno neudrel. Nevill k nemu pohotovo priskočil a pomáhal mu vstať. Záchranár Nevill mal v poskytovaní prvej pomoci prax.

„Ešte niečo,“ otočil sa Krauz vo dverách. „Pani svokra, a vy kedy dostávate dôchodok?“

„Ja?“ zamávala pohárikom. „Šiesteho, nie?“

„To bude o dva týždne, však?“

„Tak nejako. Tie svine to posielajú, ako sa im zachce.“

„Alebo v piatok? To bude zajtra? Či...“

„Tuším zajtra, viem ja? Mne sa o to stará dcéra.“

„Tak vám teda pekne ďakujeme a dovidenia.“

Ruky si nepodali, nebolo komu.

K autu kráčali ticho, so sklonenými hlavami. Pri otváraní dverí sa obzreli, či ich ešte odprevádzajú, ale priečelie už zívalo prázdnotou.

„Teraz by som chcel mať u nich v kuchyni skrytý mikrofón,“ vzdychol si Krauz.

„Ti poviem, ten si užije.“

„A možno ani nie.“

„Ty myslíš, že v tom idú všetci spolu?“

„Ešte neviem, ale chvíľami som mal pocit, že si z nás na striedačku strieľajú a z kuchyne vybehne Mayor s chalanmi a rozrehocú sa, že skrytá kamera.“

Krauz naštartoval a pomaly sa pohol.

„Vieš čo, mne sa už nechce vracať hore. Mali by sme si sadnúť, dať hlavy dokopy a premyslieť si zajtrajšok.“

„Tak vieš čo, zavolám hore Šaňovi, že máme robotu, nech nás nečakajú, a zájdeme k Jumbovi, tam sa mi, neviem prečo, premýšľa najlepšie,“ ponúkol sa Chosé.

Krauz ani chvíľu nezaváhal, prikývol a zaradil štvrtý rýchlostný stupeň.

42

Ani Burger s Hanzelom nelenili. Tiež ignorovali koniec pracovného času a ešte začerstva sa vybrali za záhradníkom. Sotva im otvoril, bolo im jasné, že ho podozrievali zbytočne. Pán Kolesár sa podistým vyučil remeslu na dvore Márie Terézie a v záhradke pani Grmannovej už len dožíval jar svojho života, lebo jeseň a zimu už mal dávno za sebou.

K Valike na dvor to mal cez pol mesta, býval na prízemí uprostred sídliska, ale nepoddal sa betónovej šedi a bojoval s ňou nerovný boj.

„To pod vaším balkónom a okolo baraka je vaša robota?“

„Moja.“

„Šťastní nájomníci, čo majú takého starostlivého suseda, ako ste vy,“ pochválil ho Hanzel, lebo si všimol malé arborétum.

„Čerta šťastní, skôr nevďační. Jeden mi hádže ohorky z balkóna rovno medzi ruže, keď zakvitne orgován, očešú ho, kým sa vrátim z obchodu, a o psoch a mojom anglickom trávniku vám radšej ani nebudem hovoriť. Niekedy mám pocit, že sa na ňom páči aj ich majiteľom, také kusy tam nachádzam.“

„To viete, takí sú ľudia. Ale prišli sme za vami pre niečo iné. Chceme sa spýtať na pani Grmannovú.“

„Na pani Valiku? Stalo sa niečo?“

„Nie.“

„Keď ste od polície...“

„To sme, ale nič sa nestalo. Vyšetrujeme jedno veľké čierne auto a pán Grmann má presne také, tak obchádzame ľudí a vypytujeme sa.“

„Tomu sa ja nerozumiem, vy musíte vedieť, ale nedbám, pýtajte sa, chlapci.“

Burgerovi bol hneď sympatickejší. Už dávno nestretol človeka, čo by mu smelo mohol povedať chlapec. Usmial sa a cítil sa na dvadsať.

„Vlastne o tom aute sme sa už čo-to dozvedeli od suseda...“

„Pán doktor?“

„... doktora, ako hovoríte, ale ide nám o Valiku. Zápasí s vážnou chorobou.“

„Je to tragédia. Taká čulá, srdečná žena, a takto dopadla.“

„A čo sa jej to vlastne všetko stalo?“

„No to máte tak... a trochu červeného si so mnou nedáte?“

Dali si. Dedko bol rád, že má konečne spoločnosť, ako by ho mohli odmietnuť.

„No to máte tak, poslala Valiku do školy až hen do samej Viedne...“

„To ako dcérku.“

„... do Viedne... no malú Valiku hovorím, a ja som jej hneď povedal, že nerobí dobre, jój, nedobre, veru. Poslať mladé dievča z domu do sveta, to nikdy nerobí dobrotu, ale mňa tam nikto nepočúva. Spočiatku študovala, všetko bolo v poriadku, Valika, to ako mamka, za ňou chodila a kontrolovala ju, až sa sčuchla s jej učiteľom, s tým Grmannom.“

„On je učiteľ mladej Valiky?“ neskrývali prekvapenie.

„Je. Teda bol.“

„Akože bol, veď ešte žije, nie?“

„Žije, ale ona už neštuduje. Keď sa dozvedela, že mamka sa ide vydávať a za koho, rozhodla sa protestovať. Musíte pochopiť, žili spolu celý čas samy dve, odkedy ich otec opustil, a stačili si celý život, myslela si, že to tak ostane naveky. Nevedela sa zmieriť s tým, že do ich života by mohol vstúpiť niekto cudzí. Nechcela to tak, mala na život iný názor, a v tom čase sa strašne hádali. Všetko som počul až von do záhrady.“

„Takže zo školy odišla. Na protest.“

„Keby len. Aj ona si našla muža.“

„A priviedla si ho domov!“

„Nie, pán policajt, mala to inak premyslené. Odišla zo školy a domov sa už nevrátila, iba jej poslala fotokópiu policajného výsluchu pri jej prvom zatknutí. A potom desiatu a aj dvadsiatu, aby ju týrala. Ten chalan, čo si ho našla, je nejaký uličný grázel, feťák, a aby sa matke pomstila, klesla na jeho úroveň. Vykašlala sa na talent, na vzdelanie, na život v prepychu a stala sa z nej povaľačka.“

„Poznáte jeho meno?“

„Valika o ňom nikdy nehovorila, ani netuším, kto to je a ako vyzerá. Doma sa o ňom a o dcére nesmelo nikdy hovoriť. Potom prišiel ďalší úder, možno ešte horší, alebo aspoň takisto tragický, našli jej raka. Čo sa s ňou dialo, vám nemôžem rozprávať...“ rozochveli sa mu pery. „Nemôžem...“

„Tak dobre, netrápte sa, pán Kolesár. Len ten koniec keby ste nám dopovedali,“ zaprosil Hanzel.

„No žila striedavo vo Viedni a striedavo tu. Ja som sa jej staral o dom a záhradu. Vždy mi zavolala, keď mala prísť, aj keď odchádzala. V poslednom čase už bola viac tam, lebo tu sa nemal o ňu kto postarať. Brala veľmi silné lieky, ale aj tak trpela ako kôň, no bojovala, stále sa snažila žiť normálne. Aby zmiernila kruté zmeny na tele, chodila do nejakého salónu krásy u nás na sídlisku, kúpila si huňatú čiernu parochňu, dala si operovať viečka, ale príroda sa nedá oklamať, rak pomaly postupoval. Navyše tie oči sa jej zapálili, nosila veľké okuliare a vyzerala ako mucha. Ako veľká vychudnutá mucha, no hrozný pohľad! V nedeľu mi volala, aby som prišiel. Dala mi kľúče a povedala, že odchádza do nemocnice, vraj už nadobro. Pochopil som...“ znova sa mu rozochveli pery, „pochopil. Rozlúčili sme sa, ako sa lúči otec s dcérou, ktorú už nikdy neuvidí.“

„Pán Grmann ju včera odviezol do nemocnice.“

„Včera? V pondelok? Mne povedala, že po ňu príde poobede, teda v nedeľu poobede,“ prekvapil sa dedko. „No, asi si to rozmyslela a ešte aspoň jednu noc chcela stráviť doma,“ sám si odpovedal.

„Odviezol ju do nemocnice.“

„Tak je.“

„Viete do ktorej?“

„Dala mi to na písme, počkajte...“

Priniesol im list. Odpísali si názov nemocnice. Allgemeines Krankenhaus . Pod tým bola adresa a celkom dolu meno.

„Kto je doktor Bauer? Jej ošetrujúci lekár?“

„Nie, to je rodinný právnik. Vysvetlila mi, že na mňa myslela v závete, a tento pán doktor si ma zavolá a budem dediť, ale uznajte sami, čo už len ja s dedičstvom, načo sú mne peniaze?“

To naozaj nevedeli, oni také problémy nemali, ale mohli si s ním štrngnúť a slušne poďakovať.

Cítili, že deduško im otvoril oči, a ak nie obe, tak jedno určite.

43

Na stredu sa všetci tešili – dúfali, že sa niečo stane, lebo smer mali dobrý, tempo vynikajúce a náskok medzi nimi a páchateľom sa zmenšoval.

Utorňajšie výsluchy sa skončili až neskoro v noci a chlapci sa už nevideli, preto mal každý snahu poinformovať a pochváliť sa.

„Ten debil Dušan sa hral na hrdinu len preto, lebo vykefoval prostitútku,“ začal Kuky a všetci v šéfovej kancelárii stíchli a pozorne počúvali. „Bál sa alebo sa hanbil priznať, že strávil noc u prostitútky, tak zatĺkal pod čiernu zem. Ani sme to z neho nevypáčili, museli sme priviezť kamaráta Petra a ten zaspieval okamžite. Keď sa Dušan pohádal s Barborkou, ani mu nenapadlo hľadať ju na lodi, normálne chlapsky sa s Peťom ožrali a zbalili dve miestne ludry. Zobudil sa v nedeľu ráno o siedmej v cudzej posteli a utekal domov, preto má cviknutý príchod nula sedem štyridsaťosem. Čip v ich zámke je, samozrejme, v poriadku, žiadna porucha, ako nám tvrdil. Až pod sprchou si všimol, ako ho doškriabala. O nula deväť štyridsaťdva odišiel z domu a začal zháňať Barborku, aby jej pomohol so sťahovaním, ale nenašiel ju. Potom sa stretol s Martinou v bufete pri internátoch, ďalej to už viete. Noc z nedele na pondelok strávil s Martinou. Dúfal, že ak sa Barborka objaví, tak sa o jeho úletoch nedozvie, a rozhodol sa zatĺkať pred všetkými. Peter nám to rozpovedal pekne krok za krokom a Dušan sa priznal, až keď sme mu to vmietli do tváre. Hrdina. Tie dve prostitútky ešte preveríme, vraj ich v Primi každý pozná, ale podľa mňa Dušan má alibi aj na noc zo soboty na nedeľu, aj na celú nedeľu, aj na noc z nedele na pondelok. Môžeme ho konečne škrtnúť.“

„Perfektné, výborne!“ pochválil ho Mayor a Váňa vážne pokýval hlavou. Bol si vedomý, že pochvala patrila jemu a Kuky mu iba pomáhal.

„Ja som toho taxikára nenašla,“ priznala sa Petra a všetky pohľady sa preniesli z Kukyho na oveľa krajší objekt. „Tých prvých dvoch áno, ale toho tretieho, čo ich mal viezť k Nevillovi domov, som nenašla. Mám kamarátku na dispečingu v Lolo Taxi a sľúbila mi pomoc. Obvolala všetky firmy, rozhlásila to medzi všetkými taxikármi, nikto nezabral. Chalani tvrdia, že to asi nebol nikto z registrovaných. Čiernych taxikárov máme plné mesto, takže ak sa aj dozvie, že ho hľadáme, bude sa báť prihlásiť.“

„To je tá najhoršia kombinácia, aká mohla nastať, obávali sme sa toho,“ súhlasil Krauz. Aj oni už mysleli na čierneho taxikára. „Napriek tomu by to bol kľúčový svedok a veľmi by nám pomohol, no to by sme už mali asi naozaj veľmi ľahké.“

„Ale našla som niečo iné...“ zašvitorila skromne Petra. „Dala som kolegom z ekonomickej kriminálky preveriť Nevillovu bankomatovú kartu.“

Petra na chvíľu stíchla a vychutnávala si ich.

Chosé sa k nej nahol a nežne ju objal okolo pása.

„Na nich sa vykašli, ale mne by si mohla... iba tak tichučko do uška, pošepky... šu-šu-šu... čo ty na to, srdiečko?“

„Z pozície vedúceho oddelenia vrážd musím zakročiť, a hoci nerád, musím prekaziť toto sľubne sa vyvíjajúce sexuálne harašenie na pracovisku. V mene zákona, rozíďte sa... vy dvaja!“ zahučal Mayor, ale hral s nimi ďalej. „Čo keby sa Petra chcela sťažovať?“

Petra sa tesnejšie privinula k Chosému a zažmurkala ako barbina.

„Budem, šéfe, budem sa sťažovať, ale až po tom...“

„Mňa nezaujíma po čom, mňa zaujíma bankomatová karta!“

„A práve tú som našla,“ a odsotila Chosého, lebo jeho ruka-šmátralka začala vzniknutú situáciu nebezpečne zneužívať. „Bankomatová karta bola použitá v pondelok ráno o nula dve desať na benzínovom čerpadle v Sekulách. Tankoval dvadsať litrov.“

V kancelárii to zahučalo.

„A máme ho, hajzla!“ Krauz tresol dlaňami po stole a hodil sa na operadlo. „Nám klamal, že spal doma a celú noc nikde nebol, lebo musel ísť po manželku na letisko. Zase klamal, stále klame, pes jeden!“

„Klame, jak když tiskne, ako hovoria naši bratia Česi!“

„Klame ako tlačiareň!“

„Ako čiernobiela tlačiareň!“

„Skôr farebná...“

Chlapi sa predbiehali v prirovnaniach.

„Prosím vás, bez toho rasistického podtónu,“ žobronil Mayor. „A tebe udeľujem pochvalu pred nastúpenou rotou, pani kolegyňa!“

„Za to si nič nekúpiš, ale ja ti dám pusinku na líčko,“ nahol sa k nej Chosé a pobozkal ju.

„A za to si už čo kúpim?“

„Tiež nič, ale je to príjemnejšie.“

Slova sa ujal kolega z mravnostnej kriminality, ktorého jazykové znalosti predurčili na výsluch Davida.

„Ja som vypočul toho Íra...“

„A čo? Ako mu ide angličtina?“ zaujímal sa Mayor.

„V pohode, skoro nič z nej nezabudol.“ V kancelárii zavládla uvoľnená nálada. „Spísal som z výsluchu zápis, v podstate opisuje všetko tak, ako tu už odznelo. Ráno o piatej mu Martina zdrhla taxíkom domov a on sa s dlhým nosom odporúčal do perín. Čo sa dialo na lodi potom, nevie. Kým boli na diskotéke, nič zvláštne sa nestalo a dievčatá nikto neobťažoval. Viac nám asi nepomôže.“

Kolega podal Krauzovi správu a ten ju bez čítania založil do fascikla pred sebou.

„Pre všetkých,“ upozornil Krauz, „berte si z kolegu z mravnostnej príklad! Večer ukončí výsluch a ráno príde na rozdelenie so spracovanou správou. Toto keby som vás naučil, to by bolo terno! Prosím vás, v priebehu dneška láskavo dopíšte hlásenia a prineste mi ich, nech máme spis kompletný, keby sa zaujímal vyšetrovateľ. A ty nám povedz iba to, čo tu ešte nezaznelo, niečo zvláštne.“

„Pýtal som sa ho na Nevilla, aby mi ho charakterizoval. Povedal mi, že je o ňom všeobecne známe, že je na baby, a skoro z každej diskotéky s nejakou odchádzal. Párkrát boli aj spolu – aj v jednej hotelovej izbe. Potvrdil, že má nenormálne veľkú výbavu. Drogy nebral pravidelne a nič extra tvrdé, občas nejaká pokrkvaná cigaretka, občas lajnička koksu, občas nejaká pilulka, aby sa ľahšie tancovalo. Vlastné zdroje nemal, vždy kupoval príležitostne od biletárov alebo diskotékových dílerov. Inak nič zvláštne, agresívny nebol, nikdy ho nevidel hádať sa alebo biť sa, rád sa bavil. Niečo však spomenul, čo ma upútalo. Stretli sa v nedeľu večer v meste, Nevill ho viezol domov a mal nové auto. David sa ho pýtal, čo to má, a vysvetlil mu, že to nie je jeho, že ho má požičané od nejakej Alenky, čo robí v požičovni áut. V zázname nájdete jej celé meno a kde robí. Nevill mu povedal, že svoje má v servise a súrne potrebuje auto, tak si od nej požičal. Neviem, či je to dôležité...“

„A ako!“ skočil mu do reči Krauz. „Ešte niečo?“

„Ani nie, ostatné je v správe.“

„Ďakujeme ti, perfektná robota. Ešte niekto niečo? Nikto nič? Tak na záver sa pochválime my dvaja...“

„Ešte moment,“ zastavil ho Mayor. „Spomínal si spis, že ho chceš mať komplet, keby sa zaujímal vyšetrovateľ, a to mi pripomenulo, že na porade u riaditeľa sa preberala vzniknutá situácia. Maďari sa už ozvali a chcú požiadať o medzinárodnú pomoc oficiálne, a tak riaditeľ vyšetrovačky už do prípadu pridelil vyšetrovateľa. Zatiaľ neoficiálne, ale aby už mal prehľad, keď príde spis z Maďarska. Počkaj chvíľu, zavolám ho, nech si to vypočuje aj on.“

Počkali, kým prišiel vyšetrovateľ. Kým čakali, Chosé sa snažil dať Petre pusu aj na druhé líčko a odôvodňoval to veľmi logicky, vraj aby nekrívala, a ostatní živo debatovali. Všetkých sa zmocnila lovecká vášeň, všetci boli nadržaní, lebo tušili, že dnes si zapoľujú na vraha, a občas sa stávalo, že v takéto dni, keď išli do finále, prišli aj kolegovia z maródky alebo z dovolenky, len aby neboli ukrátení o fantastickú atmosféru lovu. Ich pocity sa dali prirovnať pocitom poľovníka, čo strávil niekoľko týždňov vysedávaním v posede, a odrazu mu na lúčku vyjde šestnástorák, otočí sa bokom a kopýtkom si ukáže, kam to chce.

Vyšetrovateľ sa s nimi pozdravil a sadol si skromne do kúta. Preložil si nohy a pripravil si zošit na poznámky.

Krauz im rozpovedal príbeh Nevilla, vylepšený o včerajšie novinky. Počúvali a fajčili.

„Keď sme odchádzali, tak som sa na schodoch akože pošmykol aj ja,“ doplnil Chosé. „Chcel som si zblízka prezrieť stenu za schodmi – úplne dolu pod druhým schodom je na stene krv. Ale nie kvapky, aké padajú z nosa, ale mazanec.“

„A pri dverách som sa svokry spýtal na penziu, je úplne dezorientovaná, ani netušila, kedy jej príde, a ani nevedela, aký bol včera deň, ale že videla odchádzajúce dievča, a bolo to presne v nedeľu ráno o štvrť na sedem, to si pamätá presne. Veľmi nepresvedčivý svedok na potvrdenie alibi.“

Vyšetrovateľ dopísal a pokojne čakal, čo bude.

„Je to jasné,“ skonštatoval Kuky za všetkých. „Ideme poňho a podebatujeme trochu na inej úrovni. O hodinu môžete strieľať prvé šampanské!“

Tým bolo povedané všetko. Aspoň za detektívov určite. Teraz prišla na rad vyšetrovačka.

„S tým šampanským súhlasím, pridám sa tiež,“ začal pomaly vyšetrovateľ, „ale ísť poňho nemôžete.“

Krauz položil ceruzku a pohodlne sa oprel. Už tušil, čo príde.

„Nemôžete, lebo nemáte žiadny prípad. Z právneho hľadiska sa príslušnosť posudzuje podľa toho, kde sa skutok stal, ak nie je jasné kde, tak podľa toho, kde vyšiel najavo. My nevieme, kde sa skutok stal, a najavo vyšiel v Maďarsku. Maďarsko je suverénny štát s vlastnou políciou a my nemôžeme začať vyšetrovať prípad cudzieho štátu a cudzej polície. Na to sú medzinárodné dohody.“

Viacerí sa pohodlne opreli. Vyšetrovateľ čakal otázky, ale chlapci si iba znechutene prezerali špinu za nechtami a čakali.

„No vážne. My sa môžeme zapojiť až vtedy, keď Maďari požiadajú o medzinárodnú právnu pomoc.“

„Je deväť, tak nech ťa do desiatej požiadajú a o jedenástej ideme poňho,“ navrhol ktosi, ale nie preto, že by bol právnický analfabet, jednoducho už si začali robiť srandu.

„To bude trochu zložitejšie. Maďarský vyšetrovateľ bude musieť skompletizovať spis a zaslať ho na maďarskú prokuratúru, tam ho vyhodnotia a zašlú na generálnu prokuratúru, tam ho naštudujú, vyhodnotia, a ak zistia, že podmienky zodpovedajú medzinárodnej právnej pomoci, oslovia slovenskú generálnu prokuratúru a spis im zašlú. Tam spis dajú prekladateľovi, počkajú, kým ho preloží, potom ho naštudujú a rozhodnú, ktorej krajskej prokuratúre ho postúpia. Na krajskej prokuratúre spis naštudujú a rozhodnú, ktorá zložka polície bude pokračovať vo vyšetrovaní, až potom sa spis dostane na stôl vyšetrovateľovi, teda mne.“

„Ja som zostarol, len kým si nám to vysvetlil. Kým sa to podľa tvojho scenára aj uskutoční, už budeme všetci v penzii,“ posťažoval sa Kuky.

„V penzii nie, ale nejaký ten piatok to bude trvať,“ súhlasil vyšetrovateľ.

„No dobre,“ zasiahol Krauz, lebo sa mu nechcelo prekárať a dohadovať, „vypočuli sme si slovo vyšetrovateľa, chvála tebe, Kriste, ale nám tam pod schodmi schne krv a všetci domáci sa ju snažia poumývať, vyprať šaty a posteľnú bielizeň a bohvie, čo ešte tam práve robia. Musí existovať aj iný spôsob, ako sa k nim dostať.“

„O polnoci s hasákom v ruke cez pivničné okienko, ale upozorňujem vás, že akýkoľvek dôkaz získaný takouto cestou a v čase mimo medzinárodnej pomoci je právne irelevantný, po slovensky...“

„Aj my vieme po slovensky, dokonca aj iné, napríklad jebem aj také zákony!“ rozohnil sa Krauz. „Niekto umučil a zabil vysokoškoláčku, mladé pekné dievčatko, jej rodina a kamaráti čakajú, že tú sviňu chytíme a posadíme za mreže, a my tu namiesto toho budeme týždne vysedávať a čakať na nejaký maďarský spis?“

„Je mi ľúto, ale budeme.“

„Na to sa ti zvysoka, že ti je ľúto, pán vyšetrovateľ! Hľadaj nejaké iné riešenie!“

„Iné riešenie nepoznám, Riško.“

„Tak ho zbalíme iba tak, akože sa ideme iba porozprávať, a on sa náhodou prizná, potom by si ho už mohol vypočuť a strčiť do cely?“

„Nemáte ho prečo zbaliť iba tak, bude to protizákonné, a ak sa bude sťažovať, čo sa bude, lebo má tatka diplomata a nie je hlúpy, tak všetci uletíte. Okrem toho prvýkrát prišiel dobrovoľne a všetko vysvetlil. Videl ju, bol s ňou, prišla k nemu domov, vyšťala sa, šmykla sa, rozbila si nos a odišla na stretnutie. A, samozrejme, všetko sa stalo v nedeľu ráno. Keby sa aj našla nejaká jej krv, bude tvrdiť, že jej tiekla z nosa, a ak ho budeme tlačiť na čas vraždy, tak nám bude tvrdiť, že má svedka, čo ju videl v nedeľu ráno z jeho domu odchádzať, ale čas smrti je určený na pondelok ráno, tak kde bola celú nedeľu? Hádam nechcete prokurátorovi tvrdiť, že ju mal celú nedeľu v spálni a hrali sa na otecka a na mamičku? Vedľa v izbe má svokru a celú nedeľu má v posteli frajerku?“

Všetci museli uznať, že vyšetrovateľ má pravdu.

„No vidíš,“ nedal sa Krauz, „a práve všetky tieto detailné nezrovnalosti potrebujeme odstrániť, ale bez obhliadky domu a krížového výsluchu podozrivého to nedokážeme.“

„Ja viem, a pretože tento spis dostanem ja, tak by som bol naozaj veľmi rád, keby sa odstránili čo najskôr, ale neviem nájsť riešenie. Chceli ste počuť právny výklad, ten som vám povedal. Môj osobný názor je, že každý stratený deň nás môže sakramentsky mrzieť, ale zákon je zákon.“

„Tak aspoň tú svokru, veď tá klame ešte viac ako on!“

„Môže, veď nevypovedá do zápisnice. Nemôžem ju obviniť z krivej výpovede, nebola poučená ako svedok. Môže si vymýšľať, koľko chce, a potom to všetko odvolať, a nič jej nemôžeme urobiť, pokiaľ to nebude na papieri a nepodpíše to, ale to nemôžeme spraviť, lebo nemáme zákonný dôvod na jej výsluch ako svedka... už chápete?“

„Teraz je mi to už úplne jasné,“ prikývol Váňa a všetci boli šťastní, že aspoň jeden pochopil.

„Tak naňho aspoň nasaďme sledovačku, aby nám niekam nezdrhol!“

„Nemôžeme, nemáme spis, nemáme prípad, nemáme protokolárne číslo, pod ktoré by sme ten úkon zaradili.“

Detektívi hľadali pomoc u šéfa. Podpichovali ho smutnými pohľadmi, ale ani Mayor si nevedel rady.

„A tým považujem dnešnú schôdzu za ukončenú!“ zahulákal Krauz a zavrel spis. Ceruzku položil na obal, ale dostal nápad a ešte si ju vzal.

Na obal nakreslil veľký kríž.

„Amen! Vrahovia všetkých krajín, spojte sa! A príďte k nám, tu môžete vraždiť, znásilňovať, zabíjať a škrtiť, a nikto vám nič nespraví, lebo zákon je zákon a je viac ako zdravý rozum!“ A namrzene odhodil ceruzku cez celý stôl.

Nikomu sa to nepáčilo, nielen Krauzovi, ale proti zákonu ísť nemohli. Dobre vedeli, že vyšetrovateľ má pravdu.

44

Všetci sa rozišli, len dvaja najstarší ostali pokojne sedieť. Burger a Hanzel boli celý čas ticho – jednak to nebol ich prípad, jednak ich boj s veternými mlynmi prestal baviť už dávno, oveľa skôr, než Krauzovi dali odznak.

„A vy dvaja?“ prekvapene sa spýtal Mayor.

„My by sme chceli s tebou...“

„Aha! Vy nie ste z ich partie, vy ste samostatná jednotka. Tak počúvam. Čo je s tým deckom?“

Povedali mu, čo sa dozvedeli od stomatochirurga a záhradníka. A vysvetlili mu aj svoj plán. Mayor si ich trpezlivo vypočul a na záver mu prekvapene vyskočilo obočie.

„Šani, ja viem, čo chceš povedať, ale my tam ísť musíme. Ak je pravda to, čo si myslíme, tak musíme, a musí nám ju potvrdiť ona, jedine ona, nikto iný. Veľa času nemáme, ona zomiera.“

„Takže... vy by ste chceli ísť do Viedne, čo?“

„Chceli. Teda... musíme!“

„Podebatujem o tom s riaditeľom, nejaké riešenie nájdeme.“

Nebolo to presne to, čo chceli. Obávali sa, že splnenie takéhoto sľubu by mohlo trvať aj týždne – presne ako Krauzovi, aj im išlo o každý deň.

V kancelárii stoštyridsaťjeden bolo veselo, ale iba v teráriu. Škrečkovia sa naháňali, bezstarostne šantili a veselo pišťali, inak atmosféra zhustla.

„Nemienim nič komentovať,“ začal Krauz rezignovane. „Robte si, čo chcete, a nečumte na mňa! Ja už žiadne úlohy pre vás nemám. My s Chosém zabehneme do tej autopožičovne.“

Ako povedali, tak aj urobili. Ani v autopožičovni im šťastie nežičilo.

„Alenka? Tá má dovolenku. Kúpe sa pri Jadrane, vráti sa až v pondelok.“

Keby na tom záležalo, Alenku by našli aj na pláži pri Jadrane a dostali by ju domov hoci aj násilím, ale nebolo treba, lebo na pár dňoch naozaj nezáležalo. Podľa odhadu vyšetrovateľa mali čas celé týždne, tak do pondelka sa svet nezblázni.

Slušne poďakovali a zašli k Jumbovi na pivo.

„Chláápci moji milení,“ privítal ich Jumbo, „šak ste tu boli včera do polnoci a dnes ráno zase? Čo ste si tu volačo zabudli? Alebo vám tak zachutilo naše chladzené?“

„Daj dve malé a nekecaj!“

„A boha! Včera huby vyškerené, úsmevy od ucha k oku, a dneska jakí nasratí!! Čo sa vám porobilo, chlapci moji milení?“

Dali si malé chladené a posťažovali sa. Jumbo bol ten najpozornejší poslucháč, akého v krčme mohli zohnať. Kým rozprávali, ani nedýchal. Rozprávali dlho, nemali sa kam ponáhľať, veď mali času celé týždne.

„No môžem sa na to... viete čo! Ak toto má byť spravedlnosť svetská, tak amen dolores,“ skomentoval priebeh vyšetrovania naslovovzatý odborník. „Tak víte čo? Aby ste nepovedali, že sa proci vám otrčil celý svet chrbtem, tak jednu rundu na mna. Alenkáá... štyri vodky, dve pivá a dva deci bechera!“

„Ale my sme len dvaja...“

„To nevadzí, ja som mal z matiky dycky štyrku...“

45

Vyšetrovateľov odhad bol zlý. Maďarskí kolegovia dokázali nemožné. Za tri dni skompletizovali spis, odniesli ho na prokuratúru a prejavili niečo, s čím sa Krauz na polícii stretol iba zriedka – vlastnú iniciatívu. Všetkým zainteresovaným vysvetlili závažnosť prípadu, oslovili vplyvných ľudí na najvyšších miestach a vo štvrtok putoval spis z generálnej prokuratúry na Slovensko. Ešte aj zariadili zvláštneho kuriéra, aby sa nezdržiavali služobnou poštou.

Keď Feri vo štvrtok ráno priviezol maďarských kolegov na oddelenie, nikto neveril vlastným očiam. Maďari sa vyškierali a nešetrili slovami vďaky za spoluprácu pri pátraní po totožnosti neznámej mŕtvoly. Aj baracku priniesli, aby bolo jasné, že s tým felvidékom to myslia vážne iba ich politici, ale oni nás majú radi ako vlastných... No, toto tvrdenie tiež nie je ktoviečo, ale chlapci z oddelenia vrážd nechceli rozdúchavať nacionalistické vášne a prehliadli ho.

Krauz ich tiež prišiel privítať a prehodil slovko-dve, ale mal svoju robotu, tak sa nezdržiaval. Dobre vedel, že ich úsmevy nevyvolávala radosť zo stretnutia so severnými kolegami, ale radosť z toho, že sa konečne zbavili horúceho zemiaka, ktorý s radosťou prehodili cez Dunaj.

Krauz sa ponáhľal za vyšetrovateľom.

„No? Ako to vyzerá teraz? Už máme spis, nie?“

„Výborne! Už je na generálnej prokuratúre.“

„Takže už môžeme?“ prešľapoval netrpezlivo Krauz.

„Už len detail, a ideme na to!“

„Aký detail zase!?“

„Preklad...“

Preložiť spis nie je taká jednoduchá vec, to nemôže robiť hocikto, iba prekladateľ s licenciou.

Tak sa čakalo na preklad. Krauz bubnoval prstami po stole a sledoval škrečky, ako sa naháňajú v pilinách. Aj Chosé ich sledoval z pohodlia svojho kresla. Veď nemohli sedieť každý deň u Jumba.

Burger s Hanzelom mali dnes viac šťastia. Prišli im výsledky z kriminalistických laboratórií.

„Tak tie noviny sú viedenský Kronen Zeitung a sú staré sedem, osem, deväť, desať, jedenásť a dvanásť dní od nálezu dieťaťa,“ čítal Burger, ale jediný, kto ho naozaj počúval, bol Hanzel, ostatní ho počúvali iba na pol ucha.

„Pomôže nám to nejako?“ zaujímal sa Hanzel.

„Zatiaľ neviem, Oto, ale ak sa v našej verzii nemýlime, tak nám to zapadá do mozaiky.“

„To uznávam, tak čítaj ďalej.“

„Škatuľa je stará osem rokov, zistili to podľa kódu na boku. Stopovať ju nemá zmysel, tak dlho si žiadny predajca doklady o predaji neodkladá. Ani na novinách, ani na škatuli nenašli odtlačky prstov. Na škatuli je v rohu mastný fľak od motorového oleja a zvierací moč, asi ju použil nejaký sídliskový pes. Inak nič zvláštne.“

„Vďaka aj za to.“

„Krv na kameni sa zhoduje s porovnávacou vzorkou z dieťaťa, takže nikto iný tam nekrvácal. Kameň je jemnozrnná žula zložená zo živca, kremeňa a sľudy, bežný lomový kameň. Píšu tu aj nejaké chemické zloženie, plagioklas, ortoklas... bla-bla-bla, to nás nemusí tankovať. Toto je dôležité!“ zajasal Burger.

„No!“

„V odobratej vzorke krvi na porovnávanie našli sedatíva, s najväčšou pravdepodobnosťou rohypnol.“

„Ma podrž, kto dáva takému decku rohypnol?“

„Kto chce, aby nevrešťalo, Oto.“

„Môže byť.“

„A jednorazové plienky sú značky Pampers de lux, čo je trieda najvyššej kvality, ale predávajú ich v celej Únii a možno aj na celom svete, takže tiež žiadna poriadna stopa.“

„Ale tá najluxusnejšia trieda nám tiež zapadá do mozaiky,“ doplnil ho Hanzel.

„A úplne posledné konštatovanie... bolo v nej lajno ako z medveďa, aj ho odvážili, kto by neveril...“

Hanzel si neveriaco tľapol dlaňou po čele.

„Kristepane, toľko posraných v jednom prípade som už dávno nezažil... Naposledy, keď som bol s Váňom v dome hrôzy...“

„Vieš čo, daj si pohov,“ osopil sa naňho Váňa, dnes evidentne bez nálady.

Burger sa nahol ku kolegovi a potichu mu pošepol: „Nerýp do nich, nevidíš, akí sú nasraní? Čakajú na preklad...“

Krauz prestal bubnovať a mocne sa chytil hrany stola. Na sánkach mu navreli svaly a iba bezmocne zasyčal.

46

Taký preklad spisu, to nie je len tak hocičo. Prekladateľ im to chcel dať jasne najavo. Vo štvrtok iba začal, v piatok ešte nebol hotový.

„Ja sa na to už nemôžem pozerať!“ zareval zúrivý Krauz. „Chosé, poďme ho aspoň poštengrovať, aby si nemyslel, že sme naňho úplne zabudli!“

Všetci sedeli v kanceláriách a podľa pokynu Mayora čakali na štartovací výstrel od vyšetrovateľa. Krauz a Chosé sa vytratili, zaviezli sa k domu Nevilla.

Po sedemnástom zazvonení si Krauz odpľul a zagánil na zadebnené okná. Unavene sa oprel o betónový stĺpik a zagánil na kolegu.

„Babo, raď, ale nepovedz mi, že sa stalo to, čoho sa najviac bojím.“

„Nepoviem, prídeš na to aj sám.“

Záchrana prišla z vedľajšieho domu. Suseda ich videla cez okno, a keď sa nemali na odchod, vyšla sa spýtať.

„Videla som vás cez okno, tak sa idem spýtať, že koho hľadáte.“

Sympatická staršia pani. Chosé si ju vzal na starosť a úctivo sa jej pozdravil. Prešli po chodníku k ich plotu.

„Nevilla? Toho nenájdete, včera večer odišli, celá rodina.“

„Ako celá rodina?“

„No všetci.“

„Kedy?“

„Večer asi okolo šiestej.“

„Ako?“

„Nasadali do auta a videla som aj kufre, takže asi nadlho.“

„Do svojho auta alebo do taxíka?“

„Do ich auta.“

„Aj deti?“

„Aj deti.“

„Aké to boli kufre? A koľko ich bolo?“

„Videla som dva a boli normálne, no veľké ako kufre.“

„A svokra?“

„Tú som tiež už aspoň dva dni nevidela.“

„Nasadala s nimi?“

„Nie, nasadať som ju nevidela, ale mohla byť už v aute. V každom prípade doma nie je, lebo kým je teplo, stále fajčí na balkóne.“

„Tak vám teda pekne ďakujeme, pani suseda.“

„Nemáte za čo, veľa šťastia.“

„To ste nám mali zaželať pre tromi dňami, ale aj tak ešte raz pekne ďakujeme.“

Sadli si do auta a Krauz naštartoval. Chvíľu sa bezmyšlienkovito pozeral cez predné sklo, potom zaradil prvý stupeň a pomaly sa pohol. Prechádzali úplne prázdnou ulicou a Krauz odrazu dostal nápad. Začal myksľovať volantom sem a tam, až rozhojdal celé auto. Kolesá hvízdali aj pri takejto nízkej rýchlosti, auto kľučkovalo po stredovej čiare a do toho si Krauz bľabotal: „Vŕŕŕ... fŕŕŕ... hŕŕŕ... bzink... vŕŕŕ...“

Chosé sa nahol dopredu a z priečinka spolujazdca vybral mikrofón vysielačky.

„Tu orol, tu orol, súrny prípad! Pošlite mi sanitku z Pezinka, nech berú so sebou aj zvieraciu kazajku...“ Už chcel odložiť mikrofón, ale ešte si na niečo spomenul. „Alebo radšej dve...“

Krauz vyrovnal služobné auto, detektívi si vymenili rýchle bočné pohľady a ako na povel sa rozosmiali.

Rehotali sa tak, až im po tvárach stekali slzy.

47

Burger s Hanzelom mali v piatok viac šťastia.

„No poďte sem, vy dvaja,“ odchytil si ich na chodbe Mayor ešte pred rozdelením. „Ani sa neunúvajte na rozdelenie, nezdržiavajte sa a bežte za Šimkovičom. To je ten chalan z majetkovej kriminálky, pôjde s vami ako tlmočník. Nemal som vám dať kedy vedieť, ale riaditeľ výnimočne pracoval aj v noci a všetko vybavil. Volal riaditeľovi Dolnozemskej polície, poznajú sa osobne a to dosť zaváži. V Bergu vás o deviatej čakajú dvaja detektívi z Viedne. Riaditeľ chce, aby ste vzali aj vyšetrovateľa – aby bol z toho oficiálny výsluch. Šimkovič už má podpísané auto aj so zahraničnou poistkou, s našimi von ísť nemôžete, nemáme poistené ani jedno auto. Zbaľte si veci a spis a zlomte si väz.“

Ostali stáť ani obarení, ale iba chvíľu.

Keď niečo organizujú rakúski policajti, tak to šliape. V Bergu ich čakala dvojica usmiatych kolegov v bielom bavoráku. Iba také obyčajné služobné auto, a aká krása! Šimkovič im vysvetlil, kam chcú ísť a čo tam budú robiť. Prikývli, odhodili ohorky a vyrazili. Do Viedne prišli za necelú hodinku. O chvíľu stáli na dvore štátnej nemocnice.

Viedenskí chlapci sa zorientovali veľmi rýchlo, asi tu neboli prvý raz. Onkologické oddelenie našli bez pýtania, ale na oddelení sa už spýtať museli.

Sestrička na nich neziapala, ani ich neposlala preč, ani sa netvárila, ako veľmi ju obťažujú, normálne si ich vypočula a usmiala sa na nich. Bola to rakúska sestrička. Niečo detektívom vysvetľovala.

„Vraj musí zavolať lekára, sama o výsluchu rozhodnúť nemôže,“ prekladal Šimkovič.

Trvalo to iba chvíľu a prišiel lekár. Aj on si vypočul ich žiadosť. Už počas vysvetľovania krútil hlavou a dosť prekvapene si ich premeriaval.

Rakúski detektívi sa s výsledkom nemohli uspokojiť a vysvetľovali ďalej.

„Nechce. Vraj je už v takom vážnom stave, že je stále pod silnými sedatívami. Oni mu vysvetľujú celý prípad, že ide o malé dieťa a celý jeho život... Počkajte! Povedal, že sa ide pozrieť, v akom stave je teraz, a príde nám povedať, takže ešte to nie je stratené.“

Šesť policajtov uprostred chodby zavadzalo rovnako, akoby ich bola celá rota. Po chodbe prúdili sestričky a pacienti, prevážali sa vozíky a postele – jednoducho zavadzali všetkým, tak sa odporúčali na začiatok chodby, kde si mohli sadnúť.

Nečakali dlho a lekár sa vrátil.

„Vraj máme šťastie,“ prekladal Šimkovič, „zatiaľ jej nedali ranné sedatíva, spí ešte po tých nočných. Upozorňuje nás, že keď ju zobudí, máme asi desať minút, kým sa znova dostavia bolesti, budú jej musieť podať novú dávku, ale okamžite zaspí. Bude spať šesť hodín a potom sa to zopakuje, takže buď to stihneme za desať minúť alebo sa o šesť hodín vrátime.“

„Stihneme, všetky otázky mám pripravené,“ ubezpečil doktora Burger.

Doktor vyrazil po chodbe a šesť policajtov husím pochodom za ním. Sprievod uzatvárala sestrička – dávala pozor, aby sa niekto nezatúlal.

Izba bola malá, tmavá a nestihli, alebo nemohli, vyvetrať. Doktor pokynul sestričke, aby vytiahla žalúzie. Až teraz si ju mohli prezrieť, vlastne iba to, čo z nej trčalo spod paplóna. Už nemala parochňu ani okuliare. Na vankúši ležala malá holá lebka obtiahnutá kožou. Okolo očí veľké zapálené kruhy – vyzerala naozaj ako mimozemšťan.

Doktor sa zohol nad pacientku, upravil jej infúziu, znova sa k nej nahol a šeptom ju oslovil: „Frau Grmann, Frau Grmann...“

Nereagovala. Dotkol sa jej líca, jemne ju pohladil končekmi prstov.

Otvorila oči a chvíľu jej trvalo, kým si doktora všimla. Tichým hlasom jej niečo vysvetľoval.

„Hovorí jej, kto sme,“ zašepkal Šimkovič. „Pýta sa jej, či je schopná s nami hovoriť.“

Sotva pochopila, čo sa deje, ožila a pátrala po miestnosti, kde sú.

„Áno, pristúpte bližšie, nevidím vás...“ šepkala.

Doktor ustúpil od postele a kývol na sestričku. Odišli spolu.

„Zehn Minuten,“ povedal medzi dverami a zavrel.

„Pani Grmannová, ja som policajt z...“ začal Burger, aby nestrácali čas.

„Ja viem... ja viem. Spravila som hroznú vec. Ja viem, prečo ste prišli. Som rada, že ste to stihli. V duchu som sa modlila, aby sa niečo stalo, lebo takto odísť nemôžem.“

„Pani Grmannová, nemáme veľa času. V stručnosti vám poviem, čo už vieme, a vy nám dopoviete, ako to bolo.“

Privrela oči, čo malo znamenať, že súhlasí.

„V pondelok ráno sme našli škatuľu od televízora, dieťa...“

„Čo je s ním? Je v poriadku?“

„Je v poriadku a je v nemocnici, ale iba na pozorovaní. Nemusíte sa báť.“

„To je dobre...“ vydýchla.

„Našli sme vás podľa auta. Rozprávali sme sa s vaším susedom, s doktorom Mrázikom, aj so záhradníkom, s pánom Kolesárom. Už vieme o vašej dcére Valike, aj o pánu Grmannovi. Nevieme, čie je to dieťa a čo sa dialo v nedeľu v noci až do pondelka rána.“

Prikývla, že je ochotná pokračovať. Naprázdno prehltla.

„Trochu vody.“

Podali jej fľašu so slamkou.

„Prišiel v nedeľu ráno...“

„Kto? Grmann?“

„Nie. On! Tá sviňa! Albert...“

„Kto je Albert?“

„Muž, čo mi zničil dcéru a mne život. Priviedla mi ho ukázať domov pred rokom a pol. Potetovaná, vychrtnutá, prefetovaná opica. Škaredšieho muža som v živote nevidela. Priviedla ho, aby sa kochala, ako trpím. Správali sa ako odtrhnutí z reťaze, opili sa a boli vulgárni, obscénni. Na druhý deň som ich vyhodila. Vôbec som si nevšimla, že by bola tehotná, veď pila ako dúha a stále fajčila. Asi po polroku, možno niečo viac ako po polroku, mi telefonovala, že už som babička, a keď uvidím vnuka, budem prekvapená. Prosila som ju, aby už prestala a vrátila sa domov aj s dieťaťom, že všetko urovnáme, dám sa rozviesť, aby bol pokoj, ale iba sa rehotala. Zase bola opitá alebo nafetovaná. Potom sa odmlčala, už netelefonovala. Pátrali sme po nej aj s Grmannom, ale bezvýsledne...“

Znova požiadala o vodu, iba pohybom ruky.

„Stratila sa mi. Až v nedeľu ráno zazvonil pri bráne on, Albert. Podal mi dieťa zabalené iba v plienke a igelitku s fľašou, so sunarom a s náhradnými plienkami. To dieťa bolo čierne, úplne čierne... Nevládala som sa udržať na nohách. Iba sa uškrnul, povedal mi, že z mojej dcéry sa stala prvotriedna kurva a rozdávala si to s každým na počkanie. Ani sama nevie, kto je otcom. On určite nie, a nechce ho, tak aby som sa postarala ja. Dcéru vraj mám v sanatóriu na odvykačke a on sa o bastarda starať nebude. Zabuchol dvere na aute a odišiel. Ani meno mi nepovedal.“

„Takže je to dieťa vašej dcéry.“

„Je,“ vzdychla si a chvíľu oddychovala. „Bola nedeľa ráno a nevedela som, čo mám robiť. Bolo mi zle a sama som potrebovala opateru. S Grmannom sme boli dohodnutí, že večer po mňa príde a zavezie ma do nemocnice. Sem do nemocnice, ale ja som mala doma dieťa... vnuka! Čierneho, ale vnuka! Musela som sa rozhodnúť, a to rýchlo.“

Stíchla, zavrela oči.

„Čo ste spravili?“ posúril ju Burger. Pochopil, že čas sa im kráti.

„Chodila som už dlhšie do skrášľovacieho salónu. Často sme sa s dámami rozprávali o deťoch a vnúčatách. Bolo tam veľa žien, čo túžili po dieťati alebo po vnúčati, ale hektická doba, zaneprázdnení manželia alebo iné okolnosti im v tom zabránili. Dostala som nápad – keď ho položím pred dvere, tak určite sa ho niektorá ujme a bude oň dobre postarané...“

„Pani Grmannová, ale my máme aj hniezda záchrany, anonymné odkladacie centrá pre takéto prípady,“ namietol Burger.

Pokývala hlavou, sťažka privrela viečka. Musela pozbierať sily. Znova otvorila oči.

„Už dlhší čas beriem silné lieky. Nebola som schopná logicky uvažovať, konala som impulzívne. Urobila som prvé, čo mi napadlo. Viem, že sa dalo aj inak, ale bola som ubolená, vystrašená, nevedela som logicky myslieť.“

„Dobre, pokračujte, prosím.“

„Dieťa som ukryla v hornej izbe. Keď prišiel Grmann, poprosila som ho ešte o jednu noc. O poslednú noc v mojom dome, na rozlúčku. Súhlasil a telefonoval do nemocnice, že ma privezie až v pondelok. Pil whisky, to môjmu plánu vyhovovalo. Do posledného pohárika som mu rozdrvila trochu prášku na spanie. Keď zaspal, napadlo mi, že by mi vyhovovalo, keby aj dieťa tvrdo spalo a neplakalo, tak som rozdrvila trochu aj do mlieka a nachovala som ho. Vzala som si Grmannove kľúče od auta. Nebola to krádež, používala som ho bežne. V pivnici som našla starú škatuľu od televízora a vyrazila som...“

„Koľko mohlo byť hodín?“

„Bolo už po polnoci, asi jedna po polnoci, možno aj viac. V polovici cesty som si uvedomila, že je noc a nadránom môže byť chladno, a dieťa je úplne holé, iba v plienke, tak som zastala na parkovisku a premýšľala som, kde zohnať nejaké oblečenie. Prehádzala som auto a našla som hŕbu starých novín. Grmann ich večne vozil v aute a vyhadzoval ich raz za mesiac pri veľkom upratovaní. Pokrčila som pár stránok a urobila som na dne škatule papierové hniezdo. Dieťa som vložila dnu, ale zdalo sa mi to málo proti zime a pokrčila som ďalšie stránky. Robila som také pokrčené papierové gule a tými som dieťa zahádzala. Keď som prišla na parkovisko za salón, iba som rýchlo vybrala škatuľu, odniesla som ju pred vchod a utiekla som. Doma som si musela dať dvojitú dávku sedatív, prespala som celé doobedie a poobede ma Grmann odviezol sem.“

Zavrela oči, dychčala ako po ťažkom namáhavom výstupe.

„Spravila som hroznú vec, viem, ale nevedela som si pomôcť. Chcela som to dieťa zachrániť.“

„Prečo ste o celej veci nepovedali manželovi? On by nepomohol?“

„Grmann nemá rád deti a od určitého času ani Valiku. Urobila mu na fakulte veľkú hanbu a nedokázal jej to odpustiť. On bol určitý čas jej učiteľ, veril jej, a ona ho podrazila, znemožnila ho pred kolegami. Dal by dieťa do ústavu, a tým by to bolo vybavené, ale ja som nechcela, aby dieťa skončilo v ústave, chcela som, aby si ho vzala niektorá zo solventných dám a aby mu bolo v živote dobre. Veď to bol môj vnúčik...“

Odchádzala. Silno zovrela oči, na tvári sa jej zjavila grimasa bolesti.

„Ešte chvíľu, pani Grmannová, prosím vás, ešte chvíľu! Okrem novín ste dali do škatule aj niečo iné? Čokoľvek, hoci len maličkosť.“

Otvorila oči, musela sa veľmi premáhať.

„Nie. Nič iné. Detské hračky som už doma nemala.“

„Niečo iné ako hračky?“

„Nie... nič som... nič som tam nedala...“

Doktor sa vrátil s injekciou v ruke a skontroloval pacientku. Obrátil sa k nim a pokrútil hlavou.

„Ešte jedno,“ zaprosila z posledných síl. „Doktor Bauer je...“

„My vieme.“

„Napísala som mu list, v ktorom sanatóriu je dcéra. Grmann ju vypátral. Kontaktujte doktora Bauera, aby zariadil všetko tak, nech sa dieťa vráti k nej. Keď zomriem, už nebude mať dôvod, aby ma nenávidela, určite sa spamätá a vráti sa. Nech sa tí dvaja stretnú a nech žijú spolu v našom dome ako rodina. Valika bude dobrá matka, lepšia ako ja, som si istá, že dieťa si zaslúži...“

Burger sa k nej nahol a vyslovil slovo, ktoré detektívi z oddelenia vrážd používajú iba v krajnom prípade: „Sľubujem.“

Usmiala sa naňho, zaťala zuby, aby nevykríkla, a prosebne sa zahľadela na injekciu v doktorovej ruke.

Cesta domov im ubiehala rýchlo. Mlčali, každý sa venoval svojim myšlienkam. Vyšetrovateľ si celý výsluch zapísal a teraz si čítal poznámky.

„Edo...“

„No?“

„Aj keď s tým pôjdem za prokurátorkou, ani tak s ňou nehnem.“

„Ja viem.“

„Na zmenu právnej kvalifikácie bude žiadať to podstatné.“

„Ja viem. Bude chcieť vedieť, kto tam hodil ten kameň a prečo.“

„Presne tak. Zatiaľ je to stále ešte pokus o vraždu. Objasnili sme pôvod dieťaťa, kto ho tam dal, a motiváciu, ale stále nemáme vraha.“

„Viem. Veď sme ešte neskončili. Ešte sa na to s Otom pozrieme.“

Domov už prišli mlčky. Iba čo sa v Bergu rozlúčili so sprievodom.

48

Krauz slušne zaklopal a počkal. Mayor prekvapene pozrel na dvere. U nich sa totiž klopalo, ale vchádzalo sa bez vyzvania.

„Ďalej!“

Krauz vošiel, slušne pozdravil. Chosé tesne za ním.

„Čo blbnete!?“

„Musíme byť tichučko, šéfe, aby sme nezobudili oddelenie,“ šepkal Krauz. „Vieš, ako pekne všetci spinkajú a čakajú na pána prekladateľa, na vyšetrovateľa, na prokurátora, na generálneho prokurátora a...“

„Vy ste sa zbláznili? Čo chcete?“

„Nič, šéfe, nezbláznili, hoci pred pol hodinou sme k tomu nemali ďaleko. Iba ti chceme zreferovať, že sme sa boli previezť. Náhodou sme sa zatúlali aj...“

„Vy ste tam boli!? Nezakázal som vyslovene k nemu chodiť, aby sme ho nevyplašili!?“

„Zakázal, ale nevyplašili sme ho, neboj sa. Ani sa dosť dobre nedalo, on tam už totiž nie je.“

„Akože nie je!?“

„Nie je. Včera večer zbalil rodinku a ufujazdil. Mohol by si dať niekomu preveriť včerajšie lety zo Schwechatu do Juhoafrickej republiky a zoznam cestujúcich? Ani ti nebudem radiť, na aké meno sa má sústrediť.“

„Do riti...“

„Nie! Do Juhoafrickej republiky! Asi si mi zle rozumel. Ale dúfam, že si mi dobre rozumel, keď som ti hovoril, že dnes sa vracia moja manželka po týždni zo školenia a idem po ňu k autobusu.“

„No...“

„Tak ja idem a vy si tu seďte a čakajte. A keby som sa dnes už nevrátil, tak ma ani nehľadajte, hádajte, čo robíme... po týždni...“

Krauz kývol šéfovi na pozdrav a bez mihnutia oka si išiel po manželku.

49

Vybozkávali sa, vystískali, naložil jej kufor do auta a pomaly sa viezli domov.

„Tešila som sa na teba,“ vzdychla Sylvia.

„Aj ja,“ úprimne jej odpovedal manžel.

„A čo si robil celý týždeň? Nenudil si sa?“

„Ani nie. Vieš, mali sme taký zvláštny prípad...“

„A chytili ste ho?“

„No... ako by som ti to... aj áno, aj nie.“

„A to sa ako robí? To je nejaká nová vyšetrovacia metóda?“

„Teraz sa mi nechce o tom, ale vieš čo, máme pred sebou celý víkend, potom ti to porozprávam. Už dávno sme si niekam nevyrazili. Čo by si povedala na Pajštún?“

„Perfektné! Už sa teším, aj tak som po celom týždni usedená. Trochu turistiky by nezaškodilo. Ale... najprv...“ zatvárila sa záhadne a zvodne prižmúrila oči, „... by som si dala trochu iného pohybu...“

Nahla sa k šoférovi a pobozkala ho. Krauz bol celkom rád, že jeho manželka nesedí v taxíku.

50

Sobotné dopoludnie sa vydarilo. Aj počasie vyšlo, aj cesta na hrad bola príjemná. Prešli sa až hore na zrúcaninu, cestou domov sa zastavili na obed a po obede si spokojne zdriemli.

V piatok sa už do práce nevrátil a nikto ho nehľadal ani v sobotu. Asi všetci rešpektovali jeho upozornenie, čo budú s manželkou robiť po týždni odriekania.

Zavrčal mu mobil, a aby nezobudil Sylviu, zašil sa do kuchyne. Volal Mayor.

„Dlho si bezo mňa nevydržal...“ pozdravil Krauz.

„Už ste skončili? Alebo mám zavolať neskôr?“ odzdravil Mayor.

„Vybavené na všeobecnú spokojnosť, už môžeš.“

„Prišla jeho manželka.“

„Manželka...“

„Nevillova manželka.“

„Eee...“ vyjadril sa celkom jasne Krauz.

„Chce sa rozprávať s tebou.“

Krauz si pošúchal strnisko. Čakal všeličo. Neprekvapil by ho akýkoľvek zvrat v prípade, dokonca aj ukončený preklad spisu, ale toto ho naozaj zaskočilo.

„Kde je?“

„U teba v kancli, stráži ju Kuky, má dnes výjazd.“

„Už aj letím...“

Chcel sa rozlúčiť s manželkou a vysvetliť jej...

„Sylvinka, miláčik,“ nahol sa nad ňu a nežne šepkal.

Ani neotvorila oči, iba zamrmlala do vankúša: „Počula som mobil, choď, včera mi stačilo...“

Mal zelenú a tie ostatné červené na križovatkách ho neveľmi zaujímali. V kancelárii bol v rekordne krátkom čase.

Keď vošiel, prosebne sa naňho zahľadela a akoby sa jej uľavilo. Kuky sa jej ani nedotkol, napriek tomu sa tvárila ako umučená. Bola rada, že vidí známu tvár. Pozdravili sa, podali si ruky.

„Ja som sa ani nič nevypytoval, aby to pani nemusela rozprá...“

„Čaute!“ vovalil sa Chosé a zahulákal už od dverí. „Prepáčte, myslel som...“

„... vať dvakrát,“ dokončil Kuky.

„To je dobre. Kávičku vám ponúkli?“ spýtal sa zbytočne, lebo nedopitá šálka bola ešte na stole pred ňou. „Ponúkli. Takže... Čo vás k nám privádza?“

Všetci si pohodlne sadli. Krauz si pripravil poznámky.

„Ja...“ začala. Ako začala, aj skončila. „Je toho toľko...“ jachtala, nevedela ako na to.

„Pokojne, len pokojne. Skúste sa nadýchnuť a začnite od nášho odchodu.“

„Áno, to bude asi najlepšie. Čo som sa dozvedela počas vašej návštevy, ma šokovalo a rozhnevalo zároveň. Že môj manžel má bokovky, to som zistila už dávno, aj že večer doma neobsedí. Zvykla som si aj na to, že si vypije a občas aj... No viete, ako to chodí na tých jeho večných diskotékach. Pred mesiacom mal problém s jedným mladým dievčaťom a svätosväte mi sľúbil, že už dá pokoj a umravní sa. Vydržal dosť dlho a ešte tesne pred mojím odchodom na dovolenku sľuboval, že vydrží aj naďalej. Preto som bola taká nahnevaná. Sotva vytiahnem päty z domu, už vyrobí problém. Keď ste odišli, strašne sme sa pohádali. Ani nespal hore, ustlal si dolu v obývačke, aj na druhý deň. Cez deň bol ako vymenený, stále chodil po dome, akoby niečo hľadal alebo kontroloval, nazeral pod schody, za sedačku a stále snoril. Pýtala som sa ho, čo sa deje, ale nechcel nič povedať. Potom som si prečítala v novinách, čo sa stalo a čo vyšetrujete a...“ Nedopovedala, nahla sa bližšie ku Krauzovi. „Prosím vás, to myslíte vážne? Žeby môj manžel s tým dievčaťom a potom ju... a takým spôsobom a...“ Znova sa jej zlomil hlas.

„Za novinárov a ich výplody my nemôžeme a vy zas nemôžete veriť všetkému, čo ste si prečítali.“

Taká odpoveď jej nestačila.

„Ale podozrievate ho, však?“

„No, patrí do okruhu...“

„Takže podozrievate.“

„Viete, my by sme teraz chceli vedieť, čo sa stalo. Na debaty budeme mať ešte dosť času.“

„Tak dobre,“ súhlasila. „Pýtala som sa ho konkrétne na to dievča a ukázala som mu článok v novinách. Dostal nejaký zvláštny záchvat, sedel, triasol sa, prosil ma, aby som mu to neukazovala, aby som sa ho na nič nepýtala, že mi všetko povie, ale až neskôr, aby som mu pomohla a tak. Zase nešiel spať do našej spálne, akoby sa jej bál, spal dolu v obývačke. Po troch dňoch sa to už nedalo vydržať. Navrhla som mu, aby sme sa zbalili a vypadli. Našiel na internete voľnú Poľanu, myslím hotel Poľana, zbalili sme decká a kufre, a odišli sme. Mamku som poslala už ráno k sestre, nech sa vyvetrá aj ona.“

„S matkou ste sa pokúšali o tom hovoriť?“

„S matkou? Viete, s ňou sa nedá. Ako by som to...“

„Ťažký prípad?“ pomohol jej.

„Veľmi ťažký prípad. Nič si nepamätá, všetko si pletie.“

„Dátum a hodinu odchodu toho dievčaťa si pamätala veľmi presne.“

„K tomu sa dostaneme. Tak sme išli do hôr. Veľmi nám to nepomohlo, pristihla som ho, ako si v izbe sypal lajničku. Vzal si so sebou zásoby, a keď som mu ich chcela vziať, odsotil ma, že teraz to potrebuje zo všetkého najviac. Zapíjal to vodkou. Dnes doobeda som vzala deti na prechádzku, potom do hotelového bazéna. Keď som sa vrátila, izba bola prázdna a na stole som našla... som našla toto...“

Zašmátrala v kabelke a Krauzovi podala napoly preložený papier. Opatrne ho vzal, otvoril a vyskočilo mu obočie.

Bol to list na rozlúčku napísaný paličkovým písmom. Bol adresovaný policajtom, lebo sa začínal slovami: PRE POLÍCIU.

Krauz sa dočítal, že pisateľ listu videl všetko, čo sa stalo, ale bol nadrogovaný. Napísal, že bol pod veľkým tlakom, a podobné výplody, aké sa píšu na rozlúčku pod vplyvom drog a alkoholu.

Posledná veta Krauza naozaj vydesila: KONČÍM MOJ ŽIVOT PRETOŽE SOM VINNÝ ŽE SOM JEJ NEMOHOL POMOCŤ. TOTO VŠETKO JE PRAVDA.

Prebehol list ešte raz a podal ho Kukymu.

„Čo ste spravili?“

„Okamžite som zašla na recepciu a pýtala som sa na manžela, či ho nevideli v hoteli alebo niekam odchádzať. Nikto ho nevidel. Požiadala som ich, aby zavolali políciu. Keď prišla polícia, ukázala som list a stručne som vysvetlila, že sa mi stratil manžel. Zavolali ešte dve autá s policajtmi a začali pátrať po okolí, ale ja som to nevydržala, zbalila som deti a prišla som domov, aby som vám list ukázala. Neviem, čo mám robiť. Prosím vás, vy o tom prípade viete najviac, prosím vás, pomôžte!“

Krauz potreboval telefonovať, ale nechcel telefonovať pred ňou, a vyhodiť ju na chodbu tiež nechcel. Vyšiel von pohľadať voľnú kanceláriu, čo mohla byť fuška, lebo bola sobota, ale všimol si, že dvere na Mayorovej kancelárii sú otvorené.

„Ty čo tu? Veď je sobota!“ privítal ho Krauz.

„To ma musíš nasierať ešte aj cez víkend? Nestačí cez týždeň? Čo som nebol v živote v sobotu v robote?“ ohradil sa Mayor.

„Dobre, dobre,“ mávol rukou Krauz. Škriepiť sa mu naozaj nechcelo. „Priniesla nám list na rozlúčku. Neboli v Afrike, ale na Poľane. Stratil sa jej a nechal list na rozlúčku. Miestna polícia po ňom pátra, mal by si zavolať do Bystrice a vysvetliť im, o čo ide, nech nám podajú hlásenie, ako sú ďaleko, a hlavne, nech sa okamžite ozvú, keby dačo našli.“

Mayor prikývol

Krauz sa vrátil do kancelárie.

„Zariadil som, aby po ňom pátrali až do tmy a aby nám dali vedieť. My by sme sa zatiaľ mohli porozprávať o vašom manželovi. Radi by sme ho trochu spoznali. Čo poviete?“

„Ak to musí byť,“ súhlasila dosť váhavo.

Rozprávali sa až do zotmenia. Ona rozprávala, Krauz si písal. Dozvedeli sa o ich rodinných záležitostiach, ako sa zoznámili, ako žili, ale hlavne, aký bol. Bolo toho veľa a Krauz dobre vedel, že ani polovica z toho nemusí byť pravda. Jednému však verili, a to odpovedi, keď sa Chosé spýtal, či môže položiť aj intímnu otázku.

„Aké veľké prirodzenie má váš manžel?“

„Dvadsaťšesť centimetrov, meral si ho každý týždeň.“ Ani sa nezapýrila. Veď čo je pravda, je pravda.

Chosé sa len nadýchol a pomaly vysyčal. Táto pani asi nemá problémy s cúvaním.

Nazrel Mayor a kývol na Krauza. Posadili sa uňho.

„Volali, že končia. Už sa stmieva, a nič nenašli. Chcú nazajtra zorganizovať krajskú pátraciu akciu, vraj či sa chceme zúčastniť.“

„Mali by sme, čo povieš?“

„Tiež si myslím. Obvolám chlapov – zajtra o šiestej tu. O deviatej by ste mohli byť na Poľane, čo povieš? Vezmeš si to na povel?“

„Vezmem. Zavolaj im, nech nás čakajú na parkovisku pred hotelom.“

Manželku poslali domov a ubezpečili ju, že po Nevillovi budú pátrať aj zajtra.

Krauz sa vrátil domov krátko po zotmení.

„Čo tak skoro? Myslela som, že budeš do rána ako vždy.“

Sylvia pracovala v obývačke – robila si okraje do pracovného zošita.

„Ponáhľal som sa dorobiť, čo sme včera večer tak pekne začali.“

„Príma! Aj mne sa to páčilo. Si vítaný!“

„Ale...“

„Aha!“

„Ale zajtra budem musieť ísť...“

„Je mi to jasné. Veď sme boli doobeda na výlete, tak máš odo mňa zase dva roky pokoj, však?“

Nechcelo sa mu hádať a pokaziť sľubne sa vyvíjajúcu erotickú atmosféru, radšej si zahryzol do jazyka a išiel sa osprchovať. Pohľad mu padol na pravítko na manželkinom zošite. Zaváhal, ale potom si to rozmyslel a išiel sa osprchovať len tak...

51

Na parkovisko pred hotel Poľana prišlo sedem áut plných detektívov. Bystrických policajtov bolo oveľa viac a ešte si zavolali na pomoc aj lesníkov. Psiská štekali, tešili sa na rannú prechádzku po lese.

Na konci parkoviska stála ošarpaná drevená koliba so zelenou strechou a s honosným nápisom Bufet u Macíka. Bufet evidentne nevynášal – zavreli ho aspoň pred dvoma sezónami. Mohutné dubové stoly zapustené do zeme zostali a poslúžili veliteľovi miestnej polície na rozloženie mapy a na krátku inštruktáž.

„Tak vás všetkých vítam na dnešnej pátracej akcii, zvlášť kolegov z kriminálky, ktorí na prípade od začiatku robia, a poprosil by som ich, aby nám k prípadu niečo povedali.“

Slova sa ujal Krauz.

„Ďakujeme za pomoc, to v prvom rade. Asi ste čítali v novinách, čo našli maďarskí kolegovia tento pondelok kúsok za hranicami. Je to beštiálny zločin, a pretože nás požiadali o spoluprácu, opreli sme sa do toho a zistili sme aj totožnosť dievčaťa, aj totožnosť podozrivého. Bohužiaľ, medzinárodná právna pomoc trvá dlho a podozrivý sa medzitým prišiel schovať sem k vám do hotela. Včera doobeda odišiel z izby a manželka ho odvtedy nevidela. Ani personál hotela ho nevidel. Teraz rozdám fotografie...“ Krauz vybral z obálky rozmnožené fotografie Nevilla a dal ich kolovať. „Rozdajte si ich, komu sa neujde, nech sa aspoň pozrie, ale myslím si, že ak ho niekde zbadáte, s miestnymi si ho určite nespletiete. To je všetko.“

„Ďakujem kolegovi z kriminálky a teraz by sme pristúpili k rozdeleniu rajónov...“

Veliteľ miestnej polície určil smery pátrania a počty mužov. Pomaly sa začali rozchádzať.

„Krista jeho tam, chalani, počkajte ma, kým sa vyštím, lebo mi roztrhne mechúr...“ poprosil jeden z miestnych a zabehol za kolibku. „Hééj, počúvajte, bol tu niekto včera? Hľadali ste aj tu?“ ozvalo sa spoza rohu.

„Prečo?“

„Lebo zadné dvierka sú vylomené, tak či to spravili naši včera alebo...“

„Kašli na to a švihaj! Dokedy ťa budeme čakať?“

„Počkajte ešte chvíľu, ja sa tam pre istotu pozriem.“

Chalan s námahou otvoril dlho nepoužívané dvierka a už nekričal, nevydal ani hláska, iba civel.

V strede kolibky na ťažnom lane od auta visel Nevill.

52

Pondelok sa začal ako zvyčajne – Váňa sa napchával o poznanie viac, lebo včera na Poľane musel prejsť dvesto metrov lesom a mal pocit, že nepríčetne schudol, Kuky kŕmil škrečky, Chosé sa vyvaľoval v kresle, Burger čítal noviny a fajčil, Hanzel rozoberal pištole, Krauz upratoval spis a triedil čerstvé hlásenia.

„Zasrané papiere,“ šomral si Krauz popod nos, prehadzujúc hlásenia z jednej kôpky na druhú. „Ja by som chcel vážne vedieť, čo by sme robili, keby zakázali vyrábať papier.“

„Konečne by sme robili...“ zaznelo spoza novín.

„Sa ozval ten pravý!“

„Aj ľavý,“ podržal stránku parťákovi Hanzel. „Edo má pravdu. Čo je to za kriminálka, čo sa topí v papieroch a nechytá vrahov?“

„Tak vy dvaja neprestanete, čo? Môžem ja za to, že administrátori nevybavili medzinárodnú právnu pomoc a museli sme čakať? Ani mne nie je príjemné, že sa obesil! Ale ako sme tomu mohli zabrániť? Vrchnosť zavelila čakať, tak sme čakali!“

Burger zložil noviny a prekvapene zagánil.

„Ale ťa to vzalo! Ja som tým nič zlé nemyslel. Nadával si na papiere, tak som sa zapojil, prepáč.“

Krauz sa nadýchol, že mu ešte niečo štipľavé odvrkne, ale predbehol ich Váňa.

„Kašlite na to, je ešte iba sedem, a vy ste už v sebe. Nechajte to tak... Ale počúvajte ma, keď už je reč o tých papieroch, tak vám niečo poviem. Bol som minule u sestry a neter sa ma pýtala: Ujo, keď si teda ten kriminalista, tak mi odpovedz na jednu odbornú otázku...“ Odmlčal sa, aby si vynúti ich pozornosť.

„A čo si odpovedal?“ zarýpal Kuky.

„Ty debil, ešte som nepovedal otázku, né?!“

„Jáj... tak smelo! Čakáme.“

„Pýtala sa: Ujo, keď ma pri cestnej kontrole v aute zastavia policajti a povedia mi papiere a ja im odpoviem nožnice, vyhrala som?“ Váňa sa rozrehotal, až sa mu natriasal podbradok, ale rehotal sa sám.

„No a čo si jej teda odpovedal?“ dobiedzal Kuky s kamennou tvárou.

„Ty si strašný chruňo! Veď to je akože celý fór, né!“

„Jáj... no dobre, ale niečo si jej predsa len odpovedal, ako ťa poznám.“

„Jasnačka, ale to už nie je súčasť fóru, to som jej už iba dal takú malú radu do života.“

„Sem s ňou!“

„No povedal som jej, že v jej prípade by kameňom úrazu bola dĺžka minisukne, hĺbka výstrihu a šírka úsmevu. Ona má totiž osemnásť preč a krásna jej ako Panenka Mária.“

Burger prestal čítať a zložil noviny. Kuky prestal kŕmiť a otočil sa od parapety. Krauz si skoro zlomil hrot ceruzky. Všetci neveriacky vyvalili na Váňu oči.

„Čo si jej povedal!? Zopakuj to,“ neveril Kuky.

„Že kameňom úrazu v jej prípade bude dĺžka minisukne, hĺbka výstrihu a...“

„Dobre, dobre, ja som len chcel vedieť, či si to ešte pamätáš.“

„A čo, povedal som jej zle?“

„Nie, práveže veľmi dobre. Múdro. Až primúdro... na teba...“

„Tyy...“ ukázal mu zamastený nôž a naznačil podrezaný krk. „Ale aby ste mali dušu na mieste, tak sa priznám, že to vymyslela moja žena, ona jej odpovedala, ale mne sa to tak zapáčilo, že som sa to naučil naspamäť, chcel som vás iba nasrať.“

„Čo sa ti nepodarilo.“

„Čo sa mi podarilo, veď ste zabudli na chvíľu aj dýchať.“

„Vraj dýchať!“ žasol Kuky. „Ten tvoj kameň úrazu si môžeš strčiť za klobúk, chváliš sa cudzím perím, ty...“

Burger zložil noviny, zadusil cigaretu a zamyslene sa zahľadel na Váňu.

„Ako si to povedal? Že kameňom úrazu je dĺžka sukne... kameňom úrazu je dĺžka... kameňom úrazu...“ opakoval si ticho Burger a šúchal si čelo.

„Edko, stalo sa ti niečo?“ zvážnel Kuky, lebo stál najbližšie, keby bolo treba, podal by mu pohár vody či poskytol prvú pomoc.

„Kameňom úrazu!“ zajasal Burger a Kuky až odskočil, aby ho nenakazil. „Jasnačka! Kameň úrazu! Sme my ale debili!“

„Jednotné číslo by som prosil,“ ohradil sa Váňa, ale Burger si ho vôbec nevšímal.

„Oto, berme auto a ideme! Zahlásim Šaňovi, že neprídeme na rozdelenie!“

Obaja vybehli z kancelárie a Váňa iba nechápavo pokrútil hlavou.

53

Hanzel si pre istotu sadol za volant a Burger sa iba viezol. Na sedadle spolujazdca si stále niečo drmolil o kameni.

„Mohol by si prestať a povedať mi konečne, kam ideme a čo ťa tak naštartovalo?“

„Mohol. Choď rovno, potom ti poviem. Vieš, v čom sme spravili chybu? Celým naším kameňom úrazu je náš kameň úrazu...“

„Si normálny? Nechceš sa zastaviť u obvodnej lekárky?“

„Nechápeš?“ ignoroval jeho narážku Burger. „Náš kameň úrazu! My sme sa na náš kameň stále pozerali ako na vražedný nástroj, ale to je hlúposť. Dali sme sa zblbnúť prokurátorkou. V celom prípade sme videli vraždu a hľadali sme vraha, ale to nie je tak. Ten náš kameň vôbec nie je vražedný nástroj, je to iba kameň úrazu! Presne, ako ho nazvala Váňova manželka.“

„Tak to si mi teda naozaj vysvetlil veľmi jasne, ďakujem!“

„Nezdržuj a jazdi, všetko pochopíš.“

Burger navigoval kolegu na parkovisko za salón krásy. Vystúpili a rozhliadli sa.

„Páchatelia sa vracajú na miesto činu,“ zadeklamoval Hanzel a rozhodil rukami. „Tu sme pred týždňom začínali, nie?“

„A tu aj skončíme. Poď za mnou.“

Burger prešiel parkovisko a zastal pred obývačkou z kartónov a handier. Deky visiace z nakladacej rampy ešte stále zaťažovali kamene veľkosti hlavy a bránili im, aby sa zošuchli na zem.

„Vidlička! Si doma?“ zakričal Burger a kopol do deky.

„No, čo je? Kto je to?“

„Ten policajt, čo tu bol presne pred týždňom s Malým Mukom, pamätáš sa?“

Kto by si nepamätal najštedrejšieho policajta v meste. Vidlička si nikdy za jeden deň nezarobil toľko ako minulý týždeň. Vybehol ako lasička.

„Áá... dobré ránko, páni. Tak ako by som vám mohol pomôcť tentoraz? Ale lacné to nebude, to vás upozorňujem vopred!“

„V poriadku,“ usmial sa Burger. „My sme dnes neprišli peniaze rozdávať, ale inkasovať.“

„Inkas... čo? Ako to myslíte?“

„Normálne. Peniaze, čo sme ti dali minulý týždeň, boli určené pre slušných ľudí, ktorí sú ochotní pomáhať polícii, a nie klamárom, čo krivo prisahajú. Ojebal si nás a šéf nás poslal, aby sme tie prachy od teba dostali späť. Ak nie, tak sem príde tých desať nasratých fízlov s obuškami, čo som ti sľúbil minule, a hádaj, ako to dopadne.“

Vidlička si ho skúmavo prezeral spod hustého špinavého obočia.

„Prídeš o brloh, s tým počítaj už naisto, a asi ťa budeme musieť vyhnať aj z mesta. Klamal si nám.“

„Neklamal!“

„Klamal!“

„Neklamal! Iba som... iba som sa vám to bál dopovedať...“ dodal ticho, takmer plačlivým hlasom. „Ale neklamal som, všetko, čo som vám povedal, bola pravda!“ trval zanovito na svojom a ešte aj dupol nohou, aby ich presvedčil.

„Tak ti dáme ešte jednu šancu, ale poslednú.“

„A zavriete ma?“

„Ani náhodou, s tým nepočítaj!“

„A cigaretka by sa nenašla? Dobre... dobre... tak aspoň vajglíka...“

Radšej mu dali celú. Kto by mu teraz ráno hľadal vajgel?

„Ja som sa išiel pozrieť, čo spravila s tou krabicou, a našiel som ju pred dverami salónu. Toho, čo tam chodia tie fifleny. Bola to celkom fajn veľká krabica a dala sa použiť do zberu. Otvoril som ju a vnútri bolo plno pokrčeného papiera, tiež dobré do zberu.“

„Ale škatuľa je ľahká do zberu,“ namietal Burger.

„Ale má dobrý tvar a váha sa dá... ako by som to... váha sa dá dorobiť.“

Nechápali.

„Ahá,“ trklo Hanzela.

„No, ja to tak občas robím, keď sa mi už nechce zbierať. Naládujem do krabice papier a vložím tam aj kameň, aby bola ťažšia. Potom už iba treba trpezlivo vyčkať, kým má vedúca v zberných surovinách nával a nemá čas každý balík kontrolovať. Zatiaľ mi to vždy prešlo.“

„Tak hovor, ako to bolo?“

„No ako hovorím, krabica to bola pekná a bolo v nej plno papiera, tak som si ju chcel vziať a ešte trocha naplniť a zviazať, ale vedel som, že to bude aj tak málo, a z trávnika oproti dverám do salónu som si vzal taký akurátny kameň. Majú tam takú malú záhradku obkolesenú kameňmi. Vložil som ho do krabice...“

„Vhodil – alebo vložil?“

„Vložil, lebo už sa mi stalo, že keď som kameň hodil, tak mi prerazil dno a krabica sa rozsýpala a zle sa viazala.“

„Máš ty ale šťastie od Boha!“ vydýchol si Burger.

„No, to mám, ale to som sa dozvedel až neskôr.“

„Nepreskakuj a hovor, ako to bolo.“

„Tak som tam dal ten kameň a ťahal som krabicu. Odtiahol som ju k dverám do elektra, potom ešte kúsok popri múre, a vtedy to na mňa došlo...“

„Čo?“

„No ďalší kŕč. Ale taký, že som ledva dobehol za roh na moje miesto. Zase to zo mňa striekalo až...“

„To môžeš pokojne preskočiť. Čo bolo potom?“

„Ledva som sa pozviechal. Bolo mi jasné, že potrebujem trochu čučina a ľahnúť si, tak som sa odplazil do pelecha, logol som si a konečne som zaspal. Chcel som sa po krabicu vrátiť ráno, lenže keď som sa zobudil a išiel za roh, skoro som odpadol. Všade boli omotané pásky a všade bolo plno policajtov – fotili tú moju krabicu. Napadlo mi, že nejaká sviňa zlodejská lakomá mi ju chcela ukradnúť, lebo už ležala na boku, ale bolo mi divné, že by sa kvôli tomu zbehlo toľko policajtov, tak som sa opýtal jednej panej, čo sa stalo. Povedala mi, že v tej krabici bolo decko a niekto sa ho pokúsil zavraždiť kameňom! Bože môj dobrý! Viete, ako som sa zľakol?“

„Nie.“

„Skoro som sa posral!“

„Neuveriteľné.“

„No. A potom ste prišli vy. Ešte sa mi triasli črevá, a už ste prišli, tak uznajte sami, ako som vám mal povedať, že tým vrahom som ja, však by ste ma naozaj zavreli!“

Museli uznať, že má pravdu.

„Máš bohovské šťastie, Vidlička, že tomu krpcovi sa dokopy nič nestalo, inak by si zhnil v base. Teraz pôjdeš s nami a všetko porozprávaš vyšetrovateľovi do zápisnice.“

„A on ma zavrie?“

„Nie, nezavrie, ale bude mať z teba ohromnú radosť! Už sa teším, ako si pohrkútate.“

Na zadné sedadlo natiahli igelitové vrece a Vidličkovi ukázali, ako si má sadnúť, aby sa vrece nezošuchlo na zem. Pootvárali okná a pohli sa za vyšetrovateľom.

Chvíľu išli iba tak mlčky, usmievajúc sa na celý svet, ale napokon to Burgerovi nedalo a spýtal sa kolegu: „Tak čo povieš, Oto, dobrý prípad, nie?“

Hanzel si ovoňal končeky prstov, zvraštil čelo, pokrčil nos a zastonal.

„Nahovno prípad, kámo!“

54

Stal sa zázrak. Preklad sa podaril a vyšetrovateľ konečne dostal na stôl oficiálny spis oficiálnou cestou. Konečne sa dostali do domu.

Všetko bolo poumývané, ale ľudia našťastie nevedia, ako umyť krv, aby po nej neostali stopy. Technici použili luminol a na parketách sa objavili obrovské svetielkujúce šmuhy. Detektívom bolo jasné, že Barborke netiekla krv z nosa, ale zovšadiaľ. Mazance sa ťahali od schodov až k dverám do spálne, ale aj po schodoch dolu, aj pod schodmi. Telo niekto ťahal po dlážke. V spálni našli krv aj za radiátorom. Dá sa dosť ťažko predpokladať, že niekto, komu tečie krv z nosa, pôjde k oknu a nahne sa nad radiátor tak, aby krv zatiekla zaň. Okrem toho krv za radiátorom, to neboli kvapky z nosa, ale striekance z veľkej rany v pohybe. Nevill im klamal, že bola na poschodí iba na toalete a potom v kúpeľni, keď ju ošetroval. Barborka musela byť aj v spálni, lebo umývaných krvných stôp tam našli neúrekom.

Krv poslali do laboratória s upozornením, že ide o ten prípad! Výsledky mali skoro obratom – bola to Barborkina krv.

So svokrou veľa práce nemali, stačilo ju predviesť a odstaviť na polhodinu od pohárika. Pomaly z nej vyšlo priznanie, že v nedeľu ráno asi o šiestej počula z Nevillovej spálne krik a hluk, potom buchot na chodbe a na schodisku, akoby niekto niečo ťažké vliekol. Vyšla na balkón a videla svojho zaťa, ako zdvíha garážovú bránu a vlečie do garáže zrolovaný koberec z chodby. Schovala sa, skôr než ju zbadal. Potom počula žblnkanie vody a vláčenie vedier. Napokon k nej do izby prišiel Nevill, celý zadychčaný. Požiadal ju, aby všetkým, čo sa jej budú pýtať na dnešné ráno, tvrdila, že o štvrť na sedem videla z ich domu odchádzať mladé dievča na vysokých podpätkoch. Sľúbil jej za to, že mesiac neminie na fľaše ani korunu z dôchodku, že všetko pôjde na jeho triko. Musela mu to sľúbiť, lebo keď si Nevill vypil alebo si dal z toho svojho bieleho prášku, bol agresívny a ona sa ho bála.

Asi najdôležitejšie svedectvo v celom prípade podala Alenka, dievča z požičovne áut. Vrátila sa z Jadranu a ochotne vypovedala, lebo nemala dôvod klamať. Nevill jej zavolal v nedeľu podvečer a pozval ju na stretnutie. Išla rada, ale nechcela povedať prečo, a chlapci to ani neskúmali. Ale v ten večer chcel Nevill niečo iné, chcel si požičať auto. Vysvetlila mu, že v nedeľu v požičovni nikto nie je a nemôže mu pomôcť. Požiadal ju, aby mu požičala svoje auto Hondu Jazz. Súhlasila. Vrátil jej ho v utorok poobede, vypulírované a povysávané, čo sa jej stalo prvý raz.

Aj chlapci z kriminálky ju požiadali, či by im ho na chvíľu nepožičala. Čo mala robiť, keď tak pekne poprosili. Hoci interiér bol umytý a povysávaný, našli krv pod koberčekom a v škáre medzi zadnými sedadlami. Aj o tejto krvi im z laboratórií prišiel jednoznačný rezultát – je to Barborkina krv.

Okrem toho zaistili aj trasologické stopy z pneumatík a porovnali ich so sadrovým odliatkom z Maďarska, ktorý urobili kolegovia desať metrov od nálezu zohaveného Barborkinho tela. Obe trasologické stopy sa zhodovali, Alenkina honda bola určite v Maďarsku.

Ale Alenka im povedala aj niečo iné. Keď sedeli s Nevillom na kávičke, odrazu sa jej spýtal, či má niekoho na polícii. Povedala, že nie, tak sa jej spýtal, či pozná praktiky našej polície, ako pracujú, ako rýchlo a tak. Nerozumela mu, tak sa jej spýtal, že keby sa napríklad niekde stala vražda a niekto by chcel upratať mŕtvolu, či je lepšie zakopať ju u nás alebo odviezť do cudziny. Bola z jeho otázok vydesená, a tak radšej prestal a zahral to ako žart. Vzal si jej kľúče od auta, poďakoval a utiekol.

„Ono to celé bolo asi takto,“ vysvetľoval Krauz, keď sa všetci zišli u šéfa. „Nevill odviezol Barborku z diskotéky k sebe domov. Vieme, že neboli triezvi a pravdepodobne si dali aj niečo výdatnejšie. V spálni došlo k sexu a ten sa im postupne vymkol z rúk. Potom dostal Nevill niečo ako záchvat zúrivosti a zohavil ju. Keď sa prebral, začal myslieť. Telo odtiahol po schodoch dolu, zabalil ho do koberca a uložil do garáže – to nám potvrdila svokra. Potom zašiel za svokrou a vynútil si od nej sľub, aby mu poskytla alibi a tvrdila, že dievča z ich domu odišlo. Celú nedeľu umýval a upratoval a navečer sa vybral na stretnutie s Alenkou, od ktorej potreboval auto. Cestou stretol Dušana a Martinu a klamal im, že im pomôže hľadať Barborku po baroch. V skutočnosti si požičal hondu a čakal do neskorej noci, aby naložil Barborkino telo zabalené v koberci do auta. Vyrazil na Záhorie, pri Sekulách mu došiel benzín a o nula dve desať natankoval a zaplatil kartou. Pretože mu Alenka nevedela poradiť, čo s mŕtvolou a ako pracujú naši policajti, zmenil plán a mŕtvolu neodviezol na Záhorie, ale do Maďarska, a tam ju vyhodil do poľa. O pár hodín ju našli nemeckí turisti, a keď robili policajti obhliadku tela, mysleli si, že čas smrti je iba pred pár hodinami, a odhadli ho na pondelok skoré ráno, no v skutočnosti bola Barborka mŕtva už dvadsaťštyri hodín. Ležala zabalená v koberci v chladnej temnej garáži a hnilobné procesy sa tým spomalili. To poplietlo kolegov z Maďarska – mŕtvola nebola čerstvá, bola iba dobre skladovaná. Zbytočne sme pátrali, kde bola celú nedeľu, ona už bola mŕtva a uložená v garáži. V pondelok skoro ráno sa Nevill vrátil domov, poumýval auto a počkal do poobedia. Potom išiel na Schwechat po manželku a deti. Viezol ich v tom istom aute, v ktorom pred pár hodinami viezol mŕtvu Barborku. V utorok poobede auto vrátil a Alenka si všimla, že auto je vypulírované, povysávané ako nikdy predtým. Čo sa dialo v ďalšie dni, to už viete, sami ste sa zúčastnili na vyšetrovaní.“

Niektorí prikývli.

„Bohužiaľ, ako to bolo naozaj a kam dal jej mobil, šaty a ostatné veci, nám Nevill už nikdy nepovie. Možno je to tak aj lepšie...“

Mayor uznanlivo pokýval hlavou.

„Aj na vyčkávaní...“ neodpustil si Krauz.

„Musíš to kaziť?“

„Tak nie, šéfe, odteraz kamaráti,“ navrhol Krauz a obaja si teatrálne podali ruky.

„Aha, a aby som nezabudol,“ neodpustil si pre zmenu Mayor, „už mi dvakrát volali z prezídia. Ešte stále si im neodovzdal tú správu o najzávažnejších vraždách, čo mala byť hotová v stredu...“

55

V kancelárii stoštyridsaťjeden si posadali každý na svoje miesto a čakali, kto začne.

„A vy dvaja pamperskoví detektívi ste ako dopadli? Podarilo sa?“ spýtal sa z ničoho nič Krauz Burgera.

Burger pred chvíľou dotelefonoval s doktorom Bauerom. Odovzdal mu všetky informácie o dieťati a matke a sľúbil pomoc aj do budúcna.

„Podarilo,“ odpovedal Burger s úsmevom.

„Takže si zaslúžite aj vy?“

„Nevieme čo, ale zaslúžime si!“

Krauz vstal, otvoril chladničku a vybral fľašu.

„To je tá rakija, čo nám Šaňo priniesol z dovolenky. Ani sme nemali čas ju okoštovať. Myslím, že teraz je tá správna chvíľa, čo poviete? Keď si teda všetci zaslúžime.“

Otvoril a ponalieval.

„Prípitok?“ spýtal sa, keď sa chlapci postavili.

„Serme na prípitky,“ navrhol Burger a všetci ho poslúchli.

Krauz otvoril spis a vybral z neho dve fotografie. Podišiel k nástenke a pripol ich na viditeľné miesto vo výške očí tesne vedľa seba. Zapálil si cigaretu a iba tak chvíľu stál a pozoroval ich.

„Mne to pripomína jednu rozprávku,“ povedal odrazu. „Hrala tam Zdena Studenková princeznú a jeden český herec tam hral netvora.“

Chosé sa k nemu pridal a zastali si plece vedľa pleca. Aj on chvíľu pozoroval fotografie.

„Asi myslíš tú rozprávku Kráska a netvor.“

„To sa volalo Panna a netvor,“ opravil ich Váňa. „Moja najobľúbenejšia...“

„To je jedno, ako sa volala, pointa ostáva zachovaná,“ nedal sa Chosé.

„Presne tak. Presne ako z rozprávky. Nepripadajú ti tak?“ súhlasil Krauz a bradou mykol k fotografiám.

Chosé sa zahľadel na krásnu Barborku a jej vraha.

„Presne. Vystihol si to úplne presne, Richard. Ako sa volal ten český herec?“

„Kopecký,“ pomohol im Váňa, vstal a postavil sa pred nástenku vedľa nich.

„Nie,“ protestoval Burger a tiež sa k nim pridal. „Kopecký to nebol, to bol nejaký herec, čo tancoval.“

„Tak to bol Gott,“ rozhodol Kuky. Prestal kŕmiť škrečky a podišiel k nástenke.

„Gott nie je herec,“ oponoval Váňa.

„Je, videl som ho v jednom filme, ako išiel do sveta na skusy,“ nedal sa Kuky.

„To bolo o hviezde, čo padá hore, ale to bola náhoda, inak iba spieva. A vôbec netancuje. To nebol on, tento sa volal... volal...“ snažil sa spomenúť si Váňa. „Hára suka!“

„To bol Japonec, čo ukoval najlepší samurajský meč,“ nedal sa Kuky.

„Nie, to bol Hašimoto,“ opravil ich Hanzel.

„Tak potom Harapes,“ spomenul si konečne Váňa.

„To je on!“ zajasali všetci.

Už sa nemali o čom hádať, tak iba stáli pred nástenkou a ticho pozerali do očí utýranej kráske. Na netvora nemal nikto chuť.

„Takže Studenková a Harapes,“ usmial sa Burger.

„A my tu máme Barborku a Nevilla,“ neusmial sa Krauz. „Netvor zabije krásku, a my tomu nemôžeme zabrániť. Prečo nemôžeme zariadiť, aby zomrel iba netvor a kráska prežila?“

Nikto mu neodpovedal. Napokon to skúsil Burger.

„Lebo nie sme v rozprávke, Riško. Toto je ozajstný život, na zemi dobro nevíťazí.“

Krauz sa zamyslel, ešte raz si potiahol z cigarety a súhlasne pokýval hlavou. Burger mal pravdu, ako vždy.