Text © Dominik Dán 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

ISBN 978-80-556-1064-1

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú
vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými
udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu
niekomu zdať akési povedomé...

Donec eris felix, multos numerabis amicos;
tempora si fuerint nubila, solus eris.

Pokiaľ bude stáť Šťastena pri tebe, budeš mať mnoho  priateľov,

ak však prídu nepriaznivé časy, zostaneš sám.

(Ovídius)

Venované Paľovi Ulbrikovi, najlepšiemu kamarátovi

 z detstva. Tragicky zahynul, skôr než sme stihli skočiť

 na tak dlho sľubované pivo. Hnipo, spomíname,
bolí to, chýbaš nám všetkým.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem

MUDr. Ivete Čiernej, PhD., Mgr. Michalovi Ondrkalovi,

JUDr. Jozefovi Vachálkovi, MUDr. Denisovi Valentovi, PhD.,

MUDr. Jaromírovi Chorváthovi, MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc.

1

MAREC 1988

Burger ukončil robotu o piatej. Všetci odišli. Aj Hanzel musel ísť domov, čakali vodoinštalatéra a chcel byť pri tom, aby im odpad zo záchoda nezačal tiecť dva týždne po oprave – ako naposledy.

Burger počkal, kým osameli, zavrel spis, zapálil si cigaretu a pohodlne sa oprel o operadlo.

„Richard, chcel som ti niečo povedať...“ začal opatrne.

„No?“ spýtal sa Krauz a balil si veci do igelitky.

„Niekto včera v noci zneužil akciu Rusalka.“

„Ľudia sú svine...“

„Volal na rotu a spustil akciu na vlastné triko.“

„Neuveriteľné...“

„Micháleka v noci odviezli na áro, dostal infarkt, takže on to nemohol byť, a ja som infarkt zatiaľ nedostal, ale keď mi ráno volal Talapka, infarkt sa o mňa pokúšal. Ja som mu totižto v noci nevolal.“

„Zaujímavé.“

„Nielen zaujímavé, aj veľmi nebezpečné.“

„Takže prúser?“

„No... prúser. Ten niekto zabudol, že k akcii Rusalka musí byť do dvanástich hodín odovzdaná administratíva. Písomná požiadavka podpísaná riaditeľom, plán akcie a vyhodnotenie akcie.“

„Takže prúser.“

„Bol by, keby mi nevolal kapitán Talapka a všetko mi nevysvetlil. Urobil to, skôr než dal všetko do hlásenia, vedel prečo. Tak som tú administratívu za niekoho spracoval a zaslal kuriérom ešte v lehote. Kapitán Talapka založil papiere do protokolu a celú vec uzavrel.“

„Takže?“

„Takže všetko prebehlo podľa predpisov a vec je uzavretá.“

„Som rád. Ani neviem prečo, ale uľavilo sa mi. Uzavretá vec je to najkrajšie na svete, čo nás môže stretnúť.“

„No... uzavretá, aby som bol presný, nie celkom uzavretá. Všetko by bolo v poriadku, akurát štátniarom od polnoci chýba Dana...“ Burger nechal vetu otvorenú.

„Kto?“

„Tá Dana, čo robila vo velíne s naším zavraždeným.“

„Nepoznám. Vlastne... asi poznám. Ale iba služobne, asi som ju raz, možno dva razy vypočúval.“

„Dva razy, našiel som jej dodatočnú výpoveď zo včerajšieho večera v nevybavených spisoch, bola tu o šiestej.“

„Neuveriteľná náhoda.“

„Iste. My sme krytí. Geniálny ťah. Aj Michálek je z toho vonku, ale jeho nástupcu už od rána jebú zhora aj zdola.“

„Nech si zvyká, chlapčisko, život nie je pežíčko... po našom perie.“

Burger sa nahol nad stôl a kývol na Krauza.

„Mohol by si mi venovať aspoň chvíľu svojho vzácneho času, prestať sa baliť a pozrieť sa mi do očí?“

Krauz sa prestal baliť a nahol sa nad stôl ako Burger. Neuhol pohľadom a sledoval kolegu.

„Si hovado, Richard, vieš to?“

„Viem.“

„Ale odvážne hovado. A to sa mi páči. Zajtra o polnoci sa menia heslá. Ale teba to asi nebude zaujímať.“

„Nie, čo s tým mám?“

„Nič. Ty nič. Ten niekto mal skurvené štigro!“

Burger sa znova oprel. Aj Krauz sa oprel.

„Ale jedno by ma zaujímalo, nepopieram.“

„A to?“

„Edo, prečo Rusalka?“

Burger si potiahol, vypustil dym a odvetil: „Je to vodná víla, opar vznášajúci sa nad vodnou hladinou, prelud. Aj my také vyrábame. Občas aj nad vodou.“

„Parádna hlúposť! Ktorý debil to vymyslel?“

Burger cmukol perami a zadusil cigaretu.

„Myslel som si, že trochu poetiky nezaškodí...“ zašomral si ticho popod nos.

„Nič som nepočul.“

„Tak ti niečo poviem hlasnejšie. Na preludy sa vyser, máš niečo hmatateľnejšie, čo treba vybaviť.“

„A to?“

„Pred pár rokmi jednému chlapíkovi povedali, aby sa rozhodol. A on sa rozhodol – vyriešil svoj problém a rozsekol gordický uzol.“

„Aha,“ prikývol Krauz.

„Aha,“ pritakal Burger.

„Bolo to pred dvetisíctristo rokmi a volal sa Alexander Veľký. Povedali mu, že ak chce byť gréckym kráľom, musí rozpliesť gordický uzol, ktorým bolo priviazané oje k vozu. Naštval sa tak, že vytiahol meč a uzol rozsekol. Stal sa kráľom aj veľkým vojvodcom.“

„Som rád, Richard, že tú rozprávku poznáš. Nič ti to nepripomína?“

Krauz zalovil v zásuvke a vybral dvojhárok. Otvoril ho a prečítal si iba nadpis. Usmial sa.

„Máš pravdu, Edo, aj ja sa raz musím rozhodnúť. Meč nemám, neviem svoj problém rozseknúť, ale viem ho roztrhnúť.“

Pretrhol dvojhárok na polovicu, potom znova a znova. Z útržkov urobil guču a hodil ju do koša.

Chvíľu iba sedeli a mlčali.

Burger drgol do spisov na stole a znechutene zagánil na hŕbu papierov.

„Vieš čo, Richard, už toho mám plné zuby. Čo keby sme vypadli na jedno pivo?“

„Som za.“

„Neponáhľaš sa domov?“

„Ponáhľam, ale Sylvia dnes musí počkať.“

Burger a Krauz vyšli od Dvoch levov a zamiešali sa do davu na chodníku. Hľadali najbližšiu piváreň.

Učiteľ a žiak kráčali plece vedľa pleca a ani jeden z nich nevedel, kto sa svojej funkcie zhostil lepšie.

2

APRÍL 1988

Prvý list našiel svojho adresáta iba náhodou. Vlastne to nebola náhoda, bola to profesionalita miestnej poštárky. S podobnými listami mala bohaté skúsenosti a vedela si rady. Chýbalo smerové číslo aj ulica, ale strohý odkaz na obálke – Ku Dvom levom na políciu – ju nemohol zmiasť. Doručila ho aj tak a veľmi presne. Takéto a podobné doručovala bežne a bolo ich neúrekom, každý týždeň aspoň desať, a nielen na políciu, aj na súd, na prokuratúru, aj na bytový podnik alebo do domova dôchodcov. Bola to jednoducho profesionálka, nemala problémy.

Ale dievčatá v podateľni s listom problém mali, lebo ani poznámka pod nepodarenou adresou im nič nehovorila.

K rukám detektíva Krauza.

Ktorý idiot dokáže takto skomoliť adresáta? Kde ho majú hľadať? Detektív Krauz! To má byť čo za ksichta?

Dievčatá v podateľni zúrili. Zase nejaké zelené ucho, čo sa zabudlo prihlásiť v operačnom stredisku. Navyše funkcia detektív sa v ich služobných tabuľkách nevyskytovala, nesmela sa oficiálne používať. Bolo to synonymum kriminalistu alebo operatívneho pracovníka, ale synonymum z imperialistického, a teda ideologicky závadového bloku, a tento názov označoval policajta slúžiaceho niekde v západnom Nemecku, možno v Rakúsku, určite nie v ich budove. U nás slúžili iba kriminalisti alebo operatívni pracovníci, určite nie žiadni detektívi.

Dievčatá v podateľni si z nezmyselného listu ťažkú hlavu nerobili, odovzdali ho náčelníčke vnútorného oddelenia, nech sa stará. Náčelníčka vnútorného oddelenia zavolala na personálne a zistila si, či taký policajt u nich vôbec pracuje.

Sama bola prekvapená.

„Iba teraz nastúpil, ale už pracuje. Zelené ucho,“ potvrdila personalistka aj s primeraným komentárom.

„A kde?“

„Na kriminálke u majora Majchrána. Pokiaľ viem, má ho na starosti Edo Burger.“

Náčelníčka vnútorného sa začudovala, lebo s Burgerom sa dobre poznali, každý deň spolu cestovali autobusom do práce a o novom jej nič nepovedal, no už vedela, kam list poslať.

Poslala ho okamžite, bez preverovania a bez podozrenia – písal sa rok, keď o terorizme nikto ani nechyroval, a poslať list s podozrivou adresou na previerky pyrotechnikom, či neobsahuje výbušninu, alebo antrax, nikomu ani nenapadlo – rovno na kriminálku.

Riaditeľka iba zariadila, aby dievčence vložili list do priečinka s veľkými písmenami OVK.

Náčelník odboru všeobecnej kriminality major Majchrán chodil do práce o pol siedmej. Hodinu pred začatím pracovného času, aby mal rezervu na prípravu. Jeho cesta po vstupe do budovy bola stereotypná. Na vrátnici sa kývnutím ruky pozdravil s policajtom v uniforme – služobný preukaz mu nikdy neukazoval, lebo automaticky predpokladal, že ho pozná, čo bolo vyslovene proti predpisom, ale bola to pravda – potom sa zastavil v operačnom stredisku a z priečinka s označením OVK si prevzal poštu. Niekedy sa mu tie nezmysly ani nezmestili pod pazuchu, niekedy tam bolo iba pár kusov, iba interné noviny a pár zbytočných vestníkov, ktoré niesol pohodlne v jednej ruke.

Dnes celkom slušná kopa.

Vybehol po schodoch dve poschodia – výťah zásadne nepoužíval, lebo doktor mu zistil zvýšené tuky a cholesterol a odporučil mu pohyb – vyvetral kanceláriu, postavil na dve kávy a počkal pätnásť minút, kým prišla Slávka.

O sekretárkach šéfov sa bežne hovorí, že sú to fajky a výška platu sa im zvyšuje úmerne s krátením spodného lemu minisukne. Inde možno, ale tu nie. Pani Slávka mala vyše päťdesiat a dobré meno sekretariátu šéfa odboru všeobecnej kriminálky chránila a bránila svojím robustným skoro metrákovým telom... do roztrhania tela. Sukne nosila zásadne dvadsať čísel pod kolená.

Presne o desať sedem vošla, slušne pozdravila šéfa, pochválila kravatu, prevzala poštu a šálku kávy a začala úradovať. Každý deň o desať minút sedem sa osoba šéfa kriminálky stala zároveň chránenou osobou a dostať sa k nemu znamenalo prekonať neprekonateľné – mohutnú postavu pani Slávky.

Poštu si rozložila na stole a rutinovane ju roztriedila na jednotlivé oddelenia. Niečo vraždárom, niečo na oddelenie majetkovej kriminality, niečo na mravnostnú, niečo na pátranie... išlo jej to jedna báseň – robila to už skoro tridsať rokov. Stíhala aj rozdeľovať, aj popíjať kávu. Tá od šéfa bola vždy prvá a najhoršia, ale nikdy mu to nepovedala, tie ostatné už varila ona a pochutil si každý, aj šéf, aj návštevy, a tých bolo niekedy za jeden pracovný deň neúrekom.

Rozdeľovala, popíjala, jedna ruka jej ešte ostala aj na cigaretu, tak si tú prvú konečne zapálila a vychutnávala si kombináciu lahodných chutí tabaku a kávy. Každé ráno ten istý rituál.

Rozdelila pár vestníkov, pár interných nariadení, pár služobných správ a záznamov, pár listov, odpila si z kávičky, potiahla si z cigarety a list s nezmyselnou adresou, ale s presným odkazom k rukám detektíva Krauza zadelila veľmi presne, lebo vedela, že Burger má nového kolegu.

Nad skomolenou adresou sa vôbec nepozastavila, list položila na kôpku určenú pre oddelenie násilnej kriminality. Ostal navrchu, lebo bol posledný.

Keď skončila s poštou, zadusila cigaretu, dopila kávu a začala prepisovať hlásenie na ministerstvo, ktoré malo byť doručené do desiatej doobeda. Včera to nestihla a dnes si s tým musela pohnúť, lebo termíny z ministerstva boli neúprosné.

Rachot jej písacieho stroja rozliehajúci sa po chodbe prehlušilo búchanie výťahových dverí – neklamný dôkaz, že sa začal nový pracovný deň a chlapci z kriminálky jeden za druhým prichádzali na pracovisko.

Bežný pracovný deň – pár chlapov odhodlaných zavrieť do basy tých najhorších vagabundov z Nášho Mesta prišlo dnes do práce.

3

Dievča sa prebralo a začalo dýchať. Prvý nádych bol mohutný, kŕčovitý a chaotický, ako keď sa potápač vynorí z hĺbky, ktorú precenil o dva metre. Sípavá hlboká panika – hranica medzi životom a smrťou.

Skúsila to znova a vyšlo to, podarilo sa jej opäť nadýchnuť a panika ustupovala. Aj mdloby ustúpili, prebrala sa a začínala vnímať. Prístup k vzduchu bol veľmi príjemný, omamný a upokojujúci. Mohla dýchať a možnosť využila, nadýchla sa znova. Trochu jej prekážala tma, ale čerstvý vzduch všetko vyvážil a na chvíľu potlačil pocit úzkosti. Iba na chvíľu.

Až teraz si uvedomila, že vzduch nie je až taký čerstvý, ale teplý. Dýchala vlastné výdychy. Prečo? Pokrútila hlavou. Pocítila pohladenie na lícach, na nose aj na čele. Došlo jej to – má na hlave kuklu, preto tá tma. Pokrútila ešte raz a na krku zacítila povraz alebo niečo, čo ju jemne omínalo, ale neškrtilo. Znova sa zhlboka nadýchla a na konci hlbokého nádychu zacítila na nozdrách zábranu. Na nos sa jej nalepila textília. Bola to kukla, už si bola istá. Preto ten teplý vzduch a preto tá tma. Znova sa nadýchla, ale pomalšie a textília sa nenalepila. Plytkými nádychmi mohla dýchať bez problémov. Dýchala pokojne, sústredila sa na pomalé nádychy, aby sa sama neudusila.

Dýchanie už zvládla, teraz išlo o tmu a to ostatné. Skúsila ruky. Odrazu si uvedomila, že leží na chrbte, ruky aj nohy má roztiahnuté, no potme sa presná poloha dala iba ťažko skontrolovať a koordinácia pohybov ju prekvapila – akosi to nefungovalo. Potme nefungovalo nič. Telo akoby jej nepatrilo, nevedela sa zorientovať. Mykla rukou, no nešlo to. Mykla druhou, a zase sa nič nestalo.

Keby bola zviazaná, povraz by povolil aspoň o kúsok a mohla by s rukami niečo spraviť, ale nemohla nič, akoby jej na rukách ležalo závažie. Ťažké nezvládnuteľné závažie. No vôbec to nebolelo. Povraz to asi nie je...

Skúsila nohy. Pocítila tlak na členkoch a na kolenách, ale nohy sa ani nepohli.

Skúsila brucho, snažila sa posadiť – okolo pása ju niečo zvieralo, niečo mocné, čo jej nespôsobovalo bolesť, ale nedovoľovalo jej ani najmenší pohyb hore ani do strany.

Čo to má byť? Kde je? Čo je s ňou? Čo sa to deje?

Ležala na chrbte na niečom tvrdom, roztiahnutá ako žaba v biologickom laboratóriu, kde sa študenti chystajú preskúmať vnútorné orgány obojživelníka. Sama sa na niečom takom zúčastnila v deviatej triede na zédeeške a pitva sa jej veľmi páčila, najmä žabacie stehienka stiahnuté z kože, tie boli úchvatné. Vlastne vtedy sa rozhodla, že pôjde študovať medicínu. Na gymnázium sa však nedostala, prijali ju na stavebnú priemyslovku a po maturite jej škola nedala odporúčanie na lekársku fakultu a ani nespravila prijímačky, takže sa veľmi nebránila a nastúpila do Hydroconsultu ako projektantka. Rysovala už sedem rokov, práca za rysovacou doskou sa jej vôbec nepáčila, ale nemala inú možnosť. V tých časoch sa častá výmena miesta brala ako fluktuácia a nechcela robiť otcovi hanbu, tak chodila do nudnej práce a trpela. Jedinou útechou jej bol volejbal.

Ako každá stredoškoláčka čakala na toho pravého na bielom koni, nejaký inžinierik, alebo doktor by sa celkom hodil, ale ako skoro v každom takomto vyčkávacom prípade stále neprichádzal. A roky ubiehali, už mala dvadsaťšesť, a nič poriadne vo výhľade. Ostal jej iba ten volejbal.

Prečo sa jej v pamäti vynorila práve stredná škola? Niekde čítala, že tesne pred smrťou sa človeku pred očami premietne celý život v skrátenej rýchlej verzii, ale jej sa v pamäti vynorila iba stredná škola a koniec zédeešky, keď pitvali žabu. Znamená to niečo? Znamená to, že jej život je v ohrození?

Znova pomykala hlavou. Kukly sa nezbavila, nič nevidela, nič nepočula, ani sa nemohla pohnúť. Na jej bezmocnosti sa nič nezmenilo.

Ako sa sem dostala? Čo si vlastne pamätá?

Naposledy si pamätala... Čo si vlastne pamätá? Bože, ako jej treští hlava, ako po riadnom záťahu!

Sústredila sa. Úporne sa snažila rozpomenúť. Bola na tréningu, hrali v telocvični na Tilgnerovej, dohrali, robili si s babami srandu v šatni, osprchovala sa, obliekali sa, odmietla ísť s babami na víno, lebo naposledy to riadne prehnali a okrem toho dnes ju čakal na parkovisku. Dnes konečne mohol a prišiel po ňu, preto nemala na víno ani pomyslenie, aspoň nie s babami. Išla po zarastenom neosvetlenom chodníku ako vždy, na konci bolo parkovisko, odstavené autá, pouličné osvetlenie... šero.

Bože, ako jej len treští hlava!

Autá! Spomenula si na autá. Chalan mal otvorené zadné dvere na dodávke a nakladal do nej nejaké zmotané hadice a káble, či čo to bolo, mordoval sa s nimi.

„Helfni a máš nadnes jeden dobrý skutok splnený,“ navrhol jej.

Celkom sympatický chalan a navrhol jej to normálne, tak uličnícky, ale ponáhľala sa. On nerád čakal a vždy jej vytkol každú minútu, keď sa oneskorila. Zaváhala.

„Tak pomôž, je to len chvíľka,“ nástojil chalan.

Rozhodla sa. Zhodila z pleca športovú tašku, zohla sa k hadiciam tesne pri nárazníku dodávky, zabrala, podvihla... Zatočila sa jej hlava a viac si nepamätala. Mala okno, ale netušila, ako dlho bola v bezvedomí, nevedela, čo sa s ňou dialo. Odrazu sa prebrala v tejto bizarnej polohe. Vlastne ani polohu nemohla poriadne skontrolovať, lebo hlavu mala v úplnej tme.

Doriti aj s kuklou! Kedy sa jej konečne zbaví? Znova pokrútila hlavou, teraz už nervóznejšie.

„Je tu niekto!? Kurva, čo je to za blbý fór? Zdena, ak je to z tvojej hlavy, tak ti garantujem, že ťa nakopem do zadku... Zdena! Už stačilo! Nie je to príjemné, fakt nie!“

Hlas mala mumlavý, stlmený kuklou, ani nevedela, či prenikol von.

„Zdena!!! Fakt to nie je vtipné!“ zakričala, aby si bola istá, že prenikol von. „Dajte mi to dolu!“

Aby protestu dodala vážnosť, pokúsila sa vzoprieť a posadiť, zabrala všetkými svalmi, ale na jej veľké prekvapenie sa nič nestalo. To niečo, čo ju držalo v horizontálnej polohe, sa ani nehlo.

Až teraz sa vydesila, lebo použila silu všetkých svalov a mala ich mimoriadne vytrénované, ale nezmohla absolútne nič. Ostala tak, ako bola, bezmocne roztiahnutá ako žaba.

„Zdena,“ pokorne oslovila najväčšiu šoumenku v partii, „vyhrala si, uznávam, je to dobré, vydesila si ma. Už mi to dajte dolu z hlavy a môžete sa rehotať. Dám si teda s vami jeden pohárik, tak sa neserte, baby, a dajte mi to dolu!“

Už hovorila miernym tónom, ale posledné slová dajte mi to dolu skoro zarevala, lebo sa už o ňu pokúšala klaustrofóbna panika, hoci ňou za normálnych okolností netrpela.

Z posledných síl skúsila ešte zatrepať rukami a nohami, ale nepomohla si. Jej úsilie vyšlo nazmar, iba čo si v kukle vydýchala vzduch a začínalo jej byť teplo a nevoľno. Chvíľu iba dychčala a snažila sa upokojiť. Pochopila, že takto nič nedosiahne, a tak sa iba uvoľnila, vydaná na milosť a nemilosť niekomu, kto mal prísť. Musel prísť, veď ju takto nenechajú naveky.

Prišiel.

Nepočula ho prichádzať, iba zacítila, ako sa jej dotkol krku. Mykla sa, akoby do nej vpustili elektrinu. Reflexívne odvrátila hlavu. Naozaj sa vydesila.

„No konečne, ty krava...“

Prsty jej jemne odmotali motúz na krku a stiahli kuklu.

Chcela sa na nich osopiť, že tento druh humoru neuznáva, že to trochu prepískli a že si to s nimi vybaví, a že...

Neosopila sa, nevydala ani hláska, lebo do očí sa jej zabodli dve ihlice, prenikli jej až do mozgu a bolesť bola taká intenzívna, až jej vyrazila dych.

„Auu...“ vzdychla a zaťala zuby.

Pokrútila hlavou, ale bolesť neustúpila, nemohla jej ujsť. Bodajúcim ihlám nedokázala uniknúť. Žmúrila a zo zovretých viečok sa jej prepasírovali prvé slzy.

„Vypnite to, debili!“ zasyčala na vtipné spoluhráčky, keď pochopila, že to nie sú ihlice, ale ostré svetlo zavesené tesne nad jej hlavou. „Tak už to vypnite, baby, naozaj to bolí!“

Konečne mohla ako-tak pootvoriť oči a rýchlym bolestným žmurkaním ich vysušila natoľko, že začala vidieť. Videla čierne ruky, ako odťahujú stojan s reflektorom za jej hlavu, a konečne začula aj prvý zvuk – škrípanie kovového stojana na betónovej dlážke. Svetlo sa okamžite stlmilo a miestnosť sa zahalila do milosrdného mäkkého pološera. Ešte párkrát zažmurkala a konečne videla všetko.

Možno by bolo lepšie mať na hlave kuklu a nevidieť nič.

Ležala v pivnici. Uvedomila si to okamžite, ako nasala zatuchnutý vzduch nasiaknutý vôňou vlhkých kameňov. Aj na chate mali kamennú pivnicu, otec bol na ňu veľmi hrdý a často sa pred návštevami chválil, ako dobre urobil, že sa nedal nahovoriť na obyčajnú betónovú, ale investoval a dal si ju urobiť z kameňa. Odmalička poznala vôňu vlhkého pivničného kameňa, nemohla sa pomýliť.

Nemohla sa pomýliť ani v hodnotení svojej situácie. Bolo to vážne. Pokúsila sa pozrieť nabok, ale videla len igelitovú stenu sotva pol metra od hrany stola. To isté na druhej strane. Igelit z nejakého starého fóliovníka ju obkolesoval koldokola. Kým sa vrátili čierne ruky, stihla ešte nadvihnúť hlavu a zbadala si zápästia. Konečne pochopila, čo ju tak pevne držalo na stole – železné obruče! Ležala na stole ako na dereši a presne ako na dereši ju k nemu pútali ozajstné železné obruče. Cítila ich na členkoch, kolenách, okolo pásu, na zápästiach, na lakťoch a...

Spoza hlavy sa k nej priplichtili čierne ruky a posledná obruč jej objala krk – koniec obzeraniu.

„Zdena...“ zaprosila, „alebo kto ste... Prosím vás, pustite ma! Čo to má znamenať? O čo tu ide?“

Posledná obruč okolo krku ju znehybnila úplne – ostali jej už iba oči, nimi ešte mohla slobodne pohybovať.

„Prosím vás...“

Stále neodpovedal.

Zápasiť s obručami nemalo zmysel, asi ani kričať. Párkrát sa zhlboka nadýchla a prinútila sa uvažovať. Dosť námahy jej dalo zvládnuť paniku, ale zvládla ju. Nemala inú možnosť, len čakať, čo sa stane.

Igelitová stena sa zatriasla, rozostúpila sa a nahol sa nad ňu. Konečne ho zbadala – naschvál sa nahol do jej zorného poľa.

Celkom fešák, bol to chalan z parkoviska. Chalan by bol v poriadku, ale to, čo mal oblečené, ju vydesilo. Nemal čierne ruky – boli to hrubé čierne rukavice povyše lakťov. Na krku mu visela hrubá biela gumená zástera, kam až siahala dolu, to nemohla vidieť.

„Ahoj! To si ty? Z parkoviska, čo?“ uľavilo sa jej. Nepovedal nič, iba sa usmial. „Pomohla som ti, pamätáš?“ pokúšala sa nadviazať rozhovor. „Počúvaj ma,“ zaprosila, „chvíľu ma počúvaj, dobre? Pusť ma a porozprávame sa. Ty určite niečo chceš a ja ti to môžem dať aj bez tohto, chápeš? Tak ma, prosím ťa, pusť a určite sa dohodneme.“

Zase nijaká odpoveď, iba sa usmial. Čudne, usmieval sa akosi nadol, ovísali mu kútiky úst.

Zdvihol ruku a až teraz sa naozaj vydesila. Mal v nej veľký mäsiarsky nôž.

„Tak toto...“ nevládala dopovedať, iba vyvaľovala oči na blížiaci sa nôž. „Tak toto naozaj nemusíš! Počúvaš ma? Toto nemusíš, ja ti dám dobrovoľne! Aj mne to už chýba, ver mi! Nemala som to, ani nepamätám,“ klamala. „Nemám chalana, som sama, mohli by sme to dať dokopy, čo povieš? Odviaž ma a ja ťa spravím... Chceš fajku alebo kompletku? Povedz si sám a ja ti to spravím, ako si to ešte nikdy nemal! Odlož ten nôž, prosím ťa, a daj mi šancu predviesť ti, čo dokážem, budeš sa čudovať. Hrám volejbal, som ako pružina a vydržím kefovať hodinu v kuse, budeš v siedmom nebi, sľubujem!“

Nahol sa nad ňu a zahľadel sa jej do očí. Konečne prehovoril.

„Dianka, rád by som ti povedal, aby si sa nebála, že ťa to nebude bolieť, ale bude...“

Keď sa jej nôž zarezal do mäsa, začala vrešťať. Vrieskala dlho.

4

Muž, čo Dianu netrpezlivo čakal, sedel v nenápadnom aute zaparkovanom na opačnom rohu parkoviska. Krčil sa v tieni košatej lipy, ale košatá bola iba na sídliskové pomery. Pás zeme medzi parkovacími miestami bol príliš úzky a plytký na to, aby jej dovolil narásť do ozajstných rozmerov iných stromov za sídliskom v lese. Napriek tomu lipa muža zatieňovala a poskytovala mu dostatočný úkryt. Bol to dobrý úkryt, čakával ju tam často.

Dofajčil, z okna odfrčkol už aspoň piaty ohorok a nervózne sa pozrel na hodinky. Pol jedenástej. Tréning mala do desiatej, ešte nikdy jej to tak dlho netrvalo.

Okolo prešlo auto a oslnilo ho. Vychádzalo z parkoviska na cestu, muž sa podvedome skrčil a schoval sa za volant. Nebol to zlodej, ani násilník, ani vrah, ale skrčil sa, lebo okrem takýchto exotov majú dôvod schovávať sa aj muži, čo sa chystajú vykefovať najlepšiu smečiarku v družstve. Tento úkon na smečiarke by nebol sám osebe odsúdeniahodný, keby takí muži nemali doma zákonitú manželku.

Takí muži sú jednoducho svine a zaslúžili by si po holej – ale robili by to aj tak.

Znova pozrel na hodinky, prešla iba minúta, takže na hodinkách nemohlo byť viac ako desať tridsaťjeden.

Vybral si cigaretu, no už ho štípal jazyk a v aute nemal vodu – poslednú kvapku dopil pred chvíľou a novú minerálku si zabudol kúpiť – odložil cigaretu a čakal iba tak, nasucho.

O trištvrte na jedenásť vystúpil z auta, prešiel krížom cez celé parkovisko až do tmavého rohu bez osvetlenia a potom ďalej na chodník schovaný v tme, lebo husté koruny stromov obalili pouličné osvetlenie ako flanelová košeľa kryt stolovej lampy na nočnom stolíku.

Každý normálny človek by sa bál, ale on sa tmy nebál. Tak trochu s ňou spolupracoval. Prišiel až k školskej telocvični a zistil, že okná sú už tmavé a vchod je zamknutý. Znútra sa neozval ani hlások – iba tma a ticho.

Vrátil sa k autu, naštartoval, rozsvietil svetlá a zamieril na hlavnú cestu. Zajtra jej zavolá do práce a zistí, čo sa stalo... Vlastne nezavolá, veď zajtra je sobota! Tak jej zavolá domov. Manželka pôjde do obchodu alebo do vane a on si určite nájde nestráženú chvíľu, zavolá a zistí, čo sa stalo. Ak nie cez víkend, tak v pondelok, to je jedno.

Muž v aute ani netušil, že sklamaní sú dnes dvaja. Za autom bol chodník a potom detské ihrisko. Za preliezačkou sa v tme krčil ďalší muž. Nesedel v aute, to mal za rohom. Na fotografovanie potreboval lepší uhol, a tak musel vystúpiť a hľadať vhodnú polohu. Minule prepásol celú akciu, lebo sa spoľahol na auto a nič nevidel. Nasadla tak šikovne a odišli tak rýchlo, že nič nestihol. Druhý piatok to bolo lepšie, pochopil, že musí vyliezť von, a pár záberov sa naozaj vydarilo. Dnes chcel vyfotiť celý film, ale neprišla a ten debil odišiel z parkoviska sám.

Nechápal, čo sa stalo, a zúril. Tak perfektne to mal naplánované, perfektne pripravené – a tá krava neprišla!

Objektív prikryl plastovou krytkou a zbalil fotoaparát. Bol to drahý fotoaparát s výkonnou optikou a chránil si ho ako oko v hlave – stál ho dva mesačné platy, ale neľutoval ani korunu. Ani keď fotografoval rieku a lesy pre radosť, ani teraz, keď mu mohol pomôcť vysekať sa z problémov.

Ten druhý muž sa vrátil do auta, opatrne, takmer láskavo položil fotoaparát na zadné sedadlo, zapálil si a pomaly sa pohol do nočného mesta.

Nič to. Budúci piatok to určite vyjde. Vyžaduje si to trpezlivosť a trpezlivosť je jeho najlepšia kamarátka, tak aký problém?

5

Marec v osemdesiatom ôsmom bol čudný mesiac. Inokedy to bol možno iba obyčajný začiatok jari, ale v ten rok nie. Všetko sa to akosi zomlelo naraz a Krauz mal pocit, že sedí v rýchliku a život za oknami sa mihá tak rýchlo, že nestíha ani sledovať, nieto chápať.

Prešlo prvých dvadsaťpäť dní a Krauz porušil skoro všetko, čo ho v policajnej škole naučili, dokonca prekročil paragrafy, za ktoré by mohol skončiť v base na dvadsať rokov. Pomohol manželkinej spolužiačke, ale tak razantne, že sa ocitol za hranicou zákona, vykefoval bufetárku v Slovnafte, zaplietol sa Štátnej bezpečnosti do rozbehnutej akcie, autom prerazil štátnu hranicu, pohádal sa s Burgerom... A napokon roztrhal žiadosť o preloženie a podpísal si ortieľ na doživotie.

Idiot ako z Dostojevského. Ale to nebolo všetko. Čakali ho ďalšie kúsky.

Dvadsiaty piaty deň toho mesiaca bol piatok. Ranné rozdelenie viedol náčelník Majchrán trochu inak ako zvyčajne, bol nervózny, a prišiel aj súdruh major Smolík, najvyšší politický pracovník, teda politruk. Bežne na ranné rozdelenia nechodil, dnes si tú námahu dal. Majchrána ani nepustil k slovu, začal hneď zostra.

„Súdruhovia!“ zavyl politruk na úvod, aby dodal svojmu prejavu vážnosť. „Dnes pred nami stojí vážna služobná a politická úloha! Všetci sme tu komunisti, vieme, ako sa máme k veci postaviť. Jednoznačne, nekompromisne, zásadovo, stranícky. Svine z katolíckeho hnutia a tajnej cirkvi nadnes večer zorganizovali zhromaždenie pred Národným divadlom. Budú vraj iba páliť sviečky, modliť sa, o nič iné im vraj nejde. No my dobre vieme, že takéto protištátne, revanšisticko-oportunistické prejavy demoralizujú pokojne pracujúcu robotnícku triedu a my sme tu na to, aby sme nedopustili narušenie pokoja v našej drahej socialistickej vlasti. Vy ste muži zákona! Vy ste opora robotníckej triedy! Vy ste tí, čo majú obušky v rukách, tak ich treba použiť, tú zberbu na uliciach rozohnať a ukázať robotníckej triede, že sa o nás môže oprieť, že sme tu a plníme si svoje služobné a politické povinnosti. My im tie sviečky polejeme vodou, udusíme kontrarevolúciu v zárodku a nastolíme poriadok! Len pre úplnosť – obvodný národný výbor zhromaždenie nepovolil, takže všetko, čo spravíte, všetko, čo proti nim použijete, je požehnané najvyššími... ehm, čo to trepem, chcel som povedať, že je povolené najvyššími straníckymi a štátnymi orgánmi.“

Rozohnil sa, ako to mal bežne vo zvyku, a rozprával veľmi rýchlo. Krauz sa snažil písať si poznámky, lebo si ich písali všetci. Nepísať si poznámky z prejavu politruka by bola nerozvážnosť – niečo na hrane trestného činu. Písal si, ale nestíhal, lebo politruk drístal tak rýchlo, že si stihol poznačiť iba pár slov.

Poznačil si: komunisti... svine... sviečky polejú vodou. Viac nestihol zachytiť. Prečítal si, čo napísal, a zhrozil sa. Radšej to rýchlo vyškrtal a opatrne sa poobzeral, či mu niekto zo susedov nezíza do zošita.

Ešte raz hodil očkom po susedovi a zistil, že si kreslí cimburie. Sused z druhej strany riešil piškvorky s kolegom vedľa. Kolega oproti maľoval do zošita ružu, už ju mal celkom peknú.

Krauz pochopil, že prejav politruka nebude až taký dôležitý a že tých pár slov vlastne ani nemusel v zošite vyškrtať.

„Súdruhovia! Tak v tomto zmysle sa chopíme povinností a budeme stáť na stráži socializmu, aby sme si zodpovedne, každý osobne, zaslúžili služobný plat, ktorý nám zabezpečuje robotnícka trieda!“

Politruk skončil prejav, opakom dlane si utrel svoj pracovný nástroj, lebo ho mal celý zaslintaný, a s úklonom sa odporúčal.

Všetko záviselo do Majchrána. Šéf kriminálky mal za sebou dlhoročnú prax kriminalistu a na rozdiel od politruka drístací nástroj v práci až tak veľmi nepoužíval, preto problém dnešného dňa zhrnul po svojom. Ale najprv pre istotu počkal, kým politruk opustil zasadačku.

„Pozrite, chlapci, zase chcú použiť kriminálku ako toaletný papier a hrubú záplatu zároveň. Záplatu, aby zaplátali všetky diery v pripravovaných opatreniach a nasadili nás všade, kde bude horúco, to znamená priamo do davu, toaletný papier preto, aby sme sa od toho hovna najviac zababrali my a aby všetci ostatní zostali čistí. Opatrenia a zvýšený výkon služby už vyhlásil náčelník krajskej správy a nám neostáva iné, iba poslúchnuť rozkaz. Doobeda spracujeme rozdelenie jednotlivých operatívcov na konkrétne mikroúseky a stretneme sa tu o druhej poobede. Urobíme si krátke rozdelenie, dám vám stručnú inštruktáž a zaujmete stanovištia. Doobeda si neplánujte žiadnu vážnu robotu, vlastne sa mi ani príliš neflákajte povonku, ak máte objednané stránky, vybavte ich a ostaňte pod strechou, keby sa náhodou niečo posralo, nech vás nemusím celý deň naháňať vysielačkami. Pochopil každý?“

Pochopil každý.

V piatok dvadsiateho piateho marca detektív Richard Krauz vyfasoval úsek pri Mliečnom bare tesne vedľa Národného divadla. O štvrtej popoludní sa začali schádzať prvé skupinky mierumilovných občanov. O piatej ich už bolo niekoľko tisíc a ďalší sa tlačili z bočných uličiek. O šiestej už horeli sviečky a všetci sa modlili. O pol siedmej sa chceli rozísť, ale práve vtedy došla politikom a funkcionárom politická a funkcionárska trpezlivosť – prišiel rozkaz zasiahnuť. Bieložlté žiguliaky s označením VB vrážali do davu a snažili sa rozohnať záškodníkov. Oranžové polievacie autá, ktoré sa dovtedy starali o čistotu námestia, vystriedali olivovozelené vodné delá, lebo politickí funkcionári schovaní na štvrtom poschodí hotela Carlton si všimli, že dlažba námestia je taká špinavá, že polievacie autá to jednoducho nezvládajú. Poriadkové jednotky dostali rozkaz použiť obušky. Obsluha vodných diel dostala rozkaz striekať. Psovodi dostali rozkaz vypustiť psy... Podobných rozkazov bolo v ten piatkový podvečer vydaných neúrekom, jeden rozumnejší než druhý.

Detektív Krauz stál na chodníku pred Mliečnym barom, prizeral sa a neveril vlastným očiam. Na jednej strane chcel niekto tam hore rozohnať dav na námestí, na druhej strane ich policajti obkľúčili a hermeticky uzavreli zo všetkých strán. Namiesto toho, aby dav vytlačili z námestia, iba vyvolali chaos a nikto nevedel, kam má utekať. Dav začal vrieskať, do toho štekali psy, všetko to polievali vodné delá a kraje davu začali tlačiť a mlátiť poriadkové sily. Ľudia padali, kričali, plakali, ostatní po nich šliapali, policajti ich bili.

Krauz stál na chodníku a nechápal. Takto sa zaobchádza s ľuďmi? Toto má robiť kriminálna polícia?

Chalan v rifliach a koženej bunde, čo celý čas stál kúsok od neho pred cukrárňou, k nemu pobehol a s vytrešteným sfanatizovaným výrazom naňho zreval: „Ty si náš, čo?“

„No,“ prisvedčil Krauz, lebo sa odjakživa považoval za svojho.

„Práve som dostal do vysielačky rozkaz zatlačiť na nich. Budeme ich hnať na nábrežie a potom k múzeu! Rozbijeme ich, zatlačíme, tak poďme na to!“

Chalan sa rozbehol s natiahnutými rukami, zamiešal sa medzi uniformovaných policajtov a tlačil chrbty občanov k nábrežiu. Krauzovi sa nechcelo nikoho rozbíjať a na nikoho tlačiť, ale uvedomil si, že celé námestie sa zo striech okolitých domov nakrúca na video, a keby zostal iba stáť na chodníku, mohol by z toho mať naozaj zle, tak sa pohol aj on. Zamiešal sa do davu, ale netlačil.

Okamžite dostal tvrdý úder bielym obuškom cez celý chrbát a spadol na kolená. Policajt nad ním sa znovu zahnal.

„Ty hovado!! Ja som náš!“

Policajt sa neunúval s ospravedlňovaním, pobehol kúsok dopredu a našiel si nový objekt na bitie. Krauz sa pozviechal, postavil sa a skúsil zahnať bolesť v chrbte obyčajným pokrútením hlavy a ponaprávaním si boľavých stavcov. V tom momente dostal zásah vodným delom a znovu bol na zemi, ešte ho aj odhodilo a nieslo hodný kus po dlažbe. Keď namáhavo vstával, nejaký blbec s veľkým plastovým štítom a obuškom mu ťažkou topánkou stúpil na prsty a skoro mu ich polámal.

Krauz sa napokon pozviechal. Bol mokrý ako ondatra, chrbát ho bolel, akoby ho prešiel vlak, prstami na pravej ruke nemohol hýbať, ale na srdci ho hrial blažený pocit, že je náš.

6

V pondelok ráno po rozdelení sedeli všetci traja v kancelárii a dumali nad písacími strojmi.

V piatok sa celý cirkus skončil až krátko pred polnocou. Pre demonštrantov o siedmej večer, ale oni museli ostať v uliciach skoro do polnoci, až kým nebolo víťazstvo poriadkových síl jednoznačné a potvrdené zhora. Cez sobotu a nedeľu mali zvýšený výkon služby, no na Krauza sa služba neušla. Nebolo treba posilňovať výkon, manifestácia nemala cez víkend žiadnu dohru. Do práce prišiel až v pondelok ráno.

„Počuli ste už posledné novinky?“ spýtal sa Burger a zahasil cigaretu. „Všetky západné televízie to už vysielali – Slobodná Európa piatkovú akciu nazvala sviečková manifestácia. Vraj prvý pokus o slobodu a demokraciu v tomto štáte. Sme slávni v celej Európe, možno v celom svete.“

„Seriem na nich! Mňa zaujíma, čo tam mám napísať,“ šomral Hanzel a bezmocne civel na písací stroj.

„Mňa bolí chrbát, celý víkend som spal na bruchu a riť som si utieral ľavačkou,“ posťažoval sa Krauz.

„Chápem,“ vzdychol si Burger. „Vám tak niečo hovoriť o demokracii a slobode, prízemné červy!“

„Namiesto demokracie tu máme písací stroj,“ ukázal prstom pred seba Hanzel a zazubil sa.

„Máte pravdu, niečo napísať musíme,“ uzavrel debatu Burger a hneď sa aj rozbehol. Prsty mu po klávesnici len tak lietali.

Na rannom rozdelení im náčelník Majchrán oznámil, že Štátna bezpečnosť chce služobný záznam od každého policajta zaradeného do piatkovej akcie. Cez víkend nelenili a spísali zoznam dvadsiatich otázok, na ktoré mal každý policajt odpovedať. Kde bol, kde presne stál, čo videl, koho spoznal v dave, čo počul, kam sa závadové osoby rozišli, kde predtým stáli, čo robili, čo kričali... Bolo toho na celú stranu.

V pondelok ráno si nikto z kriminálky nedovolil odísť do terénu a vagabundi si mohli robiť, čo chceli. Detektívi sedeli v kanceláriách a vypisovali nezmyselné služobné záznamy.

„Ja fakt neviem, čo tam napísať,“ vzdychol si bezradne Hanzel.

Burger si ho nevšímal – písal.

„Edo?“ skúsil ho prerušiť Krauz.

„No?“ Burger prestal písať a výstražne povytiahol obočie. Evidentne chytil slinu a nebol rád, keď ho v tvorivej činnosti vyrušovali.

„Tu sa píše,“ Krauz zamával otázkami od Štátnej, „že máme napísať mená všetkých, koho sme v dave spoznali.“

„A...“

„Ja som tam spoznal všetkých kamarátov zo sídliska, navyše tam boli aspoň desiati spolužiaci zo strednej. A bol tam aj môj bratanec s manželkou, ešte mi aj zakývali...“

„A...“

„Sú to všetko slušní ľudia. To ich mám všetkých napísať do záznamu? Aby ich Štátna buzerovala?“

„Ak si tupec, tak napíšeš,“ zašomral si popod nos Burger a písal ďalej. Prsty sa mu po klávesnici rozbehli ako naolejované. Krauz s Hanzelom iba závistlivo civeli.

Burger skončil s rachotením na písacom stroji, razantne vytrhol tri listy z valca – každá blbosť na polícii sa musela písať trojmo – vybral dve indigá a záznamy zo služby si porozkladal po stole. Všetky tri exempláre podpísal, zložil ich dokopy, a keď zbadal, že Krauz škúli ponad stôl, ochránil ich rukou ako žiačik v základnej škole, ktorý nechce, aby mu ostatné decká odpisovali diktát.

„Sa neser... Edo,“ zadrankal Krauz.

„Desať pív!“ začal vyjednávať Burger.

„Dve,“ navrhol Krauz.

„Osem.“

„Tri.“

„Päť.“

„Dve!“

„Štyri!“

„Jedno!

„Jedno... Ale s poldeci!“ zakončil Burger ťažko pochopiteľné vyjednávanie o cene svojich záznamov.

„Dobre,“ súhlasil Krauz.

Burger mu podal jednu kópiu. Krauz sa začítal. Netrvalo to dlho, lebo kolegov záznam bol naozaj krátky. Burger napísal, že celý čas stál presne podľa rozkazu na začiatku Gorkého ulice, a keď sa to začalo mlieť, všetci v uniformách ho vytlačili bokom a nevidel nič. V dave nikoho nespoznal a bla-bla-bla, a bla-bla-bla.

Krauz sa usmial a vrátil mu záznam. Presne toto potreboval. Iba vzor a uistenie, že to, čo mal premyslené, si môže dovoliť.

Okamžite začal písať, prsty sa mu rozbehli ako naolejované, no oveľa lepším olejom, než používal Burger. Dopísal veľmi rýchlo. Aj on vytiahol tri listy, oddelil indigo a všetky tri listy podpísal.

Burger a Hanzel sa nahli, ale Krauz si svoj záznam ochránil rukou presne ako pred chvíľou Burger.

„Sa neondej,“ prosil tentoraz Burger.

Krauz o cene nevyjednával a jednu kópiu mu podal. Burger sa začítal, podvedome siahol po cigarete, zapálil si, párkrát si potiahol, záznam vrátil Krauzovi a iba si vzdychol.

„Toto im nemôžeš poslať, zavrú ťa na sto rokov.“

„Prečo? Veď je to pravda.“

„Ty si to asi neuvedomuješ, ale my, chlapci z ulice, sme tu na to, aby sme držali hubu a krok.“

Burger mal smolu, držať hubu a krok Krauz nikdy nedokázal.

7

Meniaca sa politická situácia v osemdesiatom ôsmom ovplyvnila aj chod ďalších udalostí. Menila sa celá spoločnosť – samozrejme, aj polícia.

Sviečkovú manifestáciu natočilo niekoľko západných televíznych spoločností. Ich zábery boli odvysielané vo všetkých médiách napriek tomu, že Štátna bezpečnosť robila, čo mohla. Dvaja rakúski reportéri a traja nemeckí boli zatknutí a nikto nevedel, čo s nimi. Napokon ich prepustili, filmy im zhabali a znehodnotili, ale nič to nepomohlo, objavili sa iné zábery a správa o nespokojnosti holubičieho národa pod Tatrami sa šírila svetom.

Aj perestrojka v Sovietskom zväze niečo napomohla. Politickí a služobní potentáti schovaní na štvrtom poschodí hotela Carlton automaticky rátali s tým, že keby situáciu na námestí nezvládli a vlna nepokojov by sa rozšírila, prídu bratia z Východu a vyriešia situáciu za nich ako pred dvadsiatimi rokmi. Ale Gorbačov nič riešiť nechcel a vlna odporu proti socializmu sa pomaly dvíhala a mocnela.

My, krpatý slovanský národ, sme to odštartovali.

Politické tlaky sa stupňovali a policajné činnosti sa nenápadne menili, začali sa obmedzovať na posluhovanie vtedajšiemu režimu. Kriminálna polícia dostávala nové a nové nezmyselné pokyny zhora, chlapci z kriminálky museli sledovať študentov v Mlynskej doline, začali sa sledovať a odpočúvať herci, speváci, hudobné skupiny, všetci, čo mali prístup k mikrofónu a k pódiu – k miestam, odkiaľ sa dali osloviť masy.

Kriminálna polícia sa zase stávala handrou, vechťom, ktorým si niekto chcel utrieť špinu zo stola a upchať diery v spráchnivenom trupe neodvratne sa potápajúcej lode. S vagabundmi už nebojovala. Presnejšie, bojovala čoraz menej a bola zneužívaná na politické ciele.

Asi vďaka tomuto chaosu Krauzovi prešlo všetko, čo sa v ďalších dňoch stalo. V rýchlom a dramatickom slede spoločenských udalostí ostali v zabudnutí závažné prípady, dokonca vraždy – teda brutálne prípady, ktoré si zabudnutie vôbec nezaslúžili.

Krauzovi vtedajšia politická situácia veľmi pomohla. Za iných okolností by ho asi vyhodili z polície, možno by skončil v base, možno by prišiel o všetko – ale on nie. Vysekal sa.

Politika je kurva vec, ale občas, ako každá kurva, môže byť aj na osoh.

8

„Na záver už iba jedno upozornenie. Poštu si preberte tak, aby som zase nemusel obiehať oddelenia a zháňať vás kade-tade, už ma to nebaví! Ste dospelí ľudia, tak sa láskavo sústreďte aspoň na ten poondený podpis do protokolu!“

Náčelník Majchrán ukončil ranné rozdelenie do práce a upozornenie na riadne prevzatie pošty myslel vážne, lebo sa pravidelne stávalo, že niekto si služobnú poštu neprevzal alebo zabudol podpísať prevzatie v doručovačke, alebo prevzal cudziu. Boli dospelí, ale boli to policajti.

„Burger... Hanzel... Čepek... Sládek...“

Sekretárka vykrikovala mená a ukazovala im, kde v doručovacej knihe majú služobnú poštu podpísať.

„Krauz! Kde je Krauz?“

Krauz už bol vonku na chodbe. Bol tu tak krátko, že ešte nestihol žiadne služobné úkony, teda žiadnu služobnú poštu nečakal.

„Krauz!“ zavolala znova pani Slávka.

Chalani na chodbe naňho zakričali.

„Je to bez doručovačky, nič nemusíš podpísať,“ upozornila ho a podala mu list.

Vzal si poštu a prekvapene si prečítal adresu. Otočil list sem a tam, hľadal odosielateľa. Na obálke nič nebolo, iba nepodarená adresa, tak si ju vložil do poznámkového zošita a ponáhľal sa za fajčiacim Burgerom.

Hanzel dostal odpoveď z balistiky a jedno stanovisko z prokuratúry. Burger mal toho viac. Porozkladali si poštu po stoloch, otvárali obálky a nahlas komentovali.

„To sú debili! Dva mesiace čakám na odpoveď a napíšu mi takýto nezmysel!“

„Hovadá, presne toto som nechcel...“

„No fasa, zase negatívne daktylky...“

Burger s Hanzelom sa rozplývali nad hŕbou služobnej pošty a kontrovali si. Krauz si prezeral jediný list, ktorý mu prišiel. Imitáciou malého meča ho otvoril a vybral hárok kancelárskeho papiera preložený napoly. Otvoril ho a začítal sa.

Dočítal, vložil ho späť do obálky a schoval ju do hornej zásuvky. Oprel sa a zahľadel sa na hranu stola.

„Pekne, takže aj toto vyhodnotenie stôp môžem iba tak zaslať vyšetrovákovi a nič z toho nebude,“ zalamentoval Burger a odložil posledný list služobnej pošty. Znechutene sa oprel aj on, chvíľu iba krútil hlavou. Nechcelo sa mu veriť, že experti v labákoch ani v jednom prípade neuspeli.

Zahasil cigaretu a vzal si novú.

„Čo je? Niečo nepríjemné?“ spýtal sa Krauza, lebo sa mu zdal akýsi seknutý.

Krauz sa prebral zo zamyslenia a iba sa trápne usmial. Dúfal, že unikne kolegovej pozornosti, ale neušiel.

„Nič nepríjemné,“ zaklamal Krauz.

„Naozaj?“

„Nie.“

„Tak čo si ostal taký seknutý?“

„Seknutý? Nie som seknutý, iba som sa zamyslel.“

„Nad čím?“

„Napríklad nad tým, čo budeme dnes robiť.“

Rozleteli sa dvere a bolo po probléme.

„Chlapci, mám tu nový rozpis služieb. Víkend ste mali voľný, nečudujte sa, že ste do toho teraz spadli. Pôjdete do Mlynskej doliny, objavili sa tam nejaké letáky, treba zmapovať všetky kandelábre, všetky nástenky na internátoch, všetky vývesné plochy v okolí a na ceste do mesta a v prípade nálezu okamžite hlásiť na operačné stredisko.“

Burger zagánil na šéfa.

„Jozef, nezdá sa ti, že to je robota pre Štátnu? Čo mám ja, profesionálny vraždár, s nejakými letákmi? Nechce zas niekto použiť kriminálku na svinské roboty, ktoré nám vôbec nepatria?“

Majchrán si sadol a pošúchal si bradu. Hrubý fascikel opatrne položil na stôl pred seba. Rad-radom si ich prezrel a zahľadel sa im do očí, akoby sa chcel uistiť, že to, čo im teraz povie, nikdy neprenikne von.

„Daj cigu...“

Burger mu podal balíček a Majchrán si jednu vzal. Krauz vstal a šéfovi pripálil, ale nebol to prejav riťolezectva, iba slušnosť. Aj Hanzel vstal, zalovil v chladničke a nalial do štyroch poldecákov. Každému podal a svoj si položil na stôl za kalendár. Profesionálna deformácia – dlhoročný zvyk – náhodný narušiteľ nemusel hneď odo dverí odhaliť ich záškodnícku činnosť.

„Jebem na to,“ šéf predniesol prípitok a hodil ho tam.

Hodili ho všetci.

„Edo, ty si myslíš, že mne, kriminalistovi s tridsaťročnou výsluhou, sa takéto praktiky nehnusia? Vážne si to myslíš? Ale tie rozkazy chodia zhora. Na krajskej správe sa všetci zbláznili. Chytá ich panika.“

„Panika? A z čoho, prosím ťa!?“

„Z informácií, ktoré sa k nám dolu nedostanú, lebo pre tých dolu nie sú určené. Vlastne nie sú určené pre nikoho, nesmie ich vysielať ani televízia. Tú sviečkovicu sme ako-tak zvládli, ale ani Čarnogurského, ani Mikloška neudržali v base, zase sa aktivizujú. A začína to vrieť aj naokolo. Walesa v Poľsku vyhlásil normálnu kontrarevolúciu, Maďari idú otvoriť hranice s Rakúskom, Dederóni utekajú cez Čechy a cez nás do Maďarska a na Západ, Gorbačov odmietol intervenciu a je za demokraciu... Chlapci, všetko sa to začína mlieť a bude husto, to vám garantujem! V najbližšej dobe bude naozaj husto.“

„A my máme ísť chytať študentov s letákmi?“

Majchrán otrčil k Hanzelovi prázdny pohár.

„Presne tak, Edo, ideme chytať študentov a obávam sa, že si budeme musieť zvyknúť aj na iné, ešte nepopulárnejšie činnosti.“

„Ale to neprinesie nič dobré, iba samé prúsery.“

„Edo, a čo si myslíš, prečo dávam takéto háklivé úlohy vám starším? Prevezte sa popred internáty, pokukajte sa, napíšte záznam a je to. Tiež nemusíte všetko vidieť. Skutočnosť je taká, že Štátna všetko nestíha, a už to priznávajú. Chceli by sledovať disidentov, chceli by mať pod kontrolou dôležité podniky, chceli by zakázať všetky spoločenské akcie, chceli by všetko, ale už ani oni nestačia. Snažia sa využiť a namočiť nás. Michálek by to zvládol, s ním som sa vedel dohodnúť, ale zomiera v nemocnici. S tým srdcom to má oveľa horšie, než sme mysleli. Nový šéf Štátnej...“

„Ten Jakutin?“

„... ten! Tak to je sfanatizované hovado! Už som bol na dvoch poradách s ním a môžem vám povedať, Božie dopustenie!“

Majchrán vypil aj druhý a pohárik schoval pod stôl, ako slušnosť kázala.

„Tak sa do toho dajte, záznamy treba napísať trojmo a do tretej odovzdať na sekretariáte. Hlavne rozpíšte, kde všade ste boli, ktoré internáty ste skontrolovali a čo ste zistili. Môžete pridať aj pár ulíc navyše. Učiť vás to nemusím.“

Majchrán vstal a zamieril k dverám.

„Napísal som vás do služby všetkých troch spolu, mladý je ešte v zácviku.“

Otvoril dvere, ale ešte sa vrátil.

„Ozaj... a ako sa javí?“ Fasciklom ukázal na Krauza.

„Ako idiot,“ neváhal s hodnotením Burger.

„Fajn, takže medzi nás rýchlo zapadne,“ uspokojil sa šéf a vypadol.

„Ďakujem,“ konečne sa dostal k slovu aj Krauz.

Burger jeho uštipačné poďakovanie nekomentoval, lebo mal plnú hlavu starostí. Jeho starší kolegovia, ktorí zažili podobné eskalovanie napätia v spoločnosti pred dvadsiatimi rokmi, mu často rozprávali o prípravách a priebehu niektorých akcií a Burger s obavami sledoval, že sa do toho hrnú opäť. Majchránove slová nebral na ľahkú váhu, aj on tušil, že čoskoro bude naozaj husto. Len dúfal, že tých tankov v uliciach bude tentoraz menej.

Zamračil sa, zvraštil obočie a s kanvicou na vodu zamieril do rohu kancelárie k umývadlu.

„Kým zase zabijeme celý deň nezmyselným vozením sa po internátoch, dáme si aspoň jedného poriadneho smrťáka,“ šomral si.

Nastavil kanvicu a otočil kohútikom. Z vodovodu sa ozvalo tlmené zakvílenie, pár kvapiek hrdzavej brečky mu zašpinilo zápästie.

9

Major Jakutin mal hrozivé meno, ale nebol Rus. Možno polovičný, možno predkovia, ale on nie. Tvárička ako anjel s modrými očami, vlasy žlté ako zrelé žito, postava ako Iľja Muromec, ale určite nemal s Rusmi nič spoločné.

Veľmi rýchlo pochopil, že v Sobranciach mu ruže nepokvitnú a skončí buď niekde na družstve ako živočichár, alebo v nejakej zastrčenej diere na ešte horšom fleku, a prihlásil sa v Košiciach k polícii. Ale ani také veľké mesto sa mu nezdalo dosť veľké. Využil silu všetkých východniarskych strýkov a bratancov a dostal sa do Nášho Mesta.

Miesto narodenia aj jemu v kariére veľmi pomohlo a čerstvý štyridsiatnik sa odrazu stal šéfom Štátnej bezpečnosti. Požiadal sekretárku, aby si zavolala pár chlapcov na pomoc, aby veci po Michálekovi zbalili do kartónových škatúľ a poslali rodine. Chcel začať s čistým stolom a myslel to doslova.

Keď mu vyčistili kanceláriu, vyhodil sekretárku a na jej miesto prijal novú, lebo každý šéf má možnosť aj právo vytvoriť si okolo seba nový pracovný kolektív. Nová sekretárka na rozdiel od starej nevedela po nemecky ani po maďarsky, neovládala tesnopis – ale bola z Michaloviec. Nikto v tom nič zvláštne nevidel, lebo na takýchto praktikách ani nič zvláštne nebolo, je to normálne už dávno a stále.

Major Jakutin si naštudoval posledné spisy po Michálekovi a zavolal si kapitána Molnára.

„Súdruh náčelník!“ zareval kapitán Molnár, zavrel za sebou dvere a postavil sa do vzorového pozoru.

„Súdruh kapitán, toto naozaj nemusíte. Trochu slušnosti v komunikácii s nadriadenými vyžadujem, to je pravda, ale zas až takto...“

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa Molnár, povolil jedno koleno, aby bolo jasné, že už nestojí v predpisovom pozore.

„Tu čítam v spise Francúz, že ste zohrali kľúčovú rolu v odhalení špióna a záškodníka, toho pilota... pilota...“ Jakutin prehodil pár listov a prečítal si meno. „Toho Žemľu. Gratulujem!“

„No viete...“

„Nech sa páči, sadnite si.“

„Ďakujem.“

„Cigaretu?“

„Áno, rád.“

„Nech sa páči.“

„Ono to bolo tak, že... ďakujem,“ poďakoval za zapálenie a pokračoval, „že ja som ho ani tak veľmi nechcel švacnúť, on bol asi už predtým chorý na hlavu a...“

Jakutin mávol rukou a zastavil ho.

„Držme sa radšej oficiálnej verzie, dobre? Pilot Žemľa bol zneškodnený s dôležitými vojenskými materiálmi pod pazuchou – a to je pre mňa podstatné. Vy ste ho vypočúvali ako posledný a zrejme ste už tušili, čo je to za vtáčika, a cieleným psychologickým manévrom ste ho vyprovokovali, aby sa konečne prejavil, aby konal a škodil.“

Molnár chvíľu počúval, potom uvažoval, potom si potiahol a prikývol.

„Tak nejako to bolo, súdruh náčelník.“

„Výborný výsledok. Navrhnem vám odmenu tritisíc korún a chcem, aby ste vedeli, že s takými ľuďmi, ako ste vy, počítam na svojom oddelení aj naďalej.“

„Ďakujem ešte raz.“

„Ale...“ Jakutin sa znova zahľadel do spisov a prehodil pár listov, „mám tu aj záznamy o nejakej Dane Hauskrechtovej. To sa mi akosi nepozdáva! Dana zmizla, otec sa na schôdzku do Viedne nedostavil, naši agenti sa tam flákali nadarmo, ešte sa aj vystavili riziku, výsluchy starých rodičov nič nepriniesli, vraj o ničom nevedia...“

„Áno,“ vykoktal Molnár.

„Čudné,“ krútil hlavou Jakutin. „Nadriadené orgány chcú podrobné vyšetrenie tohto prípadu a vyvodenie prísnych sankcií. Možno aj personálnych.“

Molnár prehltol, znova si potiahol z cigarety.

„Viete, ono to bolo tak,“ rozhovoril sa, lebo s takýmto alebo podobným pohovorom počítal, hneď ako sa o spackanej akcii dozvedel, a doma si odpovede spísal na papier, a nielen to, aj nacvičil pred zrkadlom, „Danu mal v poslednej fáze na starosti kolega Zlocha. Nadporučík Zlocha. Je pravda, že ja som s ňou pracoval asi päť rokov, od jej osemnástky, a zaznamenal som niekoľko úspechov, prekazil som jej napríklad prijatie na gymnázium napriek tomu, že bola premiantka triedy, prekazil som jej štúdium na vysokej škole a zariadil som, aby sa dostala na jedno z najhorších pracovísk v továrni. Prekazil som jej účasť na majstrovstvách republiky v plávaní, hoci plávala pol sekundy pod vtedajší rekord...“

„To viem!“ prerušil ho Jakutin. „To všetko viem zo spisu a gratulujem vám, sú to naozaj vynikajúce výsledky dlhodobého rozpracovania objektu. Ale čo ten záver?“

Molnár zadusil cigaretu, nahol sa bližšie k náčelníkovi, akoby sa bál, či ich niekto neodpočúva, a rýchlo vysvetľoval.

„To je práca kolegu Zlochu. Mal ju strážiť cez noc a ráno priviezť k nám a potom mala byť eskortovaná do Viedne na kontakt s otcom. Ako to dopadlo, to ste určite čítali v spise. Ja za to nemôžem, mal som služobné voľno.“

Jakutin pokýval a vážne sa zahľadel do spisu na stole.

„No dobre,“ pokračoval po chvíli, „chcel som, aby ste vedeli, že vykonávam osobné pohovory so všetkými pracovníkmi nášho oddelenia, chcem sa s každým osobne zoznámiť a predebatovať jeho ďalšie pôsobenie u nás. S vami som tento pohovor práve absolvoval a chcem, aby ste vedeli, že s vami, súdruh Molnár, samozrejme, rátam aj naďalej.“

„Ďakujem veľmi pekne, súdruh náčelník!“

„Teraz mi pošlite kolegu Zlochu.“

„Vykonám!“

Molnár sa odpotácal ku dverám a neodpustil si ešte jednu figúru vzorového pozoru, aby bolo vidieť, že si rozhodnutie nového náčelníka váži a že s jeho lojálnosťou môže v každom prípade počítať. Až potom odišiel.

Nadporučík Zlocha zaklopal už o pár minút a slušne počkal.

„Ďalej!“

Vošiel a rázne za sebou zavrel.

„Súdruh náčelník, nadporučík Zlocha!“

Jakutin ho zabil pohľadom hneď pri dverách.

„Súdruh Zlocha! Keď vstupujete do kancelárie nadriadeného, mohli by ste byť aspoň ako-tak ustrojený, a aj keď pracujeme v civile, tá kravata a ten gombík... Nehnevajte sa!“

„Prepáčte.“

Zlocha si zapol posledný gombík na košeli a dotiahol si kravatu. Ponaprával si sako a ostal stáť ako socha.

„Prejdite bližšie.“

Prišiel k stolu nadriadeného. Ponuku sadnúť nedostal, tak ostal stáť.

„Vykonávam oficiálne služobné pohovory so všetkými pracovníkmi tohto oddelenia,“ začal úradne Jakutin, „a mám pred sebou spis pod krycím názvom Francúz. Je to zaujímavé...“

„Ale ja som ho nezabil!“ skočil mu do reči Zlocha. „To Molnár, ten ho mlátil a bil hlava-nehlava a...“

Jakutin od prekvapenia vyvalil oči a prepálil dôstojníka tvrdým pohľadom. Nič nepovedal, iba sa mu zahľadel do očí. Zlocha hneď pochopil, že prestrelil.

„Súdruh Zlocha, ja tu mám na stole oficiálnu verziu – ten špión bol zneškodnený, navyše mal pri sebe tajné vojenské materiály. Z môjho pohľadu bolo všetko podľa predpisov, neviem, čo tu trepete o nejakom mlátení!?“

Zlocha zavrávoral. Už mu došlo, že o špióna nejde.

„Chápem,“ zajachtal a prebral sa. Vzpriamil sa, nabral dych, ešte stále bol ochotný bojovať. „Ja oficiálnu verziu, samozrejme, poznám a s lojálnosťou v tomto zmysle nemám problém. Môžete so mnou na sto percent počítať, aj ja sa pridŕžam oficiálnej verzie.“

„To som naozaj rád, že si rozumieme!“ zahulákal Jakutin.

„Iste.“

Jakutin prestal študovať spis, oprel sa, pohojdal sa v odpruženom kresle a zahľadel sa na Zlochu ako na červa na chodníku. Zlocha pochopil, že ak nechce byť zašliapnutý, bude musieť použiť všetky mozgové závity a na dôvažok prísť aj s niečím, čo by šéfa zaujalo a naklonilo na jeho stranu.

„Ale mám tu aj spis Dany Hauskrechtovej,“ pokračoval šéf. „Mali ste ju na starosti v tú noc...“

„Ja viem,“ skočil mu do reči Zlocha. „Stal som sa obeťou komplotu, súdruh náčelník.“

Jakutin bol pripravený na všetko. Čakal tie najrafinovanejšie výhovorky, lebo Zlocha bol všetko, len nie idiot. Jeho poprava si vyžiada veľkú námahu.

Zdvihol hlavu a privrel oči. Stavil na psychológiu. Už nerozprával, začal syčať.

„Čo tu trepete o komplote? Vašou úlohou bolo strážiť ju celú noc a ráno ju priviezť na oddelenie!“

„Ja viem, ale...“

„Aké ale! Svoju úlohu ste nesplnili!“

„Ona ma...“

„Ja ani nechcem domyslieť, čo vás ona! Prečo ste zanedbali základné povinnosti v nočnej službe!?“

„Všetko som napísal do hlásenia!“

„A práve z toho vychádzam!“

Už na seba kričali, obaja boli odhodlaní obhájiť si svoje stanovisko.

„Ale ja som to všetko priznal a napísal do hlásenia! Sledoval som ju až po vináreň, prekazil som jej akýkoľvek kontakt na poslednú chvíľu, priviezol som ju domov a vysadil som ju pred bránou. Išla domov, to som jasne videl! Potom...“

Jakutin si to vychutnával.

„A práve to potom je najdôležitejšie!“

„Ja viem, mal som ostať, a išiel som domov. Slúžil som už dva dni, bol som presvedčený, že ide spať, tak som si odskočil osprchovať sa, prezliecť sa a zdriemol som si tri hodinky, ale ráno o šiestej som bol u nej doma...“

Jakutin ho nechal, nech sa vykúpe vo vlastnej špine.

„... a nebola doma. Preverili sme všetky jej kontakty, celú rodinu, nikde sa neobjavila.“

Jakutin sa pohojdal a cmukol.

„Zmizla vám.“

„No...“ priznal Zlocha.

„Uvedomujete si, súdruh Zlocha, že svojou nedisciplinovanosťou a nedodržaním základných pravidiel sledovacej služby ste zmarili dlhoročne pripravovanú akciu, ktorej význam zasahuje do systému obrany celého štátu? Uvedomujete si, že sme mali splniť úlohu, ktorá mala odštartovať následné akcie ako zo strany armádnej kontrarozviedky, tak po našej línii? Uvedomujete si, že ste zmarili dlhoročnú robotu desiatok našich kolegov a súdruhov?“

Zlocha vedel, že je zle. Musel sa chytať stebielka, lebo cítil, že sa potápa.

„Ja...“

„No?“

„Ja by som vám chcel k tomu niečo povedať.“

„Počúvam.“

„Súdruh náčelník, celé to bolo na mňa narafičené a ja som do toho iba spadol, a spadol by do toho aj hocikto iný, kto by mal v tú noc službu. Ja som si potom preveril niektoré skutočnosti, sú naozaj zaujímavé...“

„Počúvam,“ zhupol sa v kresle. Zaujímavé skutočnosti boli jeho doménou.

„Dana Hauskrechtová bola v ten deň o šiestej hodine večer opätovne vypočúvaná operatívnym pracovníkom Richardom Krauzom. Po jeho výsluchu sa z nepochopiteľných dôvodov vydala sama do nočného mesta, vraj na víno, túlala sa a marila sledovanie, až som ju odchytil pred vinárňou a vrátil domov.“

„No a?“

„Ale na ten dodatočný výsluch o šiestej nemala kriminálka dôvod, už ju vypočúvali predtým, jej výsluch uzavreli a spísali o tom zápisnicu. Videl som ju, čítal som ju. Okrem toho Krauz sa s ňou stretol aj v kaviarni a súkromne sa rozprávali, bohužiaľ, obsah rozhovoru nepoznáme. Stýkal sa s ňou aj mimo služobných priestorov.“

„Čo z toho vyvodzujete?“

„Ja viem, ono by to samo osebe nič neznamenalo, no my sme zistili, že Dana a Krauzova manželka boli spolužiačky na základnej škole.“

Jakutin neochotne pokýval hlavou.

„To by mohol byť zaujímavý kontakt, ale...“ pripustil neochotne a rozhodil ruky.

„Ale on s ňou bol naposledy – a potom zmizla. Ja viem, že cez nich, cez špeciálne vyškolených kriminalistov, sa robí tajná akcia na likvidáciu nepohodlných osôb. Od nás na to má oprávnenie málokto, ale reči sa hovoria a všeličo sa dostane aj k nám. Vy máte oprávnenie, tak si to preverte. Mňa k tomu nepripustili, no presne takto sa zbavili aj iných. Majú zabehaný systém, vedia, ako na to. Vedia, ako sa zbaviť človeka, sú na to vycvičení. Hovorím vám, tie svine z kriminálky nám fušujú do remesla!“

Jakutin sa prestal hojdať, oprel sa lakťami o stôl. Tvrdo sa zahľadel Zlochovi do očí a chvíľu zvažoval ďalšiu taktiku. O jeho osude už dávno rozhodol, vlastne ešte počas rozhovoru s náčelníkom hlavnej správy, ale teraz si nebol istý. Tento nesympatický hrdzavý chlap s predhryzom toho vedel až priveľa.

„Vy myslíte, že...“ prejavil falošný záujem, hoci o sviniach z kriminálky už vedel svoje.

„Samozrejme, súdruh náčelník! Úplne zbytočne by si ju nepredvolal na výsluch šesť hodín predtým, než zmizla. Preverili sme celú jej rodinu aj širší okruh kamarátok, nikde jej niet. Prečo? Lebo ju upratali! Ten hajzeľ Krauz niečo vymyslel a niečo s ňou spravil, a to tak dokonale, že jej odvtedy niet.“

„Vy si myslíte...“ nedopovedal šéf, lebo chcel, aby to vyšlo zo Zlochu.

„Áno, mohol ju aj zabiť a mŕtvolu odpratať!“

„A motív?“

„Ten zatiaľ nepoznám,“ priznal Zlocha, „ale zistím aj to!“

„No...“ Jakutin si pošúchal bradu.

„Verte mi, je to nebezpečný človek, má kontakty, vie, ako na to, a zneužil náš systém. Vôbec nie je lojálny k nášmu socialistickému zriadeniu a ja neprestanem, kým ho nedostanem!“

Jakutin sa dozvedel, čo chcel. Hrdzavý hlupák mu prezradil všetko, aj to, čo nepotreboval. Teraz išlo iba o to, ako mu oznámiť, že je až priveľmi informovaný, a teda nebezpečný a nepotrebný. Jakutin ho chcel vyhodiť a poslať do civilu ako výstrahu pre ostatných, no slová neprestanem, kým ho nedostanem ho vydesili.

„Okrem toho som zistil...“ pokračoval Zlocha, ale zarazil sa. Odrazu si nebol istý, či by bolo taktické prezradiť aj to, čo sa prednedávnom dozvedel. S tým tajomstvom chcel narábať opatrne, veril, že mu môže zachrániť kožu, ale nesmie sa unáhliť. Zháčil sa, rozhodol sa, že zatiaľ bude mlčať.

„Okrem toho – čo?“

„Nič, iba to, že je to špina a škodí nám!“

Jakutin súhlasne pokýval hlavou a pokračoval.

„Vaše informácie sú dôležité, ale sú to stále iba hypotézy. Sú to len výplody vašej fantázie. Snažíte sa zvaliť vinu na kolegov z kriminálky a zabúdate na svoj podiel viny. Vráťme sa radšej k vám, súdruh Zlocha.“

„Prosím, počúvam, súdruh náčelník.“

„Hrubým spôsobom ste porušili predpisy, svoju vinu ste priznali v služobnom zázname, chcel som vás pôvodne vyhodiť zo služby, ale rozmyslel som si to. Pošlem vás na rok na Lipu.“

„Preboha, ale zabil ho Molnár, a mňa chcete takto kruto potrestať!?“ zaskučal hrdzavý Zlocha a zavrávoral. „Prečo práve na Lipu? Kde je tu spravodlivosť?“

Jakutinovi od prekvapenia poskočilo obočie – naozaj sa pobavil.

„Súdruh Zlocha, pacujete v tajnej službe, prečo mi spomínate práve spravodlivosť? Odchod!“

Zlocha sa nezmohol na slovo a zlomený, so zvesenou hlavou, zamieril k dverám.

„A ešte niečo...“

Zlocha sa zastavil a neochotne sa otočil.

„Bol by som rád, keby ste moje riešenie brali ako milosť, a nie ako pomstu. Mohol som vás vyhodiť, a aj som chcel, ale zdá sa mi, že by bolo predčasné lámať nad vami palicu a zbytočne prísť o perspektívneho pracovníka. Rok sa vynasnažte plniť si služobné povinnosti k absolútnej spokojnosti nadriadených, potom si vás opäť zavolám na pohovor a niečo vymyslíme. To je všetko, čo pre vás môžem urobiť.“

„Ďakujem,“ vyjachtal Zlocha, hoci si bol istý, že nemá začo.

Jakutin chvíľu nepohnuto sedel, akoby čakal, kým sa po ňom vyparí aj smrad, až potom siahol na slúchadlo.

„Súdruh náčelník, ste u seba? Môžem? Radšej hneď. Tak idem.“

Vybehol o poschodie vyššie, a kým vošiel, zapol si posledný gombík na košeli a dotiahol si kravatu.

„Nebudem zdržiavať...“

„To by bolo naozaj dobre.“

„... ide o ten spis Francúz a akcia Dana Hauskrechtová.“

„To ma zaujíma, sadnite si.“

„Zmenil som rozhodnutie a toho Zlochu budem riešiť inak.“

„Ako inak? Jasne som vám vysvetlil, že nadriadené orgány žiadajú podrobné vyšetrenie a prísne potrestanie. Ak to nespravíme my, začnú nám do toho kafrať zhora, a to naozaj nepotrebujeme! Zvlášť nie teraz, keď sa situácia tak dramaticky komplikuje!“

Jakutin si pretrel ústa, akoby práve dojedol tresku, a uvažoval, ako ísť na šéfa.

„Ja viem, súdruh náčelník, že sme sa už dohodli, ale...“ zaváhal, „objavili sa nové skutočnosti. Ako som vás informoval, vykonávam osobné pohovory so všetkými podriadenými. Práve som ukončil pohovor so Zlochom. Na svoju obranu uviedol celkom zaujímavé informácie. Vraj tú babu mohol odstrániť nejaký nový operatívec – Richard Krauz. Preto ju nikto nemôže nájsť.“

„Nepoznám.“

„Ani nemôžete, je tu nový, pracuje s Burgerom.“

„Toho poznám, a veľmi dobre. Viete, že má oprávnenie...“

„Už to viem.“

„Pochybujem, že práve Burger by si vzal pod patronát nejakého červa.“

„Ale Zlocha vyštarchal celkom zaujímavé časové relácie, napríklad, že Krauz si ju predvolal do kancelárie na neplánovaný výsluch šesť hodín pred jej zmiznutím, aj informáciu, že Dana a Krauzova manželka boli spolužiačky a že Dana sa s Krauzom stýkala aj mimo kancelárie.“

„Máte na mysli milenecký pomer?“

„Niečo také. Mohol by to byť zároveň aj motív na jej odstránenie. Niečo ako nepohodlný svedok.“

„No,“ pripustil náčelník, „to môže byť síce zaujímavé, ale aj náhoda.“

„Pripúšťam, ale Zlocha považuje Krauza za záškodníka a pôvodcu všetkých jeho ťažkostí, doslova mi povedal: Neprestanem, kým ho nedostanem.“

„To znamená?“

„To znamená, že ak ho teraz prepustíme, iba v ňom podnietime nenávisť a chuť na pomstu, a bude do toho rýpať a my nebudeme vedieť, čo už zistil a kam až je ochotný zájsť. Okrem toho ak nám zmizne z dohľadu, môže si pustiť hubu na špacír, a to naozaj nepotrebujeme. Zvlášť nie teraz, v tejto pohnutej dobe, ako ste správne povedali.“

Náčelník pozorne počúval. Zamyslel sa.

„Ak som správne pochopil, chcete ho mať pod kontrolou.“

„Chcem.“

„Čo teda spravíte?“

„Takže ho preradím na rok na Lipu, aby sme ho mali na očiach. Jeho nadriadený dostane inštrukcie, na čo si má dávať pozor, čo si má všímať. O všetkom ma bude informovať.“

„Na Lipu? Vy si myslíte, že to len tak prijme?“

„Už to prijal. Podal som mu to tak, aby bol presvedčený, že mu robíme láskavosť – netrestáme ho, skôr kryjeme. Samozrejme, prijal to s tým, že o rok si ho znova pozvem na pohovor a niekam ho preradím.“

„A čo s ním o rok?“

„Súdruh náčelník, rok je dosť dlhý čas, aby sme vymysleli, ako sa ho zbaviť. Možno sa niečo stane a vyrieši sa to aj samo.“

Náčelník sa znova zamyslel a rýchlo súhlasil.

„Ale držte to v hlave, nemám rád nevyriešené veci.“

„Vyriešime, uzavrieme, mám to v pamäti. Ešte jedna vec... ehm, na toho Krauza sa máme pozrieť?

„To v každom prípade.“

Chudák Krauz, zase bol v kurze.

10

Vodič šesťstotrinástky spomalil, lebo prechod z asfaltky na poľnú cestu bol inžiniersky urobený tak odborne, že keď po ňom naposledy preletel štyridsiatkou, takmer odtrhol prednú nápravu, a to je na takomto mohutnom vozidle naozaj umenie. Teraz pribrzdil na vychádzkovú rýchlosť, a aj tak ich oboch hodilo na predné sklo.

„Vladko... neblbni,“ zastonala spolujazdkyňa.

„Robím, čo môžem, srdiečko. Nabudúce môžem aj cúvať, aj tak to skočí, je tu jama ako po granáte.“

Po lesnej ceste prešli iba pár metrov, lebo ich flek bol hneď za prvými stromami. Rástla tu nízka tráva, hustá ako koberec. Človek by neveril, že ju nikto nekosí, že takto rastie sama.

Vladko zatiahol medzi stromy a s úľavou si vydýchol: „Uf, flek je voľný, sme tu prví...“

„Pre zmenu by sme mohli ostať v aute, čo povieš?“

„Vierka! Po prvé, pre zmenu sme ostali v aute minule – a musel som odniesť poťahy domov na vypratie. Keby si niekto náhodou sadol na zadné sedadlo, bol by mokrý až za ušami...“

„Môžem ja za to, že mi to minule spravilo tak dobre? Po takom čase?“ zapýrila sa Vierka.

„Veď ja nič, aj mne sa to páčilo. A po druhé, taký teplý začiatok apríla sme tu ešte nemali, prečo to nevyužiť? Trocha romantiky na deke, čo povieš?“

„Tak dobre,“ súhlasila spolujazdkyňa.

„Dnes sa nemusíme ponáhľať, starý má gremiálku, budú schôdzovať až do večera, sme voľní!“

Vierka ožila a vystúpila z riaditeľovej tatrovky. Vlado sa chvíľu prehrabával v kufri, a keď zavrel kapotu, mal plné ruky. Deka, fľaša sektu, papierové poháre, krémeše, servítky a škatuľka prezervatívov.

„Tak poď!“ zavelil a vnoril sa medzi stromy.

Prešiel iba pár krokov a zastal tak prudko, že doňho Vierka skoro vrazila.

„Kurva...“

Spolujazdkyňa naňho vyvalila oči. Takto pred ňou nikdy nerozprával...

„Ja to jeb...“ nedopovedal.

Zvrtol sa a s plnými rukami tlačil priateľku naspäť.

„Nechoď sem! Vierka, vráť sa...“

„Ti šibe? Čo robíš? Blázniš?“

„Nechoď sem! Poď, vrátime sa!“

„Čo ti je? Je tam nasraté či čo? Tak si to predsa len spravíme v aute?“

Postrehla, že Vlado sa zapotácal a stratil farbu. Drgal ju do chrbta, tlačil ju k autu.

„Vlado! Neblbni! Stalo sa ti niečo? Prišlo ti zle? Zase srdce?“

Neodpovedal, iba ju strkal, až kým ju nedostrkal k riaditeľovej limuzíne.

„Boha,“ konečne vydýchol a plnú náruč vecí zložil na kapotu. „Je tam mŕtvola...“

Nechápala. Jeho vysvetlenie ju ani trochu neprekvapilo, lebo mu vôbec nerozumela.

„Aké mŕtvola?“ vyhŕkla po chvíli.

„Normálna. Mŕtva.“

Nevedela, čo povedať. On zas nevedel, čo spraviť. Iba tam stáli a civeli jeden na druhého.

„Musíme zdrhnúť!“ dostal nápad a konečne sa rozhýbal. Zhrnul veci z kapoty, bleskovo ich nahádzal do kufra. Naskočil do auta a zabuchol dvere, až sa rozvíril prach na ceste. Naštartoval, no až teraz si všimol, že Vierka ešte stále stojí vonku.

Stiahol okienko.

„Musíme zdrhnúť!“ zopakoval dôrazne.

Vierka sa ani nepohla. Sekretárka riaditeľa mala viac rozumu ako jeho vodič.

„Prestaň panikáriť a vypni motor,“ povedala chladno.

Poslúchol, lebo sa mu zatiaľ vždy oplatilo, keď dal na jej rady. Nebanoval, ani keď občas rozhodla, že sa vymenia a hore pôjde ona. On by s tým srdcom nevydržal a ona sa doviedla do úspešného konca. Vždy mala pravdu, jednoducho si vedela dať rady.

„Vystúp!“

Počkala, kým poslúchol.

„Tak čo si tam videl, ale pomaly, pokojne.“

„V tráve leží mŕtve dievča,“ povedal už pokojnejšie. Pošúchal si hrudník, a keď to nepomohlo, začal si intenzívne masírovať hrudnú kosť.

„Bolí?“

„Nie,“ zaklamal a masíroval ďalej.

„Upokoj sa, prosím ťa. Kde máš lieky?“

„V priehradke.“

Obehla auto, našla lieky, podala mu jednu tabletku a počkala, kým prehltol. Zabehlo mu, tak obehla ešte raz a priniesla mu minerálku.

„Počkaj tu.“

„Nechoď tam!“ protestoval, ale márne.

Nechala ho aj s minerálkou pri aute a odbehla medzi stromy. Vrátila sa a aj ona mala inú farbu v tvári.

„Utečme...“ navrhol nesmelo.

Chvíľu jeho návrh zvažovala.

„A čo tí policajti?“

Vydýchol a znova sa zhlboka nadýchol. Už sa upokojil a začínal myslieť. Sotva kilometer od ich trtkoviska ich zastavila hliadka. Nefúkali, iba im skontrolovali doklady a pustili ich.

„Čo s nimi?“

„Videli, že ideme týmto smerom. Videli teba aj mňa na sedadle spolujazdca. Určite si nás zapamätali. To dievča o chvíľu niekto nájde, vieš dobre, aký je tu pohyb. Začnú vyšetrovať a prídu na to, že sme tu boli. Ako vysvetlíme, že sme zdrhli a nič sme neohlásili? Staneme sa automaticky podozrivými.“

Musel uznať, že na tom niečo je. Zase má pravdu, ako vždy.

„Ako by mohli vedieť, že sme tu boli?“

„Pozri sa dolu,“ ukázala na prašnú cestu. „Všade zostali odtlačky pneumatík. Fízli nie sú úplne blbí, zvlášť nie tí, čo robia na vraždách. Vieš, čo robí môj brat, tak mi ver!“

Vedel, čo robí jej brat.

„Tak čo navrhuješ?“

„Ohlásime to. Vrátime sa k tým policajtom a normálne to ohlásime.“

„Vierka! Preboha! Žena ma zabije! Sotva som sa vylízal z toho prúseru na Silvestra – a teraz toto! To mi už nezožerie, chceš mi zničiť manželstvo?“

„Nie, nebude to tak. Povieme, že sme vysadili riaditeľa, čo je aj pravda, a išli sme do garáží skontrolovať koleso, lebo ti začalo podozrivo klepotať. Pri odbočke už bolo klepotanie také silné, že si sa rozhodol zatiahnuť na lesnú cestu a skontrolovať podvozok.“

„Pekné, ale načo sme lozili za stromy?“

„Nelozili sme, ja som bola v aute a ty si tam išiel odhodiť špinavé handry, ktorými si utieral kolesá, keď si ich kontroloval. A keď si vošiel medzi stromy a chcel si tie handry odhodiť, tak si ju našiel. Navyše si sa chcel aj vymočiť, to znie celkom vierohodne. Tvoja stará sa nemusí nič dozvedieť, nikto to nebude rozmazávať, každý nám uverí.“

Stál a zarazene na ňu civel. Jej brat z okresnej kriminálky ju naozaj dobre vyškolil, vedela si rady v každej situácii. Až ho zamrzelo, že zazmätkoval a sám neprišiel na také jednoduché, logické riešenie. Ešte si to celé nechal prejsť hlavou, ale nevidel v ich rozprávke jediné slabé miesto.

Nasadli a pomaly sa pohli k hlavnej ceste. Pri skoku na asfaltku zase spomalil, aby sa Vierkino proroctvo o kolese predsa len nesplnilo, potom pridal, a ako sa priblížil k výjazdu na hlavnú cestu, zdúpnel v nemom úžase. Cestu im zastalo policajné auto.

Obaja policajti v bielych šiltovkách vystúpili a, naprávajúc si uniformy a čapice, blížili sa k obeti. Vlado vypol motor a vystúpil.

Policajti ho hneď spoznali.

„Zase vy?“ zarazil sa starší.

Boli to tí dvaja, čo ich pred chvíľou kontrolovali.

„No.“

„Čo tu robíte?“ spýtal sa mladší s úškľabkom, lebo toto miesto dobre poznal.

Toto miesto poznalo veľa vodičov. Takých miest bolo na výpadovkách z Nášho Mesta asi sto, ale toto jedno bolo mimoriadne obľúbené. V lete, keď sa zotmelo, stálo tu aj niekoľko áut v rade a trpezlivo čakali, kým sa dostanú hlbšie do lesa. Občas sa stávalo, že niektoré auto sa netrpezlivo rozhojdalo, potom sa tlmiče upokojili, auto vycúvalo z radu a zaradilo sa do normálnej premávky. Väčšina však trpezlivo vyčkala, kým sa úzka lesná cesta uvoľní a budú sa môcť zasunúť. Hlbšie do húštiny.

„No... začalo mi nejako klepotať koleso, tak som zatiahol bokom, aby som ho skontroloval.“

Obaja dopraváci ako na povel fľochli pohľadmi po peknej sekretárke v aute. Mladší vyprskol, starší sa ovládol.

„Tak hovoríte, že vám klepotalo koleso?“

„No.“

„A už je to v poriadku?“

„No.“

Policajti si vymenili veľavravné pohľady.

„Tak môžete pokračovať,“ zasalutovali a ako na povel sa otočili.

Vladovi sa uľavilo a otvoril dvere na služobnom aute. Nenastúpil, lebo si odrazu spomenul, aký je plán.

„Ale...“ zavolal na policajtov.

Zastali a obzreli sa.

„Ale ja nechcem pokračovať, ja som vlastne išiel za vami.“

„Za nami?“

„Za vami. Chcem vám oznámiť, že som našiel mŕtvolu.“

Ten starší sa vrátil a obzrel si Vlada celkom zblízka.

„Vám klepotalo koleso...“

„No.“

„... a našli ste mŕtvolu.“

„No.“

Policajt sa obrátil k mladšiemu kolegovi pri aute.

„Tak predsa len budeme fúkať! Podaj mi trubičky a balónik.“

11

Dlho sa nevozili. Prešli si internáty, skontrolovali hlavné vchody a nástenky vo vestibuloch, potom autobusové zastávky – žiadne letáky nenašli. Práve sa dohadovali, či vyskúšajú dvanástku u Slováka alebo sa zavezú k Machnáčovi na popovického kozla, keď im zašušťala vysielačka.

„Fénix stodva, Fénix stodva, tu Fatra, príjem.“

Burger otvoril priehradku pred sebou a vybral slúchadlo.

„Fatra, tu Fénix stodva, príjem.“

Krauz zabočil na parkovisko pred cintorínom a zastal.

„Fé... dva... fé... sa dostav... sa... alebo...“

Burger pobúchal po palubnej doske, potom si slúchadlom vysielačky pobúchal po stehne.

„Fatra, zopakuj, nerozumiem ťa!“ snažil sa nadviazať spojenie s operačným strediskom.

„Fé... dva... okamži... udaj poloh... alebo... koniec!“ znel jasný, jednoznačný pokyn operátora.

Burger sa zamračil na vysielačku.

„Naozaj končíš, stará dáma! Dokedy sa ešte budeme otravovať s týmito starými krámami? Nerozumiem ani slovo!“

„Tak poďme hore,“ rozhodol Hanzel zo zadného sedadla. „Zistíme, čo sa deje.“

Všetci traja boli radi, že môžu vypadnúť z nudnej roboty, a Hanzelov návrh okamžite prijali. Krauz vyrazil ako guľa a po nábreží preletel dobrou stovkou – rýchlejšie sa nedalo, riadil služobného žiguliaka a klepalo mu predné koleso. Jemu naozaj.

Nešli do dvora, lebo na rohu Dvoch levov bolo pár miest voľných, auto nechali tam. Do budovy vchádzali hlavným vchodom od električiek. Služba v uniforme práve lepila na vnútorné dvere oznam. Chlapec si dal záležať a ešte raz pohledil rohy s lepiacou páskou, aby držali. Poodstúpil, skontroloval svoj výtvor, až potom sa vrátil do kukane na vrátnici.

Burger mal odkazy na dverách rád, vždy sa dozvedel, čo nové sa posralo alebo kedy a kam zamieri najbližší výlet služobným autobusom – počkal, kým chlapec odíde, a prečítal si oznam.

Na bielom papieri stálo:

OZNAM HOSPODÁRSKE ODDELENIE MESTSKEJ SPRÁVY VB OZNAMUJE, ŽE V SÚVISLOSTI S PORUCHOU VO VODOVODNEJ SIETI BUDE AŽ DO ODVOLANIA ODSTAVENÝ PRÍVOD PITNEJ VODY V CELEJ BUDOVE. KUCHYŇA OSTANE V PREVÁDZKE V INPROVIZOVANÝCH PODMIENKACH.

Pod textom bola podpisová doložka, pečiatka a podpis náčelníka hospodárskeho oddelenia.

Burger si so záujmom prečítal oznam a už vedel, prečo si ráno nemohol uvariť kávu. Krauz zase zistil, že náčelník hospodárov nevie napísať slovo improvizovaných, a Hanzelovi bol oznam ukradnutý, vodu nepil a pravopis ho beztak nezaujímal.

Vybehli po schodoch, lebo výťahy boli preťažené, a na chodbe sa skoro zrazili s Majchránom.

„Čo tu robíte!?“

„Chrčala nám vysielačka, tak sa ideme spýtať, kto nás zháňa.“

„Ja! Kurva, že ja! Myslel som si, že už polhodinu ste na mieste činu, a vy sa tu iba tak flákate?!“

„Neflákame. Veď ti hovorím, že sa nám posrala vysielačka a nič sme operačnému nerozumeli, tak ideme hore zistiť, čo sa deje. Máme sa vrátiť na internáty – alebo máš pre nás niečo normálne?“

„Vyser... bože, daj mi silu,“ zaprosil naštvaný šéf a musel sa oprieť o parapetu. „Vykašlite sa na internáty, máme mŕtvolu,“ začal už normálnym hlasom. „Chcel som, aby ste tam boli prví a zabezpečili miesto činu, kým nám ho všetci nepodupú, ale už je asi neskoro. Aj tak skočte do auta a šmýkajte na trtkovisko v Líščiaku, možno ešte niečo zachránite. Ja vám tam pošlem výjazd, nejaké stopy hádam ešte nájdete.“

Nečakal na odpoveď a rozbehol sa po chodbe. Iba cez plece prehodil: „A pripravte sa, vraj je to masaker.“

„Tak poďme,“ zavelil Burger.

Na výťahy nečakali, zbehli po schodoch, aj tak boli dolu rýchlejšie.

Krauz sa odrazil od pätníka, vynútil si prednosť, takmer vrazil do električky, vyhol sa taxíku a dostal sa na hlavnú.

12

Krauz sa tam narodil a na sídlisku uprostred lesov strávil celý život. Mal tu kamarátov a poznal všetky baby z okolia. Sídlisko bolo hore a dolu v lese bolo Líščie údolie. Skrátene Líščiak. Na zédeeške sa chodili dolu do Líščiaku bozkávať. Pekné baby ešte nemali prsia, takže to pod tričkami ich nezaujímalo. Tie, čo ich už mali, boli tučné a nepekné, a tak sa chodili bozkávať iba s chudými a peknými. Na to dolu si ešte nikto netrúfol, hoci pri bozkávaní cítili, že ich to tam reže a že časom sa dostanú aj tam.

Na strednej, niektorí už v deviatke, sa dostali aj tam. A všetko sa odohrávalo v Líščiaku.

Keď Krauz nastúpil na policajnú prax a slúžil ako učeň v PMJ, dozvedel sa, že jeho domovské územie sa medzi policajtmi nazýva trtkovisko v Líščiaku. Cítil sa dosť potupne, keď ako mladý musel strážiť služobné auto a vysielačku a starší kolega v lesíku... v jeho lesíku...

Aspoň si schuti zafajčil. Občas vyfasoval aj plechovku piva. Ani jeden z tých chamtivých lakomých chalanov z PMJ netušil, že Krauz im to tam označkoval už roky predtým.

Neskôr zistil, že policajný názov sa ujal a všeobecne sa rozšíril. Údolie bolo útulné, les hlboký, trávička mäkká, prístup autom ideálny... všetko fungovalo. Chodili tam z celého mesta.

Krauz nebol lakomec, doprial aj iným, len ten názov sa mu nepáčil. Preňho a pre jeho kamarátov to bol Líščiak, to trtkovisko bolo také... také zbytočne indiskrétne a v jeho očiach aj dehonestujúce. Krauz mal rád nad intímnymi záležitosťami rúško tajomna, odmalička sa vyžíval v tajomnosti a ten hanlivý názov zbytočne veľa prezrádzal.

„Bacha!“ zareval Burger.

Krauz strhol volant a vyhol sa žltej škodovke. Bol na hlavnej a chlapík v škodovke sa s manželkou hádal tak zaujato, že mu zabudol dať prednosť.

„Ti hrabe?! Nesleduješ, alebo kde si?!“ zvozil ho Burger.

Krauz bol na hlavnej, ale Burger ho aj tak zrušil. Učil ho jazdiť aj za ostatných. Stále mu pripomínal, že kto chce po Našom Meste jazdiť rýchlo, musí prevziať zodpovednosť aj za ostatných vodičov, a hlavná cesta nič neznamená, je to iba mätúca, pre mnohých nič nehovoriaca značka.

„Uvedom si, že väčšinou jazdíme s jedna sedem promile v krvi, nesmieme pripustiť dopravnú nehodu, a preto musíme jazdiť aj za tých debilov na vedľajšej. Jednoducho musíš prevziať zodpovednosť aj za nich. Zvykaj si na nové podmienky, nauč sa jazdiť rýchlo a predvídať!“ hovorieval Burger a Krauz sa pomaly učil novému štýlu jazdy.

„Prepáč, zamyslel som sa.“

„Nemysli a šoféruj!“

Krauz podradil, urobil myšičku medzi tromi autami a ešte pridal. Chlapcov zatlačilo do sedadiel.

„Toto je niečo iné,“ pochvaľoval si Burger a Hanzel sa vzadu modlil.

Krauz bol rád, že si užívajú rýchlu jazdu a nepýtajú sa ho, prečo sa zamyslel. Nerád by im vysvetľoval, že vražda v Líščiaku je preňho niečo ako vražda v predizbe vlastného domu. Celé toto územie považoval za svoje teritórium a vraždu priamo v údolí bral ako narušenie svojich domovských práv, niečo ako vstup narušiteľa do domu bez pozvania domáceho.

Okrem toho ten list dnes ráno... A teraz vražda! Cítil sa dosť mizerne.

13

Prišli do údolia, a keby ich nezastavil policajt v uniforme, ani by nevedeli, že sa tu niečo stalo. Vystúpili z auta a nasali vlhký lesný vzduch. Všade ticho, občas zaškriekala sojka, zabubnoval ďateľ. Keď niekto nahlas zakričal, odpovedala mu ozvena. Vzduch stál, ani lístoček na strome sa nepohol.

Krauz vystúpil, poobzeral sa – zvláštny pocit, byť v práci a zároveň byť doma.

Nikde nikoho. Policajné pásky ešte neexistovali, nebolo čo ohraničovať, nebolo koho pred kým chrániť – krásny svet bez bulváru.

Policajt zasalutoval, lebo nemohol vedieť, aká trojica to vystúpila zo služobného auta.

Burger mu otrčil preukaz.

„Kriminálka.“

Chalan pokrčil plecom a zasalutoval.

„To nemusíš, aj my sme z ulice.“

Prestal salutovať.

„Môžete ísť aj bližšie, všetci nechali autá tam za zatáčkou,“ mávol rukou k lesnej ceste.

„To je naozaj výhra,“ zašomral Hanzel.

Znova nasadli a Krauz zvolil jemnú vychádzkovú rýchlosť, už sa nemal kam ponáhľať.

Ďalší policajt v uniforme. Burger znova použil preukaz.

„Tam sú vaši kolegovia z obvodu,“ ukázal medzi stromy.

Krauz nasmeroval auto na kraj cesty, ďalej už prešli peši. Asfaltka sa skončila prudkým skokom a šliapali po hline. Burger sa postavil bokom a skúmal zem pod nohami. Hanzel sa postavil vedľa neho, Krauz neváhal a postavil sa aj on.

„Čo vidíš?“ spýtal sa Burger po chvíli.

Hanzelovi bolo jasné, že pokojne môže pozorovať aj hviezdy na oblohe, keby na obed nejaké bolo vidieť – otázka nepatrila jemu. Burger zase skúšal učňa.

Aj Krauz pochopil.

„Zem je suchá a tvrdá, už dávno nepršalo. Tých pár stôp po pneumatikách je nám nanič. Tie zaschnuté a stvrdnuté sú staré a tie nové sú rozjazdené a prachové. Nič tu neodlejeme, žiadne traso nezaistíme.“

„V poriadku,“ súhlasil Burger.

„Môžeme sledovať zem a dúfať, že nájdeme nejakú kaluž so starou dažďovou vodou a mäkkú hlinu, ale ja to tu poznám, viem, že tu nie sú výmole a zem tu pije, žiadne kaluže nebudú.“

Hanzel sa zohol a ohmatal pôdu.

„Richard, ty si odtiaľto, však?“

„Oto, tam na konci údolia som sa narodil a tu hore na sídlisku som vyrastal. Sem dolu do údolia chodím odmalička, v tomto lese poznám každý strom.“

„Tak nás veď,“ rozhodol Burger a prestal sa hrať s hrudkami hliny na kraji cesty. Boli suché a vzor pneumatiky nasvedčoval, že ich vytlačil lesný traktor. Boli príliš staré na to, aby ich zaujímali.

Nebolo treba horského vodcu – asfaltová cesta sa skončila, lesná cesta ich pustila iba kúsok a už tu stáli všetci z obvodnej správy. Náčelník taký, náčelník hentaký, zástupca, druhý zástupca, tretí... politický zástupca, ekonomický zástupca... V tých časoch bola vražda sviatkom a zlietli sa všetci funkcionári, aby im neskôr, keď sa vrah nenájde, nemohli nadriadení vyčítať nezáujem. Záujem bol veľký – aj škody napáchané zbytočným dupaním po mieste činu.

Všetci fajčili a pľuli na zem. Tam ukladali aj ohorky. Niektorí ich aj odfrčkovali.

Burger im rad-radom podal ruku, všetkých poznal, všetci poznali jeho. Burgera poznal každý policajt v meste. Aj Hanzel im podal ruku. Hanzela poznal každý druhý policajt v meste.

„Toto je kolega Krauz,“ predstavil nováčika Burger.

Aj Krauz im podal ruku. Z povinnosti gesto prijali. Krauza nepoznal nikto, ani hajzelbaby v meste. Aj sa tak k nemu zachovali – otrčili mu chrbát a venovali sa iba Burgerovi.

„Tu medzi stromami, pár krokov...“

Burger si vypočul úvodnú inštruktáž, potom kývol na Krauza a žmurkol na Hanzela. Začali pracovať. Prvý išiel on, po pravici Krauz, naľavo Hanzel. Postupovali chodníčkom medzi stromami a sledovali zem, steblá trávy, konáriky, oblohu, všetko. Postupovali pomaly a stále sa obzerali. Fotografovali očami.

Pár krokov od chodníka ležala v tráve medzi stromami.

Burger si ju premeral a okamžite pochopil, že majú malér. Čo videl, nebola obyčajná vražda, bol to odkaz. Nechal mu ho vrah – umelec, ktorý sa zabával. Dal si dosť práce naaranžovať miesto činu, naozaj sa bavil a bude ich stáť veľa úsilia, kým ho dostanú. Už sa s niečím podobným stretol, trvalo mu dva roky, kým úchyláka uštval a zatkol.

Ustúpil a pustil Hanzela. Hanzel si ju premeral a iba si vzdychol: „Kurva aj s tým, toto bude beh na dlhú trať.“

Hanzel ustúpil a pustil Krauza. Krauz si ju premeral a dosť dobre nechápal – zdalo sa mu, že sa ocitol v nepodarenom filme. Dievča ležalo na chrbte, nohy malo vystreté a spojené, ruky vedľa tela. Poloha nenasvedčovala, že by bola znásilnená. Ležala skoro v pozore, keby to neznelo nevhodne, Krauz by povedal, že celkom v pohode. Bola úplne nahá, nemala ani retiazku, ani náušnice, bola úplne holá, úplne ohlodaná. Čudné bolo, že bola biela. Vlastne skoro sivá. Normálne sivobiela. A čudné mala aj chlpy v ohanbí. Krauz zaostril, lebo sa mu nezdalo, že by chlpy mohli rásť takto navysoko. Zažmurkal, zaostril znova a pričupol si, lebo z toho uhla dobre nevidel. Odrazu pochopil – to neboli chlpy. Chlpy boli nižšie, ale na ich hornom okraji vyrastali poľné kvety.

Krauz presunul pohľad vyššie a zdúpnel. Pravý prsník bol v poriadku, ale ľavý nie. Nebol vôbec. Namiesto ľavého prsníka jej z hrude vyrastala červená ruža. Mohutný kvet prekrýval odhalené prsné svalstvo. Nie celkom, lebo vysychal a scvrkol sa.

Zahľadel sa ešte vyššie – do tváre.

Krauz vycúval, zvrtol sa, meravo prešiel medzi Burgerom a Hanzelom, zahol kúsok vedľa medzi stromy a oprel sa o mohutný buk. Zapálil si – napriek tomu, že dobre vedel, ako Burger neznáša fajčiarov na mieste činu. Párkrát si zhlboka potiahol. Zo žalúdka sa mu ozvalo tlmené škŕk-škŕk, potom dum-dum a potom žblnk-žblnk, ale nikto nič nepočul, nikto si nič nevšimol a Krauz nutkanie úspešne potlačil.

Cítil, že mu chrbát a čelo zalial pot, a že je celý mokrý. Poutieral sa dlaňou a naoko pokojne fajčil. Čakal, kedy si ho nájde Burger. Našiel si ho veľmi rýchlo. Najprv sa poobzeral, či ich niekto nesleduje – nesledoval, každý mal dosť svojich starostí – potom sa zahľadel na Krauza. Tváril sa spýtavo. Podozrievavo spýtavo.

„Si grcal?“

„Nie.“

„Čo ti je?“

„Nič.“

„Takto sa prejavuje nič?“

Krauz zaváhal. Vraždárovi je dosť ťažké klamať. Burgerovi najťažšie.

„Poď sem,“ ukázal Burger bokom, aby zbytočne nepútali pozornosť.

Krauz ho nasledoval medzi stromy hlbšie do lesa. Pričupli si na zvalený kmeň.

„Ty nikdy nešabľuješ,“ začal Burger a ponúkol mu cigaretu.

„Nešabľoval som,“ Krauz odmietol pokrútením hlavy a ukázal mu svoju horiacu.

„Nadrapovalo ťa, máš slzy v očiach.“

„Nadrapovalo,“ pripustil.

Burger si tiež pripálil.

„O čo ide?“

Krauz nemal inú možnosť, len povedať pravdu. Burgerovi klamať nemohol – ani nechcel.

„Poznám ju.“

„Tú zabitú?“

„No.“

„Ako?“

„No...“

„Tak dobre?“ nekompromisne ho ničil Burger.

„Ehm...“

„Ty si ju kedysi...“

„Je to ešte horšie.“

„Stále?“ Burger bol prekvapený, ale nehíkal. Zamyslel sa. „Zaujímavá informácia. Nebezpečná informácia,“ dodal po chvíli. „Nebudeme to vyšetrovať sami, spis bude mať vyšetrovateľ, pošle ho na prokuratúru, zapoja sa aj naši kolegovia...“ nedokončil a ticho fajčil.

Krauz pochopil, čo sa mu snaží naznačiť.

„Neututláme to, však?“

„Neviem,“ Burger pokrčil plecami. „Ak mám chrániť dobré meno oddelenia vrážd aj tvoje, musím vedieť pravdu. Musím sa ťa otvorene opýtať, či zistíme vaše kontakty. Nájdeme niečo, čo povedie k tebe? K tomuto tu?“ Bradou ukázal k miestu činu.

„Prebohaživého! Hádam si nemyslíš, že s tým mám niečo spoločné!?“ Krauzovo zdesenie bolo nefalšované, ale Burger bol voči citovým výlevom imúnny. Iba hodnotil fakty.

„Musím vedieť pravdu, inak ťa nemôžem chrániť, a mám taký nepríjemný pocit, že asi budem musieť, však?“

Krauz neodpovedal, pre zmenu pokrčil plecami on.

„Tak budem musieť?“ chcel si byť istý Burger.

„Asi...“ pripustil neochotne Krauz.

„Ako dobre ju poznáš?“

„To sa nedá tu...“

Burger pochopil. Uprostred lesa naozaj nebolo vhodné miesto na citlivé otázky a ešte citlivejšie odpovede. Navyše ani nebol čas – museli sa venovať obhliadke miesta činu.

„Máš pravdu, teraz máme inú robotu, potom sa porozprávame. Môžeš pomôcť s obhliadkou?“

„Môžem, už to prešlo.“

„Tak si zober pár chalanov z okresu a prezrite prístupové cesty. My s Otom spravíme telo.“

Krauz kvitoval kolegovu ústretovosť pokývaním hlavy. S chlapcami z obvodu sa vrátil až dolu k autám, ešte raz prešli celú cestu a chodník. Našli polámané detské boby, rozmočené vrecko z cukríkov a balíček od cigariet – tiež úplne zničený. Všetko trofeje ešte od zimy – a sneh a mráz sa na nich primerane podpísali. Nenašli nič čerstvé, nič, čo by aspoň náznakom súviselo s vraždou.

Burger s Hanzelom na tom boli podobne. Počkali na výjazd a nechali vyšetrovateľa s technikom, aby si miesto obzreli a dohodli sa na postupe. Improvizovaná porada pod korunami stromov bola krátka.

„Evidentne ide o miesto nálezu, nie miesto činu,“ skonštatoval vyšetrovateľ a obaja vraždári s ním ticho súhlasili. Mali dosť času prezrieť si nielen mŕtve dievča, ale aj trávu a okolitý les. Ani náznak zápasu, ani kvapka krvi – žiadne stopy.

„Už sme to tu prelozili krížom-krážom. Nenašli sme žiadne stopy, ani krv. Iba ju sem priniesol a naaranžoval nám ju,“ Hanzel súhlasil s vyšetrovateľom.

„To znamená, že hlavné skúmanie urobíme až na pitve. Toto tu stačí poriadne odfotografovať a stručne opísať.“

Aj s týmto vyšetrovateľovým rozhodnutím obaja súhlasili, naozaj by sa tu iba zbytočne zdržiavali. Pomohli technikovi porozkladať popisné čísla k jednotlivým stopám na tele a do zápisnice o obhliadke miesta činu nadiktovali vyšetrovateľovi pár postrehov – vlastne to boli iba poznámky o polohe nôh a rúk. Zápisnica z obhliadky bola v tomto prípade naozaj krátka.

Vyšetrovateľ si dal ešte námahu a meracím pásmom zameral polohu mŕtvoly k najbližším stromom – pre prípad rekonštrukcie.

Už končili, keď konečne dorazil súdny lekár.

„Ako vždy – posledný,“ privítal ho Burger.

„Ako vždy – na doktora sa nečaká,“ prijal Burgerovu ruku a potom si popodávali ruky rad-radom.

Doktor sa zahľadel na dievča.

„Tak toto sa vidí málokedy. Naposledy... naposledy...“ pátral v pamäti.

„Pred štyrmi rokmi, prípad Richter – Richterová,“ pomohol mu Burger.

„Presne tak. Myslíš, že toto bude niečo podobné, Edo?“

„Nie. Bojím sa, že ešte horšie.“

Doktor súhlasne hmkal a naťahoval si rukavice.

„Už ste skončili? Môžem ňou pohnúť?“

Technik kývol vyšetrovateľovi, že všetky fotografie má hotové. Vyšetrovateľ kývol Burgerovi, že zápisnicu už má v ceruzke. Burger kývol doktorovi, že už môže. Funkcionári sa nahrnuli bližšie. Kým sa robila obhliadka miesta, rešpektovali výkon profesionálov a držali sa v úctivej vzdialenosti, ale teraz, keď prišiel súdny, už nemohli nič pokaziť a prišli sa pozrieť. Takýto pohľad si nikto nechcel dať ujsť.

Lekár jej prehmatal hlavu a krk, potom rebrá, potom ruky a napokon nohy.

„Žiadne zlomeniny, žiadne rany po úderoch, žiadne vstrely. Nemôžem prísť na to...“ ticho si šomral popod nos.

Odtiahol jej pravú ruku od tela.

„Aha!“ zvolal víťazne. „Tu je to! Pozrite!“

Chlapi sa zohli a technik urobil ešte jednu fotografiu bez čísla. Mohol, lebo všetky defekty na povrchu tela bude musieť na pitve odfotografovať ešte raz a podrobne, s veľkými detailmi.

Presne v podpazuší mala hlboký, ale nenápadný vpich.

„Jej farba mi bola hneď podozrivá. Takúto sinavú farbu majú mŕtvoly bez krvi, ale tu nikde nie je ani kvapka. Toto všetko vysvetľuje.“

„Tak to vysvetli aj nám,“ súril ho Burger.

„Táto oblasť sa volá axilla – podpazušie – a tu,“ ukázal gumeným prsom, „presne tadeto prechádza hlavná tepna artéria brachialis. Prerezal ju a nechal ju stiecť z krvi. Ešte si to potvrdíme...“

Doktor ju šikovným hmatom za rameno a panvu prevalil na bok.

„Vidíte?“ ukázal na chrbát.

Nevideli nič.

„Nič nevidím,“ priznal za všetkých Hanzel.

„A to je na tom zvláštne,“ súhlasil doktor. „Za normálnych okolností by mala chrbát fialový, na niektorých miestach až sčernetý. Ale tie farby v najnižšom mieste tela, teda tam, kde sa stretáva s podložkou, spôsobuje zatečená krv. Spôsobuje to gravitácia, krv automaticky tečie dolu na najnižšie miesto. Ona má chrbát biely, to znamená, že keď ju sem ukladal, už bola bez krvi.“

Burgerovi bolo jasné, že pitva bude veľmi dôležitým vyšetrovacím úkonom. Aj v iných prípadoch býva, ale teraz bude mimoriadne dôležitá. Doktor tu bol sotva desať minút a už sa dozvedeli veľmi dôležité fakty.

„Tých kvetín sa dotýkať nebudem, to si vychutnáme na pitve.“

Doktor ju vrátil do pôvodnej polohy, mrmlajúc si popod nos, dával si dolu rukavice.

„Tu už nič nezistím, radšej nech mi ju prevezú na stôl... Tu už naozaj nič nezistím, zbytočne by som niečo pokazil...“

„A príčina?“ ozval sa vyšetrovateľ, lebo potreboval nejaké oficiálne stanovisko.

„Násilná smrť zavinená cudzou osobou, s najväčšou pravdepodobnosťou zomrela na šok z vykrvácania, ale na pitve možno nájdeme aj iné hĺbkové poranenia.“

To stačilo. Ak doktor konštatoval násilnú smrť zavinenú inou osobou, okresáci boli z obliga a chlapci z oddelenia vrážd mali o jeden dôvod navyše smútiť.

Prišli havrani. Naložili ju do truhly s rúčkami a vyniesli ju k autu ako raneného futbalistu zo zalesneného ihriska.

Burger našiel pohľadom Krauza, kývol mu.

„My s Otom skočíme na pitvu, ty by si si mohol zobrať toho šoféra šesťstotrinástky a tú sekretárku, čo povieš?“

„Viem, že mi preukazuješ láskavosť, ale zvládol by som aj pitvu, už som naozaj bojaschopný.“

„To ti verím, ale musel by som na ich výsluch zavolať posily, a to teraz nechcem. Nechcem zbytočne rozširovať okruh zainteresovaných.“

„Chápem,“ prikývol Krauz. Aj toto gesto urobil Burger iba preňho.

„Tak sme dohodnutí, vypočuj ich a čakaj na nás, potom sa poradíme.“

Burger chcel odísť.

„Edo,“ zastavil ho Krauz, „a ďakujem.“

„Nemáš za čo. Počítaj s tým, že najbližšiu pitvu si odserieš naplno.“

Už odchádzal, no ešte sa otočil.

„A sám!“

Ale mýlil sa.

14

„Meno?“

„Vladimír Kákoš.“

„Povolanie?“

Krauz začal výsluch zostra. Vodič sa nezľakol, mal všetko perfektne premyslené, navyše mu radila Vierka a tá sa vyznala. Jej radil brat z okresnej kriminálky, tak si bol istý, že sa nemá čoho obávať.

Krauz vypísal prvú stranu tlačiva o podaní vysvetlenia podľa paragrafu sedemnásť trestného poriadku, razantne vytrhol tri papiere z valca a založil tri čisté. Chvíľu sa mordoval s indigom, ako vždy sa lepilo a vlnilo, ale napokon to zvládol.

„Je tu poučenie, takže ma počúvajte,“ pokračoval Krauz úradne. „Do zápisnice ste povinný hovoriť pravdu, inak sa vystavujete nebezpečenstvu stíhania pre krivú výpoveď alebo osočovanie. Ďalej máte právo odmietnuť vypovedať, ak by ste touto výpoveďou spôsobili trestné stíhanie sebe alebo osobám vám blízkym v priamom pokolení. Ďalej, ak ste držiteľom alebo nositeľom štátneho alebo služobného tajomstva, ste povinný ma na túto okolnosť upozorniť, aby sme sa na túto tému nebavili. Pochopili ste poučenie?“

„Pochopil.“

„Ste držiteľom alebo nositeľom štátneho alebo služobného tajomstva?“

„Nie. Teda, aby som bol presný, tak viem, koľko má predpísanú spotrebu moja tatrovka, a koľko žerie naozaj, a garážmajster ma upozornil, aby som to nikomu nehovoril, že je to tajomstvo, ale neviem, či je to presne to, na čo sa ma pýtate.“

Krauz si vzdychol.

„Fakt, koľko vám tá vaša čierna raketa mesačne ušetrí benzínu do vlastnej kapsy, je naozaj iba vaše tajomstvo a nikomu ho nehovorte, policajtovi už vôbec nie, ale na ušetrený benzín sa toto poučenie nevzťahuje, jasné?“

„No.“

„Takže ste porozumeli poučeniu?“

„Áno.“

„Ste ochotný dobrovoľne vypovedať?“

„Som.“

Krauz napísal, že menovaný bol riadne poučený podľa zákonných ustanovení, poučeniu v plnom rozsahu porozumel a je ochotný dobrovoľne vypovedať. Prsty mu po klávesnici len tak lietali a vodič ho s obdivom sledoval. Jemu trvalo vypísanie cestovného príkazu pol dňa, a to iba vypĺňal jednu stranu tlačiva.

„Tak ako to bolo?“ Krauz sa pohodlne zahniezdil na stoličke a ruky si zložil na pupok. Ako vždy, najprv si musel vypočuť celý príbeh, potom ho musel odfiltrovať a až potom ho zapísal do zápisnice.

„No...“ začal váhavo vodič tatrovky šesťstotrinásť, „odviezol som generálneho na poradu a Vierka mu niesla podklady. Išla s ním hore a všetko mu pripravila, potom sa vrátila s tým, že starý... teda generálny... sa zdrží až do večera, aby som ju odviezol na podnik. Tak som ju viezol a odrazu mi začalo klepotať koleso, tak som sa rozhodol, že idem do garáží. Lenže ono to klepotalo tak silno, že som radšej zatiahol kúsok do lesa, aby som neprekážal doprave, a všetko som skontroloval. No a potom som chcel odhodiť špinavé handry, ale Vierka mi poradila, aby som ich odhodil až kúsok v lese, aby nás niekto nevidel, že znečisťujeme okolie, a tak som zašiel hlbšie do lesa, tam som handry odhodil a našiel som tú... tú... no ležala tam. Povedal som to Vierke a ona rozhodla, že to oznámime policajtom, čo nás krátko predtým kontrolovali, lebo taká je naša povinnosť. Medzitým prišli policajti k nám, dali mi fúkať a dosť sa čudovali, že som nenafúkal, ale išli sa tam pozrieť a aj oni ju videli a vysielačkou zavolali kolegov. Potom nás previezli sem a... no a sme tu.“

Krauz si vzdychol. Už si pomaly zvykal, že niektoré výroky z Biblie boli až kruto pravdivé. Čím dlhšie pracoval s ľuďmi, tým viac Biblii veril. Teraz sa mimoriadne hodila citácia z Evanjelia podľa Matúša, piata kapitola, tretí verš – blahoslavení chudobní duchom, lebo ich je kráľovstvo nebeské.

Vzal si cigaretu a schuti si zapálil. Párkrát labužnícky vyfúkol, až potom začal pracovať.

„Som si istý, že Vierka má veľké...“

„Má.“

„... občianske presvedčenie pomáhať spravodlivosti...“

„Aj to má veľké.“

„... a že ste sa po vzájomnej porade rozhodli celú vec oznámiť polícii...“

„Rozhodli!“

„... a splniť si tak občiansku povinnosť...“

„Určite áno!“

„... ale nerozumiem jednému.“

„A to?“

„Vysvetlím vám to, no najprv sa nahnite ku mne bližšie a obzrite si môj ksicht.“

Vodič sa poslušne nahol a prezrel si Krauza od čela po bradu.

„No a?“

„Vyzerám ako retardovaný dement?“

„Tak ja s tým až také skúsenosti nemám...“ zaváhal vodič.

Krauz sa výstražne nadýchol.

„Ale nie! Asi nie. Vlastne teraz to vidím úplne jasne, súdruh príslušník, určite nie!“

Krauz sa opäť pohodlne oprel.

„Fajn. Tak mi vysvetlite dve veci, ktoré nechápem. Po prvé, porada vášho generálneho bola na ministerstve – a to je...“

„Na Sekerešovej ulici.“

„To je druhý obvod, nie?“

„No.“

„A garáže máte kde?“

„V Rači.“

„A to je tretí obvod. Tak mi vysvetlite, ako ste sa s klepotajúcim kolesom ocitli v Líščiaku, čo je štvrtý obvod, a je to asi dvadsaťkilometrová skratka od vašej trasy! Hovorí sa tomu skratka, nie?“

Vodič sa zamyslel, ale ešte nestrácal nádej.

„No, viete, ja občas potrebujem najazdiť nejaké kilometre, aby som vykázal spotrebu, a dnes som sa rozhodol, že to zoberiem cez štvorku.“

„Výborne!“ súhlasil Krauz a vodič bol so svojím vysvetlením celkom spokojný. „Tak druhá vec – skontrolovali ste kolesá, vyčistili ste ich a handry ste odhodili do lesa.“

„No.“

„A keď ste ich odhadzovali, tak ste našli mŕtvolu.“

„No.“

„Tie handry ste odhodili v lese – a potom ste našli mŕtvolu.“

„No.“

„Pozeráte kriminálky?“

„Tie mám najradšej.“

„Viete, čo je to obhliadka miesta činu?“

„No, šak to je, keď sa všetko fotí s takými číslami na ceduľkách a tak.“

„Presne. Aj my sme všetko naokolo prehľadali, všetko odfotografovali a žiadne handry sme nenašli. Tak kde ste ich odhodili?“

„No...“ zaváhal vodič.

Vierka to mala celkom pekne premyslené a jej brat z okresnej kriminálky bol iste rozumný chalan, ale tento mladý, čo sa na začiatku tváril akoby nič, bol odrazu múdrejší než oni všetci dokopy. Nezožral to.

„No...“ zopakoval vodič a snažil sa nejako z toho svrabu vybŕdnuť. „No, ja som ich asi neodhodil, asi som ich nechal v aute, asi tam budú.“

Krauz sa iba usmial a vychutnával si ho.

„Tak potom načo ste išli do lesa, keď ste ich nechali v aute?“

„Do lesa?“ zaodŕhal vodič a odkašľal si do zovretej päste. Teraz by potreboval radu od Vierky, ale tá sedela vonku na chodbe a na výsluch ešte len čakala.

Krauz zahasil cigaretu a zhlboka si vzdychol.

„Súdruh vodič, poviem vám to inak, už ma to nebaví! Stratili sme spolu už dosť času a nikam to nevedie. Myslím si, že som vám dal jasne najavo, že vám neverím a som si istý, že mi klamete. Spravíme to takto, buď zmeníte rétoriku...“

„Ja by som ju aj zmenil, ale...“ skočil mu ochotne do reči vodič.

Krauz pochopil.

„Mám na mysli reč. Buď zmeníte reč, alebo vás hneď teraz odvediem k vyšetrovateľovi a ten vás aj s Vierkou posadí na štyridsaťosem hodín do cely predbežného zadržania, lebo mi očividne klamete. Potom vás označím za dôvodne podozrivého z vraždy a pôjdete do vyšetrovacej väzby...“

„Ale to hádam...“

„... na rok. Možno na dva, uvidím.“

„Ale ja...“

„Áno, vy! Od vás to závisí!“

Teraz už potreboval Vierku naozaj, potreboval sa poradiť, ale ostala sedieť na chodbe a bol tu sám, vydaný na milosť a nemilosť tomuto príšernému premudrovanému fízlovi.

„Ja...“ jachtal vodič.

„Potrebujete čas na rozmyslenie? Chcete si zavolať manželke a rozlúčiť sa s ňou? Máte vlastného právnika? Chcete mu zavolať?“

„Právnika!?“ zdúpnel vodič. „Ja nemám právnika! A manželke... načo je to dobré, súdruh príslušník, veď ja som ju nezabil, ani s tým nemám nič spoločné! Veď sme ju iba našli!“ zdúpnel a hlas mu naberal obrátky.

Krauz sa usmial.

„Upokojte sa a nekričte. Ak má v tejto kancelárii niekto právo kričať, tak som to ja.“

Vodič sa upokojil.

„Prepáčte.“

Ešte chvíľu váhal, ale už cítil, že prehráva.

„Tak dobre, ja sa priznávam! Priznávam sa... ale...“ zagánil na písací stroj. „Mohli by sme sa porozprávať bez toho stroja? Ja vám najprv niečo vysvetlím, dobre? Môžeme sa tak dohodnúť?“

Krauz mykol plecom, akože je mu to ukradnuté, nech si hovorí, čo chce.

„Som ženatý, mám dve deti a nechcem zbytočné problémy. Ja... ako by som vám to...“ jachtal, nevedel nájsť niť.

„Cigaretu?“ chcel mu pomôcť Krauz.

Bál sa odmietnuť, tak si jednu vzal. Potiahol si a s mučeníckym výrazom ju vrátil Krauzovi.

„Bléé, prepáčte, ale ja nefajčím.“

Krauz ju zahasil.

„Tak počúvam.“

Vodič si prstami utrel jazyk a Krauz sa nad ním zľutoval. Vzal pohár, zašiel do rohu k umývadlu a otočil kohútikom. Namiesto vody vykvapkalo pár hrdzavých kvapiek a ozvalo sa kvílenie v rúrkach. Krauz si spomenul na oznam na bráne. Vodičovi nalial z chladničky pohár minerálky. Ten ju s vďakou prijal, napil sa a viditeľne sa mu uľavilo. Už sa rozhodol, že povie pravdu, aj sa nadýchol, ale k slovu sa nedostal.

Bez zaklopania sa otvorili dvere a na prahu ostal stáť prekvapený montér s brašnou na pleci. Keď už mal otvorené dvere, tak vošiel.

„Prepáčte, že som sem len tak vpadol, iba som skúšal, či sú otvorené dvere. Na tomto poschodí väčšinou nie sú otvorené, len tieto vaše. Ešte raz sa ospravedlňujem...“

„V poriadku. Ako vám môžem pomôcť?“

„Máte odstavenú vodu, poruchu sme už asi našli dolu v pivnici, ale musíme premerať celú stúpačku. A možno budeme aj sekať...“

„Ale teraz nie, teraz mám robotu,“ protestoval Krauz.

„Tak aspoň odmerať si môžeme? Sekundička...“

„Tak rýchlo.“

Vošli dvaja. Na umývadle si rozložili plány, chvíľu niečo hľadali, potom odmerali vzdialenosť vodovodného kohútika od rohu kancelárie, slušne sa poďakovali a odišli.

„Ešte jedna vec...“ vrátil sa montér od dverí, „tieto kancelárie bývajú cez deň zamknuté?“

„Ak sme vonku, tak áno.“

„Ale takto nič neopravíme. No nič, nejako sa budeme musieť dohodnúť so správcom budovy. Ešte raz ďakujeme a dovi.“

„Dovi.“

Konečne odišli a Krauz sa mohol venovať vodičovi.

„Počúvam, chceli ste mi povedať, ako to naozaj bolo.“

Vodič prikývol – ani prítomnosť montérov ho nemohla zachrániť od toho, čo muselo prísť.

„Takže... ako by som to... Viete, Vierka je taká... veď ste ju videli, tie jej minisukne, a stále chodí hore bez a... tak som sa raz na služobnej ceste osmelil a vyšlo to. Potom sme si občas zašli niekam bokom, zvlášť keď mal starý dlhú poradu alebo také niečo. Občas v aute, keď bolo vonku teplo, tak v lese. Minule sme boli v aute na zadných sedadlách, a tak sa jej to páčilo, že sme premočili poťahy, musel som ich zobrať domov oprať, tak dnes som chcel vonku na deke, prišlo také pekné slniečko a teplo, tak som vzal deku a máme tam v lese taký fajn flek, vlastne nielen my, chodí tam veľa takých... takých...“

„Dvojíc,“ pomohol mu Krauz.

„No. A na našom fleku ležala ona, tak sme sa vrátili do auta, ale naozaj sme nechceli utiecť, naozaj sme to chceli nahlásiť.“

Krauz mlčal. Vedel, že teraz neklame.

„Naozaj neklamem!“ uistil ho.

„Nič ste tam neodhadzovali ani ste s ničím nehýbali?“

„Nie, utiekli sme. Vôbec s ničím sme nehýbali a nič som tam neodhadzoval, to s tými handrami som si vymyslel.“

„Vy?“

„Vierka,“ pripustil zahanbene.

„Dobre,“ súhlasil Krauz.

„Ak to napíšete do zápisnice, žena ma zabije,“ drankal vodič a už sa nehral na hrdinu. „Na Silvestra sme mali zábavu v podnikovej chate a ja som s Vierkou išiel do pivnice po drevo do kozuba a... manželka nás vymákla. Našťastie iba sme sa bozkávali. Napokon uverila, že to bol iba chvíľkový úlet a musel som jej prisahať, že sa to už nikdy nebude opakovať. Prešlo sotva štvrť roka – a teraz toto! Ďalší prúser už nerozchodím. Prosím vás, súdruh príslušník! Prosím vás, neničte ma!“

Krauz si vzdychol.

„Píšem,“ prsty sa mu rozbehli po klávesnici. „Dnešného dňa som bol s menovanou Vierou Nagyovou, sekretárkou generálneho riaditeľa, na porade na ministerstve a cestou z porady prišlo menovanej nevoľno. Vzhľadom na to, že sme sa práve nachádzali v lesnom parku Líščie údolie, rozhodol som sa odstaviť služobné vozidlo a poprechádzať sa s menovanou na čerstvom vzduchu. Ponúkol som jej možnosť, že ju odveziem do nemocnice na vyšetrenie, ale túto možnosť odmietla s tým, že už je jej lepšie. Ako sme sa prechádzali po lese, asi stopäťdesiat metrov od hlavnej cesty sme v poraste medzi stromami zbadali telo neznámej ženy. Vyhlasujem, že túto ženu nepoznám, nikdy som ju nevidel. S telom sme nemanipulovali a okamžite sme sa vrátili k služobnému vozidlu, aby sme sa odviezli na najbližšiu stanicu VB, kde sme chceli nález oznámiť. Krátko na to prišla od hlavnej cesty hliadka VB, ktorej sme celú udalosť nahlásili. Nato sme boli prevezení na oddelenie vrážd za účelom podania vysvetlenia. To je všetko, čo by som vedel k predmetnej veci vypovedať, čo som povedal, sa zakladá na pravde a nič som vedome nezamlčal. Zápisnica spísaná, prečítaná a podpisom schválená...“ Krauz pozrel na hodinky a dopísal čas.

„Asi takto by to mohlo byť?“ spýtal sa vodiča.

Vodič generálneho riaditeľa civel na policajta, až zabudol zavrieť ústa. Vierka bola fajn, jej brat z kriminálky ešte lepší, ale tento borec, to je čistý génius.

„Perfektné,“ žasol vodič. „Ani sám by som vám to lepšie nenadiktoval. A nedozvie sa o tom manželka?“

Krauz vytiahol papiere zo stroja a porozkladal ich pred vodiča na podpis.

„Odtiaľto pôjdete na výsluch k vyšetrovateľovi, lebo z hľadiska vyšetrovania ste vy dvaja oznamovatelia a musí vás vypočuť aj vyšetrovateľ. Porozprávam sa s ním a nebude vás týrať. Ak budete vypovedať v tomto zmysle, vaša výpoveď sa založí do spisu a nikto sa ňou už nebude zaoberať, takže manželka sa o ničom nedozvie.“

Krauz mal chvíľu nepríjemný pocit, že vodič vyskočí a vybozkáva ho. Keby sa o to pokúsil, bol ochotný rozbiť mu za to hubu. Ak by to urobila Vierka, váhal by, lebo si ju na chodbe podrobne poobzeral – a nebolo to najhoršie.

Krauz urobil malý vyšetrovací podvod, ale bol si istý, že keď sa Burgerovi prizná, bude súhlasiť. Tento dement spoza volantu a prsnatá sekretárka mali s vraždou Diany asi toľko spoločného ako Ježiško s darčekmi pod stromčekom.

Vodič nevychádzal z úžasu. O fízloch mal svoju mienku, ako profesionálneho vodiča ho pri kontrolách často nasierali, ale tento bol geroj. Kde sa to v ňom vzalo?

Krauz vedel veľmi dobre, kde sa to v ňom vzalo.

15

Burger s Hanzelom to mali na pitve o niečo ťažšie. Súdny lekár sa mordoval a dvaja asistenti sa obracali. Aj tak nemohli nájsť príčinu smrti.

Dali ju pod röntgen. Ukázalo sa, že žiadny projektil v sebe nemá. Prezreli jej celý povrch tela – okrem rany v podpazuší nenašli nijaký vpich. Ešte raz jej prezreli hlavu... Konečne niečo našli.

„Tu... pozrite sem... týmto sa to začalo,“ šomral si doktor a hneď pokračoval, „podajte mi nôž.“

Asistent mu podal dlhý otvárací nôž s antikorovou rukoväťou. Napriek všeobecne rozšírenému nezmyslu, že doktori operujú iba skalpelom, doktori na súdnom na otváranie mŕtvol používali dlhé antikorové nože. Doktor urobil rez na temene, roztiahol jej skalp a zajasal: „Presne toto som hľadal, inak by sme museli robiť zložitú toxikológiu!“

Odstúpil a nechal asistenta, aby stiahol skalp až na krk a rozpílil jej lebku. Doktor si prezrel mozog, potom ho šikovným rezom dolu na kmeni oddelil od miechy a vybral ho na tácku. Rozrezal ho na centimetrové plátky a každý podrobne preskúmal.

„Tu to nie je,“ uzavrel skúmanie a počkal, kým policajný technik skončí s fotografovaním.

„Môžem?“

Technik pokrčil plecom. Odtlačky prstov už mal, výškrab spod nechtov tiež stihol, odfotografovanú ju mal, tak prečo nie.

Doktor vybral ružu z diery po ľavom prsníku a položil ju na tácku. Technik k nej priložil papierové meradlo a odfotografoval ju. Opatrne ju vložil do igelitového vrecka, vyšetrovateľ si do zošita na tvrdých doskách poznačil číslo fotografie a číslo stopy.

Všetci čakali, kedy ju otvorí.

Doktor jej oprel hrot otváracieho noža tesne pod krk, zatlačil a potiahol. Dlhým rezom jej prebehol od krku až po ohanbie. Koža sa rozostúpila a odhalila tenkú žltú vrstvu podkožného tuku, svetločervené svaly a bielu hrudnú kosť s rebrami. Ani kvapka krvi.

„Sondu,“ požiadal doktor.

Asistent mu podal medenú ihlicu dlhú vyše pol metra. Doktor ju zasunul do vpichu uprostred červeného kruhu, čo ostal namiesto prsníka. Zasúval pomaly, opatrne – čakal na odpor. Hrot sondy sa odrazu zastavil a ďalej už nešiel, bol na dne vpichu. Doktor odčítal centimetre.

„Pätnásť...“ zašomral si. „Mohli by ste zmerať stonku tej ruže?“

Technik mu vyhovel.

„Pätnásť centimetrov, pán doktor.“

„Zaujímavé,“ šomral si ďalej doktor.

„Mohli by sme sa aj my niečo dozvedieť?“ znervóznel Burger.

„Až potom, chlapci, až potom, teraz bádame. Nechajte ma pracovať, potom sa porozprávame a všetko vám poviem.“

Doktor požiadal o nožnice. Asistent mu podal antikorové nožnice, nápadne podobné nožniciam na porciovanie hydiny. Doktor rad-radom odstrihol rebrá od hrudnej kosti a šikovným trhnutím ju vypáčil. Bola nezaujímavá, tak ju odložil bokom. Rebrá už nemalo čo držať pokope, rozostúpili sa. Doktor ich na ľavej strane podvihol a sledoval sondu – strácala sa v ľavom hornom pľúcnom laloku. Vybral sondu, roztiahol rebrá, ako sa len dalo, a vyrezal celé pľúca aj s hrtanom a jazykom. Položil ich na manipulačný stolík a dieru podrobne preskúmal. Srdcu sa venoval zvlášť pozorne. Tiež ho narezal na plátky a hľadal nejaké stopy po krvných zrazeninách a defektoch. Nenašiel nič.

„Ani tu to nie je,“ zašomral.

Šikovným uzlom zauzlil črevá, aby sa ich obsah nevylial a aby zbytočne nezdochýnali od smradu. Preskúmal žalúdok, ale bol prázdny, dievča minimálne šesť hodín pred smrťou nič nejedlo.

Konečne sa dostal ku kytici poľných kvetov. Chvíľu váhal, či ich má vyťahovať po jednom, ale nevidel v tom zmysel. Pre istotu sa spýtal.

„Edo, chcete tie kvety po jednom – alebo ako kyticu?“

Ani Burger v tom nevidel zmysel, škoda času.

„Vyber ich naraz.“

Doktor zhrnul kvety do kytice a naraz ich vytiahol z podbrušia. Stonky boli krvavé sotva tri centimetre od konca.

Kyticu položil na tácku aby ju technik odfotografoval a uložil do igelitu.

Nechal ho pracovať a sústredil sa na rez. Bol iný ako ten hore. Keď vrah amputoval prsník, na dvoch miestach pidlikal a nedarilo sa mu, ale dolný rez bol perfektný. Priamy, bez drobných nárezov a bez lalokov. Doktor skúmal a rezal, a znova skúmal a rezal. Dal si záležať.

Keď skončil s maternicou, urobil ešte jeden pokus. Otvoril jej stehnovú tepnu, ale výsledok bol taký, ako predpokladal, iba sa uistil, že príčinu smrti už našiel.

„Už to mám,“ zajasal doktor.

Konečne sa k slovu dostali aj asistenti. Ten starší položil na váhu mozog, odvážil ho a výsledok tisíctristoosemdesiat zahlásil tomu mladšiemu. Mladší asistent poznačil číslo do protokolu o pitve a čakal na ďalší údaj.

„Tristodva...“ To bolo srdce.

Chlapci sa bavili vážením, a keď na váhu hodili pečienku, Burger mal chvíľu pocit, že po váhe bude nasledovať aj... tridsaťšesť štyridsať, ale nenasledovalo, ľudská pečienka je asi drahšia.

Doktor ešte urobil pár rutinných úkonov s vnútornosťami, skontroloval operačné pole a so súhlasným kývnutím, že na nič nezabudol, sa išiel umyť.

Burger sa pobral na chodbu čakať na doktora, ale Hanzel sa zdržal. Nedalo mu a uprene sa zahľadel na stôl. Pred dvoma hodinami tam ležala krásna mladá žena, teraz to bola iba kopa mäsa a kostí, a nebyť asistentov, ani by ju nikto nechcel pochovať, lebo by ju nikto nespoznal. Asistenti dokázali zázraky, a keď vyplnili lebku gázou, vrátili späť poklop a pretiahli cezeň kožu s vlasmi, tvár a celá hlava nadobudla skoro pôvodný tvar. Potom nahádzali vnútornosti do brucha a aj postava sa začala podobať na pôvodnú, stačilo ju už iba zošiť hrubým stehom od krku až dolu.

Po pár minútach to bolo opäť dievča, ale farbu jej už nikto nevrátil, aj keď sa začala opäť na seba podobať, aj tak bola mŕtva a to Hanzela štvalo. Aká sviňa dokáže niečo takéto? Bol naozaj zvedavý a tešil sa na prvý pohľad do očí paka, čo reže prsníky a sadí kvety do pupka.

Mykol plecom, vzdychol si a odišiel pohľadať kolegu. Sedel s vyšetrovateľom u doktora v kancelárii. Aj Hanzel dostal pohárik a pohodlne sa uvelebil v kresle.

„Tak si to zosumarizujeme,“ začal doktor a prezrel si poznámky od asistenta. „Bezprostrednou príčinou smrti je šok z vykrvácania. Zistil som to už na mieste činu, presnejšie, na mieste nálezu mŕtvoly, lebo aj vy to tak o chvíľu začnete nazývať. Pitva mi môj predpoklad v plnej miere potvrdila. Vrah jej v oblasti, ktorú nazývame axilla, odborným čistým vpichom otvoril tepnu, volá sa artéria brachialis, ale to som vám už diktoval tam v lese. Čo som vám však nenadiktoval, je rozmer poranenia. Defekt na koži je dlhý dvadsaťdva milimetrov a plytký, má šesť a pol centimetra.“

Doktor prestal a zdvihol zrak od poznámok, chcel sa uistiť, či si píšu. Písal si aj vyšetrovateľ, aj Burger.

„Je to dosť dôležité, ako uvidíte neskôr, preto si tie údaje radšej poznačte už teraz. Budete ich mať v záverečnom protokole z pitvy, ale píšte si, myslím, že vám to vo vyšetrovaní pomôže. Takže... kde sme to prestali... aha, tu! Vpich v podpazuší. Tadiaľto ju nechal stiecť z krvi. To dievča v sebe nemalo ani dve deci krvi, všetko vytieklo, dobrých päť litrov. Preto sme v lese nič nenašli. Páchateľ ju tam previezol a uložil, miesto činu je niekde inde. Pracoval premyslene a systematicky, tej krvi sa chcel zbaviť cielene, aby mu nezašpinila auto, oblečenie, miesto činu – ak bolo niekde v dome – a aby krv nezanechala stopy, kadiaľ ju vliekol.“

Doktor urobil pauzu, aby stíhali písať.

„Šikovný chlapčisko,“ pochválil súpera Hanzel.

„To by sme mali bezprostrednú príčinu smrti, teraz k zraneniam. Na temene vo vlasovej časti hlavy som našiel hematóm. Zvláštna nenápadná podliatina presne na temene. Spôsobil ju úder, ale čudný, taký... taký... jemný,“ vynašiel sa doktor.

„Jemný?“ začudoval sa Burger. „Niečo ako jemné kopnutie do gúľ? Už si niekedy o niečom takom počul?“

„Ja viem,“ bránil sa doktor, „znie to čudne, ale neviem, ako vám to lepšie opísať. Dostala úder do temena hlavy, ale neporušil kožu, nespôsobil prasklinu ani zlomeninu lebky a nezanechal jazvu, takže predmet, ktorý ranu spôsobil, nemal hrany, nebol tvrdý a nebol masívny, teda veľký.“

Policajti dopísali. Burger si vzdychol.

„Tak čo to bolo, husacie brko?“

„Ty sa smeješ, ale aj mne to dalo zabrať. Dĺžka podliatiny desať centimetrov a tri milimetre, šírka dva centimetre a šesť milimetrov... čo ti to hovorí, Edo?“

„Mačacia pracka?“ vyhŕkol Burger, lebo nič iné opisu poranenia nezodpovedalo.

„Presne!“ žasol doktor a hodil sa do operadla.

„Ale to sa už roky nepoužíva.“

„A koľko rokov sa už ženám nerežú kozy?“ zabil to doktor v lufte.

Burger musel uznať, že má pravdu, žiadny nový prípad sa nedal posudzovať podľa toho, čo sa robilo predtým a ešte predtým a potom a... Každý nový prípad bol nový a iný, museli k nemu pristupovať ako k novému, a basta.

„Tak dobre, tým by sme mali vysvetlený jej únos. Keď spravíte toxikologické vyšetrenie, asi nenájdete žiadne uspávacie prášky ani drogy. Uspal ju úderom pracky do temena.“

„Presne tak,“ súhlasil doktor.

„A čo tie kvety?“

„To je iné kafe. Vysvetlili sme si príčinu smrti a okolnosti únosu, teraz k tým zraneniam. Prezrel som celý povrch tela, zröntgenovali sme ju, urobil som všetko, čo som mohol, ale nič som nenašiel. Žiadne poranenia, ani len modrinku, ani odreninku, o zlomenine ani nehovorím. Je čistá, úplne čistá! V absolútne nepochopiteľnom kontraste s tým mi rezonujú tie dve rezné rany. Je to neuveriteľné, ale on ju nemučil, nebil, zaobchádzal s ňou nanajvýš šetrne, dokonca som si istý, že ju ani neznásilnil, lebo vagínu a pysky mala neporušené a výter už pri prvom mikroskopickom vyšetrení nevykazoval prítomnosť semena, videli ste sami, robila mi ho kolegyňa vedľa, oficiálne bude hotový až o dva dni. Ale aj tak, predbežné výsledky a vyšetrenia pohlavných orgánov podľa mňa jednoznačne nasvedčujú, že nebola znásilnená.“

Policajti zase nestíhali a chvíľu im trvalo, kým dopísali.

„Tak potom načo tie dve rezné rany a tie kvety?“ dopísal vyšetrovateľ a nevydržal s otázkou.

Doktor iba pokrčil plecom.

„Tu si už budete musieť vystačiť sami, chlapci. Ja nie som psychiater ani psychológ, ja iba režem. Ja vidím iba do hláv, ktoré si otvorím, ale do hlavy magora, čo dokáže niečo také, ako sme videli pred chvíľou na stole, ja nevidím. Tie rany vám môžem opísať čisto zo súdnolekárskeho hľadiska, ale načo boli komu dobré, to neviem. Tak začneme s tou hornou. Glandula mammae bola odstránená...“

„To je po latinsky cecok?“ prebral sa Hanzel.

„To je prsníková žľaza, Oto,“ napomenul ho doktor. „Jednoducho chýba, aj koža, aj bradavka, ohlodal ju až na prsné svalstvo. Rez by nám niečo mohol napovedať. Má nepravidelné okraje, skoro až laločnaté, s drobnými nárezmi kože. Z toho dedukujem, že nepoužil skalpel ani nič podobné, napríklad britvu alebo také niečo. Rezal nožom, asi iba obyčajným mäsiarskym alebo kuchynským nožom. Potom si urobil dierku na zasadenie ruže a tá by nám vedela povedať viac. Nôž nasmeroval paralelne so smerom rebier a vnoril ho medzi štvrté a piate rebro bez toho, aby poškodil rebrá, takže si dal záležať. Zatlačil až do hĺbky pätnásť centimetrov a prepichol ľavý horný pľúcny lalok, ale to nebola príčina smrti. Vpich je hlboký, ako som povedal, pätnásť centimetrov a na dĺžku má dvadsaťdeväť milimetrov. Ak ste postrehli rozmer vpichu v podpazuší, teda dvadsaťdva milimetrov, a predpokladáme, že použil ten istý nástroj, tak tu máme celkom slušný mäsiarsky nôž, ktorý má šesť centimetrov od špičky šírku dvadsaťdva milimetrov a pätnásť centimetrov od špičky už šírku dvadsaťdeväť milimetrov. Zo skúsenosti vám viem povedať, že takéto nože mávajú dĺžku čepele približne dvadsať až dvadsaťtri centimetrov a pri rukoväti šírku tridsať až štyridsať milimetrov. Keď si to v kancelárii nakreslíte na papier, zistíte, že je to riadny kus.“

Burger si zapísal rozmery a iba odoka si skúsil prstami naznačiť rozmery noža. To teda musel byť ozajstný mäsiarsky nôž.

„Pokračujem. Do takto vytvorenej dierky zapichol stonku červenej ruže, stonka je bez lístkov a bez tŕňov, takže ju očistil. Či to niečo znamená, neviem. Ak vám môžem poradiť...“

Burger prestal písať, vyčítavo zagánil na doktora.

„Ja viem! Nemáš rád, keď súdni lekári vyšetrujú za vás, dobre, ale túto radu by si si mohol vypočuť. Zoberte si tú ružu od technika a neposielajte ju do labákov, lebo tam vám nič nezistia. Odneste ju do botanickej záhrady a ja vám vybavím kolegyňu, doktorku, botaničku, čo sa vám na ňu pozrie a presne vám povie, o aký druh a odrodu ide a hlavne – podľa zvädnutia –, kedy bola odtrhnutá, ako dlho je už bez vody. To by vám mohlo pomôcť pri stanovení času vraždy.“

Burger prestal gániť. Možno by mu to časom tiež napadlo, ale to by už mohla byť ruža v štádiu vysemenenia. Sklopením zraku pokorne priznal, že aj doktori môžu mať občas dobrý nápad.

Hanzel nebol doktor, ale aj on dostal geniálny nápad.

„To by sme tam mohli vziať aj kyticu, nech nám identifikujú jednotlivé kvety.“

Burger žasol – toľko geniálnych nápadov v takom krátkom časovom intervale ani nebol schopný absorbovať.

„Ešteže ťa mám, mne by to nenapadlo ani vo sne,“ poďakoval sa Hanzelovi.

„Sa nepotento, chcel som byť iba užitočný.“

„Tak v tom pokračuj a nalej nám, doktor má robotu.“

Doktor s rozpačitým úškrnom sledoval Hanzela, ako vstal a z doktorských zásob, dobre schovaných v chladničke medzi fľašami s nálepkou so skríženými hnátmi a vyškerenou lebkou, vybral jednu a suverénne ponalieval. Kým ju vrátil, doktor mu ju pre istotu vzal a privoňal. S uspokojením musel uznať, že Hanzel mal šťastnú ruku – naozaj slivovica.

„A teraz tá spodná rana,“ pokračoval doktor po druhom poháriku. „Aby som nezabudol, nabudúce si na rade ty.“

„Dobre, máš u nás fľašu,“ pripustil Burger.

„Ja len, aby sme dodržali zaužívaný rytmus.“

„Rytmus bude.“

„Tak tá spodná rana je zaujímavá. Takému rezu gynekológovia hovoria sectio caesarea.“

„To jest...“

„Takto sa otvára podbrušie pri pôrode cisárskym rezom. Rez je vedený vodorovne v podbrušku, ale cisarák to nie je, lebo nešiel až tak hlboko. Narušil kožu, podkožné tkanivo, blany, ale hlbšie nešiel, maternica a ostatné orgány nie sú porušené. Nechcel ísť hlbšie, lebo keby chcel, stačilo iba pritlačiť. Zrejme nebolo jeho cieľom porušiť vnútorné orgány.“

„Bola tehotná?“

„Presne to mi napadlo. Nebola. Útok na rodiaci sa plod nebol jeho motívom, nebol tam plod a ani stopy po znásilnení, takže sexuálny motív z akéhokoľvek pohľadu môžeme vylúčiť.“

„Tak potom mi vysvetli, načo ju tam dolu rezal a načo tam sadil poľné kvety?“

„To nedokážem, už som vám povedal, že ja vidím iba do hlavy, ktorú môžem otvoriť.“

Znova počkal, kým si dopísali.

„Ten rez je niečím zvláštny?“ zaujímal sa vyšetrovateľ.

„Nie. Je to jeden ťah, nepidlikal ako hore. Ale nemusel vymeniť nástroje, nemusel to byť skalpel, mohol to byť ten istý nôž, iba dobre naostrený – iba jemne pritlačil. Myslím si, že na celú akciu použil jeden nôž, ale veľmi ostrý. Stonky kvetín pozasúval pod kožu a svalstvo, nepchal ich do brušnej dutiny, neporušil ani močový mechúr, nič v tej oblasti, ostal iba pod povrchom. Zvláštne, ale s takým nožom by dokázal urobiť oveľa hlbšie devastačné rany, ale jemu o to nešlo. On ju vlastne vôbec nechcel zohyzdiť, on...“ doktor zaváhal, „on ju použil ako plátno, na ktoré chcel niečo namaľovať. Dokážete to pochopiť? Znie to hrozne, ale ja vám to asi lepšie nedokážem vysvetliť.“

Burger odložil zošit a zapálil si.

„Ja viem, že už pol roka nefajčíš, prepáč,“ ospravedlnil sa doktorovi.

Doktor sa nahol a z Burgerovej škatuľky na stole si jednu vzal.

„Už mesiac áno.“

„Tak vitaj v klube. Pokúsme sa...“ Burger sa nahol a ponad stôl doktorovi pripálil, „pokúsme sa ešte o nej podebatovať. Boli by sme ti vďační za akýkoľvek postreh.“

„To ti verím, ale to je asi všetko, čo som mohol z pitvy vyčítať. Možno jeden postreh na záver – podľa mňa máte do činenia s bláznom. Toto normálny človek nespraví.“

Burger jeho názor akceptoval a prikývol, ale bolo im to nanič, to vedeli už v lese.

„Niekoľkokrát si spomenul mäsiarsky nôž. Myslíš si, že to bol mäsiar alebo nejaký profík?“

„Či práve mäsiar, to neviem, ale isté náznaky anatomických znalostí a zručnosti pri narábaní s nástrojom som vypozoroval. Bežný človek tak hladko prsník neamputuje, a ten dolný rez je tiež celkom presný. Musel to už niekde vidieť.“

„Toto je celkom zaujímavá informácia,“ pochvaľoval si vyšetrovateľ.

„To s tým plátnom si ako myslel?“ pokračoval Burger.

Doktor si vzdychol.

„Oto, môžem ťa poprosiť?“

„Nech sa páči.“

„Daj ešte jeden.“

Počkali, kým sa im ujde aj do tretej nohy.

„Ale nabudúce donesieš ty!“ chcel sa uistiť doktor.

„Keď poviem, tak donesiem,“ ubezpečil ho Burger.

„Tak s tým plátnom to máte tak... niektorí maniaci považujú ženské telo za umelecký výtvor a svoje konanie nepovažujú za vraždu alebo ublíženie na tele, jednoducho ten umelecký výtvor chcú iba vylepšiť a dorobiť. Obohatiť o svoj názor, o svoj pohľad na umenie. Ale upozorňujem vás, že toto už nespadá do mojej kompetencie, iba som sa dal uniesť, toto už budete musieť konzultovať s kolegami zo psychiatrie.“

Aj keď to bola iba laická improvizácia, Burger si názor aj tak poznačil. Na začiatku vyšetrovania nikto z nich nemohol vedieť, čo všetko sa môže zísť.

„Posledná otázka. Kedy k vražde došlo?“

„Máš pravdu, to sme ešte nespomenuli. Je čerstvá. Nemôžem vedieť, v akých podmienkach ju skladoval po vražde, ale odhadujem to na dva dni. Po otvorení už trochu páchla, hnilobný proces sa už začal. Podľa stuhnutosti vám môžem povedať, že nešlo o hodiny, lebo rigor mortis už pominul. Určite bola staršia ako štyridsaťosem hodín. Nie staršia ako tri dni. Sobota, možno noc z piatka na sobotu. Asi v tomto intervale by sme sa mohli pohybovať, pravda, ak sa páchateľ zámerne nesnažil zaviesť nás na falošnú stopu a mŕtvolu nechladil.“

Burger si vzdychol.

„Vieš, ako nám to sťažuješ?“

„Viem, tri dni sú pre vás obrovský záber na vyšetrovanie, ale ja jednoducho nemám exaktnú metódu, ktorá by presne určila hodinu. Ak nájdete lekára, ktorý vám niečo také sľúbi, na základe svojej štyridsaťročnej praxe vás musím upozorniť, že klame.“

„Nebudeme hľadať iného lekára, my ti veríme.“

Na chvíľu zavládlo ticho. Čo bolo treba povedať, už povedané bolo. Bez slova fajčili a prezerali si poznámky.

„A ešte niečo,“ nesmelo sa spýtal vyšetrovateľ. „Čo bolo najprv? Najprv ju nechal vykrvácať a potom ju katoval – alebo ju katoval zaživa a potom ju nechal vykrvácať?“

Burger prekvapene zagánil na vyšetrovateľa. Musel uznať, že aj vyšetrovateľ môže občas prekvapiť.

„Vidíte, máte pravdu, takmer som na to zabudol, ale mám to v poznámkach, takže v správe sa to objaví. Určite by som vám to neskôr spomenul. Všimli ste si tie polmesiačikové jazvy na jej dlaniach pri koreni palca? Upozornil som na to technika, budete ich mať nafotené. Viete, čo je to?“

Burger tušil.

„Nechty?“

„Presne! Ona zatínala päste tak mocne, až jej nechty vyryli jazvy do dlaní. To robí človek, keď je vystavený extrémnej bolesti. On ju najprv katoval, až potom ju nechal vykrvácať. Robil jej to zaživa. Je dosť možné, že ju nechal stiecť z krvi až celkom na konci, lebo sa bál, že mu ďalším zvíjaním pokazí naaranžované kvety. No je možné, že by ju nechal vykrvácať aj tak, aby sa zbavil krvi a stôp, ktoré by mohli pri manipulácii s telom zostať. Tak či tak postupoval premyslene, akoby podľa vopred napísaného scenára.“

„Ale pred chvíľou si nám povedal, že ju nemučil.“

„To je na tomto prípade zaujímavé! On ju vôbec nemučil, nič jej nezlomil, ani ju nebil, ani ju neznásilnil, iba jej odrezal prsník a do lona jej posadil kvety. Počínal si tak zvláštne, až som si istý, že to, čo s ňou robil, vôbec nepovažoval za mučenie. On jej vlastne ani neubližoval, iba ju podľa nejakého návodu, podľa svojich zvrátených predstáv prizdobil a poslal vám ju ako odkaz. Tým to preňho zhaslo. Ona sama bola preňho nezaujímavá, iba ju použil a podhodil vám ju. Myslím si, že to mohlo byť hocijaké iné dievča, a pátranie v jej rodine a okolí vám nič neprinesie.“

Akceptovali ho ako odborníka, ale niekedy mu nerozumeli. Verili mu, no netušili, ako veľmi sa v poslednom odbornom posudku mýli. Stretli sa už so všelijakými prípadmi, niečo podobné však na stole ešte nemali a nemohli dopredu vedieť, čo z doktorových odborných vyjadrení môže byť pravda, a čo nie.

„V každom prípade, keď ho dostaneme, tak mu zaživa odrežem gule, aby si to vyskúšal na vlastnej koži. Čo povieš, parťák?“ navrhol Hanzel.

„Nič, lebo si to povedal pred vyšetrovateľom a ten nás za to dá inšpekcii na zožratie.“

Vyšetrovateľ sa zatváril, že si číta poznámky, potom iba tak utrúsil popod nos: „Ja som vlastne ani nič nepočul...“

Odľahlo im.

„Ale jedno vajce chcem, dám si ho do zbierky kuriozít.“

A tým pitvu uzavreli.

16

Burger hodil na stôl kvetiny v igelitových vreckách, odložil si aktovku a automaticky zamieril k vodovodu. Otrčil kanvicu a otočil kohútikom. Stalo sa presne to isté čo ráno, iba sa ozvalo zasyčanie a tlmené zažblnkanie, ale ani kvapka vody.

„Doriti!“ uľavil si. Spomenul si na oznam na vchodových dverách. „Káva z minerálky, to bude naozaj pochúťka!“

Krauz sedel rozvalený v kresle a už dve hodiny čakal na kolegov. Jeho práca s vodičom a so sekretárkou sa skončila podstatne skôr ako pitva. Fajčil, driemal a čakal.

Konečne prišli. Chvíľu pozoroval Burgera, či je naozaj naštvaný a má sa postaviť a presadnúť si k stolu, ale napokon zhodnotil situáciu ako menej agresívnu a ostal rozvalený v kresle.

„Teba tie kvety nezaujímajú?“ osopil sa naňho Burger.

Takže predsa len by bolo lepšie vstať a prejaviť záujem. Krauz vstal a prejavil záujem. Poprevracal vrecká, s predstieraným záujmom si prezrel kvety a vrátil ich na Burgerov stôl.

„Kým si neuvarí kávu, nebude s ním rozumná reč, radšej ti to porozprávam ja,“ ponúkol sa Hanzel. „Počúvaj...“

Kolega mu vyrozprával, čo zažili na pitve. Krauz mu neskákal do reči, iba párkrát potiahol nosom a snažil sa presunúť sa na opačný koniec stola, ďalej od Hanzela. Z každej pitvy, aj z tej najčerstvejšej, prinášali do kancelárie pach pitevne v šatách, a nech bol akokoľvek zvyknutý, vždy mu to prekážalo.

Po chvíli si čuchové bunky privykli a už sa neodťahoval. Pachu už nevenoval pozornosť, sústredil sa na to, čo mu rozprával Hanzel, a naozaj ho správa od doktora zaujala. Oni ešte nevedeli prečo, Krauz to už vedel.

Uprostred referátu z pitevne sa zase bez zaklopania rozleteli dvere.

„Ešte vám nestačilo?“ zahulákal šéf.

„Teraz sme prišli z pitvy,“ bránil sa Burger.

Majchrán zaváhal, pozrel na hodinky a napokon sa rozhodol.

„Vypočujem si vás zajtra, nadnes mi stačilo, idem domov. Dnes ste poslední, tak keď budete odchádzať, skontrolujte okná na chodbe, poriadne zavrite dvere a skontrolujte kódy, nieže zase necháte blikať a budú ma otravovať z operačného! Dnes už nechcem nikoho ani vidieť...“

„Ťažký deň?“

„... ani počuť! Ťažký.“

„Zavrieme za sebou, neboj sa,“ ubezpečil šéfa Burger.

Už bol skoro vonku, ale ešte sa vrátil.

„Ozaj... aby som nezabudol, neboli ste o tretej na rozdelení, tak aby ste vedeli aj vy – našli poruchu na vodovode, vraj je to vážne. Na porade o tom referoval náčelník hospodárskej správy, hovno som mu rozumel, ale pochopil som, že táto budova sa rozpadáva, tak si dávajte bacha na hlavy, aby vás neprizabila nejaká padajúca tehla. Voda nebude, asi sa chystá rozsiahla rekonštrukcia, takže si v najbližšom čase budeme musieť zvyknúť na prítomnosť vodárov, murárov a podobných montérkových montérov pobehujúcich po chodbách. Ak máte doma nejaké čisté bandasky, tak ich prineste, od zajtra bude na dvore cisterna s pitnou vodou a v bufete budete zadarmo fasovať dve fľaše minerálky na hlavu a deň. A od zajtra odpoja aj hajzle, takže na záchod budete chodiť do severného krídla. Upozorňujem vás preto, aby ste si v prípade sračky urobili rozpočet o tridsať metrov dlhší, nech si nenaseriete do gatí. To je všetko, uvidíme sa zajtra.“

„No a?“ mykol plecom Hanzel. „Aj keby, šak tu máme sprchy!“

Majchrán si unavene vzdychol.

„Oto, ty múdry, keď netečie voda z kohútikov, asi netečie ani v sprchách, je to napájané z jedných rúrok, nie?“

„Jáj.“

Majchrán neveriaco pokrútil hlavou a, odchádzajúc z kancelárie, ticho si šomral popod nos.

„Dospelí chlapi, tak prečo ma stále len serú...“

Odišiel a zavrel za sebou.

„Musíš ho štengrovať?“ vyčítavo sa spýtal Burger. „Má toho za celý deň dosť.“

„Chcel som byť iba vtipný,“ bránil sa Hanzel. „Prepáč, chcel som ho rozveseliť.“

„Tak si ho mohol radšej poštekliť, možno by mu to lepšie padlo. Už nevtipkuj a dorozprávaj to mladému, nech je múdry. Bože,“ vzdychol si Burger, „vtipný a múdry, to som zase dnes vyhral partiu...“

Hanzel pokračoval. Burger sa podľa vzoru šéfa tiež pozrel na hodinky – bolo pol ôsmej večer a už bolo tma. Na začiatku apríla bolo slniečko ešte zubaté, nijaké rekordy nerobilo.

Hanzel sa dostal na koniec rozprávky o spiacej Ruženke a ukázal na ružu v igelitovom vrecku.

„A to je ona. Poradil nám, aby sme s ňou a s kvetinami zašli do botanickej záhrady, vraj nám ich jeho známa presne identifikuje, hoci ja si myslím, že na tom prd záleží,“ zakončil referát Hanzel.

„Možno prd, možno nie,“ nadviazal na kolegu Burger, „ale viac by nám o tom mohol povedať tu prítomný kolega Krauz. Čo ty na to, Riško? Sú tie kvetiny pre nás dôležité, alebo nie?“

„Čo už len on o tom môže vedieť?“ nechápal Hanzel.

„Možno viac, než si myslíš, Oto.“

Hanzel si ich jedného za druhým podozrievavo premeral.

„Ja som zase tretie kolo na voze? Zase máte predo mnou tajnosti?“

„Piate,“ spresnil Burger. „Piate, Oto, a možno so mnou aj šieste.“ Burger zagánil na Krauza, lebo očakával nejaké vysvetlenie – bol najvyšší čas.

Krauz sa zahniezdil na stoličke.

„Ak ten zasran zase niečo vyviedol, tak s ním končím a ostane visieť na krku iba tebe, Edo, ja sa zaňho zavrieť nedám! Minulý mesiac tá Dana a teraz... Čo si zase vyviedol!?“ zahulákal Hanzel a prepálil Krauza prižmúrenými očami.

Krauz vstal, zo sekretára vybral tri poháriky, porozkladal ich po stole a nalial.

„V chladničke nič nebolo,“ upozornil Hanzel, ktorý mal o stave chladničky vždy presné informácie.

„Ja som medzičasom doplnil,“ priznal skromne Krauz. „Som si dovolil...“ dodal ešte skromnejšie.

„Tak to bude istý prúser,“ zhodnotil jeho aktivity naštvaný Hanzel. „Ešte nič nepovedal, a už si to žehlí!“

„No tak vypime,“ navrhol konštruktívne Burger. „Možno to budeme potrebovať,“ dodal tichšie sám pre seba. Ani on netušil, čo ich v najbližších minútach čaká.

Vypili a obaja sa pohodlne opreli. Hanzel ponúkol cigaretu, ale iba Burgerovi. Pohľadmi prepaľovali Krauza, možno aj stenu za ním, tak gánili.

„Ja... ju poznám,“ začal váhavo previnilec.

Hanzel hodil po Burgerovi očkom.

„Ty si to vedel!?“

„Nie. Povedal mi to na obhliadke.“

„Ale celú pitvu si to vedel!“

„To áno, ale nič viac! Nič mi k tomu nepovedal, takže si ho vypočujeme obaja a uvidíme, čo z toho bude. Neskáč a počúvaj!“

„Takže si to vedel...“ Hanzel musel mať posledné slovo, hoci iba tiché, šomravé – popodnosové.

„Kým začneš, ešte sa ťa opýtam,“ zastavil Krauza Burger, „tých dvoch si vypočul?“

„No.“

„A?“

„Ich verzia bola, že tam išli opravovať klepotajúce koleso na aute a našli ju, keď on išiel odhodiť do lesa zamastené handry, ale rýchlo som im to vyhovoril. Išli tam kefovať.“

„Tak si to dal do zápisnice?“

„Nie, do zápisnice som napísal, že jej prišlo zle a išli sa do lesa prejsť.“

„Ježišukriste,“ zastonal Hanzel. „Je tu dva dni aj s cestou a už sa naučil falšovať výpovede!“

„Prečo si to spravil?“ spýtal sa o niečo pokojnejší Burger.

„Po prvé ma o to prosil, lebo je ženatý, má doma dve deti, a vraj ak sa to dozvie tá jeho, tak mu zničím život, lebo to nebolo prvý raz, čo zasúval do sekretárky, po druhé som si myslel, že by sa nám ešte mohol zísť. Neviem teraz na čo, ale mať ho na svojej strane sa mi zdalo taktické. Okrem toho tá zápisnica nie je vôbec dôležitá, oni dvaja ju nezabili, iba ju našli, tak som taktizoval a vymýšľal.“

„Ja ho...“ Hanzel rukami naznačil, čo by mu spravil s krkom.

„Nie,“ nesúhlasil Burger. „Možno má pravdu. Možno sa nám vodič ešte zíde. Ani ja neviem na čo, ale v tomto prípade asi často nebudeme vedieť, na čo sa nám niektoré veci zídu. Napríklad priznanie tu prítomného kolegu. Načo to bude dobré, Rišo?“

Krauz kajúcne pokýval hlavou.

„Ja viem, máte ma na lopate, môžete si so mnou robiť, čo chcete.“

„Ale my nechceme.“

„Aj srandu.“

„To už vôbec nie, ja to beriem naozaj vážne,“ upozornil ho Burger.

„Aj ja,“ potvrdil Hanzel.

„Aj ja,“ priznal Krauz.

„Takže konečne sa aj niečo dozvieme?“

Krauz prikývol. Dobre vedel, že bez nich by vhupol do žumpy, a nielen po krk, možno až povyše hlavy, a nalogal by sa tak, že by skončil.

„Počúvame.“

Krauz vyprázdnil pohárik, posilnenie naozaj potreboval.

„Ja ju poznám,“ povedal už pevnejším hlasom. „Volá sa Diana Rothová a je to moja spolužiačka zo strednej.“

Nikto nejasal, nikto nezúril, iba sa zahniezdili na stoličkách a pozorne počúvali. Jeho kolegovia vedeli zo života okrem humoru a žartov odfiltrovať aj vážne veci a vtedy sa končila zábava a začínala sa seriózna vraždárska robota. Teraz nastal ten čas.

„Poznáme sa...“ Krauz v duchu počítal, „jedenásť rokov, od sedemdesiateho siedmeho. Keď sme začali chodiť na strednú. Vo štvrtom ročníku v osemdesiatom sme...“ zaváhal. „Vlastne sme ani veľmi spolu nechodili, bolo to na brigáde cez prázdniny a niečo sa vypilo...“

Krauz počkal, no chlapi sa ani nepohli. Pochopil, že nech bude rozprávať čokoľvek, už to počuli a neohúri ich. Pochopil, že na ich reakcie čakať nemá.

„Po maturite sme sa stretali iba občas. Ju neprijali na výšku a nastúpila do Hydroconsultu ako projektantka, a vôbec ju rysovacia robota nebavila. Ja som išiel svojím smerom, vojna, policajná škola, prax, miestne oddelenie – pár rokov sme sa vôbec nevideli. Stretol som ju pred dvoma rokmi na vinobraní v Rači. Slúžil som tam ako uniforma, poslali ma z dvojky na posilnenie výkonu. Slovo dalo slovo...“

Krauz dostal chuť ešte sa napiť.

„Daj aj nám,“ súhlasil Burger, lebo ho mal prečítaného od a po z.

Počkali, kým nalial.

„To si už bol ženatý, nie?“

Krauz musel Hanzelovi prikývnuť.

„A trvalo to až podnes?“ zaujímal sa Burger.

„Občas. Diana hrávala volejbal. Už to nebola nijaká strašná liga, ale bavilo ju to. Trénovali na zédeeške na Tilgnerovej.“

„Počkaj,“ zastavil ho Burger a zo zásuvky vybral mapu. Porozkladal ju a všetci traja sa nahli nad stôl. Najrýchlejší bol Krauz, mapy, to bolo jeho – zorientoval sa okamžite.

„Tu sme ju našli, toto je Líščie údolie, tu je Tilgnerka, toto je parkovisko za rohom a tu býva,“ ďobal Krauz prstom do mapy.

„Všetko v jednom okruhu,“ konštatoval Hanzel. Nikto nič nenamietal, lebo mal pravdu.

Sadli si a ďalej počúvali.

„V piatok sme sa mali stretnúť.“

Burger sa nahol nad stôl a vzal si stolový kalendár.

„Prvého v piatok?“

„No.“

„O ktorej?“

„Trénovali od ôsmej do desiatej. Trvalo jej to sotva polhodinu a o pol jedenástej už bola u mňa v aute. Vždy som ju čakal tu...“ Krauz vstal a na mape ukázal roh parkoviska. „Je tu taká košatá lipa, dobre kryje.“

„Bol si tam aj v piatok prvého?“

„Bol.“

„Predpokladám, že neprišla.“

„Nie.“

„Čo si spravil?“

„O pol aj desať som vystúpil z auta a šiel som jej naproti ku škole. Nestretli sme sa. Prišiel som až ku škole. Okná na telocvični už boli tmavé, dvere zamknuté, nikde nikoho.“

„Hľadal si ju?“

„Nie. Už párkrát sa stalo, že na tréning neprišla a nemala mi to ako dať vedieť, a čakal som zbytočne, takže som predpokladal, že zase nebola na tréningu, a išiel som domov.“

„Nikomu si nevolal?“

Krauz si vzdychol.

„Edo, ja som nemohol vedieť, že sa jej niečo stalo! Komu som mal volať, rodičom? Že ich dcéra neprišla na rande so ženatým mužom?“

„Neskáč. Iba sa pýtam. Tak pokračuj... Čo si urobil?“

„Išiel som domov. Chcel som jej zavolať cez víkend, čo sa stalo, alebo dnes do práce, čo je s ňou.“

„A...?“

„Cez víkend sa nedalo. Sylvia bola stále doma, telefón nebol bezpečný. Ráno sme mali frmol a ja som na ňu tak trochu zabudol, chcel som jej zavolať cez obedňajšiu prestávku, aby ste nepočúvali moje súkromné telefonáty.“

„Dobre... A čo bolo potom?“

„Nič, to je všetko. Ráno som to nestihol, išli sme kontrolovať internáty, pred obedom nás stiahli na miesto činu a... našli sme ju.“

Burger s Hanzelom si vymenili rýchle pohľady. Mohli byť akokoľvek rýchle, Krauzovi aj tak neušli.

„Kedy si ju videl naposledy?“

„Vo štvrtok. Bol som pred jej robotou. Dovnútra som nikdy nešiel, vždy sme sa stretli u mňa v aute. Potvrdila mi, že v piatok, teda zajtra, pôjde na tréning a stretneme sa. Aby som ju čakal.“

„V prípade, že prišla, kam ste išli?“

„Bývala stále u rodičov na sídlisku, k nej sme nemohli. Išli sme dolu do Líščiaku, a keď bolo sychravo, tak v aute, keď bolo teplo, tak... aj na tom mieste, kde sme ju našli, aj kúsok vedľa, poznám tam pár perfektných flekov.“

„Ale v piatok neprišla.“

„Nie.“

„Ani nevieš, či bola na tréningu?“

„Nie, nestihol som to zistiť.“

„Teda vlastne ani nevieme, kedy sa stratila. Tak či tak budeme musieť začať klasicky, vypočujeme rodičov, potom spoluhráčky,“ uvažoval Hanzel.

„Ale,“ zamyslel sa Burger, „oficiálne je to nález neznámej mŕtvoly. Nemala pri sebe žiadne doklady. Ako vysvetlíme šéfovi, že odrazu poznáme jej totožnosť? Ak nechceme namočiť mladého, musíme niečo vymyslieť.“

Uvažovali spolu. Vyriešiť problém trvalo Burgerovi iba chvíľu.

„Hodíme to na informátora. Zajtra ráno napíšem kriminálnu správu zo styku s informátorom, že nám dal tip na totožnosť mŕtvoly. Ešte si aj vyúčtujeme po päťsto korún za informáciu, zídu sa.“

„To by šlo,“ súhlasil Hanzel.

„Zajtra ráno sa rozdelíme. Richard, ty skočíš do botanickej záhrady, rastlinky a chujovinky okolo toho, to je tvoje, zistíš všetko o tých kvetoch a my sa rozbehneme po rodine a spoluhráčkach.“

„Dobrý plán,“ súhlasil Hanzel.

Obaja boli s vývojom vyšetrovania spokojní, ale Krauz sa ani nepohol, iba meravo sedel.

Burger to postrehol, presne ako dnes doobeda v lese.

„Alebo...?“ spýtal sa podozrievavo Krauza.

„Plán je to dobrý, všetko v poriadku, ale...“ zaváhal Krauz. „Asi by som vám mal povedať aj to ostatné.“

„Je ešte niečo ostatné?“ zaúpel Hanzel a chytil sa za krk.

„Je.“

Krauz siahol do hornej zásuvky a vybral list s nepodarenou adresou.

17

„Videl niekto z vás inžiniera Watzku?“ zahulákal stavbyvedúci.

Ani jeden z majstrov ho od rána nevidel.

„Kurva, ja ho...“ nedopovedal stavbyvedúci a zamieril k maringotke v rohu staveniska.

Inžinier Watzka ležal na kovovej rozheganej posteli a chrápal. Nepotil sa, nemal horúčku ani nebol chorý – nie zas taký chorý, aby ho obvodný vypísal. Inak chorý bol. Nemal angínu ani chrípku, bol sťatý pod obraz boží. Na posteli ležal v montérkach, hrubé bagandže už nestiahol z nôh aspoň dva dni.

„Roman!“ zareval stavbyvedúci.

Zbytočne.

Stavbyvedúci vyšiel z maringotky a kývol na majstra.

„Pošli mi sem dvoch chlapov, a nech prinesú vedro vody.“

„Zase je?“

„Zase je.“

Prišli dvaja mocní robotníci a priniesli vedro vody.

„Postavte ho a namočte mu hlavu.“

Chlapi zodvihli inžiniera z postele, kľakli ho na zašpinené linoleum a namočili mu hlavu do vedra s vodou. Ruky mu držali za chrbtom ako krídla kačky pred ošklbaním.

Prebral sa, až keď sa začal topiť.

Stavbyvedúci mu nalial plný pohár kávy z vlastnej termosky. Nikdy z vlastnej termosky neplytval, ale dnes tu bolo vedenie z podniku a za bariérou bol aj minister, tak sa musel obetovať. Nalial.

„Na! Slop, ty hovado!“

Inžinier Watzka fŕkal, bohoval, dávil, ale keď ho posadili za večne zamastený stôl a naliali doň kávu, začal reagovať.

„Dnes je už streda?“

„Je streda ráno, ty debil! Prečo mi to robíš, Roman?“ skučal stavbyvedúci.

„Prepáč, nemám tu v maringotke kalendár...“

Stavbyvedúci iba zatínal zuby, na sánkach mu navierali svaly.

„Musíš ju odstreliť!“

„Viem,“ priznal inžinier Watzka. „Odstrelím ju bez zľutovania!“

„Musíš ju zložiť k zemi, inak sme bez práce. Uvedomuješ si to?“

„No.“

„Hovno si uvedomuješ! Ešte raz to vedro!“

„Nie!“ ohradil sa inžinier, skôr než ho znova vykúpali. „Uvedomujem. Ešte kúsok z tej kávy...“

Stavbyvedúci mu nalial.

„Vydržte chvíľu.“

„Všetci už čakajú. A dosť netrpezlivo!“

„Tak ešte chvíľu...“

Inžinier Watzka ledva-ledva vstal a odpotácal sa do rohu stavbárskej maringotky. Popamäti našiel umývadlo a zrkadlo. Zrkadlo bolo plesnivé, funkciu plnila iba spodná časť. Inžinier sa zohol a uhladil si mokré vlasy. Potom sa umyl v umývadle a znova sa nahol k zrkadlu. Vlasy mal už kompletne mokré a prsty nestačili, musel použiť zahumusený vyštrbený hrebeň.

„Prilbu!“ rozhodol stavbyvedúci.

Robotníci narazili inžinierovi na hlavu bielu plastovú prilbu. Konečne vyzeral ako jeden z nich. Vrátil sa k stolu, ale nesadol si. Zo zásuvky vybral fľaštičku s liekmi a na dlaň si vysypal dve biele pilulky. Skôr než mu v tom stihli zabrániť, hodil ich do úst a zapil kávou. Ostal stáť a čakal. Čakali všetci. Výsledok sa dostavil.

„A môžeme ísť,“ povedal triezvo.

„Zvládneš to?“ pochyboval stavbyvedúci.

„Ak nie, máš niekoho iného?“

„Si sviňa, vieš to, Roman? Týraš ma...“

„Neskuč a poď. Zložím ju jednou ranou, uvidíš.“

Z maringotky vyšli husím pochodom – na schodíkoch dávali pozor predovšetkým na inžiniera, istili ho aj spredu, aj zozadu. Zvládol schodíky aj tých pár metrov cez stavenisko.

„Zavolajte Braňa,“ požiadal inžinier Watzka, keď si sadol za odpaľovací stolík.

Prišiel Braňo. Čupol si k inžinierovi.

„Je to naložené, ako sme to včera večer skontrolovali?“

„Je.“

„Strážili ste celú noc?“

„Strážili.“

„Určite tam nikto nie je?“

„Prezreli sme to aj s políciou. Žiadni bezdomovci.“

„Rozvody ste skontrolovali? Nič nie je porušené?“

„Skontrolovali, je to v poriadku.“

„Tak sa pomodli.“

„Ja som komunista.“

„Aj tí sa modlia, keď ide o život.“

Inžinier Watzka mal všetko spočítané a premyslené. Robil na tej barabizni dva týždne bez prestávky, vo dne aj v noci. Dnes ráno malo byť finále. Zapojil dva drôty do indukčnej skrinky, roztočil kľuku a počkal na signál. Keď zarevala siréna, potlačil červený gombík.

Ozval sa trieštivý výbuch, v polsekundovom oneskorení ďalší a potom ešte dva. Najprv sa nič nedialo, z budovy sa iba zadymilo a stavbyvedúci prestal dýchať. Odrazu sa pohla ako lenivá zdochlina. Nahla sa dopredu, dozadu, potom sa zlomila strecha a celá výrobná hala zmizla v prachu. Zložila sa ako zázrakom sama do seba. Nikto z prítomných tomu nemohol uveriť, bol to naozaj malý zázrak s veľkou halou. Žiadna z budov v okolí neutrpela ani len škrabanček a hala zmizla z povrchu zemského ako šibnutím čarovného prútika. Strieľal inžinier Watzka a to bola záruka profesionality.

18

Krauz vybral list a rozložil ho na stole. Hranou ruky ho prežehlil, aby sa vyrovnal, a opatrne ho cez stôl podal Burgerovi. Kým bol k nemu nahnutý, podal mu aj obálku. Burger si sadol – v jednej ruke mal list a v druhej obálku. Pozorne si prezeral obe písomnosti, nechápal. Potom sa začítal. Keď dočítal, neveril vlastným očiam, prečítal si list ešte raz, až potom ho podal Hanzelovi. Kým čítal on, Burger študoval obálku. Stále dokola si čítal zvláštnu adresu.

Hanzel sa odrazu vzpriamil, odhodil list na stôl, a akoby ho popálil, požmolil si prsty.

„Doboha! Dakto! Dakto asi nebudeme skúmať, však? Už sme ho držali všetci.“

Daktyloskopické odtlačky bol posledný problém, ktorý Burgera trápil. Ak tá sviňa dokázala takéto divadlo s mŕtvolou, určite si dala záležať aj na odtlačkoch. Nech by list aj obálku skúmali akokoľvek odborne, odtlačky určite nenájdu. Jeho skôr zaujímal obsah listu.

„Toto vysvetľuje tie kvetinky, ale aj tak ešte nerozumiem...“

Krauz prikývol. Vedel, že musí vysvetľovať ďalej. Druhé kolo.

„Keď som sa vo štvrtom ročníku buchol do Diany, napísal som jej túto báseň. Písal som vtedy do školského časopisu. Písal som prózu aj poéziu. Nedobrovoľne, ale písal.“

„Ty si písal básne?“ žasol Hanzel. „Ty si buzerant?“

Krauz iba prevrátil oči.

„Presne pre toto som to tajil. Každý chalan, čo píše básne, je automaticky buzerant. Fungovalo to tak vtedy a funguje to tak aj teraz.“

Burger mávol rukou, aby prestali špičkovať.

„Nie si buzerant, verím ti. A ty prestaň štengrovať!“ oboril sa na Hanzela. „Ale keď si to tajil, Richard, ako sa tie básne dostali do školského časopisu?“ postupoval logicky Burger.

„Lebo som to celé pohnojil!“

„Vážne? A to sa dá ako?“ Burger prestal študovať obálku a so záujmom sa zahľadel na kolegu. Tento príbeh ho začínal celkom zaujímať.

„Písal som básne iba pre seba, odkladal som si ich do šuplíka a mali tam ostať naveky. Ale stalo sa niečo, s čím som nepočítal. Na konci tretieho ročníka sme písali zo slovenčiny záverečnú prácu, ktorá mala ovplyvniť výslednú známku na vysvedčení – tá sa už rátala na prijímačky na vysokú. Tak som sa nasral a napísal som... napísal som ju dobre. Novátorsky, rebelsky, ale dobre. Slovenčinárka mi urobila hanbu pred celou triedou, vytiahla ma pred tabuľu, musel som prácu pred všetkými prečítať, a keď som skončil, ostalo ticho. Obvinila ma, že som si to dal napísať niekomu dospelému, niekomu z rodiny alebo niekomu, kto dobre píše. Nevedel som, ako sa mám brániť, povedal som jej, že ju nemám ako presvedčiť, že som to napísal ja, ale ona ma vyrohovala a riešenie mi navrhla okamžite a dosť ostro. Vraj aby som jej dozajtra napísal ešte niečo podobné a potom mi uverí.“

„A...?“

„Mal som toho doma plnú zásuvku, na druhý deň som jej priniesol aj poviedku, aj báseň. Tá krava to odniesla profesorke, čo mala na starosti vydávanie školského časopisu, tá si ma dala zavolať do kabinetu. Zjebala ma pod čiernu zem, prečo som svoj talent až doteraz tajil a že som mohol vyhrať už niekoľko medziškolských súťaží a bla-bla-bla a bla-bla-bla. Vraj talent! Ja som chcel iba baliť baby a občas im napísať nejakú veršovanú hlúposť, aby sa im ľahšie sťahovali nohavičky, a ona že talent! A, samozrejme, aj dobre napísať slohovú prácu, aby som zabodoval na maturite. Nič iné som tým svojím čmariganím nechcel dosiahnuť. Ale už som bol v tom. Musel som priniesť ešte nejaké básne, zaradili ich do najnovšieho čísla školského časopisu a prihlásili ma aj do medziškolskej súťaže o najlepšiu stredoškolskú poéziu, do súťaže o mladé talenty a hentam, a hentam. Hádajte, ako som dopadol!“

„Keby si bol môj syn, nakopal by som ťa do riti, buzi,“ ohodnotil ho Hanzel.

„Presne, ako hovoríš, Oto, vyhral som prvú cenu, a nie jednu, dve, a o pol roka ďalšiu a potom ďalšiu. Iba prvé miesta. Už sa to so mnou viezlo. Vyhral som ich asi desať. Celomestské kolo, celoškolské kolo, celokrajské kolo, hentaké kolo aj hentaké... Tie ceny mám ešte doma. Našťastie prišla maturita a celý cirkus sa skončil.“

Burgera nezaujímali ceny, pozorne počúval a kombinoval.

„Takže tie tvoje básne vychádzali v časopise?“

„V školskom.“

„Ale to by nám celkom pohodlne zúžilo okruh podozrivých. V podstate si nám uľahčil vyšetrovanie. Zoberieme na paškál tvojich spolužiakov a začneme ich filtrovať.“

Krauz si vzdychol.

„Mám pred vami pol dňa náskok, a premýšľal som zatiaľ. Najprv presne tak ako ty, Edo, ale potom som si uvedomil, že to bude o niečo ťažšie. Táto báseň vyšla v školskom časopise, ktorý sa nepredával v stánkoch, ale expedoval sa na všetky gymnáziá a stredné školy. Aj k nám na školu sa občas prepašoval nejaký časopis z inej strednej školy, bežne sme si ich vymieňali. Mohol to čítať ktokoľvek a postupne nielen študenti, ale aj dospelí v rodinách študentov, ktokoľvek, kto sa k časopisu dostal náhodou.“

„Škoda,“ vzdychol Burger. Krauzovo vysvetlenie bolo logické a museli mu veriť. „No nič, tak si ju aspoň prečítajme. Môžem?“

„Nie, to nie! Prosím ťa, nie! Nemôžem to počúvať. Len si to v tichosti prečítaj a daj kolovať.“

Burger ho chápal, zahľadel sa na list. Bolo tam napísané:

ÓDA NA DIANU

Bohyňa zostúpila z neba,sadla ku mne, ó, aká krása,som šťastný, cítim ju vedľa seba, jej dotyky a úsmev, pre mňa spása.Nepotrebujem Amora, jej luk a šípy ostré sú, zacielila, ranila ma priamo, hoc bolesť a úzkosť mi prinesú, splna hrdla zaspievam, ó, Diano! Nech Acteon oslepne za svoj čin, bo jeleň slabou je pomstou, nech zhynie a premení sa v dyma svoj trest prijme so cťou. Jak rád bych umoril lovca a sám sa postavil nad rieku, jemne hladil žltých vlasov snopca, potom nižšie, tam poniže drieku. Namiesto lona lúku kvetov vidím,namiesto ňadra červená ruža.Tak cudne ťa hladím, strašne sa stydím, podľahnúť mamonu chlipného muža. Splnilo sa Diane, sú tam kvety aj ruža. Neverte lacnej obranechlipného muža.

Básnik      Burger dočítal a podal list Hanzelovi. Začítal sa aj on a zbrucha skúsil analyzovať.

„Ten Acteon, alebo Akteon, či ako sa to číta, to má byť kto? To meno nás má priviesť k páchateľovi – alebo...?“

„Nie, určite nie,“ vzdychol Krauz. „Diana bola rímska panenská bohyňa lovu a mesiaca, v gréckej mytológii sa volala bohyňa Artemis. Väčšinou ju zobrazovali s lukom a dvoma psami na love. Legenda hovorí, že lovec Acteon ju videl kúpať sa holú v rieke a ona ho za trest premenila na jeleňa a nechala ho uštvať a roztrhať jeho vlastnými psami. Aby som sa pred Dianou, touto ozajstnou, nie tou rímskou, urobil krajším, tak som napísal, že Acteona, teda muža, čo ju očumuje holú, nenávidím, a ten hajzeľ nech prijme svoj trest, a ja v nej vidím namiesto ceckov iba krásnu ružu a namiesto chamajdy lúku kvetov, aby sa nezľakla. Baby boli vtedy hanblivé a nedalo sa na ne útočiť priamo, tak som na to išiel okľukou, cez ruže a poľné kvety. Väčšinou to fungovalo a trtkal som už na druhom rande.“

„A v jej prípade?“

„Tiež.“

„Kus svine,“ poznamenal Burger.

„Aj sa hanbím.“

„Myslel som toho hajzlíka, čo tvoju báseň zneužil na vraždu.“

„Aha.“

„Ty si myslíš, že medzi tou básňou a vraždou je priama súvislosť?“ rozoberal to ďalej Hanzel.

„A ty nie?“ prekvapil sa Burger. „To meno, kvety... čo ešte chceš?“

„Ale on ju nezneužil,“ oponoval Hanzel. „Doktor povedal, že nebola znásilnená.“

„To je pravda,“ musel súhlasiť Burger. „Je to čoraz zamotanejšie.“

„Ani Acteon neznásilnil bohyňu Dianu, iba ju očumoval, takže aj to sa zhoduje so skutočnosťou, ako potvrdil doktor,“ vysvetľoval Krauz.

„A čo ten Amor a jeho šípy?“ pokúšal sa ďalej analyzovať Hanzel. „Nebola dobodaná.“

„To som iba tak,“ obraňoval sa Krauz. „Mal som osemnásť, v tom veku každý chalan píše o šípoch a o Amorovi. Baby na to letia.“

„Ja nie...“ zašomral si Hanzel popod nos. „Ja som nepísal.“

„Okrem Ota,“ pripustil Krauz.

„Dobre, a čo to dolu, že splnilo sa Diane... ako si mohol vedieť, čo sa jej splní?“

„To je ďalší problém,“ zaodŕhal Krauz.

„Takže stolček, prestri sa s prekvapeniami ešte neskončil?“

„Už len chvíľu. To dolu som nenapísal ja.“

„A kto?“

Krauz pokrčil plecom.

„No predsa on. Básnik. Máš ho tam dolu podpísaného.“

Burger si ešte raz prečítal báseň, teraz už inak. Inak sa na ňu pozeral, aj ju inak chápal. Po Krauzovom vysvetlení mala odrazu iný význam, veľa detailov sa javilo v inom svetle.

„Takže si to rozoberme kus po kuse.“

„Verš za veršom alebo slohu za slohou,“ opravil ho Krauz, lebo si spomenul na slovenčinárku a na jej trýznivé rozbory básní.

„Alebo tak, ako chceš,“ súhlasil Burger. „Tak najprv...“

„To je prvá sloha.“

„U mňa je to najprv, ja som mal zo slovenčiny štvorku.“

„Tak najprv,“ súhlasil Krauz, aby ho neurazil.

„Tak najprv píšeš, že zostúpila z neba a sadla si vedľa teba...“

„To je iba tak, to je len začiatok, a nič to neznamená.“

„Dobre. Potom píšeš, že nepotrebuješ Amora.“

„Lebo som sa do nej buchol aj bez Amora a jeho šípov – ranila ma sama. Ranila priamo do srdca.“

„Aj tomu sa dá rozumieť. Potom píšeš o tom lovcovi Acteonovi.“

„Áno, že na ňu žiarlim, a tak nechcem, aby ju okukovali a ohmatkávali iní chalani, že ju chcem len pre seba. To babám imponuje, napĺňa ich to dôverou a cítia v tom vzťah, ak nie na celý život, tak na dlhší čas. Babám sa ľahšie rozťahujú nohy, keď im dáš pocit istoty a prísľub vážneho vzťahu, než keď im povieš, že sa iba spravíme a ráno sa nepoznáme, čau, bejbi, a dovi v inom živote.“

Burger s Hanzelom si vymenili vážne pohľady.

„O čo všetko sme my prišli, Oto?“ skonštatoval Burger. „Nepísali sme básne a ani sme netušili, že baba sa dá prekotiť aj takto poeticky. Tak pokračujme. Potom píšeš, že by si umoril lovca...“

„To akože by som ju ochránil pred každým cudzím nápadníkom, sám by som ju chcel hladiť po vlasoch a všade a tak.“

„Aha. A potom sa dostávame k tomu piatemu onému...“

„To je piata sloha.“

„K tej piatej slohe – že tam vidíš namiesto lona lúku kvetov...“

„To je zase finta. Akože mi nejde iba o to jedno, ale vidím ju ako lúku a ružu a nechcem podľahnúť iba rýchlemu chtíču, ale chcem s ňou chodiť a...“

Burger prikývol, že rozumie.

„Baby to majú proste rady, keď nejdeš iba priamo po tej onej, ale sľubuješ, že nepodľahneš iba chtíču, budeš s ňou chodiť, starať sa o ňu a... bla-bla-bla som už povedal, nie? Tak to nebudem opakovať.“

„Ale týmto veršom...“

„Slohou.“

„... slohou si ho asi motivoval. Urobil to presne podľa tvojho návodu. Namiesto prsníka jej dal ružu, namiesto lona jej zasadil poľné kvety. Nič iné jej nespravil, neznásilnil ju, nerozbil jej tvár, nevyrazil jej zuby, nerezal jej hnáty, nemučil ju, iba ju upravil, ako si opísal ty. Presne ako nám to opísal doktor, nemučil ju, iba nám poslal odkaz. To je zvláštne.“

„Čo myslíš?“ spýtal sa Hanzel.

„Že o tom doktor tak presne vedel. Akoby išiel podľa nejakého psychiatrického vzoru.“

„Je doktor, možno sa s niečím podobným už stretol.“

Zatiaľ mu nerozumel ani Hanzel, ani Krauz.

„Je tam aj posledný odsek,“ upozornil Hanzel.

„Je, ale Rišo povedal, že ten nepísal on.“

„Takže to je odkaz od vraha.“

„Asi je. Píše nám, aha, že splnilo sa Diane, že nám tam dal aj ružu, aj poľné kvety, ale ten odkaz na konci je zvláštny, vraj aby sme neverili chlipnému mužovi.“

„Chlipnému mužovi...“ zopakoval ticho Hanzel. „Kto je chlipný muž?“

Chvíľu sedeli bez pohnutia.

„Richard,“ prerušil ticho Burger.

„No?“

„Koľko báb si vykefoval na strednej?“

Krauz si vzdychol.

„Ja som to tušil! Vám naozaj šibe?! Myslíte, že ja...“

„Nie, ale o kom je tu asi reč? Kto napísal tú báseň? Kto ju adresoval Diane? Nechceš nám to povedať?“

„Chcem!“

„Tak potom asi vieš, koho myslí, keď píše o chlipnom mužovi.“

„Viem to veľmi dobre! Od rána som si to mohol premyslieť naozaj podrobne. Aj mne je jeho odkaz jasný, ale ja s tou vraždou nemám nič spoločné! Nejaký blázon sa dostal k mojim básňam zo školského časopisu a šibe mu!“ naozaj sa rozčúlil Krauz. „Neviem, čo tým sleduje, a neviem, kam to ešte povedie, ale nemám s tým nič spoločné! Jasné!?“

Burger sa oprel a otrčil pohárik.

„Prečo sa rozčuľuješ? My ti veríme. Čo keby si ešte jeden nalial?“

Krauz pochopil, prestal soptiť a radšej sa venoval chladničke. Sám cítil, že čím viac sa bude rozčuľovať a obhajovať, tým bude podozrivejší.

„Diana s niekým chodila pred tebou?“ pokúšal sa nájsť nejaké vysvetlenie Burger.

„Nie. Vlastne áno, ale nie tesne predo mnou. V prvom s nejakým z dopravných stavieb, ale iba pár mesiacov. Potom sa až do maturity spolu normálne stretávali v škole, a nič. Poznal som ho, ešte na strednej chodil aspoň s tromi, celkom normálny chalan. Potom o dva roky chodila s nejakým z gympla, ale tiež iba pol roka, a nič. Keď som ju vo štvrtom zbalil, tvrdila mi, že skoro pol roka nekefovala a s nikým nechodí. Keby ju niekto otravoval, povedala by mi to alebo by som si to všimol.“

„Takže si si istý, že si ju nikomu neprebral a nedošlo k nejakým dramatickým výmenám názorov na chodbe alebo na záchodoch, nejaké facky a...“

„Nič také. S nikým nechodila a s nikým som o ňu nezápasil.“

„Nikto ťa nezmlátil? Nič sa nestalo?“

„Určite nie! Nikto ma nezmlátil!“

„Škoda...“ zašomral si popod nos Hanzel.

„Veď to bolo pred siedmimi rokmi, určite by som si to pamätal,“ pokračoval Krauz, akoby nič nepočul.

„Prečo ťa teda nazýva chlipným mužom?“

„Doboha! Odkiaľ viete, že tým ten debil úchylný myslí mňa?“

Obaja sa naňho zahľadeli. Ako na povel si štrngli a pripili si. Prisadli si bližšie a spojili sily. Krauza nechali na opačnom konci stola sedieť vyjaveného.

„Tak dobre,“ súhlasil neochotne osamotený Krauz.

Keď logicky zhodnotil fakty, ani on neprišiel na iné riešenie.

„Neodpovedal si na otázku. Tak koľko si ich vytrtkal?“

„Asi dve...“

Burger si vzdychol.

„Aj ty poznáš, keď ti niekto pri výsluchu klame, naučil som ťa to a si v tom celkom dobrý.“

„Ja som na výsluchu?“

„Chceš sa hrať na slovíčka? Nie je to nedôstojné, keď vyšetrujeme vraždu? Zvlášť takúto?“

„Prepáč,“ priznal Krauz. „Dvanásť. Písal som si aj zoznam a zbieral som ich fotografie ako každý normálny chalan. Prestalo ma to baviť, keď som sa zoznámil so Sylviou.“

„Teraz hovoríš pravdu,“ pripustil Burger. „Takže si ich balil na básne.“

„Na gitaru a na básne.“

„Ty hráš aj na gitare?“ žasol Hanzel.

„No. Je to lepšie než básne. Na výške som na gitaru potrtkal aj docentku. Na zemiakovej brigáde v Poprade. Ale bola mladá a pomohla aj vodka.“

Burger spľasol rukami, neveriacky pokrútil hlavou.

„Ježišukriste! Čo sme to sem pritiahli. Hrá to na gitare, píše to básne a trtká to ako singerka!“

„Nie...“ bránil sa Krauz, ale iba chabo.

„Akože nie?! Veď si pred chvíľou priznal, že si ich iba na strednej spravil dvanásť a na výške ešte aj docentku, a s Dianou ste chodili kefovať do Líščiaku aj teraz, a to si už ženatý!“

„No...“ Krauz sa už nebránil. Keď si výpočet svojich hriechov vypočul takto pekne zosumarizovaný, musel uznať, že kolega má možno pravdu.

Aj Hanzel nechápavo krútil hlavou.

„A napadlo ti, ty okresný inseminátor, že by sa takto mohla správať aj tvoja manželka? Čo keby tiež letela na každého drbnutého gitaristu s hubou plnou básní?“

Krauz sa zamyslel.

„Moja manželka je mi verná. Sama mi to povedala...“

Chalani sa skoro pošťali od smiechu.

19

Stavbyvedúci sa chvíľu mordoval s kľučkou na maringotke, a keď dvere konečne povolili, len-len že nezletel zo schodíkov. Našťastie sa nahol dopredu a padol dnu.

„Boha aj s dverami...“ hromžil. Vošiel a zavrel za sebou.

V maringotke bol smrad ako v normálnej stavbárskej maringotke, kde sa už mesiace neupratovalo. Pach mužského potu sa miešal s pachom hnijúcich zvyškov z konzerv, všetko to umocňovali špaky prekypujúce z popolníka a porozlievané pivo s vodkou. Trochu vlhkosti dodávali interiéru rozvešané ponožky a trenky na šnúrach naťahaných krížom-krážom, ale aj tie boli opraté iba tak v rukách mydlom a smrdeli viac ako pred opratím.

„Boha, kde si,“ zahromžil stavbyvedúci a cez rozvešanú bielizeň sa prebojoval až na koniec maringotky k posteli.

Inžinier Watzka mu iba kývol. Ani ho nehlo pohnúť sa z postele. Kamkoľvek prišiel stavbyvedúci, všetci skákali do pozoru, lebo stavbyvedúci bol na ľudí sekera, ale v maringotke inžiniera Watzku mu nikto nesalutoval.

Stavbyvedúci si sadol na plastovú stoličku s chrómovanými nožičkami – mal montérky a mohol si dovoliť ignorovať špinu a mastnotu na sedadle.

„Pokračuješ?“ spýtal sa stavbyvedúci.

„Dáš si?“ spýtal sa rozvalený Watzka a natrčil k nemu fľašu vodky. Aj on bol v montérkach, ale ešte od minulého týždňa. Mesiaca.

Na jeho prekvapenie stavbyvedúci si vzal a chvíľu hľadal pohár. Všetky poháriky na stole boli špinavé, v dvoch sa už na dne zelenala pleseň. Hľadať v skrinkách sa mu nechcelo, tušil výsledok. Napil sa z fľaše a podal ju späť Watzkovi. Natiahli k sebe ruky, ale chýbalo pol metra. Stavbyvedúci pochopil, vstal a podal mu fľašu do ruky.

„Prišiel som ti oznámiť, že končíš.“

„Odstrelil som ju, ako si chcel, tak prečo? Pre toto?“ zamával fľašou.

„Nie. Sľúbil som ti, že pokiaľ budeš robiť u mňa, privriem oko, a slovo som dodržal. Na odstrele bol prítomný aj minister. Upozornil som ťa.“

„Hovno...“

„Povedal som ti to.“

„Nepamätám sa...“

„Roman, veľa vecí si nepamätáš pre to, čo máš práve v ruke. Bol tam. Videl všetko. Našťastie teba nie. Veľmi sa mu náš výkon páčil. Chce ťa do hlavného mesta. Budú odstreľovať celú ulicu, celý rad domov. Vyrastie tam nové sídlisko. Chce na to teba. Povýšil ťa, pôjdeš strieľať do hlavného mesta.“

„Seriem na všetky mestá, na hlavné zvlášť,“ uľavil si inžinier odstreľovač a napil sa. Netrafil a oblial si krk aj hrudník. „Sľúbil si mi, že tu môžem ostať,“ brblal a utieral si bradu.

„Sľúbil, lebo si bratovi zachránil život, ale ja som ťa chcel ochrániť pred krachom, pred povýšením ťa ochrániť nemôžem. Chcú ťa tam, tak tam pôjdeš.“

„Seriem na nich.“

„A pôjde s tebou aj Braňo a celá partia, pôjdete všetci. Ministrovi som vysvetlil, že ste zohraný tím, a súhlasil.“

„Nejdem nikam.“

„Nemáš inú možnosť. Už som to podpísal. Ako som povedal, pôjde aj Braňo, ustráži si svoje a dúfam, že ustráži aj teba. Ostaneš v pozemných stavbách, z podniku ťa nikto nevyhadzuje, ale vyšleme ťa tam ako odborníka. Plat ti pôjde aj tu, aj tam. Nejaké diéty a tak podobne, iba na tom zarobíš.“

„Bez maringotky nejdem!“

„Zajtra ráno o desiatej príde od nich tatrovka, zoberie ťa do vleku a prevezie ju na stavenisko. To som zariadil. Vedel som, že bez zelenej opachy nepôjdeš.“

„Si sviňa.“

„Možno, ale konečne máš možnosť ukázať aj tým v hlavnom meste, čo dokážeš. Inak by si zhnil v tejto... v tejto...“ stavbyvedúci sa rozhliadol okolo seba. Božie dopustenie! Smradľavé božie dopustenie.

„Roman...“

„No?“

„To chceš vážne iba pre ten jeden-jediný výbuch stráviť celý život v maringotke a upiť sa na smrť? Nezáleží ti už na ničom? Mohol by si si nájsť babu, oženiť sa, konečne mať deti. Nájdem ti byt, kde len budeš chcieť...“

Inžinier Watzka sa napil. Tentoraz trafil.

„Čo ešte? Máš aj nejaké dobré správy?“

„Áno. V hlavnom meste dávajú na stavbách každé ráno fúkať.“

20

Problém nebol vyriešený ani zďaleka. Iba analyzovali a snažili sa aspoň trochu porozumieť hádanke od Básnika.

„Takže do konfliktu si sa so spolužiakmi nedostal.“

„Nie.“

„Kto sa ti chce pomstiť, nevieš.“

„Nie.“

„Prečo na to použil tvoju báseň a prečo ju upravil, tiež nevieš.“

„Nie,“ odpovedal pravdivo Krauz.

„Tak sa môžeme posunúť ďalej. List môžeme zatiaľ odložiť. Možno nám niečo povie obálka. Napísal čudnú adresu: Ku Dvom levom na políciu. A pod to: k rukám detektíva Krauza.“

„Ty myslíš, že to niečo znamená?“ snažil sa zapojiť aj Hanzel.

„Každý pozná našu adresu. Kto nie, zistí si ju na informáciách. Ale on nechcel. Básnik chcel napísať toto. Ku Dvom levom. Musel vedieť, že je to hlúposť, ale vedel aj to, že poštárka list doručí. A to k rukám detektíva je tiež hlúposť, lebo u nás také funkcie nie sú. Prečo používa názov detektív? Pozerá západné kriminálky?“

„Ja to slovo používam stále,“ priznal Krauz. „Operatívec alebo kriminalista mi znie zdĺhavo, idiotsky. A modernisticky nepresne.“

„Aj nám, akurát sme to nevedeli tak presne pomenovať.“

„Aj ty používaš výraz detektív,“ pripomenul Krauz Burgerovi.

Kolega prikývol, lebo aj on tento neoficiálny názov funkcie často používal.

„Skomolil adresu, ale nie je idiot, to nám už jasne naznačil. Tak prečo to urobil?“ uvažoval ďalej Burger. „Chce sa maskovať alebo skryť, alebo sa chce iba hrať.“

„To zatiaľ nevyriešime,“ zamyslel sa Hanzel. Mal pravdu.

„Máš pravdu,“ súhlasil Burger. „Pečiatka na obálke je zo štvrtka. Vtedy hodil list. V piatok večer sa stratila Diana, neprišla Rišovi na rande. Dnes ráno list prišiel. Počítal s tým, že dva pracovné dni na doručenie listu v meste stačia, teda pozná systém. Pozná rýchlosť služieb v meste, takže tu asi býva. Možno aj robil na pošte, alebo ešte aj robí. Alebo tam má nejakého známeho.“

Obaja ho počúvali, jeden za druhým prikývli.

„Okrem toho tri dni – piatok večer, sobota a nedeľa – mu stačili, aby s ňou urobil všetko, čo chcel.“

Opäť iba prikývli.

„Vo štvrtok poslal list, v piatok večer ju po tréningu uniesol, v noci alebo v sobotu ráno ju zabil, dva dni sa kochal a upravoval nám ju a dnes ráno nám ju podhodil. Určite nie skôr, lebo doktor by na pitve našiel larvy, ale muchy ju nenašli. Ležala tam iba pár hodín.“

„Je dobrý, zatiaľ mu to vychádza,“ pochválil súpera Hanzel.

„Perfektne mu to pasuje. Aj doktor nám povedal, že ju asi zavraždil v sobotu, takže to máme potvrdené aj od odborníka.“

„Všetko perfektne naplánoval a podrobne premyslel,“ nadviazal Hanzel.

„Presne tak,“ súhlasil Burger. „Poďme ďalej. Ten odkaz – k rukám detektíva Krauza – mi nedá pokoj,“ pokračoval Burger. „Si tu iba mesiac aj niečo... Kto o tom môže vedieť?“

Krauz si vzdychol.

„No, vieš, Edo, ono je to tak... Veľa ľudí. Byť v mojom veku povýšený na detektíva, to nie je len tak, s tým sa človek rád pochváli. Priznávam, že aj pred kamarátmi na pive, aj manželka, aj rodina, aj ich kamaráti a známi, všetci o mne hovorili. Správa sa môže šíriť ako blesk.“

Burger musel uznať, že mladý má opäť pravdu. Povýšenie je v rodine policajta významná udalosť. Taká správa sa naozaj šíri ako blesk.

„Prečo robíme takú podrobnú analýzu obyčajnej skomolenej adresy?“ zaujímal sa Hanzel.

„Lebo to nie je vražda,“ odpovedal Burger. „Doktor mal pravdu, toto nie je obyčajná vražda, toto je odkaz. On ju nechcel zavraždiť, chcel iba použiť jej telo ako odkaz a aj ho ako odkaz použil, správne ho naaranžoval, aj sa podpísal. Máme niečo pochopiť. Rišo má niečo pochopiť. Ak to nepochopíme, bude zle.“

„Takže tá adresa niečo znamená?“

„Básnik je inteligentný. Dianu spravil dokonale, a teraz máme uveriť, že nevie napísať adresu? Ja mu neverím, za tým niečo je. Iba sa s nami hrá.“

„Adresa je písaná na stroji,“ poznamenal Hanzel. „Aj to môže niečo znamenať.“

„Správne. Zajtra pošleme obálku na grafologickú diagnostiku, možno nám určia typ písma a druh stroja. Možno aj presný názov, uvidíme, akí sú šikovní.“

„Ako si to myslel, že bude zle?“

„Oto, on bude pokračovať. Príde aj druhý list a druhý odkaz. Ak sa nenaučíme to čítať, bude pokračovať.“

„Myslíš – druhá mŕtvola?“

„Neviem. Možno iba odkaz, možno aj mŕtvola. V každom prípade pozná meno Riša a vie, kde teraz pracuje, to je dosť dôležité. Okrem toho nám posiela odkaz, aby sme mu neverili, takže ide vyslovene po ňom, po Rišovi. Musíme pátrať, ale to nie je všetko, musíme sa aj začať brániť.“

„Ako...?“ nechápal ani Krauz.

„Ak sa to prevalí, začnú ťa podozrievať a robiť nám zle. Pošlú sem inšpekciu a teba postavia mimo služby. Zo správy kriminálnej služby sem prídu mudrlanti, budú chcieť založiť vyšetrovací tím, a sme v prdeli. Nesmie prísť inšpekcia a nesmie sa založiť vyšetrovací tím, inak stratíme nad prípadom kontrolu. Môžeme to riadiť, jedine ak celé vyšetrovanie ostane v našej kancelárii, to si uvedomte. Preto hovorím, že sa musíme začať brániť. Šéfovi povieme, že meno zavraždenej vieme od informátora, ja ráno napíšem kriminálnu správu a všetko oficiálne pokryjem. Vyfasujem prachy na informátora a podelíme sa. Potom musíme zabehnúť za rodinou a do klubu a zmapovať jej posledný pohyb – aj robotu a spolupracovníkov. A musíme si švihnúť, inak nám sem šéf nasáčkuje na výpomoc chlapcov odvedľa, a s cudzími sa nám bude v takejto chúlostivej situácii naozaj ťažko spolupracovať.“

Obaja museli uznať, že Burger má pravdu.

„Musíme všetkých presvedčiť, že prípad máme pod kontrolou.“

Aj tomu rozumeli.

„Richard, ty prines z domu všetky školské časopisy. Musíme si tú tvoju tvorbu poriadne prečítať. Ak pôjde podľa tvojich básní, možno tam nájdeme nejaký kľúč. Podľa jednej to bude ťažké, ale čakať, kým zabije päť, možno osem, by bolo dosť nezodpovedné.“

Opäť prikývli.

„Botanickú záhradu škrtáme, tam nám nič nepovedia,“ nadhodil Hanzel.

„Tá bola zaujímavá, kým sme nevedeli, čo poľné kvety znamenajú, ale teraz už vieme, že znamenajú iba poľné kvety a ruža je ruža, jedno, aká odroda. Sú to iba symboly a tak aj poslúžili. Ako samostatný smer vyšetrovania sú nevhodné, dokonca si myslím, že zámerne predhodené, aby nás zdržiavali a zaviedli bokom. Serme na kvetinky, musíme ísť po rodine a známych.“

Obaja čakali, s čím konkrétnym Burger príde.

„Richard, mala brata alebo sestru?“

„Nie. Diana je jediná... bola jedináčik.“

„Jej najlepšia kamarátka?“

„Nejaká Kvetka. Hrali spolu volejbal.“

„Tak tú zmákneme aj s ostatnými spoluhráčkami až zajtra, určite nám neutečie. Dnes večer sa dohodneme veľmi jednoducho. Je už noc, budiť ich nebudeme a nočné mesto nám v tomto prípade nepomôže. Lepšie nám padne, ak sa vyspíme a zajtra začneme skoro zrána. Počítajte s tým, že asi budeme musieť ťahať aj v noci, možno aj pár nocí za sebou. Lístky do divadla na tento týždeň radšej nekupujte.“

„V divadle som nebol desať rokov,“ ohradil sa Hanzel.

„Debilná rada,“ súhlasil Krauz, „ja som bol naposledy v bábkovom. Siedma trieda, druhý polrok.“

Tým bolo povedané všetko, lístky teda kupovať nebudú.

Dopili, zhasli, zamkli, na chodbe zavreli dve zabudnuté okná, zakódovali chodbu a pred budovou sa rozišli.

Každý z nich vrhal na chodník tieň od pouličného osvetlenia. Každý ten svoj.

Iba jeden z nich mal za sebou aj jeden tieň navyše. Odlepil sa od trafiky vedľa hlavného vchodu a skrytý v šere hustých stromov vydal sa stopovať svoju obeť.

21

V utorok ráno si ich Majchrán zavolal ešte pred ranným rozdelením do práce. Nielen on chodil skoro – Burger spravidla fajčil v kancelárii už hodinu pred začatím pracovného času, postupne to naučil aj Hanzela a už sa priučil aj mladý.

Krauz sa nepriznal, že celú noc nemohol zaspať a ráno bolo preňho vykúpením. Zdriemol si sotva hodinku a strhol sa zo sna celý mokrý. Viac už nezaspal. Umyl sa, oholil, Sylvii spravil raňajky, aj lepenáka na desiatu, a potichu sa vytratil z bytu.

„Tak ako to s ňou vyzerá?“

„Dobre, šéfe,“ referoval Burger. Obaja kolegovia túto nepríjemnú povinnosť s radosťou prenechali jemu. „Urobili sme obhliadku miesta nálezu, urobili sme pitvu a trochu som sa povypytoval kamarátov.“

Burger neklamal.

„A...?“

„Zistil som jej totožnosť.“

„My vieme, kto to je!?“ zareval Majchrán. „A to my hovoríš iba tak? Ani nie dvadsaťštyri hodín po náleze neznámej mŕtvoly už vieme jej totožnosť? Perfektná robota, Edo!“

„Stálo ma to dvesto korún za vodku a pivo.“

Teraz klamal, tam, kde sa to dozvedel, pili iba vodku.

„Napíš informáciu a vyúčtuj si v kase tristo...“

Burger sa zatváril, že mu idú trhať zhnitý zub.

„... tak päťsto korún! Ale syp, kto je to? Dúfam, že jej tatko nie je nejaký papaláš a že nás zase nebudú obháňať z ministerstva!“

„Nie, nie je. Volá sa Diana Rothová, dvadsaťšesť, projektantka z Hydroconsultu. Jej styky začneme preverovať dnes. Okruh známych, kamarátky, rodina, chlapi... veď to poznáš.“

„Výborne,“ zajasal šéf. „Hneď idem za náčelníkom mesta, nech to posunie ďalej, aby nám zhora neposielali nejakú kontrolu alebo tím na posilnenie. Nech vidia, že to zvládame aj sami.“

„To choď!“ posúril ho Burger. „Hlavne nech nám sem nikoho neposielajú. Podaj to tak, aby pochopili, že si naozaj vystačíme sami.“

„Podám, ale vy sa snažte! Totožnosť je jedna vec, ale nezabúdajte, že ju niekto zavraždil a časom ich bude zaujímať aj to druhé meno. Nezaspať na vavrínoch, chlapci, nezaspať!“

„Nespíme, šéfe, nespíme!“ uistil ho Burger.

„Dnes na rozdelenie nemusíte ísť, venujte sa prípadu.“

„To nám bodne. Čau,“ pozdravil Burger, ale iba on. Iba on si mohol dovoliť šéfovi povedať čau, Hanzel s Krauzom sa slušne usmiali a zadrmolili si popod nos niečo ako dovi.

Nešli do kancelárie. Zašli na koniec chodby na oddelenie pátrania.

„Nazdar, chlapci!“ zahulákal Burger.

„Vypadni a zavri za sebou!“ odzdravil kolega z pátrania.

„Jarko, neondej sa, iba jedno meno,“ zaprosil Burger.

„Si normálny? Je štvrť na osem! Po prvé, ešte sa mi nezačal pracovný čas, a po druhé, zmeškám na rozdelenie a Majchrán ma zožerie!“

„Nezožerie, ide o tú včerajšiu vraždu a máme jeho požehnanie. Navyše sme na dobrej stope a potrebujeme si preveriť jedno meno. Ak to vyjde a objasníme vraždu, spomeniem aj teba a dostaneš tučnú odmenu.“

Vidina tučnej odmeny dokáže každého policajta pohnúť k činnosti, hoci aj mimo pracovného času.

„Tak diktuj...“ rezignoval pátrač.

„Diana Rothová, narodená...“

„Ani nemusíš pokračovať.“

Jaro sa pohrabal na stole a našiel hlásenie o nezvestnosti. Tie posledné, najčerstvejšie, sa chystal prepísať na kartičky a pozakladať do kartotéky na budúci týždeň. Ani mu na um nezišlo, že sa po niekom z tých nešťastníkov bude niekto zháňať v takom expresnom, pre políciu netypickom čase.

„Tu je. Matka s otcom nahlásili nezvestnosť druhého apríla v sobotu večer o osem tridsať na miestnom oddelení. Tu máte hlásenie.“

Burger si hlásenie v rýchlosti prebehol, ale nepotreboval ho. Preňho bolo dôležité, že bola oficiálne nahlásená nezvestnosť. O polhodinu, keď napíše kriminálnu správu, sa ich neznáma mŕtvola stane Dianou, a oboznamovať rodinu s úmrtím pôjde niekto z pátračov, nie oni. O to mu išlo. Túto nepríjemnú povinnosť rád prenechal kolegom.

„Vy o nej niečo viete?“

„Je to tá včerajšia zavraždená.“

„Doriti,“ poďakoval sa im Jaro, lebo aj on dobre vedel, čo to znamená. „Ale ak nájdete vraha, spomeniete ma.“

„S tým počítaj, Jarko.“

Už sa mohli vrátiť do kancelárie. Vrátili sa a posadali si.

„Musíme sa rozdeliť,“ navrhol Burger. „Ja tu ostanem a napíšem kriminálnu správu aj odpis správy pre pátračov, aby mohli stotožniť neznámu mŕtvolu, ukončiť pátranie po Diane a vyrozumieť rodinu. Vy nestrácajte čas a vybehnite von. Kam najprv?“

„Hydroconsult,“ navrhol Krauz.

„Prečo?“

„Jednak tam pracovala a jednak by tam mala pracovať aj Kvetka. Diana mi spomínala niečo také, že spolu hrávali volejbal, ale že spolu aj pracovali v jednom podniku.“

„Výborne! Choďte na to a niečo prineste! A neotravujte ma s hovadinami, píšem!“

Krauz sa lačno zahľadel na chladničku, ale Burger pokrútil hlavou. Dnes mali toho naozaj veľmi veľa a triezva hlava sa im zíde. Čo možno najdlhšie. Kým vydržia.

22

V Hydroconsulte pracovali od pol ôsmej. Chvíľu hrozilo, že ich zaradia do kategórie výrobných podnikov a presunú im začiatok pracovného času na siedmu, ale napokon to riaditeľ na ministerstve vybehal a ostali v kategórii pol ôsmej.

Keď sa dopravná situácia v Našom Meste začala povážlivo zhoršovať a hrozil kolaps, vedúce a stranícke štruktúry sa rozhodli rozdeliť pracujúcich do kategórií, a aby necestovali do práce všetci naraz, jednotlivým kategóriám pridelili rôzne pracovné časy. Výrobná sféra nastupovala o pol siedmej a o siedmej. Potom išli nevýrobné podniky o pol ôsmej a potom administratíva a školstvo o ôsmej. Tým sa odľahčila doprava ráno a aj večer po skončení pracovného času. Metro nikto nevykopal, rozšíriť ulice sa nedalo, nakúpiť nové autobusy nič neriešilo, tak to vymysleli takto.

V štátnom podniku Hydroconsult začínali o pol ôsmej, čo detektívom vyhovovalo.

Hanzel s Krauzom sa legitimovali na vrátnici, vrátnik si ponaprával služobnú pištoľ a namiesto toho, aby s nimi komunikoval cez kruhový výrez v skle, vyšiel z vrátnice do vestibulu.

„Ako vám môžem pomôcť, kolegovci,“ zašvitoril a znova si napravil padajúce puzdro s pištoľou.

Bol to staručký vyslúžilec ktovie odkiaľ, a ktovie koľko toho vybojoval v SNP, ale pištoľ mu v službe evidentne zavadzala.

„Hľadáme Dianu Rothovú, presnejšie, jej vedúceho.“

„Niečo vyviedla?“ chcel vedieť vrátnik, lebo vrátnik by takéto informácie mal vedieť. Odkiaľ by sa to potom dozvedel celý podnik?

„Nie, iba pár otázok k jednej bežnej záležitosti.“

Hanzelovi neuveril ani vrátnik, ani Krauz.

Vrátnik sa vrátil za sklo a prelistoval pár stránok, ale iba tak, aby svojej funkcii pridal vážnosť, inak vedel veľmi presne, kde pracuje, a mohol im to povedať aj z brucha, ale funkcia je funkcia a niektoré procedúry treba zachovať. Prelistoval, až potom sa k nim vrátil – s vážnym výrazom v tvári.

„Projekcia. Druhé poschodie. Na konci chodby uvidíte veľké mliečne sklo s veľkými čiernymi písmenami.“

Poďakovali sa a zamierili ku schodom.

Vrátnik sa vrátil do svojho kráľovstva, a keď sa stratili z dohľadu, chňapol po slúchadle.

„Vilmuška? Tak čo som ti hovoril? No presne tak, s tou krasotinkou z projekcie! No presne, s tou Dianou! Ani včera, ani dnes neprišla do práce, a už ju tu zháňa kriminálka! No kriminálka, hovorím ti, normálna kriminálka!“

Chvíľu počúval.

„Vy v bufete viete prd a všetko nechávate iba na mňa! Jasnačka, že všetko zistím, akurát neviem ako. Tí dvaja sú naozaj z kriminálky, ukázali mi ozajstné odznaky, aj pištole asi majú ozajstné, nie ako tá moja, ale neboj sa, zistím, čo sa bude dať! Zatiaľ vydrž, ďalšie správy nasledujú. A mám u teba dva chlebíčky zadarmo, aby bolo jasné!“

Krauz s Hanzelom našli projekciu a vošli. V hale, iba o máločo menšej než telocvičňa, stáli pantografy v dvoch radoch, cez stred viedla ulička. Za každým stálo dievča v bielom plášti a rysovalo. Nádherné pracovné prostredie. Krauz nasal atmosféru a na zátylku sa mu naježili vlasy. Zbožňoval vôňu čerstvo zastrúhaných ceruziek, výkresov, pauzáka, tušu, gumy a všadeprítomnej kávy. Aj toto mohla byť jeho práca, keby po maturite vydržal vo fachu.

Bol rád, že v utorok ráno o štvrť na deväť nemusí mať na sebe biely plášť a stáť za rysovacou doskou. Radšej sa vozil po meste a oňuchával mŕtvoly.

Hanzel sa nahol k dievčaťu po pravici a spýtal sa na vedúceho. Bez slova mu ukázala na koniec uličky. Prešli uličkou ako alejou vytesanou zo žltého dreva a na konci našli dvere s nenápadným nápisom Vedúci projekcie.

Hanzel zaklopal.

V rachote ceruziek kĺžucich sa po papieri klopanie asi zaniklo, a tak zaklopal znova.

„Ďalej!“

Vošli.

Starší muž, celý v bielom, s holou hlavou a so silnými dioptriami, na nich nervózne zagánil spoza stola. Na prvý pohľad bolo vidieť, že rieši závažnú konštruktérsku úlohu – výkres pred ním ovísal zo stola ako kvalitne vyťahané štrúdľové cesto.

„Kriminálna polícia,“ zahlásil Hanzel, skôr než ich stihol vyhodiť.

Odznaky zabrali, ako vždy.

Vedúci projekcie znechutene odhodil ceruzku na výkres, zložil si okuliare a oprel sa.

„Vitajte, súdruhovia,“ prihovoril sa im neochotne. „Som rád, že ste tu,“ zaklamal. „Ako vám môžem pomôcť?“ snažil sa urýchliť ich ochod priamou ponukou. Neohlásenou návštevou nebol ani trochu nadšený.

„Môžeme sa posadiť?“

Z Hanzelovho nápadu nemal už vôbec žiadnu radosť.

„Sem, nech sa páči,“ ukázal do rohu kancelárie na sedačku, zároveň si teatrálne skontroloval čas na zápästí.

Sadli si. Kávu ani čaj odmietať nemuseli, ponuka neprišla.

„Kedy ste naposledy videli Dianu Rothovú?“ prešiel k veci Hanzel. Chcel urobiť vedúcemu radosť a urýchliť vyšetrovanie, ale asi mu radosť neurobil.

„Diana...“ vzdychol si vedúci.

„Prečo ten povzdych?“

„Lebo po nej už od soboty pátrame.“

„Ako pátrate?“

Vedúci projekcie si požmolil oči a dvoma prstami zatlačil na slzné žľazy. Tento hmat pomáha všetkým krátkozrakým, potláča vylučovanie sĺz. Detektívi ho poznali, aj im pomáhal v deň výplaty.

„Jej otec je môj spolužiak. Sme dlhoroční kamaráti. V sobotu mi telefonoval, že v piatok neprišla domov z tréningu a nevedia, kde je. Išiel som k nim. Volali sme trénerovi, ale nikto to nebral. Keď sa neukázala do večera, poradil som im, aby zašli na políciu. Išiel som domov. V nedeľu mi volali, že sa celý deň neukázala a nedala o sebe vedieť. Včera neprišla do práce, ani dnes, a teraz príde kriminálka... Tak sa nečudujte, že som si vzdychol.“

„Nečudujeme sa.“

„Stalo sa niečo?“ vedúci projekcie sa už neponáhľal. Nech mu na stole ležal akokoľvek dôležitý projekt, už sa neponáhľal. „Dáte si niečo? Kávu...“

„Nie, ďakujeme.“

„Čaj? Môžem aj...“

„Nie, ani čaj, ani aj. Naozaj musíme pracovať.“

„Sme na tom rovnako. Tak dobre, nebudeme sa zbytočne navzájom zdržovať. Pýtajte sa.“

„Tak kedy?“ zopakoval Hanzel.

„V piatok o štvrtej. Už bola prezlečená a prišla mi pripomenúť, že otec ma čaká v nedeľu na partiu šachu. Potvrdil som jej návštevu, rozlúčili sme sa a odišla.“

„Sama?“

„Sama. Ako to myslíte?“

„Či ju niekto neodprevádzal.“

„Tu končia všetci naraz. Iba zriedka niekto ostane po pracovnom čase niečo dorábať. V piatok určite nikto, takže všetci odchádzajú naraz. Odprevádzajú sa navzájom všetci.“

„Neodprevádzal ju niekto nejako okato?“

„Nie.“

„Mala na pracovisku nejakú známosť?“ položil priamu otázku Krauz a prekvapil nielen vedúceho. Vyšetrovanie chcel viesť Hanzel, Krauza chcel držať bokom.

„Nie, to by som vedel.“

„Mala nejakú známosť mimo pracoviska?“

„To naozaj neviem. Viete, ja som iná generácia, ja mám iné starosti a títo mladí ma vôbec nezaujímajú.“

„S jej otcom ste boli kamaráti. Nespomínal, že by mala nejakú známosť?“ pokračoval iniciatívne Krauz.

„Nie. To sú rodinné záležitosti. My sme si dali v nedeľu poobede kávičku, štamperlík a dve-tri partičky, tým sa to končilo.“

„Nespomínal vám jej otec, že by mala vážnu známosť a schyľovalo sa k svadbe, nejaká narážka počas partie šachu alebo niečo podobné?“

„Nie, to určite nie.“

„Zmenila sa Diana v poslednom čase? Stalo sa na pracovisku niečo zvláštne? Ona sama vám nič nepovedala? Nesťažovala sa na niekoho alebo na niečo? Jej rodičia vám nič nenaznačili?“

Vedúci si ich jedného za druhým podozrievavo premeral.

„Nie, nič nepovedala, nič sa nestalo. O čo...“ zaváhal, „o čo vám ide? Stalo sa niečo?“

Krauz hodil očkom na Hanzela. Ten iba nenápadne mykol plecom – keď si si ho rozrobil, tak si ho aj dokonči.

„Súdruh inžinier, stala sa tragická udalosť. Diana je mŕtva...“

„Ježišukristenanebi...“ zastonal vedúci a chytil sa za krk. Rýchlo si povolil kravatu a rozopol si golier o dva gombíky nižšie. Presunul dlaň pod košeľu a rýchlo si pomasíroval hrudník.

„... a my vyšetrujeme jej smrť.“

„To nie! Preboha, len to nie!“

Počkali. Vedúci si masíroval hrudník a detektívi nevedeli, či majú pokračovať, alebo volať sanitku. Krauz sa rozhodol pokračovať, ale vedúceho pozorne sledoval.

„Súdruh vedúci, teraz sa vám naše otázky javia v inom svetle. Ani teraz vám nič nenapadá, na nič si nespomeniete? Nás zaujíma akýkoľvek detail. Čokoľvek, čo sa v poslednom čase s Dianou dialo, každá maličkosť.“

Vedúci vstal a zo zásuvky pod stolom si priniesol cigarety. Zapálil si, chvíľu zápasil s dychom. Očervenel. Cigareta mu evidentne pomáhala. Po pár ťahoch ju radšej zahasil. Aby ho nedráždili a neskolaboval im, vydržali aj detektívi.

„Je to isté?“ spamätával sa vedúci a naberal dych. „Je to naozaj ona? Kde ste ju našli? Čo sa jej stalo?“

Krauz počkal, kým sa spamätal a lapil dych.

„Takto by sme sa nikam nedostali, súdruh inžinier,“ slušne ho upozornil Krauz. „Otázky musíme klásť my, vy sa všetko dozviete až neskôr. Takže spomeniete si na niečo dôležité?“

„Teraz už určite nie. Je to pre mňa šok a pre... bože! Vie to už...“

„Nie. Za rodičmi pôjdu kolegovia, ale ešte to určite nestihli. Preto vás chceme požiadať, aby ste nikomu netelefonovali, zvlášť nie im. Mohli by ste im spôsobiť šok, a to určite nechcete.“

„Nie, to nie.“

„Musíme spolupracovať.“

„Určite. Ja pre vás urobím všetko. Dianka mi je ako dcéra... to nie je možné... preboha, to nie...“

Snažil sa vybrať si novú cigaretu, ale rozmyslel si to.

„Tak spomeniete si na niečo?“

Chvíľu uvažoval.

„Naozaj sa nič nestalo. V piatok bola veselá, normálna, keď odchádzala, zamávala mi. Úplne normálne odišla.“

„Kam?“

„No asi domov, ja neviem.“

„Vy ste ostali tu?“

„Áno, ešte som upratoval kanceláriu. V piatok vždy odchádzam posledný a skontrolujem celú projekciu.“

„Nevideli ste, s kým odišla?“

„Nie.“

„Nič na nej nebolo zvláštne?“

„Nie.“

Krauzovi už nič nenapadlo. Pohľadom vyzval kolegu. Ani jemu.

„Ani po tom, čo som vám povedal, sa vám nič nevybaví v pamäti? Akákoľvek maličkosť. Niečo z minulosti, možno z dávnejšej minulosti.“

„Nič.“

Museli sa zmieriť s tým, že buď nič nevie, alebo má po šoku vymazanú pamäť. V každom prípade teraz bol nepoužiteľný.

„Tak vás už nebudeme zdržiavať a pamätajte, na čo sme vás upozornili. Nikam netelefonujte. Vyšetrovanie sa iba začína, mohli by ste nám niečo pokaziť.“

„Nie, nebudem telefonovať.“

„Ešte jedna vec,“ spomenul si Krauz. „Diana tu mala nejakú kamarátku. Volala sa Kvetka...“

„Kvetka Hartvígová,“ zareagoval pohotovo inžinier. „Sedí na sekretariáte riaditeľa.“

„Musíme s ňou hovoriť.“

„To ťažko.“

„Prečo nie?“ nechápal Krauz.

„Ani ona nebola v pondelok v práci a dnes neprišla...“

Krauz iba sklonil hlavu, Hanzel si vzdychol. Burgerova predpoveď sa začínala napĺňať.

23

Keď prechádzali cez vrátnicu, dedko v sivomodrej uniforme s večne padajúcim opaskom za nimi vyštartoval svižne ako pred tridsiatimi rokmi.

„Hééj, chlapci, počkajte! Ja tu poznám úplne všetkých, keby ste niečo potrebovali, som vám k dispozícii. Stačí sa opýtať.“

„Ďakujeme, asi sa ešte zastavíme.“

„A čo sa vlastne stalo? Mne môžete, ja viem udržať služobné tajomstvo!“

„Jasné, šak ste jeden z nás, ale nič sa nestalo, zatiaľ iba vyšetrujeme.“

Odišli a nechali ho stáť vo vestibule. Škoda, keby sa tak neponáhľali a niečo by z nich vypadlo, mohol mať dnes zadarmo nielen chlebíčky, ale aj kofolu. A keby to bola pikoška, možno aj celý týždeň.

Dedkov maškrtný jazýček teraz neriešili – sedeli v aute a rozhodovali sa ako ďalej.

„Mali by sme to povedať Edovi,“ navrhol Hanzel.

„Čo? Že Kveta niekde žúruje a kašle na robotu?“

„Alebo že je už tam.“

„Oto, neblázni! Hádam mi nechceš tvrdiť, že všetky baby, čo dnes neprišli do práce, sú mŕtve?“

„Nie všetky, iba tie, čo neprišli aj včera a čo boli najlepšie kamarátky Diany. Tiež mŕtvej. Alebo mi chceš nahovoriť, že je to iba náhoda?“

„Kurva,“ uľavil si Krauz. Podvedome tušil, že Hanzel má pravdu a iba on si ju nechce pripustiť. Keby si ju pripustil, musel by rátať s tým, že aj Kvetka... nechcel to ani domyslieť, hoci Burger predpovedal, že Básnik asi bude pokračovať. Ale tak rýchlo?

„Navrhujem, aby sme sa vrátili,“ trval na svojom Hanzel.

„A načo?“ trval na svojom Krauz. „Akurát píše správu. Iba ho zbytočne vytočíme. Aj tak chcel, aby sme sa vrátili, až keď niečo zistíme. Máme niečo priniesť. Čo mu prinesieme? Ďalšie otázky a záhady? Kašľať na Kvetu, nekomplikujme si to a sústreďme sa na Dianu. Navrhujem školu, kde trénovali. Rodičov si necháme na večer, keď ich spracujú pátrači a identifikujú mŕtvolu. Rodičia majú čas aj večer, ale školu by sme mali spraviť už teraz, inak sa k jej spoluhráčkam nedostaneme. Ani ku Kvete, aj tá patrí do volejbalovej partie.“

„Ja neviem...“

„Ja viem. Poďme do školy!“ rozhodol Krauz.

Kým stihol naštartovať, na okienko mu zaklopali zbelené hánky. Nečakal útok od okienka, od prekvapenia až nadskočil na sedadle.

Otravný dedko z vrátnice tak túžil po informáciách, že si dal tú námahu, vybehol z budovy a našiel ich parkovať v zákaze na chodníku. Krauz znechutene stiahol okienko.

„Už som vám povedal, že nič...“

„Ale mňa posiela inžinier Tavarík.“

„Kto?“

„Vedúci projekcie.“

„Posiela?“ nechápal Krauz.

„Vraj ak ste ešte tu niekde, aby ste sa vrátili.“

Hneď vyskočili z auta, žiadne ďalšie vysvetlenie už nepotrebovali. Vybehli po schodoch na druhé poschodie, potom na koniec chodby. Vedúci sedel v rohu na sedačke, košeľu mal rozopnutú až na pupok, na stolíku pred ním bola fľaštička s liekmi a pohár vody. Masíroval si hrudník a uprene hypnotizoval pohár s vodou. Už nevstal, neprivítal ich.

Prisadli si.

„Povedali ste, že aj hocijaká maličkosť...“

„Čokoľvek,“ súhlasil Hanzel a tentoraz prevzal iniciatívu.

„Spomenul som si. Volal som na vrátnicu, či tam ešte nie ste.“

„Boli sme iba pred budovou.“

„Viete,“ začal ťažko vedúci projekcie, „ja som chorý na srdce, a keď ste odišli, musel som si vziať pilulky a vtedy mi napadlo... ale môže to byť iba hlúposť...“ ťažko dýchal a občas si pomasíroval hrudník.

„To nechajte na nás. Hlúposť-nehlúposť, len pokračujte. Pokojne.“

„Vidíte tamtie dvere?“

Hodil rukou do rohu kancelárie. Obyčajné drevené dvere so sklenou výplňou. Mliečne sklo.

„Je to malý sklad. Sklad zbytočných výkresov, projektov a starých nepotrebných rysovacích dosiek. Mám tam rozťahovacie kreslo. Občas, keď to na mňa príde a je mi veľmi zle, sa tam zavriem. Dám si lieky, zavriem sa a chvíľu oddychujem. Je tam ticho a pokoj. Asi pred mesiacom som sa tam tiež zavrel. Do kancelárie prišli Dianka a Kvetka. Občas to robili, mali to odo mňa povolené. Samozrejme, v prípade, že som bol na porade alebo mimo. Dnešným mladým dievčatám nestačí obedňajšia prestávka, aby sa vykecali, a Kvetka za ňou chodila aj sem do projekcie. Vedľa sa pracuje, musí tam byť absolútne ticho, tam sa nedá, tak si chodili potrkotať sem.“

„Čo sa stalo pred mesiacom?“

„Mysleli si, že tu nie som, ale bol som vedľa. Stalo sa to už párkrát, nikdy som sa jej nepriznal. Mne to neprekážalo. Aspoň som si mohol potajomky vypočuť, čo trápi dnešnú mládež. Najprv sa iba chichotali, potom sa jej odrazu Kvetka spýtala, že aký je, a Dianka jej odpovedala, že najlepší na svete a nikdy sa ho nevzdá. Ešte stále som im nevenoval pozornosť a driemal som, no odrazu sa jej Kvetka spýtala, kam chodia, a Dianka jej odpovedala, že nikam, že to robia iba v jeho aute alebo v lese. Kvetka sa smiala. A vtedy jej Dianka povedala, že inak sa nedá, že je ženatý a má dieťa. Domov ho priviesť nemôže, lebo otec by ju dorazil. To ma upútalo. Spomenula otca, a ako som vám už povedal, je to môj dlhoročný priateľ, tak som spozornel. Kvetka chcela vedieť, či to s ním myslí vážne, a Dianka ju ubezpečila, že smrteľne, že je bohovský. Použila presne tento výraz – bohovský. Kvetka jej navrhla, aby ho požičala, alebo aby ju vzali so sebou, na čo sa Dianka rozosmiala a vyhrážala sa jej, že jej oči vyškriabe, ale obe sa smiali, takže to bolo iba také babské doberanie. Potom sa už iba smiali. Tieto dievčence sa stále iba smejú. Ďalej už rozprávali o nejakom dôležitom zápase, čo ich čaká, a že im dá tréner poriadne zabrať. To je všetko, po chvíli odišli. Zabudol som na to, nebolo to pre mňa dôležité, ale teraz...“ zaváhal a zamyslel sa. „Teraz mi je jasné, že Dianka mala známosť s nejakým ženatým mužom s dieťaťom a chodili spolu do nejakého auta a do lesa. Asi viete prečo. Možno je to hlúposť a vrátili ste sa zbytočne, ospravedlňujem sa, ale...“

Detektívi sedeli ako prikovaní.

„Nie, neospravedlňujte sa, súdruh vedúci, môže to byť dôležité,“ ubezpečil ho Hanzel, lebo kolegovi akosi nebolo do reči.

„Možno. Viac naozaj neviem.“

„Spomenula nejaké meno? Meno toho muža?“

„Nie.“

Jeden z detektívov sa zahniezdil na sedačke.

„A značku auta nespomínala? Aké to bolo auto?“

„Nie, to nepovedala.“

„A kam tým autom chodili?“

„Do lesa.“

„Ale kam presne?“

„Ani to nepovedala.“

„Začuli ste niečo, čo by nás k tomu mužovi priviedlo? Nejaké podrobnosti?“

„Nie, zreprodukoval som vám ich rozhovor skoro presne.“

Detektívi si vymenili dlhý pohľad, chvíľu sa iba premeriavali. Nikto nič nepovedal.

„No, ak to má byť všetko...“

„Je to všetko.“

„Tak vám teda veľmi pekne ďakujeme, súdruh inžinier. Keby ste si na čokoľvek spomenuli, tu na lístoček vám napíšem číslo do našej kancelárie, stačí zavolať a prídeme.“

„V poriadku.“

„Ešte jedna vec. Nepotrebujete lekára? Nemáme niekoho zavolať?“

Vedúci sa iba usmial.

„Nie. Poznám svoj zdravotný stav, občas sa mi priťaží. Mám lieky, už je všetko v poriadku.“

Ruky si už nepodali, iba si kývli.

24

Chvíľu sa viezli mlčky, potom to už Hanzel nevydržal.

„Mal si šťastie.“

„Mal.“

„Boli najlepšie kamarátky.“

„Asi boli.“

„Jedna je mŕtva a druhá dva dni nezvestná.“

„Nezvestnosť nikto nehlásil.“

„A možno aj viac dní,“ nedal sa Hanzel.

Krauz ho nechal, nech preháňa.

„Ty, počúvaj,“ Hanzel odrazu ožil, akoby ho osvietilo.

„No?“

„Aj tú Kvetu si...“

„Nie! Je ich v klube aspoň pätnásť, myslíš si, že som s každou? Kvetu ani nepoznám, nikdy som ju nevidel.“

„Nie?“

„Nie!“

„To sa mi naozaj uľavilo.“

Krauz nezaparkoval na svojom obľúbenom parkovisku, ale obišiel blok domov a zašiel autom až tesne pred školu. Vošli, vo vestibule pobehovali decká, bola prestávka. Z horných poschodí sa ozýval vresk a dupanie.

„Kde sedí zástupkyňa?“ spýtal sa Krauz najbližšieho chlapca.

„Tam,“ hodil rukou.

Išli tam a našli nielen kanceláriu zástupkyne, ale aj zborovňu a riaditeľňu. Nechceli otravovať, zástupkyňa im zatiaľ stačila. Zo skúsenosti vedeli, že riaditeľ je osoba, ktorá nemá na nič čas, a učiteľky sa zase nechceli do ničoho namočiť, takže zvolili zlatú strednú cestu. Slušne zaklopali a vošli.

„Dobrý deň, my sme z polície.“

Iba jedným okom si prezrela služobné preukazy a vyzvala ich, aby si sadli. Sympatická dáma v pracovnom kostýme.

„Niektorý zo žiakov niečo vyviedol?“

„Nie, to nie,“ ujal sa slova Hanzel, ale nie úradne. „Dnes vyšetrujeme niečo iné, nie žiakov. Vo vašej školskej telocvični trénuje po večeroch volejbalový oddiel. Hľadáme trénera a máme iba túto jednu stopu, vašu telocvičňu, tak sme sa prišli spýtať, či nemáte jeho telefón, prípadne adresu...“

„Isteže máme,“ uľavilo sa zástupkyni. Ešte neboli doriešené tri krádeže zimných vetroviek zo šatní deviatakov a už ďalšia pohroma na obzore? To by pedagogická porada inak vyzerala.

Prelistovala zápisník na stole a počkala, kým si Hanzel pripravil svoj.

„Jaroslav Sitek, telefón...“

Hanzel si písal. Telefón, adresu. Zástupkyňa sa usmiala, skontrolovala hodiny na stene a opäť sa usmiala.

„Nebudeme zdržiavať,“ pochopil Hanzel.

„Nepozrela som sa preto. Ešte nie je ani obed, takže určite nebude doma. Viem, kde pracuje. Ak je to pre vás dôležité, mohli by ste ho zastihnúť v práci.“

„Máte výborný postreh a logické myslenie,“ pochválil ju Hanzel. „Naozaj sa ponáhľame, pohľadali by sme ho teda v práci.“

„Fakulta telesnej výchovy a športu, druhé poschodie, tretie dvere vpravo od hlavného schodiska.“

„Naozaj je vás tu škoda, nechceli by ste prejsť k nám?“ rozplýval sa Hanzel.

„Ja mám radšej týchto krpatých zločincov,“ s úsmevom pokrútila hlavou, podali si ruky a rozlúčili sa.

„Vraj... je vás tu škoda,“ prehnane tenkým hlasom sa Krauz snažil imitovať kolegu. „A... nechceli by ste prejsť k nám? Ťuťuli-muťuli. To čo malo byť?“ vysmieval sa a šoféroval.

„Bola mi sympatická, tak sme si trochu zažartovali, no bóže! Nešaškuj a čum na cestu – to za tebou bol priechod a to na ňom boli chodci! Kedysi!“

„Každý chodec hotová opica, čo sa majú čo flákať po priechode!“

Našťastie zo školy na fakultu to bol iba kúsok, takže Hanzel sa ani nestihol pripásať a boli tu. Išli presne podľa návodu a trénera prekvapili v kabinete. Najprv mocným zabúchaním, potom preukazmi.

„Polícia?“

Kolega telocvikár sa radšej ospravedlnil a nechal ich samých. Prijali pozvanie a sadli si do kresiel v rohu. Tréner na prvý pohľad vyzeral ako odolný vyšportovaný jedinec, nebol dôvod ho šetriť.

„Stala sa vážna vec, súdruh tréner,“ slovo mal dnes Hanzel, Krauz sa musel uspokojiť s funkciou šoféra. „Diana Rothová bola včera nájdená mŕtva. Vyšetrujeme to ako násilnú smrť...“

Prvý pohľad občas klame. Zviezol sa v kresle a zalapal po dychu. Krauz nechal odtiecť vodu, aby nebola zbytočne teplá, a podal mu pohár. Lačno po ňom chňapol. Krauz sa ešte raz vrátil k vodovodu, lebo kvapkal. Nech zaťahoval kohútik akokoľvek silno, stále kvapkal. Napokon pochopil, že zodraté tesnenie v štátnom kohútiku nezvládne ani hrubou silou, a nechal ho kvapkať ďalej.

„Násilná smrť... bola, bola zavraždená...? Vražda?“ spamätával sa tréner.

Nemali chuť niečo rozmazávať, tak len prikývli. Chvíľu mu trvalo, kým sa spamätal a ako-tak sa sústredil.

„Môžeme pokračovať?“

„Môžeme. Prepáčte... ja... prvý raz v živote ma vyšetruje polícia. Ešte k tomu taká vec! To je strašné, to je...“ jachtal.

„Je to šok pre všetkých,“ súhlasil Hanzel. „Chápeme vás, ale potrebujeme, aby ste nám odpovedali na pár otázok.“

„Som pripravený, pýtajte sa.“

„Pochopili sme, že tu učíte.“

„Áno.“

„A po večeroch trénujete.“

„Áno. Mojou špecializáciou je volejbal.“

„Kde trénujete?“

„V telocvični na zédeeške na Tilgnerke.“

„Aj niekde inde?“

„Nie.“

„Čo je to za klub?“

„Spartak. Dievčenský volejbal. Hráme druhú ligu.“

„Trénujete aj iné kluby?“

„Nie.“

„Iba ten jeden?“

„Iba ten.“

„Ako často?“

„V utorok a piatok sú tréningy, v sobotu alebo v nedeľu zápasy.“

„V piatok bola Diana na tréningu?“

„Bola.“

„A nezdalo sa vám čudné, že v sobotu neprišla na zápas?“

„Nezdalo, žiadny zápas nebol. Občas sa stane, že sa dva, možno tri víkendy za sezónu nehrá. Tento víkend bol presne taký.“

„Takže ste Dianu videli naposledy...“ Hanzel nechal vetu otvorenú.

„Boli sme spolu v piatok na tréningu. Do desiatej. Skončili sme včas, baby sa išli osprchovať, ako vždy blbli v šatni a musel som ich ponaháňať. O pol som zamkol telocvičňu, skontroloval šatne, pozhasínal a zamkol som bočný vchod.“

„Všimli ste si...“

„Ja viem, pozerám kriminálky. Nič zvláštne som si nevšimol. Ani počas tréningu, ani potom v šatni, ani pri odchode. Diana bola úplne normálna, úplne normálne sa bláznila s ostatnými.“

„Cestou z tréningu...“

„Chodím autom a parkujem tesne pri telocvični. Ony chodia cez sídlisko na električku.“

„Aha.“

„Cez víkend... hľadal ju niekto? Telefonovali vám?“

„Ak áno, tak o tom neviem. Využil som voľný víkend a bol som na lige v Prahe. Vrátil som sa dnes v noci, lebo v pondelok neučím.“

„Takže ste tu vôbec neboli až do noci z pondelka na utorok, teda zo včera na dnešok?“

„Presne.“

„Môže vám to niekto potvrdiť?“

Otázka ho dosť prekvapila.

„Samozrejme! Manželka a traja bývalí spoluhráči z Dukly Praha. U jedného sme tri noci spali.“

Obaja detektívi museli uznať, že alibi má perfektné a preverovať ich bude iba strata času. Možno sa telefonicky spoja s Prahou a niečo si preveria, alebo skúsia manželku, ale boli si istí, že je to zbytočné.

Manželka si to nemyslela. Aspoňže slušne zaklopala. Vošla telocvikárka v teplákovej súprave.

„Jarko, vraj je tu polícia? Vlado mi hovoril. Stalo sa niečo?“

„Poď dnu, nestoj tam. Páni, toto je moja manželka, učí na vedľajšej katedre.“

Výborne, takže previerka alibi sa môže uskutočniť okamžite a nemusia strácať čas. Obaja detektívi si uvedomili, že ženu v modrej teplákovej súprave ešte nikdy nevypočúvali.

„Pani Siteková, kde ste boli tento víkend?“

„V Prahe, boli sme si s manželom pozrieť ligu a spali sme u jeho bývalého spoluhráča, u Petra Konderu, Praha šesť, Dejvice. Ulicu z hlavy neviem. Ale stalo sa niečo?“

Nesadli si, previerku alibi robili postojačky. Ani postojačky jej nikto nechcel odpovedať.

„Diana...“ začal tréner, no nedopovedal. „Súdruhovia sú z kriminálky,“ pokúsil sa jej naznačiť manžel.

Pochopila a na rozďavené ústa si pritisla obe dlane.

„Dianka je mŕtva, miláčik,“ vysúkal zo seba.

Nechty na lícach sa vryli do pokožky.

„Pani Siteková, musíme vás požiadať, aby ste o tejto udalosti nikomu nehovorili. Jej rodičia to ešte nevedia, kolegovia sa k nim ešte len chystajú, ani spoluhráčky to ešte nevedia, ani kolegovia v podniku. Neuváženými informáciami by ste nám mohli prekaziť vyšetrovanie, a to isto nechcete.“

Pochopila upozornenie polície, ale ostať nemohla, začalo jej šklbať plecami.

„Choď hore k sebe, potom sa zastavím,“ chlácholil ju manžel a pomohol jej ku dverám.

Dobre, že ju poslal preč, aj tak by ju museli požiadať, aby ich nechala samých. Tréner ťažko dopadol do kresla a ešte raz sa napil. Príchod manželky ho posilnil, už sa celkom sústredil.

„Takže to bude dnes veľmi smutný tréning,“ vzdychol si. „Smutný a neúplný. Ani Dianka, ani Kvetka...“

Detektívi zbystrili pozornosť.

„Povedali ste – Kvetka?“ zareagoval Krauz a predbehol Hanzela, ale iba o sekundu.

„Volala mi pred chvíľou, že dnes nepríde, vraj nemôže.“

Obaja si vymenili rýchle pohľady, obom sa uľavilo.

„A tým sa dostávame k druhej časti výsluchu, pán tréner,“ nadviazal Hanzel. „O piatku toho veľa neviete, ale o vašich dievčatách asi áno. Koľko bá... chcel som povedať die...“

„Môžete aj báb, ani ja im inak nehovorím. Štrnásť báb v základnej zostave, ale občas si prídu zatrénovať aj dve staršie, čo som ich trénoval. Iba tak, pre kondičku. A občas pozvem aj nejaké dievčatá z fakulty v rámci výučby, aby v praxi videli, čo je to trénerská rehoľa.“

„Občas aj chlapci?“

„Nie, to nie! Tieto dve skupiny sú silovo a dispozične nezlučiteľné a mohlo by dôjsť k zraneniu, hoci len k náhodnému, a to si uprostred sezóny nemôžem dovoliť. Pokiaľ som ja v telocvični, nesmú trénovať s mužmi, na to som citlivý.“

„Teda žiadni muži, iba ženy.“

„Presne tak.“

„Predpokladám, že máte mená, adresy a základné informácie o svojich zverenkyniach?“

Bez slova vstal a zo skrine priniesol fascikel. Chvíľu listoval, potom začal z rýchloviazača vyberať jednotlivé zložky.

„Tu sú všetky mená, adresy, telefónne čísla domov, na pracovisko...“

Bolo toho veľa. Hanzel premýšľal.

„Súdruh tréner, dúfam, že chápete, že tieto kontakty sú pre nás veľmi dôležité. Sú to jej kamarátky, spoluhráčky, dievčatá, čo ju videli naposledy...“

„Viem.“

„... my by sme si tie zoznamy potrebovali požičať. Odpíšeme si potrebné informácie a v neporušenom stave vrátime.“

Tréner sa smutne zahľadel na fascikel, asi ako keď sa fenka pozerá na prvého odberateľa najsilnejšieho zo šteniat.

„Ale vrátite,“ zaprosil, lebo nič iné mu neostávalo, iba prosiť.

„To vám garantujeme.“

Tréner poukladal zložky do rýchloviazača a celý fascikel im posunul po konferenčnom stolíku. Stále ho sledoval, akoby ešte váhal a nemohol sa s ním rozlúčiť.

„Spomínali ste Kvetku...“ nadviazal Hanzel, aby odpútal pozornosť od fascikla.

„Hartvígovú.“

„Kto je to?“

„Jej najlepšia kamarátka, spoluhráčka a kolegyňa z práce.“

„Prečo volala?“

„Že dnes nepríde na tréning.“

„Prečo?“

„To neviem, takéto veci iba zriedka vybavujem po telefóne a dievčatá to vedia. Keď v piatok príde, tak si to vybavíme ručne-stručne a do očí! Dievčatá dobre vedia, že vyžadujem stopercentnú disciplínu a výhovorky neznášam. Tréning je tréning, až potom všetko ostatné. Ak zavolala, určite sa stalo niečo vážne, inak by si netrúfla. Ešte nikdy mi nevolala.“

„Ste na ne tvrdý?“

„Inak sa šport robiť nedá.“

Hanzelovi už nič nenapadlo. Krauz nemohol spustiť oči z fascikla.

„Súdruh tréner, zatiaľ by to asi stačilo. Aj vás musím požiadať, aby ste nikomu...“

„Ale večer máme tréning! Budú sa vypytovať!“

Hanzel musel uznať, že má pravdu.

„Tak aspoň do tréningu. Ide nám o jej rodičov, aby sa to nedozvedeli iba tak po telefóne od niekoho, kto im ani nebude vedieť podať presné informácie.“

„To chápem.“

„A ide o vyšetrovanie, mohli by ste niečo pokaziť.“

„Aj to chápem.“

„Ešte by ste nám mohli dať na vás kontakt domov aj sem do práce a už vás nebudeme zdržiavať.“

„Nezdržiavate, práve naopak, chcel som vás požiadať, že ak čokoľvek zistíte, alebo keby ste hocikedy potrebovali moju pomoc, zavolajte, hoci aj o polnoci.“

Napokon sa dohodli, že budú spolupracovať, a tréner ich vyprevadil z kancelárie. Už sa nevrátil a šprintom vybehol po schodoch za manželkou. Mal už vyše päťdesiat, takže bol dvakrát taký starý ako Krauz, ale vybehol rýchlejšie, než by to stihol on. Aj si za to vyslúžil obdivné pohľady oboch detektívov.

25

Krauz požiadal kolegu, aby sa vymenili. Teraz sedel na sedadle spolujazdca on a na kolenách mal otvorený fascikel. Listoval a spokojne si hundral.

„Nádhera...“

Takto poctivo a prehľadne vedený zoznam znamenal pre policajtov hotový informačný poklad. Odrazu si uvedomil, čo má na kolenách, a zarazil sa.

„Oto, vieš si predstaviť, čo sme získali? Vieš si predstaviť, čo to bude za robota – obehať všetky baby a vypočuť ich? Vieš si predstaviť...“

„Nič nebude robota,“ zašomral Hanzel, majstrovsky sa vyhol chodcovi na priechode a iba sa usmial.

„Akože nebude robota?“ nechápal Krauz. „Ty ich chceš nechať iba tak? Veď sú to jej najlepšie kamarátky, posledné kontakty, najlepší zdroj informácií, a ty...“

„Riško,“ prerušil ho Hanzel, „kde budú dnes o ôsmej? A všetky pokope?“

Krauz si vzdychol, pripadal si ako teliatko, čo nevie nájsť cecík visiaci rovno pred nosom.

„Ja...“ chcel niečo povedať, ale Hanzel sa rozosmial.

„Nič si z toho nerob, Riško, z toho vyrastieš. Vieš, mladí detektívi sa na každý problém pozerajú ako na problém, a v tom je ich najväčší problém. Stačí pár rokov praxe a aj ty sa naučíš nájsť v čo najkratšom čase to najjednoduchšie riešenie.“

Krauz si to zapamätal.

„Ale načo sme mu ho potom brali?“ buchol dlaňou po tvrdých doskách. „Ak nás nemusia zaujímať ich adresy a telefónne čísla, načo...?“

„Z dvoch dôvodov. Po prvé, lebo je tam adresa Kvetky, ktorá evidentne žije a má pre nás dôležité informácie o tom, čo sa dialo cez víkend. Keby sme si vyžiadali iba jej adresu, upozornili by sme ho na ďalší smer vyšetrovania, a to som nechcel.“

„Ty ho aj tak podozrievaš?“

„Nie, to nie, ale nauč sa nedôverovať nikomu, ani tomu najdôveryhodnejšiemu svedkovi. Náhoda je blbec – mohol by jej zatelefonovať a niečo prezradiť, hoci iba náhodou, nechtiac. Takto si jej adresu zistíme samy. Nikto netuší, o koho máme záujem, a nikto nás nemôže predbehnúť.“

Krauz musel uznať, že má pravdu.

„A po druhé?“

„Po druhé, dáme zoznam vyšetrovateľovi a na pár dní ho zamestnáme, nech si dievčatá jedno za druhým predvoláva a nech sa zabaví, a my môžeme nerušene vyšetrovať, nie? Dohodli sme sa predsa, že prvých pár dní nebudeme potrebovať, aby sa nám niekto pozeral na prsty. Prečo, to vieš tiež, nie?“

Opäť musel uznať, že má pravdu.

„Takže by som bol rád, keby si mi konečne našiel jej adresu a navigoval ma!“

Krauz pochopil, že polhodinka prednášok sa skončila a ide sa makať. Našiel adresu a zistili, že idú práve opačným smerom – Kvetka nebývala v centre mesta, ale na sídlisku. Hanzel sa zvrtol cez električkové koľaje a zamierili von z centra.

Spoločný zoznam nájomníkov bol taký starý, že ho aj cez vitrínu denné svetlo úplne zničilo a niektoré mená sa nedali prečítať. Na schránkach boli mená sem-tam zvýraznené fixkou alebo vymenené celé štítky a nájomníci sa dali identifikovať. Našli si jej meno a jednoduchým počítaním schránok po štyri si vyrátali, že býva na druhom poschodí. Krauz chcel vybehnúť a rozdať si to s telocvikárom aspoň na diaľku, ale Hanzel mal viac rozumu a privolal výťah. Ak budú musieť robiť do noci, čo aj reálne hrozilo, sily sa im zídu.

Na každom poschodí boli štyri byty. Dvere s jej menovkou našli hneď za výťahom. Najprv slušne zazvonili, potom slušne zaklopali, potom slušne zabúchali, potom neslušne zanadávali a neslušne zatrepali na dvere, až ich skoro vyvalili.

Znútra sa ozvalo dupotanie, zarachotila retiazka a dvere sa rozleteli, až zaprašťalo kovanie.

„Vám jebe, šak susedia sa zblá...“

Stála pred nimi iba tak, bosá, s mokrými vlasmi, zabalená vo veľkej osuške. Pol sekundy na seba civeli, potom zvrieskla, zabuchla dvere a zase počuli iba dupotanie bosých nôh, ale teraz sa vzďaľovalo. Dali jej čas a už netrieskali.

Druhý raz sa dvere otvorili tichučko a nesmelo, ani ju nepočuli prichádzať – na nohách mala hrubé pletené papuče.

„Prepáčte, myslela som, že kamoši...“ vysvetlila omyl.

„Kriminálna polícia,“ rozhodol sa Hanzel a namiesto preukazu jej ukázal odznak.

Krauz tiež, lebo automaticky pochopil, že Hanzel začal s psychologickým nátlakom a od neho očakáva podporu.

Chvíľu stála a vyvaľovala oči na odznaky. Ani jej nenapadlo pozrieť si ich zblízka, hoci aj ona určite pozerala kriminálky. Niečo iné je televízna obrazovka a niečo iné, keď vám ho niekto pricapí pred nos.

„Dobrý deň,“ pozdravila.

„Pani... alebo slečna Kveta Hartvígová?“

„Slečna,“ súhlasila, „ešte...“ dodala a Krauzovi sa zazdalo, že smutne.

Krauz si ju obzeral s neskrývaným záujmom. Vlasy mala omotané uterákom, skrútené do uzla. Mala tenkú teplákovú blúzu, a pretože bola hore bez a zjavne sa sprchovala v studenej vode, videli všetko. Dolu mala druhý diel tenkých teplákov. Aj dolu bola bez a tiež videli všetko. Papuče boli v poriadku, neprezrádzali nič. Ale hore nad papučami to bolo celkom obstojné, vysoká štíhla volejbalistka.

„Budeme sa rozprávať tu na chodbe alebo vám dáme predvolanku a prídete dnes poobede k nám na políciu, alebo...“

„Nie! Načo? Len poďte ďalej.“ Ustúpila od dverí a vpustila ich dnu.

„Sem,“ ukázala na dvere a voviedla ich do obývačky.

Prijali miesto a sadli si na pohovku. Ona oproti nim do pohodlného hlbokého kresla.

„Slečna,“ začal Hanzel monotónnym, nič nehovoriacim hlasom, „vy ste dnes ani včera neboli v práci...“

„Bože! Tá krava! To kvôli tomu vás sekírovali?“

„Nerozumiem...“

„Veď som telefonovala!“ razantným trhnutím si znechutene rozviazala uterák a začala si šúchať vlasy. „Načo je to dobré? Veď som sa ozvala!“

Odrazu si uvedomila, čo robí, zarazila sa a spýtala sa: „Prepáčte, môžem?“

„Pokojne pokračujte.“

Rýchlymi, rokmi nacvičenými pohybmi si sušila vlasy.

„Vy ste boli u mňa v práci?“

„Boli,“ pripustil Hanzel.

„Riaditeľ zúril?“

„To nevieme, nehovorili sme s ním.“

„Takže ste hovorili iba s ňou? Ale načo vás posielala, veď sa dokopy nič nestalo. Volala som a vybavila som si dovolenku aj na včera, aj na dnes, na dva dni, a zajtra už prídem, tak čo? Ak mi chce silou-mocou napariť dva dni áčka, nech si trhne, nadrobím si to, ale načo do toho montuje aj políciu? Je to krava, prepáčte za výraz.“

„To je v poriadku, sme zvyknutí, ale asi si nerozumieme.“

„Vy ste neprišli kvôli mojej absencii?“

„Ani nie, možno iba okrajovo.“

„Tak potom?“

„Vyšetrujeme jeden závažný prípad...“

„Oni havarovali? Preboha! Niečo sa stalo? Ja som im to hovorila...“ mlela, nedala sa zastaviť.

„Neviem, či havarovali, ale asi by ste ma mali nechať dohovoriť a položiť vám otázku,“ trpezlivo vysvetľoval Hanzel, aj sa usmial, aby jej dal najavo, že za akékoľvek nedorozumenie si môže sama.

„Aha, prepáčte. To tá moja huba! Tak už budem ticho,“ sľúbila a posunula sa vyššie.

Sadla si pohodlnejšie. Nohy pokrčila v kolenách, jedno koleno položila na operadlo kresla a druhé nechala trčať kolmo hore, takže nohy zvierali skoro pravý uhol. Elastické tepláky boli dosť indiskrétne aj samy osebe, no v intímnych partiách ešte indiskrétnejšie, takže Krauz mal dosť problémov sústrediť sa na výsluch. Hanzel sedel kúsok bokom, ale tiež mal dobrý výhľad a dalo mu veľa námahy pozerať sa jej do očí.

Tvárila sa, že si ich nevšíma, a šúchala si vlasy.

„Skôr ako prejdeme k prípadu, chcel by som vám položiť pár otázok. Keď nám odpoviete, potom vám vysvetlíme, o čo ide, a odpovieme vám na vaše otázky. Môžeme sa takto dohodnúť?“

„Iste, pýtajte sa.“

„Kde ste boli tento víkend?“

„No... v piatok po tréningu som išla domov. Starý nám dal poriadne zabrať, lebo cez víkend sme nemali zápas a vtedy bývajú piatkové tréningy hotovým utrpením. Hovorí tomu kondičný bonbónik. Zápasy máme skoro stále, voľných víkendov ako šafranu, tak som tento víkend chcela využiť a obvolala som pár chalanov a nejaké baby. Dohodli sme na sobotu ožerbu na chate... Prepáčte, akože akciu.“

„Rozumieme.“

„Ale v sobotu pred obedom mi volala kamoška, že chata je pasé a nikam sa nejde. Dosť ma natlakovala. Potom mi volala podvečer, že chata predsa len bude, ale až zajtra. Neva, jeden deň hore-dolu, kašľať na to. Vyrazili sme v nedeľu pred obedom, Rasťo zobral volgu a zmestili sme sa na jeden šup, ani sa nemusel vracať.“

„Kde ste boli?“

„Na jeho chate na Košariskách. Celkom dobre sa to rozbehlo, ale trochu sme to prepískli. Vlastne trochu dosť. Vlastne strašne. Večer mi už bolo jedno, že nie je sobota, ale nedeľa a ráno treba ísť do práce. Asi všetkým, lebo sme sa ožrali, ako zákon káže... Prepáčte.“

„Čo?“

„No to prirovnanie. Ja viem, že vy ste muži zákona a...“

„To nič, slečna, na takéto akcie sa asi žiadny zákon nevzťahuje, samozrejme, ak sa nepácha trestná činnosť. Ale čo sa samotného pitia týka, tak prosím... ako zákon káže.“

Usmiala sa a bola rada, že sa neurazili.

„V pondelok pred obedom sme sa sotva pozviechali, ešte sme sa máličko dokŕmili a Rasťo nás rozviezol. Hovorila som mu, aby nesadal za volant, že niekoho zavoláme, ale on nie, že to zvládne. Mňa vyložili ako prvú, potom išli do mesta. Niečo sa im stalo? Rasťo nabúral?“

„Nie, aspoň o tom nevieme.“

„Tak potom prečo...?“

„Najprv dopovedzte.“

„No ľahla som si a zaspala som. Prespala som celý pondelok aj noc a zobudila som sa až dnes ráno. Okamžite som telefonovala do práce a Svetlanka mi sľúbila, že mi vypíše dovolenku na dva dni. Svetlanka je moja kolegyňa z kancelárie, ale tá krava vedúca musí do všetkého rýpať a natrela ma riaditeľovi, čo?“

„To nevieme, ale preto tu nie sme.“

„Nech je, ako chce, mám dovolenku, a keby niečo, tak som ochotná tie dva dni si nadpracovať. Bóže, hádam sa toto posraté socialistické hospodárstvo pre jednu sekretárku nezbláz... Aha. Ani toto som pred vami nemala, však?“ vtiahla hlavu medzi plecia, placho sa usmiala. „Prepáčte, to tá moja papuľa.“

Prestala si šúchať vlasy, lebo už boli skoro suché a teraz by potrebovali fén a hrebeň, ale bolo jej dosť hlúpe požiadať o strpenie a na dvadsať minút sa zavrieť do kúpeľne. Tak iba previnilo sedela a čakala, čo bude. Veď sa ku všetkému priznala a o chvíľu možno vypadnú.

„Volali ste dnes ešte niekam inde okrem práce?“

„Nie.“

„Určite?“

Zaváhala. O tom predsa nemôžu vedieť!

„Nie.“

„Nevolali ste trénerovi, že dnes neprídete na tréning?“

Vedia! Ale odkiaľ?

„Jáj! No áno! Volala.“

„A prečo?“

„Akože prečo? Po takej vodkovej kúre by som sa dnes doblvala po prvých pätnástich minútach! Ešte stále sa trasiem. Čo by som tam robila?“

„To bola taká mohutná chatová akcia?“

„Mohutná! Perfektná...“

„Kto bol s vami na chate?“

„Nepoznáš.“

Rýchlo si pricapila ruku na ústa.

„Prepáčte, samozrejme, že nepoznáte, veď preto sa pýtate, nie? Tak bola som tam ja, Vlasta a Iveta a potom Rasťo, Vlado a Igor. Všetko kamoši, jedna partia.“

„K tým menám sa ešte vrátime a doplníme ich, ale v piatok s vami končila tréning aj vaša kamarátka Diana, však?“

„Didi? No.“

„Ju ste na akciu nezavolali?“

„Nie.“

„Prečo? Veď ste kamarátky a bývate kúsok od seba. Ak sa dobre orientujem, tak dve ulice.“

„No, ona mala iný program.“ Zatvárila sa dosť neurčito.

„Vy viete aký? Viete, ako chcela stráviť voľný víkend?“

„No, ale to je hádam jej vec, nie?“ Už sa netvárila neurčito, ale bojovne odmietavo.

„Teraz už nie,“ Hanzel si odkašľal a rozhodol sa zaútočiť. „Slečna Hartvígová, vašu kamarátku Dianu našli včera ráno mŕtvu a jej smrť vyšetrujeme ako násilnú smrť. Je to vražda. My dvaja sme z oddelenia vrážd.“

Ten starší, čo stále rozprával, použil celkom vážny tón, ale na takýto lacný fór ju predsa nemôžu nachytať. Pleskla sa po stehne.

„Takže vás poslal Rasťo!“ zvýskla a všetko jej už bolo jasné. „To je debil! A ja som vám to skoro zožrala! Ste dobrí.“

Ani jeden z nich sa nepohol, výraz tváre sa im nezmenil. Prestala výskať, niečo sa jej nepozdávalo. Niečo tu nesedelo. Ten mladší by sa ešte dal nahovoriť na blbosť, ale že by Rasťo zvládol aj toho staršieho? Na takúto blbosť? Čo je to za fór, že Didi je mŕtva, ešte k tomu zavraždená? Niečo tu nesedí...

„Ale...“ ohradila sa, no nevedela, čo má povedať.

„Vaša kamarátka Diana je mŕtva a vyšetrujeme jej smrť,“ zopakoval ten starší a ani tentoraz sa nerozosmial.

Pohla sa v kresle, zložila nohy, sadla si slušne. Spojila kolená a vystrela sa. Čo sa jej to snažia nahovoriť? Že Didi je mŕtva? Ale veď boli spolu v piatok na tréningu a potom po tréningu išla za ním a v nedeľu za tým druhým, tak...

„Ale veď v piatok sme boli spolu na tréningu,“ vykoktala, akoby práve tento fakt mohol všetko zvrátiť.

„Zabili ju v sobotu.“

„Ale...“ pokrútila hlavou a usmiala sa, aby ich obmäkčila.

„Nie, nie je to fór, neklameme. Je mŕtva.“

Ukázala im dlaň, potom druhú, a grglo sa jej. Vyštartovala do kúpeľne a nestihla za sebou zavrieť. Počuli, ako sa zvíja nad umývadlom a ako to z nej lieta. Potom prúd vody. Dlho prúd vody. Keď sa vrátila, bola biela ani stena. Už im verila.

„Ale... vy si nerobíte srandu, však? Robíte? Ak áno, tak už stačilo... Nerobíte? To by ste nespravili, to naozaj nie je sranda. Alebo robíte?“ zaprosila.

„Nie. Toto nie je sranda.“

Povedal to tak tvrdo, že nebolo pochýb.

Bála sa, že sa jej niečo stane, že začne revať, alebo iba plakať, alebo aj revať, aj plakať, alebo jej príde zle od srdca, alebo... Nevedela, čo má robiť, bála sa aj nepohnuto sedieť.

„Dáme vám čas, spamätajte sa. Vieme, že je to pre vás šok, no potrebujeme, aby ste sa spamätali a chvíľu s nami spolupracovali. Boli ste jej najlepšia kamarátka, viete o nej najviac, potrebujeme vašu výpoveď. Môžete sa sústrediť?“

Dýchala, elastická tepláková bunda sa jej mohutne vzdúvala. Situácia sa vyvinula tak, že jej vzdutia už ani jedného, ani druhého nezaujímali, aj oni sa museli sústrediť.

„Asi áno, ja neviem.“

„Chcete sa napiť, najesť...“

„Počuli ste, ako by to dopadlo.“

„Tak môžeme?“

„Počkajte, prinesiem si aspoň vodu.“

Vrátila sa s plným pohárom minerálky. Lačno sa napila. Asi ju sušilo, možno aj zo šoku.

„Teraz, keď už viete, čo sa stalo, možno by ste vedeli svoju doterajšiu výpoveď skorigovať a doplniť. Záleží na detailoch. Na každom, hoci aj bezvýznamnom detaile. A hlavne, už nám neklamte.“

„Ja neklamem,“ zaskučala.

„Pýtal som sa vás, kam ste ešte telefonovali, povedali ste, že nikam. Ja viem, že trénerovi.“

„Aha,“ pripustila. Už si bola istá, že sú to praví policajti, a už sa jej odnechcelo zahrávať si s nimi. Aj sedela slušnejšie.

„Vráťme sa na ten tréning v piatok.“

„Dobre,“ odpovedala mechanicky ako robot. Kŕčovito žmolila uterák a hypnotizovala pohár pred sebou.

„Kedy ste skončili?“

„O desiatej, ako vždy.“

„Čo sa stalo na tréningu? Alebo po tréningu v šatni...?“

„Nič.“

„Diana bola normálna?“

„Bola, ako vždy.“

„S ničím sa vám nezdôverila?“

„Nie.“

„Mala v poslednom čase nejaké starosti?“

„Nie.“

„Plakala?“

„Nie.“

„Nesťažovala sa vám?“

„Nie.“

„Prišla niekedy zbitá?“

„Nie.“

„Mala modriny?“

„Nie.“

Hanzel prestal, takto to nemalo význam, bola duchom neprítomná. Postrehla odmlku, spamätala sa, prestala hypnotizovať pohár a zdvihla zrak. Prosebne sa zahľadela tomu staršiemu do očí. Chvíľu sa navzájom hladkali pohľadmi. Potom sa neudržala.

„Však to nie je pravda,“ zaprosila a rozplakala sa. Revala ako ranené zviera. Ručala. Začalo ňou mykať, rukou mlátila do operadla. Hlavou triasla zboka nabok, vlhké vlasy ju fackali raz z jednej, raz z druhej strany.

Hanzel vstal, pričupol si k nej, objal ju a pritisol k sebe, aby sa prestala mykať. Chvíľu spolu zápasili, potom jej došli sily, napokon vyhral. Už iba stonala a ticho plakala. Trvalo to dlho. Unavila sa a zvädla.

„Didi...“ zavzdychala, odtiahla sa a na veľké prekvapenie oboch pohladila Hanzela po líci. „Ona si to vôbec nezaslúžila, viete?“

Hanzel si sadol a ešte chvíľu počkali. Napila sa. Zhlboka si vzdychla. Najväčšie nervové vypätie vymlátila do operadla kresla, šok ustupoval. Detektívi tušili, že už sa nebudú musieť vypytovať.

„V piatok po tréningu išla za mužom. Našla si muža, konečne. Aj ja by som chcela, aj som jej tak trochu závidela, ale iba trochu, sme predsa najlepšie kamošky a tie si nezávidia. Viete, ono je to tak. Asi mi nebudete celkom rozumieť, ale aj tak vám to poviem. Celý život sme obetovali škole a volejbalu. Už od strednej. Kamarátky išli na disko alebo s chalanmi na pivo a my sme išli na tréning, a v sobotu, keď baby išli s chalanmi na chatu, my sme mali zápas. Ony sa vydali a my sme išli zase na zápas. To je daň, ktorú sme zaplatili za vrcholový šport a za reprezentáciu. Ja som zostarla a Didi si zlomila členok. Vyradili nás aj z reprezentácie, aj zo strediska vrcholového športu, ostal nám iba Spartak, druhá liga. Nič to, baví nás to, robíme to ďalej, ale tie stratené roky nám už nikto nevráti. Naše spolužiačky sú dávno vydaté, niektorým už dorastajú deti, a my stále nič. Didi má dvadsaťšesť, ja som o tri roky staršia a tiká to stále. Tik sem, tik tam, tik-tik, stále a neúprosne. Vy si myslíte, že vo funkcii sekretárky riaditeľa sa mi chce robiť absencie? Že by som radšej nesedela v úrade a po fajronte pekne nakúpiť, ponáhľať sa domov k rodine, k deťom, k mužovi... Pozrite sa, ako žijem. Mám dvojizbový družstevný byt, čo mi kúpili rodičia, televízor, magneťák, gramo, komplet zariadenie, a som tu sama. Ak sa na mňa nalepí nejaký chlap, buď je ženatý, alebo slope, alebo hľadá sám seba, prípadne jeho IQ zápasí s matematickým označením toaliet. Tí chlapci na chate boli všetko študenti, vysokoškoláci, a berú ma so sebou iba preto...“

Napila sa.

„A ja som im vďačná aj za to. Preto som ostala až do pondelka a riskovala som zamestnanie, ale tomu vy nemôžete rozumieť. Keď mi Didi pred rokom povedala, že má chlapa, jasala som, akoby bol môj, lebo som dobre vedela, čo prežíva. Tešili sme sa spolu. Snažila som sa z nej vytiahnuť podrobnosti, no stále sa iba vyhovárala, že to nie je isté a ktovie, ako to dopadne, a podobne. Na sústredení som do nej niečo naliala a konečne to vyklopila. Zase jeden ženatý s deckom. Bola som dosť sklamaná, ale čo už, aj taký sa môže napraviť a rozviesť. Chcela som aspoň vedieť, či to k tomu smeruje, no iba sa vyhovárala...“

„A povedala vám, kto to je?“

„Nie. Viem iba, že sa poznali už dávno, asi spolužiak alebo nejaký kamarát zo sídliska. Stretli sa po rokoch a slovo dalo slovo. Prezradila mi, že ju čakáva po tréningoch a chodia spolu dolu do Líščiaku alebo niekam za mesto, lebo mal auto. Bála sa ho dotiahnuť domov, to mi povedala. Otec by ju prizabil. Ich rodina je taká... taká... slušná. Otec je dosť konzervatívny, veriaci. Ale ona bola normálna... bola...“ zaváhala.

„Pokračujte.“

„Už o nej hovorím v minulom čase, to ma zarazilo. Ako rýchlo. Ale dopoviem vám to. Bola som zvedavá a raz som si ju odsledovala. Ja viem, nemalo by sa to, ale bola som zvedavá. Raz po tréningu. Čakal ju na parkovisku pri hlavnej ceste a mal takú modrú starú škodovku. Aj som ho zazrela, ale iba na chvíľu cez sklo. Potom som ich už nesledovala, bolo mi to trápne.“

„Poznávaciu značku alebo...“

„Nie, to som si nevšimla, až tak dobre sledovať neviem.“

„Poznali by ste ho?“

„Nie, to nie, bol to iba moment.“

„A čo v piatok?“

„Čakal ju. Sprchovali sme sa a spýtala som sa jej. Čakal ju a išli niekam, asi zase dolu do údolia. Pravidelne v utorok a v piatok. Mala niečo ako pravidelný sex, aspoň niečo.“

Policajti sedeli a čakali, či bude pokračovať.

„Ale to nie je všetko,“ pokračovala.

Ten mladší sa zahniezdil.

„Pred mesiacom sme boli na sústredení na Liptove. Boli tam aj futbalisti. Jeden ju opaľoval a dali sa dokopy. Už tam na sústredení. A pokračovalo to aj tu. Videla som ich pred robotou, čakal ju v aute a išli do mesta. Potom sa mi priznala, že spolu začali chodiť. Pýtala som sa jej, ako chce vyriešiť toho ženatého, alebo či bude chodiť s dvoma. Nevedela. Bála sa mu niečo povedať...“

„Tomu ženatému?“

„Tomu.“

„Ona sa ho bála?“

„Nie jeho. Bála sa mu priznať a povedať mu to.“

„Takže posledný mesiac chodila s dvoma?“

„No.“

„Jeden ženatý a druhý slobodný.“

„No.“

„Jeden neznámy a druhý futbalista.“

„No.“

Hanzel sa zamyslel. Dosť ťažko sa mu vypočúvalo s Krauzom po boku, kolega je kolega. Musel vážiť slová.

„A v piatok a cez víkend to malo byť ako?“

„V piatok po tréningu išla s tým ženatým a na sobotu bola dohodnutá s Robom.“

„Ako sa volá celým menom?“

„Robert Vít. Hrá za Slovan.“

„On je určite slobodný?“

„Je, spolu sme ho preverili.“

„Kam chceli ísť?“

„K nemu. Zašiť sa na celý víkend. Jeho otec je reprezentačný tréner, veľké zviera, a cez víkend mali ísť starí do Rakúska. Celý víkend prázdny barak pod Slavínom.“

„Ona vám to povedala?“

„Povedala a tešila sa.“

„Cez víkend ste si volali?“

„Nie.“

„V piatok ste ju nesledovali?“

„Nie.“

„Neviete, či nastúpila k tomu ženáčovi?“

„Nie.“

„V piatok ste sa videli naposledy?“

„Áno.“

„V sobotu ste sa už nekontaktovali?“

„Nie, počítala som s tým, že je s Robom, a nechcela som otravovať. Preto som ju ani nevolala na akciu na chatu, chápete?“

Už chápali. Veľa z toho už chápali.

„Včera ste neboli v práci, takže ste nevedeli, že ani ona nebola?“

„Nevedela som.“

„Nikto sa vám včera alebo dnes neozval? V súvislosti s ňou... Nikto vám netelefonoval?“

„Nie.“

„Viete niečo, čokoľvek, akúkoľvek maličkosť, možno bezvýznamnú hlúposť vzťahujúcu sa na Dianu a na tento víkend?“

„Nie.“

„Sama od seba nám viete ešte niečo povedať?“

„Asi nie.“

Chvíľu si ešte posedeli, potom sa zdvihli na odchod.

„Musím vás požiadať, slečna Hartvígová, aby ste nikomu netelefonovali, zvlášť nie jej rodine a spoluhráčkam, všeobecne nikomu. Jej rodina o smrti ešte nevie,“ Hanzel pozrel na hodinky, „presnejšie, možno sa to práve dozvedá, takže akékoľvek telefonovanie by bolo necitlivé, budú mať dosť svojich starostí. Iba rozbiehame vyšetrovanie, neuváženým telefonovaním by ste mohli veľa pokaziť.“

„To chápem.“

„Váš tréner o všetkom vie a večer na tréningu to oznámi dievčatám.“

„Takže predsa len pôjdem.“

„Tak to nechajte až na tréning, dovtedy zachovajte mlčanlivosť a nechajte nás pracovať.“

„Dobre.“

Rozlúčili sa. Pomaly, opatrne za nimi zavrela dvere, aby netreskli. Ani ich nevyprevádzala pohľadom, civela na dlážku.

Hanzel si automaticky sadol za volant, nerátal s tým, že by si sadol Krauz, ani nechcel. Zaradil jednotku, potom dvojku, pomaly sa plazil sídliskom. Krauzovi trvalo hodnú chvíľu, kým prehovoril.

„Tak teraz neviem, som paroháč, alebo iba jebnutý chuj?“

„Áno,“ pritakal Hanzel.

26

Inžinier Watzka sa vypotácal z maringotky. Nerobil to rád a nerobil to často. Zošuchol sa zo schodíkov a zastal na pevnej zemi. Občas bola pevná, občas nie. Teraz bola pevná. Budík si nastavil na šiestu, ako riadny stavbár. O šiestej večer už nepredpokladal, že by sa niekto flákal po stavenisku.

Prešiel sa rozbombardovanou ulicou a už aspoň stýkrát si vynadal do idiotov. Načo sa sem pechoril? Prečo s tým súhlasil? Načo je to všetko dobré? Prečo ho sem ten idiot vôbec poslal?

Odkopol kameň a z vrecka montérkových nohavíc vybral pivo. Otvárač nemal. Urobil skoro perfektne vpravo v bok, zapotácal sa iba trochu a podišiel k najbližšiemu domu. Dvere už boli vysadené a odhodené, zárubňa ostala. Zátku na pive vložil do otvoru zárubne, kam bežne zapadal jazýček zámky, odborne mykol a pivo bolo otvorené. Schuti sa napil. Odgrgol si a napil sa ešte raz. Vrátil sa na prostriedok cesty.

Sám s fľašou piva na opustenej ulici uprostred schátraných domov, pripravených na demoláciu, si pripadal ako kozmonaut na inej planéte. Nebol ďaleko od pravdy. Všetko okolo neho naozaj vyzeralo ako z inej planéty. Najviac mu prekážali tie mŕtvoly – boli porozhadzované všade naokolo.

Ako mu to povedali? Snažil sa rozpomenúť. Aha! Líščia ulica – diera na konci sveta. Periféria, úplný okraj mesta. Jemu sa ako diera nezdala, videl už aj horšie, okrem toho mala svoju históriu. Dozvedel sa to od miestnych, čo sa ešte nestihli presťahovať, ale už sa neochotne chystali, lebo prišli stavbári.

Keď na okraji Nášho Mesta vyrástla fabrika na spracovanie gumy, bolo treba robotníkom ochotným ničiť si zdravie v neľudských pracovných podmienkach zaistiť ubytovanie. Pre nich a pre celé rodiny sa začalo stavať. Medzi dvoma vojnami sa panely nepoužívali, všetko sa stavalo z tehál. Majiteľ fabriky sa dohodol s majiteľom pezinskej tehelne na rozumnej cene za kus a začal stavať. Tak vyrástol rad robotníckych domov a ulicu medzi nimi pomenovali Líščia. Vraj je tak ďaleko od mesta, že tam chodia dávať líšky dobrú noc, ale či to bola pravá príčina názvu, ťažko povedať, lebo iní zas tvrdili, že keď stavali ulicu, tak sa po nej suverénne prechádzali líšky ako uprostred polí.

Architekt si hlavu veľmi nelámal, celú zástavbu vyriešil jednoducho. Chcete byty? Chcete domy? Tak ma budete poslúchať.

Nakreslil rovnú dvojprúdovú ulicu, po oboch stranách chodník, potom dva metre predzáhradka a tehlové domy. Tri poschodia, tri vchody a koniec. Medzera, trávnik, prašiaky a zase ďalší dom. Všetky prikryl sedlovou strechou zo sivého šindľa. Žiadne výťahy, žiadne zasklené chodby, žiadny luxus – robotnícke byty. Nepáči sa ti? Ťahaj inde!

Každý bol vďačný za strechu nad hlavou, veď bola celosvetová kríza. Domy prežili bombardovanie Apolky, znárodnenie priemyslu aj nástup socializmu, aj rozvinutý socializmus.

Poctivá pálená tehla vydržala všetko, len nástup panela nie. Tehla zavadzala, na jej miesto naplánoval nový architekt pokračovanie sídliska – tehla musela ísť dolu. Za socializmu musela ísť tehla všade dolu, všade prevládol panel.

Aj tie najrýchlejšie predbežné ekonomické prepočty ukázali, že rozoberať dom za domom by trvalo dlho a vyšlo by to draho, a tak sa tí hore rozhodli pre odstrel. Zhodou okolností bol minister na odstrele komína a na vlastné oči videl, aké je to jednoduché. Rozhodol sa riešiť celú situáciu na Líščej ulici presne týmto spôsobom. Vydal pokyny a inžinier Watzka sa ocitol aj so svojou obľúbenou maringotkou na kraji Nášho Mesta.

„Kurva aj s tým,“ komentoval svoju situáciu inžinier, a nie raz. A nie raz si na to aj vypil.

Históriu domov a celej ulice si vypočul už toľkokrát, až mu z toho brnela hlava. Brnela, no musel si ju vypočuť, lebo jeho práca priamo závisela od informácií o objektoch, ktoré sa chytal odstreliť. Od informácií a plánov. Ani jedno, ani druhé neboli presné a kompletné, zase musel improvizovať. A zase musel riešiť problémy.

Sotva mu priviezli maringotku na nové búranisko a zašil sa, prišiel otravovať nový stavbyvedúci, taký sopliak. Vtrhol dnu bez zaklopania a chcel rozkazovať, no keď sa nadýchol, zmeravel.

„Súdruh Watzka, vy pijete? Strelmajster vášho kalibru – a pije v pracovnom čase?“

„No.“

„Viete o tom, že mám právomoc dať vám fúkať?“

„Škoda trubičky, výsledok vám nadiktujem z brucha... dve celé osem promile.“

„Ale...“

„Vypadni, zasran! Ak ma nabonzuješ, moja partia ti navŕta ten tvoj novoohodený dom pod Kamzíkom a vyletíš s ním až na mesiac. Kapišto?“

Vybehol zo smradľavej maringotky do svojej voňavej unimobunky a chňapol po telefóne.

„Strýko, ale on je imrvere ožratý a ešte sa mi aj vyhráža...“

Minister mu vysvetlil, že je to najväčší fachman a nech si ho nevšíma. Nech slope, hlavne, že zastaranú zástavbu vyčistí a urobí im miesto. Oni na ministerstve už vedia, ako nové pozemky využiť.

„A vyhrážal sa mi, že ten nový dom, čo si mi dal postaviť...“

„Na to sa tiež vykašli, radšej ho nechaj tak, s týmito horniakmi sa neoplatí ťahať za prsty. Máš na stole termíny, tak sa staraj o ne a nešpičkuj! Vieš, na čo som ťa tam poslal, prečo som ti dal tento flek, tak sa staraj o naše záujmy, a nie o ožratého strelmajstra!“

Inžinier Watzka počkal dva dni, a keď sa nič nestalo, pochopil, že sa ani nič nestane. Otvoril si ďalšiu fľašu vodky a schuti sa napil. Jeden problém vyriešil, ale druhý bol horší.

Prišli filmári.

27

Braňo presnoril archív a priniesol projekty. Staré, nepresné, ale aspoň nejaké.

„Roman?“

„No?“

„Poď sa na to aspoň pozrieť.“

Braňo rozložil plány po stole, rohy zaťažil pohármi, aby sa nerolovali. Watzka neochotne vstal z postele.

„Romčo, tak sa na to aspoň pozri.“

Inžinier Watzka sa nahol nad stôl s plánmi a grglo sa mu.

„Už mám jedna osem v krvi aj ja,“ zašomral Braňo, keď sa nadýchol. Znechutene odvrátil tvár, lebo nepil. Keď pracoval, nepil – dávno pochopil, že dynamit a vodka sa nemajú kombinovať.

Prezreli si plány a spolu hľadali riešenie.

„Máme tu osem domov, štyri vpravo a štyri vľavo, každý po tri vchody, každý vysoký tri poschodia. Žiadne železo, žiaden železobetón, iba pálená tehla. Stropy sú drevené, trámové so záklopom. Rozletí sa to ako vysušený papier. Líščia ulica je slepá a končí sa v poli betónovými zábranami.“ Braňo rozkladal plány, občas ďobol prstom, aby inžinier videl, o čom je reč.

Inžinier Watzka situáciu poznal. Miestni mu už vysvetlili, že majiteľ fabriky chcel stavať aj ďalej, ale zatiaľ, kým nezohnal peniaze, dal ulicu uzavrieť a uspokojil sa so štyrmi robotníckymi domami vpravo a štyrmi vľavo. Netušil, že to tak ostane naveky, presnejšie, do príchodu inžiniera Watzku.

„Tu za domami vpravo je pole, na konci ulice je pole, za domami vľavo je tiež pole,“ vysvetľoval Braňo a prstom ukazoval na plánoch. „Jediná prístupová cesta je tu spredu, takže ak ohradíme výstražnými páskami polia za budovami a zatarasíme hlavný vchod z ulice, sme za vodou. Polícia nám pomôže so zvedavcami. Sú to asi najjednoduchšie bezpečnostné opatrenia, aké sme kedy robili. A teraz sa pozri na plány domov. Ak to navŕtame tu a tu a potom o poschodie vyššie, mohli by sme to zvládnuť v termíne. Môžu si vybrať, či im ich máme strhnúť na ulicu, alebo majú padnúť do seba, aj to vieme zariadiť. Podľa mňa je to celkom jednoduché.“

Braňo sa mýlil.

Mali navŕtané dva zadné domy a prišiel mladý stavbyvedúci s húfom zvedavcov v oblekoch. Všetci mali na hlavách biele prilby, hoci na ulici im nič nehrozilo.

„Som rád, že vás po dlhom čase vidím na stavbe,“ zajasal mladý stavbyvedúci a kývol na inžiniera Watzku.

Inžinier bol vonku, lebo sa bol vymočiť.

„Tamto sú súdruhovia zo Sovietskeho zväzu,“ ukázal rukou mladý stavbyvedúci, „a toto súdruhovia zo štátneho filmu. Budú tu nakrúcať.“

Watzka mal občas delírium, občas aj bludy a vidiny, ale toto bola aj naňho silná káva.

„Čože?!“ neveril vlastným ušiam.

„Vojnový film.“

„Tu sa bude o pár dní strieľať,“ namietol.

„A práve to chcú súdruhovia využiť. Bude sa tu nakrúcať vojnový film z druhej svetovej a našu demoláciu chcú využiť ako kulisu.“

Watzka sa nadýchol, aby im to ešte raz vysvetlil, ale mladý stavbyvedúci ho predbehol.

„Tým vám padajú všetky termíny a prispôsobíme sa natáčaniu.“

To bolo niečo iné. Ak odvolali nezmyselné termíny a mohli si robiť, čo chcú, tak v poriadku, a začal hneď Watzka. Zaliezol do maringotky a nalial si plný dvojdecák vodky – po rusky.

28

Rusi ich zdržali len dva týždne, ale nikto sa nehneval – posunuli im termíny a bola s nimi zábava.

Do maringotky prišli dve ženy s vedrami, aspoňže zaklopali a inžinier si stihol natiahnuť montérky.

„Posiela nás stavbyvedúci...“

„A načo? A prečo dve?!“ zhrozil sa Watzka.

„Vraj tu máme poupratovať.“

„Aha.“

„Ten ruský režisér sa za vami chystá, tak aby to tu aspoň trochu vyzeralo, povedal stavbyvedúci.“

Strelmajstrova maringotka sa tak neblýskala, ani keď mu ju úplne novú pridelili ako náhradné bývanie.

Prišli štyria – aj náš režisér a z každej strany jeden asistent. Ten ruský bol navyše aj pyrotechnik. Watzka sa im predstavil, popodávali si ruky a hneď začali pracovať. Ruský režisér zalovil v aktovke a vylovil dve fľaše stoličnej. Watzka päť pohárov – horčičáky. Ruská strana delegácie sa hneď cítila lepšie, skoro ako doma. Po prvých troch prípitkoch prišli na rad plány a nákresy.

Plánom sa rozumel, nákresy scény ho až tak veľmi nezaujímali.

„Šturm načinájetsa vot zdes. Zdes granica, kanec ulice i pole...“ vysvetľoval ruský režisér.

Asistent porozkladal po stole pár výkresov, na ktorých nejaký umelec nakreslil detaily bojových scén. Strelmajstrovi presne vysvetlili a ukázali na plánoch, kadiaľ pôjde útok, kde sa začne a kde skončí. Všetko mali farebne odlíšené.

„A čo bude naša robota?“

„Keď skončíme scény s pechotou a ľahkou technikou, počítame tak štyri natáčacie dni, vyčistíme vám priestor a vy pripravíte tieto dva posledné domy na odstrel. Prvý dostane zásah leteckou bombou a mal by sa rozsypať, druhý dostane zásah z tanku a mal by padnúť roh, ak sa zosunie aj časť budovy, nevadí, o to bude záber pôsobivejší,“ vysvetľoval náš režisér.

„To je maličkosť,“ žasol strelmajster, že s takou blbosťou robia toľko cavikov.

„Ani nie, v čase výbuchov bude cez ulicu pomedzi domy prechádzať dva ruské tanky...“

„Dočerta.“

„... takže všetko musíme naplánovať a zosúladiť tak, aby tanky prešli, aby ich nezasypali sutiny a aby sa nikomu nič nestalo.“

To už bolo horšie, ale ešte stále nie všetko.

„Po príchode tankov na scénu zo všetkých strán vybehne pechota a bude sa valiť ako riava priamo na kameru.“

Až teraz to bolo úplne nezmyselné.

„Vy chcete nahnať ľudí do priestoru, kde máme strieľať? Živých ľudí medzi podmínované domy? Ste normálni?“

„Nič sa nebojte, nerobíme to prvý raz a ich pyrotechnik je naozaj trieda, všetko zvládneme.“

Watzka si pochybovačne šúchal bradu.

„A kde máte tie tanky?“

„Privezú ich vlakom na východnú filiálku. Ťahačmi ich sem dopravíme deň pred ostrou klapkou.“

Strelmajstrovi sa to ani tak nepáčilo. Ruský pyrotechnik môže byť macher, aký chce, ale on ešte nikdy nestrieľal do priestoru, kde sa pohybujú živí ľudia. Mal ešte niekoľko otázok a režiséri mu radi vysvetľovali všetky detaily – vedeli, že od jeho majstrovstva závisí celý efekt bojovej scény. Ruský režisér dokonca poslal asistenta do auta, aby doplnil zásoby na stole, a až keď vypili ďalšie dve fľaše vodky, začal strelmajster chápať náročnosť filmárskeho remesla.

Dohodli sa. Podrobnosti rozoberali do neskorej noci, ale dohodli sa. Aby nevyzeral ako odľud, na záver im nalial zo svojich zásob – nefalšovanú kopaničiarsku slivovicu. Ruský režisér chcel okamžite kúpiť dve debničky, ale Watzka sa iba usmial.

„Vot eto medicina, tavarišč režisér, ne chľast,“ vysvetľoval, ale režisér bol neoblomný. Za dve debničky ponúkol na výmenu ojazdený vojnový gazík. Ani tak nič nedosiahol.

Watzka obchodné rokovanie radšej rýchlo ukončil, lebo sa obával, že by mu režisér napokon na výmenu ponúkol aj jeden z tankov. Aby sa režiséra zbavil, daroval mu nedopitú fľašu. Ani netušil, aký dobrý obchod urobil, na druhý deň mu asistent priniesol kartón ruskej vodky. Mladý stavbyvedúci nevidel strelmajstra tri dni a mohlo ho od zúrivosti roztrhnúť, ale čo mal robiť, proti Rusom si netrúfol ani so strýkom na ministerstve.

Keď sa rozchádzali, Watzka dostal nápad.

„Tie tanky by som chcel pred výbuchom vidieť. Musím vidieť konštrukciu a rozmery, aby sme na ne nezvalili priveľkú časť múru a nepochovali ich.“

Ruský režisér až podskočil od šťastia. Každý, kto prejavil záujem o jeho tanky, bol okamžite jeho rodný brat, a Watzka ani nemusel prejaviť záujem, výkonmi s vodkou sa ním stal už po tretej fľaši.

„S tými tankami by nemal byť problém,“ súhlasil náš režisér, ale mýlil sa.

29

Filmovanie sa celkom pekne rozbehlo, raz sa bol pozrieť aj Watzka. Stačilo raz. Komparzisti v ruských a nemeckých uniformách behali po ulici, ako malí chlapci po sebe strieľali spoza rohov, hádzali granáty, padali, zvíjali sa... až kým sa z amplióna neozvalo dunivé stop! a asistent nevystrelil červenú svetlicu. Na červenú svetlicu mali prestať bojovať aj zadné zálohy, ktoré nemohli počuť režisérove pokyny.

„Jiščo raz!“ zavelil režisér a unavení vojaci sa reptajúc vracali do východiskových pozícií. Watzku to po hodine prestalo baviť a vrátil sa do maringotky – jeho čas ešte len mal prísť.

Československo-sovietska koprodukcia sa filmovala pod záštitou ústredného výboru strany. Bol to politicky mimoriadne významný projekt a všetci stranícki funkcionári ním boli nadšení. Až kým sa nedozvedeli, že na stanicu prišli ruské tanky.

Na ÚV si zavolali nášho režiséra, ruského sa báli.

„Súdruh režisér, viete, aký je rok?“

„No osemdesiatosem, prečo?“

„Aké bude v auguste výročie?“

„No...“

„V auguste to bude presne dvadsať rokov od internacionálnej pomoci a od vstupu vojsk Varšavskej zmluvy na naše územie! A na stanicu prišli ruské tanky! A vraj ich chcete zajtra poobede prevážať cez celé mesto na stavenisko! Pozrite sa na vec aj trochu politicky. Chápete tie súvislosti? Len prednedávnom sme tu mali sviečkovú manifestáciu, študenti sú v pohotovosti, ľudia sú podráždení, mohli by to brať ako provokáciu. Potrebujeme v tejto napätej situácii nejaké rozbroje?“

„To nie,“ priznal režisér. „Ale čo mám s nimi robiť? Na stanici ostať nemôžu, táto scéna sa s maketami nakrútiť nedá, také triky v štúdiu nedokážeme.“

„Vy si už nejako poradíte, súdruh režisér, tak hlavu hore a česť práci!“

Režisér zúril.

„Prečo práve ja musím vždy vyžrať takéto úlohy!? Načo ma vôbec to tohto skurveného projektu namočili!? Čo som komu urobil?“ Zúril, ale asistent premýšľal.

„Jedno riešenie by som videl...“

Režisér sa večer vkradol do maringotky. V aktovke mal dva pollitrové argumenty, na ktoré stavil všetko. Dlho húdol do Watzku a dlho bojoval s jeho stále sa krútiacou hlavou, až kým tú jeho zatvrdnutú gebuľu nenaplnil. Až potom zmäkol.

Inžinier Watzka sa vypotácal z maringotky. Nerobil to rád a nerobil to často. Zošuchol sa zo schodíkov a ostal stáť na pevnej zemi. Občas bola pevná, občas nie. Teraz bola. Budík si nastavil na šiestu, ako riadny stavbár. O šiestej večer už nepredpokladal, že by sa niekto flákal po stavenisku, aspoň stavbyvedúci nie. Nebol tu nikto z podniku, preto si mohol dať pivo drzo priamo na ulici.

Ešte raz si odpil a odgrgol si. Rozhliadol sa. Božie dopustenie! Všade, kam len oko dovidelo, sa váľali mŕtvoly. Niektorým chýbali ruky, niektorým nohy, všetci ranení poctivo krvácali. Obraz ľudského utrpenia a skazy bol taký silný, až ho striaslo.

No niečo tu chýbalo – muchy. Muchy a smrad. Scéna bola naaranžovaná tak presvedčivo, až mrazilo, ale bola to iba scéna. Dnes bol utorok a prípravy vrcholili. Zajtra bude streda a poobede o tretej nakrútia vrcholnú scénu s tankami a vybuchnutými domami. Ubezpečili ho, že to bude rýchle, lebo takéto scény sa nedajú opakovať.

Prišlo auto s ruským režisérom. Boli dohodnutí na šiestu, chvíľu meškal. Padli si do náručia – veď návštev v maringotke už bolo toľko, až sa Watzka obával, že si s ním po skončení filmovania bude chcieť režisér písať. Už dávno si tykali a oslovovali sa brat môj.

Prišlo aj druhé auto s naším režisérom a plno asistentov a asistentiek. Po nich ďalšie autá s technikmi. Divadlo sa mohlo začať. Na prípravu vrcholnej scény si vyhradili dnešnú noc a zajtrajšie dopoludnie.

„Kde sú tanky?“ spýtal sa prekvapený ruský režisér.

„Pred chvíľou mi volal stavbyvedúci, stala sa nepríjemná vec...“ klamal Watzka.

Ruský režisér zmrzol.

„Naše ťahače sa pokazili a opravujú ich...“

Režisér akoby stiekol z krvi.

„... ale nemusíš sa báť, sám stavbyvedúci išiel osobne dozrieť na opravu, nie je to nič vážne. Iba vymenia olej a niečo doštelujú.“

Ruský režisér zanadával tak, že ani povinná výučba ruského jazyka na základnej škole nikomu nestačila a nerozumeli mu.

„Ja som hovoril, aby sme použili našu armádu, naše ťahače!“ lamentoval režisér.

„Netreba armádu, aj tie naše stačia, iba sa trochu oneskoria. Oprava sa skončí asi o druhej v noci, hodinku budú nakladať a o tretej vyrazia. O štvrtej, maximálne o pol piatej ráno sú tanky na pľaci – a to na prípravu hádam stačí, nie? Veď akcia sa začne až poobede o tretej.“

Watzka vysvetlil malý zádrh a prišlo mu režiséra ľúto. Objal ho, bradou ukázal na maringotku.

„Idi za mnoj, brat moj.“

Ruský režisér sa zničene odpotácal k maringotke. Náš si s Watzkom vymenil veľavravný pohľad, nenápadne na seba žmurkli. Toto divadielko nikto nenakrúcal, ale svoje roly zahrali obaja bravúrne. Asistent to dobre vymyslel. Zachránili politickú situáciu v meste, veď komu by prekážali dva ruské tanky o tretej v noci? O tretej v noci by mohli prevážať aj jadrové hlavice, keby sa režisér rozhodol pre silnejší výbuch.

„Ale my ostatní nečakáme, prípravy musia byť do rána hotové, takže všetci do práce!“ rozohnil sa náš režisér, zatlieskal a rozohnal celý štáb ako kŕdeľ sliepok. Opustená ulica sa v momente premenila na mravenisko.

Watzka pohostil smutného režiséra a ubezpečil ho, že v noci tanky určite privezú. Dali si po sto gramov a režisér sa upokojil. Dali si ešte a režisér sa vyžaloval, ako mu všetci hádžu polená pod nohy a ako sa mu nedarí. Strelmajster počúval, neskákal mu do reči, lebo na režisérovi bolo vidieť, že sa potrebuje vyžalovať. Aj sa mu evidentne uľavilo, ale Watzka ho podcenil. Aj jeho vzťah k tankom. Boli to jeho tanky, jeho hračky a bol na ne náramne citlivý. Po tretej fľaši a dvoch domácich klobáskach sa odrazu vystrel a tresol do stola.

„Vieš čo? Ideme sa na ne pozrieť! Ja to len tak nenechám, a ak sa im niečo stalo, volám do Moskvy!“

„Do Moskvy nevolaj, seď tu, nikam nejdeme, čo by sme chodili, šak nám ich v noci privezú.“

Ale ruskí režiséri sú ako ruskí generáli, nedá sa s nimi hádať. Režisér zavolal asistenta a ten zabehol po auto.

„A ty ideš so mnou, brat môj! Ukážem ti mojich krásavcov!“

„Ani bohovi, šak už som pil!“

„Nemusíš šoférovať, na to mám ľudí. Ty nám iba ukážeš cestu. Váňa, štartuj! Ideme na stanicu!“

Watzka chvíľu zvádzal vnútorný boj, ale keď chceli divadielko dohrať až do konca, musel sa obetovať.

Tak sa stalo, že v utorok večer o deviatej krátko po zotmení strelmajster nebol na stavbe a všetko nechal na Braňa. Braňo mal svojich starostí dosť a dokončoval posledné vrty do múrov, aby ich do rána stihli naládovať. Bol zúrivý, lebo všade sa motali komparzisti, ľudia zo štábu stále niečo premeriavali a kládli mu nezmyselné otázky – ako ďaleko poletia tehly, či môžu garantovať, že strecha sa im nezosunie rovno na ulicu a nepochová hlavný záber, či nebudú ohrození hlavní protagonisti.

Všade sa premávali filmárske autá, stále privážali nové a nové mŕtvoly a guľomety, a tak nečudo, že sa v tom chaose jedno auto ľahko stratilo.

30

Krauzovi nebolo do reči, viezli sa mlčky. Informácie od Kvety boli naozaj závažné – aj pre vyšetrovanie, aj preňho osobne.

„Dúfam, že už sa môžeme vrátiť.“

„Poďme hore,“ súhlasil Krauz, ale to bolo všetko. Ďalej išli mlčky.

V kancelárii bolo božie dopustenie. Od vodovodu až do rohu bola v stene vysekaná ryha a dvaja montéri práve skončili so zametaním sutiny. Burgerovi ani sparťanské podmienky nemohli zabrániť v stolovaní. Správu už mal dopísanú, a pretože bol čas obeda, na stole mal rozložený pečeňový syr, chren, pečivo a rozkrájané paradajky.

„Máte orazené obedy?“

Nemali.

„Tak si sadnite. Bol som dolu u mäsiara. Mali čerstvý, tak som vzal aj pre vás,“ mumlal Burger s plnými ústami. Rozkrájal pečeňový syr a každému posunul po stole jeden rožok.

Hanzel si bez okúňania prisadol a dal sa do hodovania. Krauz prekladal papiere po stole a snoril po zásuvkách.

„Čo mu je?“ spýtal sa Burger a hrot noža namieril na Krauza.

„Sám ti povie. Teraz jeme, potom ti zreferujeme.“

Aj Burger uznal, že jesť by sa malo v pokoji a bez stresov, a preto sa už viac nepýtal. Niet nad pohodový obed uprostred útulnej kancelárie.

„Tak my už ideme, šéfko,“ kývol rukou jeden z robotníkov a odkopol kus omietky do rohu, lebo zohýnať sa mu nechcelo, aj oni už mali obedňajšiu prestávku. „Ešte dójdeme.“

Zazvonil telefón. Burgerov telefón. Mal plné ústa a prežúval. Dúfal, že kým požuje a prehltne, telefón prestane vyzváňať, ale neprestal. Prehltol, hrotom noža si vyčistil medzierku medzi zubami a zodvihol slúchadlo.

„Burger... Sme... Ideme.“

Krátky telefonát neveštil nič dobré.

„Zatúžil po nás šéf.“

„Ty si mu nereferoval?“

„Všetko, čo som uznal za vhodné.“

„Tak čo otravuje?“

Hanzel si ešte naložil do úst a nasledoval kolegu. Krauz zamkol kanceláriu a dobehol ich.

U Majchrána sedel politruk a tváril sa zmučene.

„Ani si nesadajte, budete to musieť prerušiť,“ privítal ich šéf.

Ostali stáť, ale ničomu nerozumeli.

„Na internátoch sa objavil nejaký plagát. Visí z balkónov.“

„No a?“ stále nechápali.

„Musíte to ísť pozrieť...“

Burger neveril vlastným ušiam.

„Jozef! My máme čerstvú vraždu!“

„Ja viem, ale čo mám robiť?“

„Pošli tam nejakú inú hliadku.“

„Už som poslal, toto je už druhý telefonát a druhý plagát. A vraj sa chystajú vyvesiť aj ďalšie. Prišli nekompromisné pokyny zhora – čo má nohy a ruky, všetko do doliny a robiť opatrenia. Tie plagáty musia zmiznúť, kým ich zase nejaká sviňa novinárska neodfotí.“

„Ale...“ zajachtal nechápavo Burger, „my máme vraždu...“ Nechal vetu odznieť v priestore, lebo už sa nadychoval aj politruk a na toho dnes naozaj nemal náladu.

„Myslíš si, že by som vás posielal, keby sa dalo inak? Vyšetrovanie na chvíľu prerušte, vybavte plagáty a vráťte sa k vražde. Zatiaľ vás tam pošlem iba monitorovať situáciu, potom sa uvidí. Dajte mi vedieť.“

Burger sa bez slova zvrtol na podpätku a takmer zvalil Hanzela, tak sa ponáhľal do služby.

Pred zamknutými dverami kancelárie už stepovali iní montéri.

„Šéfe, šak sme vás prosili, aby ste nám dnes nechali otvorené, takto vám tie vodovody neopravíme ani do Vánoc.“

„Aha,“ spomenul si Burger a pri odomykaní dverí informoval aj kolegov. „Chalani, dnes a zajtra im máme nechať otvorené kancelárie, lebo robia našu stúpačku. Poschovávajte si veci zo stolov do skríň. Musíme ich tu nechať pracovať.“

Burger už nemal chuť ani na obed. Krauz si vzal kúsok, ale ani on nemal chuť. Upratali si stoly a vypadli. Burger ticho zúril. Poslali ich monitorovať situáciu, čo – preložené do zrozumiteľnej reči – znamenalo, že sa zase budú niekoľko hodín iba tak naverímboha rozvážať po meste a plytvať štátnym benzínom.

Situácia pred vysokoškolskými internátmi nestála za reč. Pár chalanov motivovaných odvahou demonštrantov z námestia sa rozhodlo obohatiť štúdium o prvky politického protestu a z balkóna chodby na treťom poschodí vyvesili posteľnú plachtu počmáranú čiernou olejovou farbou.

„Už ju máme v aute,“ ohlásil situáciu kolega.

„Čo je na nej?“ spýtal sa Burger.

„Že slobodu.“

„Majchrán mi referoval, že boli dve.“

„Nie, iba jedna plachta, ten druhý plagát bol kus papiera nalepený vo vestibule na stĺpe.“

„A na ňom bolo?“

„Demokracia.“

„To by malo byť v poriadku, tým len chceli dať najavo, čo vládne u nich na fakulte.“

„Edko, možno máš pravdu, ale pre istotu sme strhli aj ten. Máme ho tiež v aute.“

„A tretí?“

„Ten ešte len hľadáme. Nejaké decká videli niečo nalepené na zastávke tridsaťdeviny dolu pri cintorínskej bráne, ale keď sme prišli, už tam nič nebolo. Tak sa tu vozíme a hľadáme. Vás sem načo poslali?“

„Vraj nestíhate stŕhať plagáty, tak sme vám prišli pomôcť.“

„Je tu päť vozov.“

„Vrchnosť rozhodla, že je to málo.“

„Nerobíte náhodou na tej včerajšej vražde?“

„Musíš ma srať aj ty?“

„Nič som nepovedal. Zalezte niekam do tieňa, keď vás budeme potrebovať, tak zavolám vysielačkou.“

Vyviezli sa hore nad internáty a zaliezli do tieňa.

„Tak spustite...“ Burger rozdal cigarety.

Krauz sa tváril, že opravuje volant. Rozprával Hanzel zo zadného sedadla. Burger si ho pozorne vypočul. Keď skončil, dlho nikto nič nepovedal.

„Nevedel si o ňom,“ skonštatoval Burger a patrilo to Krauzovi.

„Nevedel, nikdy mi ho nespomenula.“

„Ani možný rozchod?“

„Nie. Keby povedala slovo, nerobili by sme z toho tragédiu, nechal by som ju. Vedela to. Kveta klame alebo nevie všetko, ale Didi sa ma nebála. Dobre vedela, že so mnou žiadne terno nespraví. Viackrát sme sa na túto tému bavili a otvorene som jej povedal, že sa rozvádzať nehodlám. Ak mi o ňom nepovedala, musela mať iný dôvod, strach zo mňa to určite nebol.“

Burger prikývol, že rozumie a verí.

„Ja vám môžem povedať iba jednu novinku. Pátrači zobrali rodičov na stotožnenie mŕtvoly. Poznali ju. Oficiálne je to Diana Rothová. Pani Rothová skolabovala a museli jej dať injekciu. Nikto ich nevypočúval, nedalo sa. Aj tam máme sklz, niekto sa im bude musieť venovať, a ak nechceme posily, zdrží nás to. Kurva aj s tým! Beží nám čas a my sa tu jebeme so študentmi a s ich zašpinenými posteľnými plachtami!“

Po polhodine zaháľania a dvoch cigaretách ho vysokoodborná operatívna práca za internátmi prestala baviť.

„Poďme dolu, obzrieme si situáciu a padáme. Toho futbalistu treba nájsť a prevetrať. Máme aj inú robotu než túto pakáreň.“

Zviezli sa z kopca do doliny a na parkovisku pred cintorínom si všimli dve služobné volgy.

„Radšej k nim zatiahni,“ poradil Krauzovi veliteľ vozidla.

Dobre urobili. Okrem šéfa ich netrpezlivo čakal aj politruk a ešte pár chlapíkov s diplomatkami.

„Súdruhovia z ÚV a z hlavnej správy VB, tak podaj hlásenie,“ pošepol Majchrán Burgerovi, kým ich obkolesili.

Burger sa postavil do strojeného pozoru.

„Súdruh náčelník, na základe vášho pokynu sme vykonali rekognoskáciu terénu a zistili sme, že jeden plagát na posteľnej plachte mal nápis Slobodu a druhý na papieri Demokracia. Ani jedno slovo sme nevyhodnotili ako závadové, ale pre istotu kolegovia plagáty zaistili a sú toho času v kufri. Auta. Tretí plagát zistený nebol. V prípade vraždy Diany Rothovej sme od obeda neurobili ani...“ strašne ho svrbel jazyk, aby to povedal, ale pud sebazáchovy bol silnejší, „... nič. Hlásenie podal nadporučík Burger.“

Majchránovi sa podlomili kolená a iba prevrátil oči.

Jeden s aktovkou pod pazuchou a s perfektnou červenou kravatou sa naklonil k Burgerovi a šeptom sa ho spýtal: „Myslíte si, súdruh, že to bude pokračovať?“

„Určite áno,“ zašepkal mu Burger, „aspoň v to druhé dúfame všetci, nie?“

Súdruh s červenou kravatou mu nerozumel, premúdrene pokýval hlavou a už neotravoval. Burger chcel odstúpiť, aby sa po jeho hlásení mohli šéfovia poradiť, ale ešte si to rozmyslel a súdruha s diplomatkou sa tichučko spýtal: „A prečo šepkáme?“

Funkcionári sa poradili a odišli. Burger dostal rozkaz ostať a ďalej monitorovať situáciu. Otázky k rozkazu neboli, nemali zmysel. Všetkým trom bolo jasné, že nadnes je pátranie po vrahovi pasé.

Monitorovali do siedmej. Sedeli v aute na parkovisku pred cintorínom a fajčili jednu za druhou. Krauz si občas vzdychol – okolo nich chodili najkrajšie študentky, aké kedy videl, ale na niečo také nemal ani pomyslenie.

O siedmej sa vo vysielačke ozval operačný dôstojník a akciu Študent odvolal.

31

Sotva otvorili dvere do kancelárie, ovalil ich smrad čerstvej malty a všadeprítomného prachu. Tí hajzli montérkoví im zabudli povedať, aby si poprikrývali stoly a nábytok. V ich neprítomnosti ešte sekali, predĺžili ryhu v stene a prach z rozdrvenej malty im pokryl kanceláriu ako jemný prašan. Časť vodovodných rúrok už bola vymenená, jazvu v stene na pár miestach zatreli maltou, aby rúrky držali.

„Upratovačka príde až ráno,“ vzdychol si Burger, keď na sedadlo stoličky prstom nakreslil neslušný znak ženského pohlavia.

„Tak si nesadajme a poďme rovno po ňom,“ navrhol Krauz.

Burger pokrútil hlavou.

„Nie. Mám to premyslené inak. Idem za šéfom a požiadam ho o auto. Richard, dám ti podpísať parkovanie doma. S Otom skočíte na tréning a vysvetlíte babám, že potrebujeme informácie. Buď priamo tam, alebo anonymne, to je jedno, hlavne, nech sa ozvú. Potom odvezieš Ota domov a necháš si na noc auto pod barakom. Ja idem za informátorom, takže sa rozdelíme. Ráno o pol siedmej sa tu stretneme a vyrazíme za futbalistom.“

Ak mal Burger niečo premyslené, bolo zbytočné sa s ním hádať. Krauz mal sto chutí rozbiť futbalistovi ciferník ešte dnes večer, ale vychladol a prispôsobil sa.

V telocvični sa svietilo, no žiadne nárazy lopty o stenu ani pokrikovanie sa neozývali. Zadný vchod do školy bol odomknutý. Šatňu dievčat našli hneď. Zaklopali a vošli.

Všetci v šatni revali. Plakali, inak bolo hrobové ticho.

„To sú oni,“ povedal tréner a už sa nemuseli predstavovať. Odstúpil od dverí, aby mohli vojsť.

Zastavili sa ešte na stanici na klobásu, aby im dali čas na vyrevanie, ale klobásy boli asi krátke.

„Chápeme váš šok a zármutok,“ ujal sa slova Hanzel, „ale my musíme pracovať rýchlo, inak nemáme šancu.“

Dievčatám nebolo vidieť do tvárí, na každej bola vreckovka alebo bola schovaná v dlaniach. Niektoré boli pritúlené k druhým, objímali sa, vzlykali, povzbudzovali sa navzájom. Pár z nich sedelo sólo. Jedna sa zdvihla a bez zábran sa vedľa v sprchách vyvracala, ani si nedala námahu zavrieť za sebou dvere. Už ju poznali.

„Naozaj vás chápeme, ale pochopte aj vy nás,“ skúsil znova Hanzel. „Didi už nepríde. Je na nás, aby jej smrť neostala len tak neobjasnená a aby bol vrah potrestaný. Skúste sa upokojiť a aspoň chvíľu ma počúvajte.“

Neboli prezlečené, ani jedno dievča nemalo na sebe dres. Nech bol tréner akákoľvek sviňa, dnes bol namäkko aj on a na kondičku nemal ani pomyslenie.

Skoro polovica po Hanzelových slovách zdvihla hlavu a snažili sa počúvať. Aj to bol úspech.

„Zaujíma nás piatok večer – tréning a čo bolo po ňom. Potrebujeme vedieť, čo sa stalo. Čo vám povedala. Ako sa správala. Tiež nás bude zaujímať, s kým sa Didi stýkala, s kým sa kamarátila, čo bolo na tréningu, ktorej z vás sa s niečím zdôverila, kam mala po tréningu namierené, či nebola nejaká iná, či mala v poslednom čase problémy, aké... Jednoducho všetko, čo sa jej týka. Didi sa už nevráti...“

To nemal povedať. Aj tá polovica, čo ho počúvala, sa rozrevala. Hanzel pohľadom hľadal pomoc u trénera.

„Baby...“ zaprosil, ale veľmi si nepomohol. Iba pokrčil plecami.

Hanzel uznal, že dnes si asi nepomôže ani on.

„Tak sa dohodnime aspoň takto... Ale počúvajte ma! Ani jednu z vás dnes nebudeme sekírovať a prevážať na oddelenie na výsluch, chápeme situáciu a necháme vás, aby ste sa spamätali. Necháme vám tu naše číslo na oddelenie,“ Hanzel sa obrátil na Krauza. Pochopil, vybral zo saka zápisníček a pero a začal písať. „Dám ho trénerovi, potom si ho odpíšte. Zajtra nám zavolajte. Každá zvlášť. Nikto nemusí vedieť, kedy zavoláte a čo nám poviete, všetky informácie považujeme za dôverné. Všeobecné, aj tie intímne. Tie zvlášť.“ Hanzel sa zahľadel na Kvetu v rohu šatne. Pohľadom mu poďakovala, že túto tému viac nerozvádza. „Rešpektujeme vás, vaše súkromie aj súkromie Didi, ale niekto ju zabil a vy nám musíte pomôcť. Aj keby malo ísť o intímne a chúlostivé informácie, aj o tie najintímnejšie. Tu sa končí každá sranda.“

Hanzel zabodoval. Zmienka o chúlostivých a intímnych informáciách zabrala, dievčatá aspoň chvíľu premýšľali o ženských tajomstvách, a nie o smrti. Niektoré aj prestali plakať.

„Ona bola aj... aj... znás...“ snažila sa spýtať jedna v strede lavičky, ale nevládala dopovedať.

„Nie. Podľa súdneho lekára znásilnená nebola.“

Malo sa im uľaviť, ale neuľavilo sa. Krauz podal trénerovi lístoček s číslom do kancelárie. Potom si s kolegom vymenili spýtavé pohľady. Ani jeden už nemal čo dodať.

„Chce niektorá z vás niečo povedať teraz?“ vystrelil naslepo Hanzel.

Nechcela. Ani jedna.

„My už pôjdeme. Nezabudnite, potrebujeme vás, vašu pomoc.“

Ruku podali iba trénerovi.

„Nič moc,“ skonštatoval Krauz v aute.

„A čo si čakal? Dozvedeli sa to pätnásť minút pred naším príchodom. Revali a boli v šoku. Nič iné som ani neočakával. Musia sa na to vyspať a premyslieť si, čo nám povedia. Možno sa boja, možno váhajú. Takých ženatých vzťahov tam môže byť aj viac, každá sa bojí, že sa to prevalí. Volejbalistky sú svine vysoké, nohaté, štíhle... baby potrtné, ženatí chlapi majú o ne záuje...“

„Mohol by si prestať!“

„Prepáč.

„Odveziem ťa domov.“

„Na pivo neskočíme?“

„Nie, chcem ísť domov. Začína to byť husté a pár dní sa možno k žene nedostanem, takže by som chcel dnes. Vadí?“

„Nie,“ zaklamal Hanzel.

Krauz ho odviezol domov a rozlúčili sa kývnutím ruky. Hanzel vykročil, potom si to rozmyslel a vrátil sa. Krauz stiahol okienko a kolega sa zohol.

„A ťahaj rovno domov, neurob nejakú blbosť...“

„Akú?“

„Napríklad s tým futbalistom. Ak Edo povedal, že to má premyslené, tak to má premyslené, nekaz mu to, inak uletíš. Nechaj ho nazajtra.“

„V poriadku.“

„Si rozumel?“

„No. Mám po teba ráno prísť?“

„Nie, prídem busom, ako vždy. Dávaj bacha na auto.“

Krauz mu kývol, že bude. Hanzel neodchádzal.

„Idem domov! Som povedal...“

Teraz klamal Krauz. Nie so služobným autom, na to dával pozor vždy. Klamal, že sa ponáhľa domov za ženou.

32

Krauz prešiel celým mestom a na sídlisko sa dostal až po deviatej. Dosť neskoro, ale dúfal, že ešte nebudú spať.

Ich byt poznal veľmi dobre. Vedel presne, kde bývajú. Keď boli v sobotu na chate, pretiahol im dcéru. V ich byte, v jej izbe. Potom každú sobotu, skoro pol roka. Potom sa študentská láska skončila. Prečo sa stretli šesť rokov po maturite a prečo to muselo takto dopadnúť, nechápal...

Ale jeho nepoznal.

Videl ho prvý raz. Päťdesiatnik, husté biele vlasy, vysoký ako on. Otvoril po treťom zazvonení.

„Prosím?“

„Kriminálna polícia.“

„Povedali nám, že až ráno...“

„Ak je to nevhodné, prídem až ráno.“

Ustúpil a vpustil ho dnu.

„Prepáčte, ale do obývačky vás nezavediem, sedíme v kuchyni.“

V celom byte bolo tma a ticho. Nehralo rádio, nešla televízia.

Sedela v kuchyni v rohu na nepohodlnej drevenej stoličke, nohy mala zabalené do deky. Na stole mala šálku s čajom a fotografie. Nevnímala ich, prezerala si fotografie.

Už neplakala.

Nad kuchynským stolom visel veľký kríž s umučeným človekom. Ani on, ani Krauz nemohli tušiť, ako časom ich meno zneužijú zlí ľudia.

Na spodku kríža bola pribitá malá polička. Horela na nej sviečka. Za sviečkou bola opretá fotografia Diany.

„Prepáčte...“ pokúsil sa Krauz.

Muž si ho nevšímal. Aj doma mal košeľu zapnutú až pod krkom. Otvoril skrinku nad linkou a vybral pohár. Na stole už jeden bol, aj fľaša.

Muž ukázal prstom a Krauz si poslušne sadol. Muž nalial. Mlčky vypili. Muž si zložil ruky na stôl a preplietol si prsty ako k modlitbe. Všetko robil pomaly, rozvážne. Mechanicky ako robot.

„Nepomáha,“ zašomral a nalial znova.

„Pán Roth...“ začal nesmelo Krauz.

„Počúvam vás.“

„Je mi naozaj ľúto, chápem...“

„Túto časť môžete pokojne preskočiť. Nič nechápete, to sa nedá pochopiť. Už vám niekedy zabili dieťa?“

„Nie.“

„Tak pokračujte.“

Krauzovi bolo jasné, že čokoľvek by povedal, bude to zbytočné.

„Radšej priamo k veci?“

„Radšej. Chceli by sme byť dnes večer sami.“

„Viem.“

„S ňou.“

„Iste. S ňou. Tak... takto. Stále ho hľadáme, stále pátrame. Robíme aj v noci. Mám informácie, že vaša dcéra Diana si písala denník. Mal by byť v takých červených doskách s bielym pruhom. Tie zápisky by nám veľmi pomohli...“

V januári bola zima ako sviňa. Mráz a sneh. Krauz mal na škodovke ešte stále letné gumy, nevyhrabal sa na ich flek v lese. Ostali stáť za prvými stromami.

„Tu nás vidieť,“ namietla Diana. „Z hlavnej nás vidia!“

„A kto, prosím ťa? Nikto tu teraz v noci nie je, šak by zmrzol.“

Presadli si dozadu. Ona mala perovú bundu a rifle, on mal perovú bundu a rifle – pokúsili sa o sex, ale bolo to, akoby sa dva ľadové medvede pokúšali spáriť v telefónnej búdke.

„Dáme to dolu,“ navrhol.

„Ti šibe? Veď je mínus dvadsať!“

Staré škodovky nekúrili ani za jazdy, lebo mali motory vzadu. Keď stáli, premieňali sa na mrazák s výfukom.

Pokúsil sa na ňu ešte raz prevaliť, ale perové bundy ich odtlačili ako nafukovacie balóny.

„Počkaj. Daj ten uterák. Skúsime to ručne,“ dostala nápad.

Krauz mal v aute vždy uterák. Froté. Zatlačila sa do kúta, on nad ňu, na bundu si položila uterák, rozopla mu rifle a stiahla ich na pol žrde. Obnažila mu iba kúsok zadku, ale okamžite uznal, že vyzliekať ju dnes nemá význam – išlo o zdravie.

Spravila ho ručne a rýchlo sa obliekol. Zbalila uterák a skontrolovala si bundu, či ju neostriekal.

„V poriadku?“ pohladila ho po líci.

„Uhm. Ešte teraz mi poskakujú hviezdičky pred očami.“

„Tak dobre som ťa spravila?“

„Aj, ale treskol som si hlavu o strop...“

Bola jej taká zima, že sa nevládala ani smiať.

„Poďme už.“

„Počkaj. A ty? Didi, túto sibírsku romantiku si nedám ujsť. Ľahni si pohodlnejšie. Túto nohu si vylož na predné operadlo a druhú sem bokom. Počkaj, ešte rifle...“

Zašiel jej prstom pod nohavičky, ale zvýskla. Mala ju zlepenú a stuhnutú. Oblízal si prostredník a chvíľu ho v ústach zohrial. Skúsil to znova. Išlo to ťažko, no išlo to. Po chvíli už prirážala, očerveneli jej líca a zimu prestala vnímať. Poznal jej prejavy, keď začala zatínať zuby a vzpínať sa ako luk, odtiahol jej ešte viac nohavičky, medzi nohy jej napasoval uterák a pridal.

Trvalo jej to podstatne dlhšie ako jemu, ale podarilo sa.

„Nepodarilo sa,“ zašomrala, keď sa prebrala. „Zle si mi ho podložil, mám mokré aj nohavičky, aj rifle. Poďme rýchlo domov, lebo mi na nej narastú cencúle!“

Pred domom ho letmo pobozkala, poďakovala, otvorila dvere a jednu nohu vystrčila von.

„Toto bude najstudenší, ale aj najromantickejší zápis. Dám si záležať.“

„Aký zápis?“ nerozumel.

„Môj,“ chcela ho odbiť, ale chytil ju za rukáv a vtiahol späť.

„Nechoď. Aký zápis? Nerozumiem.“

„Píšem si denníček,“ priznala neochotne. „Už dlho, od strednej. Aj o nás dvoch. Toto bude celkom dobrodružné.“

„Počkaj! Aký denníček?“

„Neboj, mám ťa tam pod krycím menom. Tak tomu hovoríte vy Sherlockovia, nie?“

„Ty si píšeš o mne? O nás?“ žasol Krauz, lebo mu to došlo. Čo bolo povedané, odznelo v priestore, ale čo bolo napísané, vždy niekomu zlomilo krk. Stará pravda.

„Iba pre seba, taká červeno-biela knižočka spomienok. Mám ju od strednej, aj tam si.“

„Ale to nemôžeš...“

„No táák!“

„Nikdy si mi denník nespomínala!“

„Nebuď paranoidný. Je to moje súkromie, tam nikto nemôže, neboj! Čau po tréningu v piatok.“

Vybehla z auta a Krauz zotrel dlaňou sneh zo sedadla, čo stihol napadať dnu za tú chvíľku, kým boli pootvorené dvere.

„... vo vyšetrovaní, keby ste ich našli. Nejaká červeno-biela knižočka.“

Pán Roth chápavo pokýval hlavou.

„Klára...“

Prestala sa prehrabávať vo fotografiách, prekvapene pozrela na manžela.

„Mala Dianka nejaký denník?“

„Áno,“ prikývla a pri tej spomienke sa usmiala.

„Budeš taká láskavá a prinesieš ho tuto príslušníkovi?“

„Iste, drahý.“

Vymotala sa z deky a odišla z kuchyne. Vrátila sa aj s denníkom v červených doskách. Krížom ho pretínal biely pás.

„Ďakujem,“ Krauz po ňom chňapol, spamätal sa a opatrne ho položil pred seba na stôl, aby nerušil pietnu atmosféru.

„Prosím vás, keby ste nám ho po skončení vyšetrovania vrátili. Je to pamiatka.“

„Môžete sa spoľahnúť, pán Roth.“

„Prepáčte, prepočul som vaše meno.“

„Krauz. Richard Krauz, oddelenie vrážd.“

„Krauz,“ zopakoval domáci a zamyslel sa. Skúmavo sa mu zahľadel do očí.

Krauzovi zovrelo hrdlo.

„Zapamätám si,“ pokýval sťažka hlavou.

Krauz sa konečne nadýchol. Nespoznal ho, Diana asi dodržala slovo.

Rozlúčil sa s Dianinou mamou, ale ani neodpovedala, ani ho neregistrovala – mala svoje fotografie. Odprevadil ho iba domáci pán. Ruky si nepodali.

Krauz prišiel až k služobnému autu na parkovisku, a hoci sa ponáhľal ukryť poklad, nedalo mu a obzrel sa. Obzrel sa hore na balkón, odkiaľ mu každú sobotu zakývala, poslala bozk a rýchlo vbehla dnu osprchovať sa.

Na balkóne nikto nebol, nikto mu nekýval – nebola sobota, už neboli študenti. Krauzovi prišlo tak ľúto, až ho prehlo do predklonu a vyhŕkli mu slzy. Oprel sa o strechu auta, z nosa sa mu pustil sopeľ a po dlhom čase, naozaj dlhom, sa rozplakal. Z hrdla sa mu vydralo pár vzlykov a napätie posledných dvoch dní z neho konečne vypadlo na asfalt pod kolesá služobného auta.

„Je vám zle? Potrebujete pomoc?“

Starší pán stál za autom v tieni okrasných kríkov a venčil psa.

„Nie, ďakujem, už je to v poriadku.“

Krauz nasadol a rýchlo z parkoviska odišiel.

Škoda. Neskontroloval opačný kút, lebo bol na kriminálke iba krátko a ešte sa nenaučil kontrolovať priestor okolo seba. Keby tak urobil, určite by si všimol, že jeho tieň ho zachytil na celuloidový pás, ako vychádza z domu, ako sa pri aute obracia, ako sa skláňa, a možno by zistil aj to, že tieň presne zaostril na zošit v jeho rukách a červené dosky s bielym pásikom zachytil v detaile.

Ale Krauz to ešte nevedel, veľa z umenia ozajstného detektíva ešte nevedel. Burger nemohol za taký krátky čas stihnúť všetko a aj tento prípad mal mladého eléva v mnohom vycvičiť.

Iba odfrčal z parkoviska a opačný kút nechal bez povšimnutia.

33

V stredu ráno prišiel druhý list.

„Pánom sa neráči na ranné rozdelenie? Ani pošta vás už nezaujíma?“ zahriakla ich sekretárka Slávka a na stôl im hodila poštu.

„Sme oslobodení,“ snažil sa ospravedlniť Burger.

„Od telocviku možno, od pošty nikdy!“

Burger sa jej iba snažil vysvetliť, že sú v práci už od pol siedmej, teda hodinu pred začatím bežného pracovného času, a že Majchrán už bol u nich asi pred polhodinou. Vypočul si, čo včera zistili k vražde Diany Rothovej, a sám im navrhol, aby na ranné rozdelenie nechodili a venovali sa prípadu.

Slávka to, samozrejme, vedela, pretože vedela o všetkom, čo sa na oddelení šuchlo a že sú chlapci už hodinu v práci, jej nemohlo ujsť, ale nedalo jej, aby si nerypla. Rypla si, priniesla im poštu a akože nasrdene za sebou zapleskla dvere.

Burger vedel, že je to iba naoko, lebo Slávka nikdy nikomu poštu do kancelárie nenosila a ignoranti ju mali u nej v poličke aj týždeň, ale jemu priniesla, lebo Slávka bola na kriminálke aspoň tak dlho ako Burger a boli kamaráti.

„Ďakujeme,“ Burger oneskorene povedal zavretým dverám.

Majchrán ich nechal pracovať, pretože Burger v noci zistil dosť závažné informácie. Informátor, za ktorým sa večer vybral, bol funkcionár futbalového klubu.

„Robo Vít je už týždeň na sústredení v Poľsku. Celý tím je vo Varšave. Ak ho chceme dostať do prípadu, musíme preveriť, aké mal možnosti v piatok alebo v sobotu opustiť sústredenie, dostať sa sem, urobiť to svinstvo a vrátiť sa späť. Do Poľska nám služobnú cestu nikto nepodpíše, a kým vybavíme pomoc poľských policajtov, budú už dávno späť. Nechal by som to zatiaľ bokom, kým sa nevrátia. Potom sa môžeme porozprávať s trénerom, aký tam mali režim, ale myslím si, že nám povie iba to, čo už tušíme. Ten chlapec je asi mimo.“

Majchrán si ho pozorne vypočul, dal im voľnú ruku, oslobodil ich od povinnosti ranného nástupu, a práve keď snovali plány na dnešný deň, prišla Slávka.

Hanzel sa nahol nad kraj stola a vzal kopu pošty.

„Edo, Edo, ja, Edo, ja, ja, Edo...“

Podľa systému Lémon, Lémon, Daniel, Daniel rozhadzoval listy, Burger si chytal svoje na šmykľavom stole a ukladal na kôpku.

Hanzel sa odrazu zháčil.

List nikomu nehodil ani neprečítal meno.

„Kurva,“ povedal, ale takého kolegu v kancelárii nemali.

Ešte raz si prečítal adresu, pozrel na Krauza, potom na Burgera.

„A je to tu.“

List otrčil najprv Burgerovi, potom Krauzovi. Jemu ho ani dlho neukazoval, zohol zápästie, mykol a hodil mu ho ako bumerang. List rotoval, ale nevrátil sa, pristál presne pred Krauzom.

Pristál hore nohami, no Krauzovi stačil jeden letmý pohľad, aby si adresu prečítal: Ku Dvom levom na políciu, k rukám detektíva Krauza. Aj táto bola napísaná na písacom stroji.

Navalil sa na operadlo a zdvihol ruky nad hlavu, akoby list pálil a sálal teplo až k nemu.

„To naozaj nemusíš,“ upozornil ho Burger. „Už ho malo v rukách aspoň tristo ľudí a tie, čo hľadáme naozaj, tam určite odtlačené nie sú.“

Krauz si uvedomil, že na odtlačkoch teraz naozaj nezáleží.

„Takže?“

„Tam máš meč.“

Krauz si z pohára na konci stola vzal pätnásťcentimetrovú imitáciu historického meča, hrot zasunul do obálky a trhol.

Zase iba obyčajný kancelársky papier preložený na dvoje. Rozložil ho na stôl a začítal sa. Dočítal a podal Burgerovi. Aj Burger si prečítal a podal Hanzelovi. Hanzel dočítal a uzavrel kolo, vrátil ho adresátovi.

„Priniesol si tie tvoje výplody?“

„Čo som našiel, som priniesol.“

„Kde je to?“

„Mám ich v skrini.“

Krauz vstal a vybral zo skrine celkom slušnú hromadu školských novín.

„Máme hľadať, alebo vieš, o čo ide?“

„Viem.“

Našiel číslo časopisu a bez zaváhania nalistoval správnu stranu. Otvorený časopis podal Burgerovi.

Burger čítal.

QUO VADIS

Deduško kráča parkom, ošúchaný kabát a nový šál, čo od babičky dostal dárkom, a on sám jej podobný daroval. Pomalým rozvážnym krokom tisíc ráz odmeral chodník, dnes, včera, ako pred polrokom, z trúchlivých spomienok stavia si pomník. Pod bielou šticou ožíva znovu, pod šedinami tmolí sa mladosť, spomína deduško, blíži sa k domu, čo v posledných dňoch robí mu starosť. Rúcajú múry, rodisko padá, pošliapali kus histórie, vidí svoju ženu, stojí tu mladá, no opäť vracia sa do reálie. Nemôže spomínať, je clivo, stúpa po zbúraných schodoch, vôkol špina, spadnuté murivo. Vystúpil až hore, po toľkých rokoch. Ešte krok, koniec múru, ešte pol, blíži sa, už je blízko, ešte blíž. Otáznik svoje quo vadis neskoro pošepol, starý strom nepresadíš.

Školský časopis tlačili na obyčajný papier, o niečo hrubší než kancelársky. Všetko bolo tlačené modrým písmom, žiadne fotografie, iba perokresby. Niektoré texty boli písané na bežnom písacom stroji, niektoré paličkovým písmom, veď to bol časopis stavebnej priemyslovky a technické písmo musel ovládať každý. Jednak to bolo efektné, ale hlavne sa tým znižovali náklady, lebo na lesklý papier s farebnými fotografiami by za tie peniaze žiadneho vydavateľa nenahovorili.

Krauzova báseň bola napísaná strojom. Pod básňou bolo jeho meno a trieda – IV. H.

„Čo je to rímska štvorka a veľké H?“

„Štvrtý ročník. H znamená hydro, teda voda. Študoval som vodné stavby a vodné hospodárstvo.“

„A to ti nestačilo? Musel si sa jebať aj s Múzou!?“

„Nerád, z donútenia, ospravedlňujem sa.“

„Daj sem ten list!“

Burger mu nasrdene vytrhol list z ruky, položil ho vedľa básne v školskom časopise a hľadal odlišnosti. V liste bola báseň upravená, vlastne doplnená.

QUO VADIS

Deduško kráča parkom, ošúchaný kabát a nový šál, čo od babičky dostal dárkom, a on sám jej podobný daroval. Pomalým rozvážnym krokom tisíc ráz odmeral chodník, dnes, včera, ako pred polrokom, z trúchlivých spomienok stavia si pomník. Pod bielou šticou ožíva znovu, pod šedinami tmolí sa mladosť, spomína deduško, blíži sa k domu, (ulica ako v údolí) čo v posledných dňoch robí mu starosť. Rúcajú múry, rodisko padá, pošliapali kus histórie, vidí svoju ženu, stojí tu mladá, no opäť vracia sa do reálie. Nemôže spomínať, je clivo, stúpa po zbúraných schodoch, vôkol špina, spadnuté murivo. Vystúpil až hore, po toľkých rokoch. (74) Ešte krok, koniec múru, ešte pol, blíži sa, už je blízko, ešte blíž. Otáznik svoje quo vadis neskoro pošepol, starý strom nepresadíš. (12. 4. 87) Zomrel starý, zomrela mladá, je ich škoda, jeden dobrovoľne, druhá v ošiali. Nič z toho, čo píšem, nie je voda, pohnite sa, bo tretia je už v košiari. Básnik.

„Pár rozdielov tu je,“ pripustil Burger.

Hanzel znechutene drgol do svojej pošty na stole, oprel sa lakťami, bradu zakliesnil do dlaní.

„Takže toto tu zase nevybavím v termíne, však? Môžeme čakať ďalší prírastok?“

Burger porovnával texty a prikyvoval.

„K ničomu inému to nevedie, priatelia. Básnik pokračuje, a ak tomu dobre rozumiem, aj pokračovať bude.“

„Daj to sem!“ rozhodol sa pomôcť Hanzel.

Burger mu podal časopis a list. Pozorne si ich prečítal. Vzal si ceruzku a čistý papier.

„Ak dovolíte, vážení, nebudeme strácať čas a skúsime niečo vylúštiť. Prvá odlišnosť je za tým riadkom, že sa blíži k domu, je tam v zátvorke, že ulica ako v údolí...“ poznačil si Hanzel.

Burger kývol bradou ku Krauzovi.

„Prvý prípad bol v Líščom údolí. Ak to má byť ulica ako v údolí, tak Líščia. Je taká?“ analyzoval Krauz.

Hanzel si za poznámku dal otáznik a výkričník, čo malo znamenať, že túto informáciu treba preveriť ako prvú.

„Potom sa tu píše, že vystúpil až hore, po toľkých rokoch, a v zátvorke je číslo sedemdesiatštyri. Čo to má znamenať?“

Nevedel ani Burger, ani analytik Krauz.

„Daj tam otáznik,“ poradil Burger.

Hanzel poslúchol, urobil si poznámku a zakončil ju otáznikom.

„A potom je tu veta, že starý strom nepresadíš, a dátum. Dvanásteho apríla minulý rok.“

Hanzel si zapísal tretí bod a ani sa nepýtal, dal na záver otáznik.

„A celé štyri riadky...“

„To je samostatná sloha,“ spresnil Krauz.

„... ako samostatnú slohu dopísal Básnik. Je to odkaz pre nás. Máme si pohnúť, lebo už má aj tretiu, sviňa.“

Hanzel sa nahol k Burgerovi a vrátil mu básne.

„Na, teraz ty.“

Burger sa začítal iba do tvorby Básnika.

„Niekto zomrel starý a nejaké dievča mladé. Asi nejakú zase skántril, debil. Možno aj nejakého starca v minulosti. Ale píše, že ten starý zomrel asi dobrovoľne, takže to mohla byť samovražda alebo niečo podobné, asi nie vražda. Potom nás upozorňuje, aby sme ho brali vážne, lebo tretiu už má buď vyhliadnutú, alebo ju už zabil a podhodí nám ju v najbližšom čase. To v košiari by som nebral doslova, má to znamenať, že je už v jeho moci, inak by sme museli začať preverovať všetkých bačov na Liptove.“

Písal si nielen Hanzel, ale aj Krauz, aj jeho zaujala Burgerova analýza.

„Tak kam sa pohneme?“ prerušil vražedné ticho Krauz.

Ani jeden zo starších detektívov mu nevedeli odpovedať.

„Richard,“ začal Burger, „ty si to napísal. Čo ti tie dodatky, čísla a hlavne posledná sloha hovoria?“

Krauz pokrčil plecom.

„Na titulnej strane je číslo deväť, teda september, a potom rok osemdesiat lomeno osemdesiatjeden, to je školský rok. Tie sa vždy píšu s lomítkom, lebo školský rok prechádza cez dva kalendárne. Ani jedno číslo sa nezhoduje s číslami v odkazoch.“

„To je síce fajn, ale hovno nám to pomôže. Sústreď sa na text, a nie na čísla.“

„Text nezmenil, iba doplnil o čísla a potom dopísal poslednú slohu. Rytmus zachoval, aj môj slovník, kopíruje celkom presne, je to šikovný chalan.“

„Nechcem, aby si ho chválil, nájdi niečo, čím sa prezradil! Pozná ťa, možno ste aj kamaráti, možno ste spolu študovali, možno...“

„Ničím na seba neukázal. Ja tam nič nevidím. Ak ti napadli moji spolužiaci, musím ťa upozorniť, že sme sa o tom už bavili. Bolo nás v triede tridsaťosem, ak máš na mysli kamarátov, tam je to o niečo lepšie, mám ich dvestodeväťdesiatšesť, ak...“

„Drž hubu!“

„Ja len, aby si vedel, že týmto smerom cesta nevedie. Taký objem kontaktov by sme nepreverili ani za dva roky!“

Hulákali na seba úplne zbytočne, nervozita pri vyšetrovaní zatiaľ nikomu nepomohla.

V kancelárii ostalo odrazu ticho.

„A prečo na seba revete?“ spýtal sa ich prekvapený Hanzel.

„Prepáčte, premýšľam...“ ospravedlnil sa Burger. „Keď premýšľam, automaticky mi stúpa intenzita hlasu.“

„Ja sa iba bránim.“

Hanzel ich pokáral výstražným pohľadom.

„Tak inak,“ rozhodol Burger. „Cez kontakty to nepôjde, toľko času nemáme. Poďme podľa neho, ako nám to servíruje. Prvý odkaz je, že ulica je ako údolie. Dajte mapu.“

Krauz rozložil mapu.

„Nájdi na zadnej strane v zozname Líščiu ulicu, či vôbec taká existuje.“

Bola.

„Gé trinásť,“ hlásil Krauz.

Otočil mapu a podľa štvorcov našli ulicu.

„To je tá posledná, čo sa končí v poli,“ spomínal Hanzel. Privrel oči a spomínal ďalej. „Pamätáš sa, Edo, pred tromi rokmi sa tam dopichali chlapi po nejakej oslave, mali sme vtedy výjazd.“

„Jeden skončil na áre, skoro zdochol...“ spomínal Burger.

„Presne.“

„To sú tie štyri fabrické tehlové domy vľavo a štyri vpravo.“

„Presne.“

Burger pokrčil plecami a pohľadom hľadal pomoc u kolegov.

„Tak povedzte, je to stopa? Tam nás chce dostať? Toto je jeho odkaz?“

Váhali.

„Ja si myslím...“

Ale čo si myslel Krauz, to sa už nedozvedeli. Do kancelárie vošiel Majchrán. Aj sa nadýchol.

„Nie!“ zareval Burger. „To nie! My tu máme vraždu – a na!“ podal šéfovi básne. „Pozri sa na toto! Možno aj druhú, aj tretiu plánovanú! Kurva! Dajte nám aspoň týždeň pokoj!“ reval ďalej. Reval tak hlasno, až Krauza pichlo v žalúdku a Hanzel sa na kolegu prekvapene zahľadel.

Majchrán si vzal básne, preletel ich pohľadom, ale tak rýchlo, že všetkým bolo jasné, že si ich nestihol prečítať a nič z ich problémov nemal šancu pochopiť. Namiesto toho im vysvetlil svoj problém a z moci úradnej trval na tom, aby pochopili oni jeho.

„Na Stavebnej fakulte na Radlinského sa vo vestibule pripravuje protestné zhromaždenie študentov. Už majú aj plagáty. Je to čerstvá informácia priamo od tajomníka krajského výboru strany. Mobilizuje sa celý kraj. Všetko, čo má nohy, ide tam. Musím stiahnuť aj chlapov z dovoleniek. Doma ostanú iba péenkári, inak všetko do ulíc. Vraj sa to má rozšíriť aj na ostatné vysoké školy.“

Burger si vyrovnal pár papierov na stole, upratal gumu a ceruzku, potom ich vzal a preložil na opačný koniec stola. Získal čas na vydýchanie a stlačenie tlaku z dvestodvadsať na rozumných stoosemdesiat.

„Jožo, a to sa teraz poserieme zo študentov?“ spýtal sa mierne so sileným úsmevom. „Z nich máme mať strach? Zo zasraných študentov? Veď tu máme armádu, milície, políciu, stíhačky, tanky, Rusov, Nemcov, Varšavskú zmluvu...“ už nevládal a musel sa vydýchať, no stále sa silil do úsmevu. „To nestačí? Stranícki funkcionári potrebujú ešte aj oddelenie vrážd? A načo? Čo tam my traja zmôžeme? Čo tam máme robiť? Zabil tam niekto niekoho? Tečie tam študentská krv? Stala sa tam vražda? Čo máme vyšetrovať na stavebnej fakulte?“ Burgerov hlas na konci prešiel do zúfalstva.

Bezmocnosť konfrontovaná s hlúposťou často prechádza do zúfalstva.

Majchrán pri dverách zatínal zuby, ticho stál.

„Ešte koho sa začneme báť?“ Burger využil situáciu a pokračoval. „Kto je ešte nebezpečný? Poštári, zdravotné sestry, herci, pekári, cukrári, kominári... kto je ešte náš triedny nepriateľ? Koho ešte treba eliminovať?“

Majchrán trpezlivo stál.

„Jožo, veď nebuď chuj. Má to nejakú logiku?“ zakončil mierne Burger, lebo už vysyčal, ale odpoveď aj tak poznal.

„Je to rozkaz!“ vzdychol si Majchrán a uzavrel debatu.

Otočil sa a chňapol po kľučke. Razantným trhnutím otvoril dvere, ale nevyšiel. Rozmyslel si to. Pomaly, opatrne ich privrel, s rukou na kľučke chvíľu stál a dýchal. Hlavu sklonil na prsia, ešte chvíľu fučal do dverí chrbtom k chlapcom z oddelenia vrážd. Upokojil sa, potom sa otočil. Prehovoril vážnym, Krauzovi sa zdalo, že smutným hlasom.

„Edo, dal by som ti desaťtisíc korún odmenu za to, keby si chytil Básnika a zabránil mu vo vraždení. Vážne si myslíš, že ja, profesionálny kriminalista, by som vás posielal na nejakú zasranú fakultu, keby som nemusel? Je to rozkaz zhora. Všetkým tam hore už jebe, boja sa aj vlastného tieňa. Niečo sa chystá a niečo sa stane, takto to už ďalej nejde, ale kým sa to niečo nestane, musíme poslúchať rozkazy. Aj ja, aj vy. Rozkaz znie: Choďte na Stavebnú fakultu a zistite, čo tam tá banda zasranov zase stvára!“

Zazvonil telefón. Hanzel bol najbližšie.

„Prosím... Áno, aj ja to vyšetrujem... Áno, bol som včera večer u vás na tréningu... Vy máte pre nás, slečna Rumanová, dôležitú informáciu?“

Všetci v kancelárii stuhli. Hanzel vybavil problém veľmi elegantným spôsobom.

„Viete čo, slečna, nehnevajte sa na mňa, ale ak dovolíte, ja vám neskôr zavolám, no teraz naozaj nemám čas. Prepáčte mi, ospravedlňujem sa, ale musím ísť rozháňať dav študentov. Nie, rozumeli ste mi veľmi presne. Ešte raz sa ospravedlňujem. Som naozaj rád, že ste našu včerajšiu výzvu zobrali vážne a že ste nám zavolali. Dovidenia.“

Majchrán sa zvrtol na podpätku a ticho, ani netresol dvermi, odišiel.

Burger sedel za stolom, ruky mal položené pred sebou. Skúmal si dlane, akoby sa z nich snažil vyčítať, čo bude. Nebol dobrý veštec, lebo povedal: „Nič sa nezmení, na tomto skurvenom systéme sa nikdy nič nezmení, stále budeme iba trtkovia z kriminálky, s ktorými si hocijaký funkcionár utrie zadok. Tak poďme na to, chlapci. Poďme bojovať so študentmi, srať na vrahov.“

Našťastie nebol dobrý veštec.

34

Študenti z Katedry architektúry na Stavebnej fakulte mali taký dobrý zvyk, že raz do roka vyzdobili vstupnú halu vysokej školy svojimi nápadmi. V hale rozostavili drevené stojany a na ne rozvešali svoju tvorbu za celé dva semestre. Niektoré projekty boli dlhšie, niektoré vyššie, niektoré sa týkali interiérových úprav, iné riešili parky a zástavbu v exteriéri, ale každý si na prezentáciu vyžadoval priestor. Samostatnú halu by im nikto neprenajal, na to neboli finančné prostriedky, a tak sa už tradične prezentovali v hale za vstupnými dverami hlavného vchodu od nového rozhlasu.

Výkresov, návrhov, kresieb a iných čmáranín tam bolo od výmyslu sveta, niektoré aj dobré. Plná vstupná hala.

Pani Gizeková sa ponáhľala do vysokoškolskej knižnice, lebo už mala mať desať minút otvorené a bola ešte iba vo vstupnej hale. Potkla sa o stojan, zhodila pár výkresov a skoro spadla. Študenti architektúry, čo mali pri výkresoch službu, jej pomohli nájsť stratenú rovnováhu, podopreli ju a spadnuté výkresy znova postavili na stojany.

„Dokelu aj s deckami,“ zanadávala a ponáhľala sa ďalej.

Keď otvorila vysokoškolskú knižnicu a zvládla nával prvých štúdiachtivých študentov, zavolala sestre na miestny národný výbor.

„Ále, nič sa nedeje, iba zase meškám. Nič nestíham, a ešte aj tie zasrané decká! V celej vstupnej hale rozvešali tie svoje plagáty, nedá sa tadiaľ ani prejsť!“

Sestra mala ešte v čerstvej pamäti obežník z krajského národného výboru, že po sviečkovej demonštrácii sa očakávajú aj iné prejavy neposlušnosti, zvlášť demonštrácie, vyvesovanie plagátov a štvavé heslá – nelenila a zavolala manželovi na krajský národný výbor.

„Sestra mi to povedala, šak vieš, že tam robí. Vraj je už celá vstupná hala zamorená tým svinstvom, samé plagáty a tak...“

Manžel zavolal na krajský výbor strany.

„Súdruh tajomník, je to overené, mám to zo spoľahlivého zdroja, je tým zahnusený celý vestibul na Stavebnej fakulte!“

Tajomník kraja zavolal na ústredný výbor strany.

„Súdruh námestník, niečo by sme s tým mali spraviť, kým sa to ako rakovina nerozšíri ďalej!“

Hovienko sa otočilo a začalo padať dolu. Námestník zavolal náčelníkovi hlavnej správy VB, ten náčelníkovi kraja, ten náčelníkovi mesta, ten Majchránovi... a jemu Burger vynadal do chujov.

Aj tak museli ísť na Stavebnú fakultu, či sa im to páčilo, alebo nie, rozkaz je rozkaz. Pred fakultou bolo policajtov ako maku. Aj súdruhov s diplomatkami a s červenými kravatami. Kým sa vec vysvetlila, bol obed. Nikoho nezavreli, lebo nebolo za čo – stavebné výkresy na indexe ešte neboli.

„Poďme do bufetu,“ navrhol Burger po akcii.

Dali si tresku, rožok a v Poľovníkovi po pive. Po dvoch. Potom prišiel drban a zaplatil ešte jedno. Pili. S Burgerom nebola reč.

„Ideme na to, alebo...“ Krauz nevedel, či starší kolegovia nepodliehajú depresii a či sa im vôbec chce.

„Poďme na piaty obvod, tam patrí Líščia ulica, možno nám niečo povedia,“ navrhol Burger, ale naozaj iba tak, aby reč nestála. Nechcelo sa mu, najradšej by si vypísal dovolenku a skočil s kamarátom na poľovačku.

Krauz zaradil rýchlosť a išli. Pomaly, veď kontrarevolúciu práve odvrátili, tak kam sa náhliť. Červená na križovatke nikoho neštvala, nebolo prečo hvízdať gumami.

V piatom obvode bola tesne za križovatkou veľká pošta, jedna z najväčších.

„Riško, zatiahni mi tam bokom, musím vyplatiť šeky,“ požiadal Hanzel.

Krauz bez problémov zastal na parkovisku pred poštou. Na pošte bolo ľudí ako na manifestácii. Hanzel si vystál rad, zaplatil šeky a spokojne sa vrátil do auta.

„Prepáčte, dnes ich tam bolo ako na manifestácii.“

Nemal sa prečo ospravedlňovať, veď sa nikam neponáhľali.

Prišli na stanicu označenú veľkými písmenami VB, v noci aj svietili.

„Čau, Edo,“ privítal ich príslušník v uniforme.

„Zase máš stálu službu?“

„Dve-tri do týždňa a potom deň voľna, taká je rehoľa na miestnom oddelení. Nie ako vy v civile, lážo-plážo. Kedy ma už dostaneš k vám do kancelárie na vraždy?“

„Keď zabiješ svoju prvú obeť.“

„Takže aj za hasiča ma zoberú, až keď podpálim svoj prvý dom?“

„Asi tak nejako.“

„Ešte si to premyslím. Zatiaľ poďte ďalej. Ako vám môžeme pomôcť?“

„Líščia ulica...“

„No.“

„Máš tu územára, čo ju má v rajóne?“

„Mám, ale je vonku v motohliadke.“

„Môžeš ho stiahnuť.“

„Ak mi dá náčelník súhlas...“

Museli ísť hore za náčelníkom. Vysvetlili mu situáciu a nebol problém. Vrátili sa dolu na stálu službu. Pomaly, v pohode, nebolo kam sa náhliť, ale minúty bežali.

Príslušník v stálej službe si zobral mikrofón základňovej stanice.

„Etán dvestodva, Etán dvestodva, tu Etán dvesto...“

Pustil tlačidlo a čakal.

„Tu dvestodvojka,“ ozvalo sa z reproduktora.

„Udaj polohu.“

„SKS futbalový štadión.“

„Robíš zákrok?“

„Nie.“

„Vykonaj základňu.“

„Rozum, vykonávam!“

Stála služba odložila mikrofón a milo sa usmiala na návštevu.

„Príde o chvíľu, sadnite si. Ponúknuť vám nemám čo, v službe nám zakázali piť, takže všetko mám hore v chladničke. Zatiaľ by ste mi mohli porozprávať, ako je vám sveta žiť na kriminálke.“

Porozprávali mu.

„Tým hore už načisto drbe?“

Jeden hodil plecom, dvaja ani to nie.

Ešte chvíľu kecali, iba tak zabíjali čas. Konečne prišiel chalan z motohliadky.

„Si ma volal?“ vošiel za nimi na stálu službu.

„Kolegovia z kriminálky by niečo potrebovali.“

„Tu, alebo pôjdeme hore ku mne?“

„Poďme k tebe hore.“

Zaviedol ich na poschodie do kancelárie. Zložil si brigadírku, odpásal si remeň, odložil vysielačku a pištoľ, postavil vodu na kávu a konečne si sadol za stôl.

„No?“

„Líščia ulica.“

„Poznám. Konečne sa jej zbavím.“

„Tvoj rajón?“

„Môj.“

„Problémy?“

„Iba problémy.“

„Keby som ti povedal jeden dátum, dvanásty apríl minulý rok, našiel by si vo svojich záznamoch niečo k tomu?“ Hovoril Burger, vyšetrovanie nechali naňho.

„A čo ako?“

„Či sa v ten deň niečo nestalo.“

Otvoril si skriňu a vybral zošit. Listoval. Čítal a listoval. Prestal listovať. Čítal.

„Jedna samovražda,“ povedal a prekvapene pozrel hore. „Ako ste to mohli vedieť?“

„Nevieme, iba sa pýtame,“ vysvetlil Burger, ale ožili všetci traja. „Čo to bolo?“

„Herec. Vyskočil.“

Jemu bolo všetko jasné, oni nechápali nič.

„Aký herec? Ten český? Čo tu robil?“

„Nie ten Vyskočil. Vyskočil... akože vyskočil z okna.“

„Kto je to herec? O čo išlo?“

„Poznáte českého herca Vlastimila Brodského?“

„No.“

„Jeho dvojník býval na Líščej osem lomeno cé. Občas sa stane, že ľudia sa na seba ponášajú, nos alebo ústa, alebo postava. S Lacom to bolo niečo iné, on bol prírodný zázrak. Všetci mu hovorili, aby sa išiel ukázať do Prahy na Barrandov, že na tom zarobí, ale on nie. Ostal tu a chudobný. Aby ste tomu rozumeli, Laco Nagy sa na toho herca nielen podobal, on ho vedel aj napodobniť, aj chôdzou, rečou, mimikou, všetkým. Aj sa naučil po česky zaťahovať a v krčme predvádzal kúsky z jeho filmov. Dostal za to pivo, potlesk, a to bolo asi všetko. Ale tá podoba bola neuveriteľná, hovorím, zázrak prírody.“

„Ako to súvisí s jeho smrťou?“

„Nijako. Pýtali ste sa ma, prečo herec, tak som vám to vysvetlil.“

„A jeho smrť?“

„Asi pred dvoma rokmi sa miestny národný výbor rozhodol tú ulicu zbúrať. Konečne. Preto hovorím, že sa jej onedlho zbavím. Bolo to semenisko zla, staré schátrané domy, cigoši, feťáci, banditi... zberba. Aj starousadlíci, uznávam, bolo tam aj pár starých rodín, čo tam bývali ešte za Márie Terézie, ale tí už len trpeli. Laco patril k tým starousadlíkom.“

„A...?“

„Rok sa nič nedialo a všetci si mysleli, že z búrania nič nebude, ale jedného dňa začali prichádzať výmery. Aj jemu prišiel výmer na vysťahovanie. Dostal náhradný jednoizbový byt. Hoci na opačnom konci sídliska a na dvanástom poschodí, ale preto sa predsa ľudia nehádžu z povaly, nie?“

„On sa hodil?“

„No.“

„Ako to bolo?“

Detektívi mu viseli na perách.

„Dvanásteho apríla minulý rok si nahodil oblek, dal si čistú bielu košeľu, uviazal kravatu, vyliezol na strechu a vyskočil zo strešného okna. Rozpleštil sa na chodníku.“

„Koľko mal rokov?“

„Počkajte... tu to mám...“ listoval v záznamoch, „tu to je! Ročník tisícdeväťstotrinásť... takže... takže mal...“

„Sedemdesiatštyri rokov!“ predbehol ho Krauz.

„To by sedelo,“ zašepkal Burger.

Ešte nerozumeli, ale dozvedeli sa aspoň niečo a začali šípiť.

„Ďakujeme, kolega. Možno si nám pomohol. Zajtra sa tam pozrieme.“

Kolega sa usmial.

„To ťažko. Dnes to idú demolovať. Nakrúca sa tam nejaký ruský vojnový film a pri tej príležitosti to celé vyhodia do vzduchu. Ako hovorím, konečne.“

Burger stvrdol. Aj chalani.

„A kedy?“ vykoktal Burger.

„No,“ územár pozrel na hodinky, „o tretej. Tak mi to hlásili. O štvrtej sa pôjdem pozrieť, ako to dopadlo a či nie sú nejakí ranení.“

Aj Burger pozrel na hodinky. Na jeho bolo štrnásť štyridsaťdeväť. Krauz sa na svoje radšej ani nepozrel.

„Počúvaj ma,“ Burger vstal, zdrapol uniformu za plecia a postavil ho. Pozerali si do očí na vzdialenosť odhryznutej tatranky. „Ty máš auto s majákom.“

„No.“

„Kašli na kávu, vypiješ ju potom! Musíme sa tam dostať, kým to nevyhodia do vzduchu. Máme slabých jedenásť minút. Použi maják, húkačku, striekačku, je mi to jedno, ale musíme tam byť, skôr ako to celé zničia. Ide o život, chápeš? Nič viac ti teraz nemôžem vysvetliť. Poďme!“

Chalan pochopil a bol ochotný.

Cez hlavný vchod prebehli tak rýchlo, že stála služba ani nestihla požiadať Burgera o nejaké iné miesto na kriminálke, napríklad na majetkovej alebo na pátraní.

35

Režisér bol na vrchole blaha. Jeho dvaja miláčikovia termín predsa len stihli a priviezli mu ich v noci, konkrétne o štvrtej nadránom, presne, ako Watzka sľúbil. Scéna sa mohla začať aranžovať.

Tanky umiestnil do poľa za posledné dva domy. Kým zaujali bojové postavenie, rozryli polovicu poľa, ale predseda JRD povedal, že nevadí, že vraj kašľať na oziminy, keď odídu, pole pobránia, vyrovnajú a zasejú nejakú jarinu. Ešte lepšie, aspoň produkcia nebude vyskakovať, že musí zbytočne platiť straty.

Oboch vodičov tankov poznal osobne, už spolu nakrúcali štyri vojnové filmy a ani raz nezlyhali. Tanky zacúvali do poľa a režisér vyliezol k veliteľovi na vežu.

„Vysielačky fungujú?“

„Spojenie je v poriadku, kamandir!“

„Tak sledujte čas. Presne o tretej dám vysielačkou pokyn začať útok. Vojdete do uličky, z pravej strany vybuchne celý dom, ale vás nezasype, to nám garantuje ich strelmajster. Pripravte sa na ostrý výbuch a lietajúce tehly sprava, ale vy idete ďalej. Všade budú dymovnice. Vynoríte sa z dymu, hlaveň natočíte doľava a vystrelíte. Ľavá budova vybuchne, padne roh alebo polovica domu, uvidíme. Po výstrele pokračujete priamo po ulici a zboku sa k vám pridá pechota. Budú vybiehať spomedzi domov, takže nesmiete meniť smer jazdy, aby ste ich nerozmliaždili. Idete stále rovno po ulici až ku mne. Zastanete desať metrov pred kamerou, presne na bielej čiare. Až potom je pre vás stopka, inak pokračujete, nech by sa dialo čokoľvek. Paňatno?“

Veliteľ tanku bol zvyknutý, robil s režisérom už štyrikrát. Iba prikývol. Vždy im to vyšlo, prečo by nie dnes.

Režisér si zavolal komparz. Ruskí vojaci plece pri pleci s wehrmachtom sa zoskupili pred režisérovou trojposchodovou stoličkou. Aj im vysvetlil, ako majú vybiehať a ako majú kričať urááá, aby oslobodenie hlavného mesta bolo dôstojné, manifestačné. Nemcom prikázal padať, nie, aby bežali až na Hlavné námestie! Mesto by mali oslobodiť Rusi, a nie Nemci, aspoň tak to bolo v scenári. A strieľať! Dávkami a vytrvalo! To im prízvukoval stále. Vojnový film bez strieľania nestojí za nič, tak ho to učili na filmovej akadémii v Moskve.

Polhodinu pred akciou ešte zašiel do maringotky za Watzkom.

„Brat moj...“

Watzka nalial do dvoch horčičákov. Režisér sa triasol od vzrušenia.

„Ty nie! Ty musíš byť triezvy, od teba teraz všetko závisí!“

Watzka uznal, že má pravdu, a vypil iba polovičku.

„Nu, pašli...“ rozhodol režisér.

Zaujal miesto na vysokej stoličke, skontroloval čas a kývol Watzkovi. Strelmajster založil dva drôty do odpaľovacej skrinky a kývol režisérovi, že je pripravený.

Režisér si ponaprával krčnú chrbticu. Táto kľúčová scéna oslobodenia ho stála desať rokov života, teraz im to všetkým ukáže...

Za chrbtom režiséra sa ozvala siréna. Húkala ako policajné auto. Húkanie sa približovalo. Naberalo obrátky. Všetkým došlo, že to nemôže byť náhoda.

„Skript!“ zareval režisér.

„Da?“

„Scenár! Je tam niečo, že budeme počas akcie húkať?“

„Nie.“

„Tak čo tu, doboha, robí tá siréna!?“

Kým mu stihli odpovedať, spoza rohu sa vyrútilo policajné auto a v ostrom šmyku vírilo prach. Auto prestalo húkať, až keď zastalo desať metrov za režisérovou stoličkou. Bol by rád, keby to urobili tanky, ale spredu – čo tu robili títo odzadu, vôbec nechápal.

36

Dievča ležalo na drevenom stole a pomaly sa preberalo k životu. Bolela ju hlava. Nič iné zatiaľ nevnímala, iba bolesť. Tú si uvedomila najprv. Potom jej pred očami zredla tma a odrazu videla. Šero a niečo ako kamenná klenba nad ňou. Pozerala na ňu rovno, bez toho, aby vyvrátila hlavu, takže asi leží na chrbte. Áno, ležala. Aj to si už uvedomila, lebo ju tlačil chrbát a chladný podklad pod ním. Až potom prišli ostatné vnemy.

Cítila, že leží na chrbte a pozerá sa do stropu. Pohla hlavou sem a tam, ale iba čo pichanie v lebke zosilnelo. Chcela si pošúchať temeno, no pravá ruka ju neposlúchla. Zabrala znova – ani tak neposlúchla. Skúsila ľavú.

Preberala sa z mrákot a začínala vnímať. Ruky mala v poriadku, neboleli ju, ale boli niečím uviazané, nemohla nimi pohnúť. Sústredila pozornosť na nohy a napla svaly, ale tiež boli pripútané o podložku. Svaly ju poslúchali, už začali pracovať, ale pohnúť sa nemohla.

Skúsila brucho, oprela sa o lopatky, zatlačila na zadok... spútané. Celá bola priviazaná na nejakom stole.

Nadýchla sa. Zacítila vlhkú vôňu kamennej pivnice.

Naposledy bola v pivnici s Vlastom. Boli v Limbachu u kamaráta. Kamarátova pivnica voňala presne takto – vlhká kamenná pleseň.

Zamľaskala. V ústach jej vyschlo.

„Je tu niekto? Kde som to? Je tu...“

Za hlavou začula šuchot.

„Tak ťa vítam v mojom kráľovstve, Ivica. Neboj sa, nič zlé sa ti nestane.“

„Kto si? Kde si? Prečo nejdeš sem a...“

„Načo toľko otázok, Ivica? Len pokojne lež, o chvíľu všetko pochopíš.“

Stíchol. Asi odišiel, lebo ho už nepočula.

„Prosím vás, pustite ma, ja... vám dám všetko, čo chcete. Moji rodičia vám zaplatia výkupné...“

„Ale no táák! Ivica!“ zatiahol prekvapene. „Veď sme si pred chvíľou tykali, či nie?“

Od strachu mu začala podvedome vykať.

„Tak dobre. Pusti ma. Prečo som priviazaná, keď hovoríš, že sa mi nič zlé nestane?“

„Nič zlé som povedal? Áno, máš pravdu, nič zlé. Ale je to taký relatívny pojem...“

„Pusti ma, prosím! Naši majú peniaze, naozaj zaplatia výkupné...“

„O akom výkupnom to hovoríš, čo ťa niekto uniesol, alebo čo? Žiadny únos, žiadne výkupné. Nič sa ti nestane, iba pôjdeš ďalej ako odkaz. Niečo ako list. Ako balíček. Stále to budeš ty, krásna Ivica, stále budeš pre niekoho znamenať potešenie a radosť, pre iného utrpenie a žiaľ, pre iných iba túžbu, pre niekoho zase naplnenie starých túžob a zadosťučinenie... napríklad pre mňa.“

„Ja ti nerozumiem. Aké túžby? Aké zadosťučinenie? Naozaj ti nerozumiem, asi ide o nejaký omyl, nie? Prosím ťa, odviaž ma. Ak potrebuješ peniaze, môj otec...“

„Je zamestnanec juhoslovanskej ambasády. Ja viem. Chceš mi povedať, že má peniaze? Tie ma nezaujímajú, Ivica, ja mám viac. Ja mám oveľa viac. Ja mám teba.“

„Dá ti, koľko len budeš chcieť!“

„Nechcem nič. Mám teba a to mi stačí. Jalové reči o peniazoch ma už nebavia, Ivica. O prachy tu vôbec nejde. Počúvaj ma. Teraz sa priprav, pošlem ťa jemu, aby aj on mal z teba radosť...“

„Kto? Prosím ťa, kto? O kom to hovoríš? Ja nechcem ísť nikam! Odviaž ma!“

„Už nekrič, krásna Ivica. Šetri dychom, zíde sa ti...“

Vôbec ho nevidela. Celý čas jej stál za hlavou a hlavu nemohla vyvrátiť, aj krk jej zvierala nejaká obruč. Odrazu začula jemné zašušťanie, ako keď sa otvára igelitové vrecko. Niekto jej odzadu nadvihol hlavu a prestala pozerať do stropu, do zorného poľa sa jej dostali jej vlastné prsia – pekné, aj poležiačky vyduté prsia. Cez oči jej nasunul igelit, potom ešte nižšie až ku krku, a kým stihla zvýsknuť, zacítila na krku tlak. Hlava jej poskočila a tlak jej objal celý krk, odzadu od stavcov až po ohryzok.

Lepiaca páska! Počula, ako ju odtrhol.

„Počkaj! To nie!“ zakričala.

„Byť na tvojom mieste, tak šetrím dychom, krásna Ivica,“ poradil jej hlas spoza hlavy.

Nadýchla sa, ale igelit sa jej pricapil na ústa a zarazil jej nádych v polovici. Vyfúkla a igelit vzlietol. Už mala priestor aj lepšie videla. Iba chvíľu, lebo po ďalšom nádychu a výdychu sa igelit zarosil.

„Krista ti tam...“ zanadávala. Otec ju totiž naučil nikdy sa nevzdávať.

„Ivica, my sme z Balkánu, odkedy sa píšu dejiny ľudstva, nás bili, mučili, znásilňovali, sťahovali z miesta na miesto... nič si nepomohli. Sme tu a žijeme, aj ty tak musíš. Nikdy sa nevzdávaj, bojuj, ži! Ak ťa zrazia na kolená, vstaň a choď ďalej!“

Počula otca, ako jej z diaľky, spoza horizontu, radí. Nebola na kolenách a nikto ju nezrazil. Vstala by a bojovala, ale nebola ani len na kolenách. Bola v oveľa horšom rozpoložení. Niekto ju položil na chrbát a na hlavu jej natiahol igelitové vrece. Na takúto situáciu jej otec radu nedal.

Skúsila sa vzoprieť, ale ruky ani nohy neposlúchali. Iba sa zadychčala.

„Čo chceš, ty debil? Chceš ma pretiahnuť?“ mumlala cez igelit. „Tak si tú igelitku natiahni ty a spravím ťa tak, ako si to ešte v živote nezažil! Načo sa schovávaš? Poď sem a ukáž sa mi, ty srab vyjebaný! Daj to konečne dolu! Dám ti, neboj sa! Dodržím slovo! Vyfajčím ťa, ak ti ide iba o to, ale poď sem a daj to dolu!“ revala a začínala zúriť. Bojovala.

Nič jej nedal dolu a vzduch sa jej míňal. Ako rozprávala, igelit sa jej lepil na nos a ústa a sťažoval jej dýchanie.

Vyfúkla. Bublina nad nosom jej poskytla ešte trochu priestoru. Ešte trochu, ale už iba málo k životu. Začala sa jej krútiť hlava.

„Tak dobre, uznávam, vystrašil si ma, ale už mi je blbo,“ priznala a zmenila taktiku. Už nerevala. Pokúsila sa o posledný zmier. „Už to môžeš dať dolu. Vyhral si, si lepší. Počuješ? Si najlepší, len mi to už daj... do-lu... pro-sím...“

Pred očami sa jej urobili fialové kruhy. Začali sa točiť. Kruhy už neboli kruhy, už to boli špirály a stále sa točili a približovali sa. Prešli jej očami a vpíjali sa do mozgu.

„Poď sem. Kde si? Dám ti...“ bľabotala.

Špirály stratili farbu a stále sa približovali, odrazu boli žlté a iskrivé a roztočili sa v šialenom tanci. Klesali nižšie a nižšie, tlačili ju na oči. Klesli ešte nižšie, zatlačili jej oči dovnútra, prestala vnímať aj špirály, aj iskry. Všetko sa odrazu stratilo a zrútilo. Nastala tma.

Ešte raz sa vzoprela, zaskučala, telo sa jej myklo v poslednom kŕči hore, potom nabok, nato zvädla a ostala ticho ležať.

Skontroloval igelit a tep, pohladil ju po igelitovej tvári a vrátil sa k práci. V rohu pivnice za jej hlavou mal pracovný stôl, lampu, stoličku a básne. Toto tu na veľkom stole bolo nič, ani to predtým nebolo nič – to ozajstné chystal tu, pod malou lampu. Veľké finále malo ešte len prísť.

Sadol si a znova sa začítal do básne, ktorú si vybral ako tretiu. Tretia bola veľmi ťažká. Čítal ju už veľakrát, ale stále nemohol nájsť pointu. Pointa bola v skutočnosti veľmi jednoduchá, ale on chcel svoju pointu. Riešenie, ktoré by vyhovovalo jemu, aj jemu, aj jej, všetkým.

Čítal ju už stokrát, no robila mu problémy. Neprekážalo mu to, na problémy bol zvyknutý, celý život ho sprevádzali a celý život ich riešil. Bol vytrvalý, aj tento vyrieši. Ak bude treba, prečíta ju aj tisíckrát a riešenie nájde. Musí ho nájsť, lebo táto tretia bude jeho najlepší výtvor. Bude to skvost. Bude to umelecké dielo. Nech sa len teší...

37

Režisér sa nestačil čudovať. Takých akčných hercov ešte nevidel. Vyskákali z auta, revali, mávali preukazmi a odznakmi, gestikulovali a v momente boli pri ňom. Jeden vytiahol aj pištoľ. Celkom slušná rekvizita, lepšie nemal ani jeho komparz.

„Što slučilos?“

Nepočúvali ho. Revali naňho, aby sa nikto ani nepohol, že... Vlastne im celkom dobre nerozumel.

Akcie sa chopil český režisér, ten mal aspoň akú-takú šancu porozumieť. Podišiel k nim bližšie.

„Ale, soudruzi, co to tady deláte za bordel? Tady se natáčí!“

„Kriminálna polícia! Nestrieľajte! Toto je odteraz miesto činu! Nikto sa ani nepohne! Žiadna budova nesmie vyletieť do vzduchu! Nestrieľajte!!!“

Každý mal svoju pravdu. Išlo o to, aby si konečne rozumeli.

„Kriminálka,“ povedal už miernejšie Burger a ukázal režisérovi odznak.

„My sme vás ale nežádali o spolupráci...“

„Napriek tomu sme to stihli. Je tu niekde strelmajster?“

Watzka sa neochotne postavil od odpaľovacej skrinky. S kriminálkou už mal do činenia, stačilo raz na horniakoch...

„Zastavte to!“ prikázal mu razantne Burger. „Strieľať sa nebude!“

Watzka nechápavo pozrel na režiséra, potom na brata režiséra hore na vysokej stoličke a potom na odpaľovaciu skrinku. Hanzel sa v tom vyznal najlepšie.

„Ukážte...“ odstrčil strelmajstra. „Tie dva drôty...“

„No.“

„Vybrať! Izolovať! Okamžite.“

Režiséri nemali slov. Stratili vládu nad situáciou, prišli noví režiséri.

„Braňo!“ zavolal strelmajster.

Vyslobodili drôty, Braňo otvoril skrinku s náradím a začal izolovať medené konce. Omotal ich hrubou izolepou.

„V tej zadnej budove je mŕtvola. Musíme sa k nej dostať. Asi ju zavraždili. Toto nie je film, toto je ozajstná vražda, ozajstný trestný čin.“

Na konci ulice sa rozrevali dva mocné tankové motory. Režisér pozrel na hodinky. Boli presne tri.

Vo vysielačke ruského režiséra zašušťalo, zapraskalo, ozval sa ťažko zrozumiteľný prerývaný hlas.

„Kamandír! Tri časa! Akcia, ili kak?“

Režisér si vzdychol a trasúcim sa hlasom mu odpovedal.

„Stojte!“

Rev motorov stíchol.

„To akože nestrieľame?“ spýtal sa strelmajster.

„Súhlasím, nie,“ povedal Burger, čo znelo ako oxymoron. „Musíme sa tam dostať a celú budovu prezrieť,“ vysvetlil, aby bolo jasné, čo chcú.

„Koniec natáčania?“ žasol Braňo.

„Presne tak. Aspoň na dnes!“ rozhodol Burger.

Ruský režisér zliezol po rebríku z vysokej stoličky, asistentke odovzdal vysielačku a megafón, oprášil si nohavice, upravil si kravatu a sám pre seba si popod nos zašomral: „Job aj takuju Slavakiju, ja idu pazvaniť v Maskvu...“ a ráznym temperamentným krokom vykročil k strelmajstrovej maringotke, hoci veľmi dobre vedel, že vo Watzkovej maringotke telefón nie je.

„A ako sa tam chcete dostať,“ začal riešiť situáciu strelmajster. „Celé je to podmínované.“

Režisérov sa zbavili, situáciu už ovládli, teraz bolo treba konať. A premýšľať, aby sa k nej dostali a aby sa nikomu nič nestalo.

„Už sa vám stalo, že ste museli odstrel prerušiť a ísť budovu opätovne skontrolovať?“

„No.“

„A čo ste spravili?“

„To, čo teraz. Odizolovali sme drôty a moji chlapci tam išli. Na východe za Košicami sme strieľali starú poštu. Polhodinu pred odstrelom prišla s plačom nejaká žena, že jej dvaja zasrani sú asi vnútri, že sa tam išli hrať.“

„A...?“

„Hrali sa. Najviac sa im páčili naše žlté rozbušky.“

„Takže ste tam išli?“

„Áno, ale my sme za to platení.“

Burger sa pohľadom spýtal kolegov. Obaja prikývli.

„Aj my sme za to platení. Ideme s vami!“

„Kurva aj s tým...“ súhlasil strelmajster.

Pre profesionálnych odstreľovačov nie je nič horšie ako loziť po podmínovanej stavbe. Možno ešte popoťahovať hladného leva za gule, na to by sa dali nahovoriť, ale pobehovať po podmínovanej stavbe, po tom naozaj netúžil ani jeden.

Keď prechádzali ulicou, nikto ani nedýchal. Jeden asistent dostal nápad a ticho zašepkal: „Kamera...“ Kameraman pochopil a chytil sa. Spustil ju, lebo niečo také sa bežne nevidí ani vo filme.

„Kam?“ spýtal sa strelmajster pred budovou.

„Osem cé. Osmička je celý tento posledný barak v poli, prvý vchod je á, stredný bé, tak cé je ten posledný. Naozaj posledný, potom je už len pole.“

„A tanky, ako vidím. Zase ruské tanky,“ dodal Krauz.

Prišli k poslednému vchodu a chlapci z tanku ich mali ako na dlani. Nemuseli použiť ani delo, stačila im gumipuška a boli by vybavení. Veliteľ tanku otvoril horný poklop.

„Što slučilos?“

„Čakajte!“ zakričal mu Hanzel.

„Što?“

„Padaždite!“ pokúsil sa Krauz.

Pochopil, zapálil si cigaretu a zložil si tankistickú čiapku.

„Stojte!“ zastavil ich Watzka. „Boty!“

Skontroloval im podrážky.

Krauz mal tenisky. Burger lacné poltopánky s gumenou podrážkou. Hanzel bol frajer, chcel klopkať a dal si podraziť podpätky.

„S týmto dnu nemôžete. Hodíte iskru a letíme.“

Hanzel pozrel na ich topánky. Všetci strelci mali gumené čižmy.

„Dobre, počkám tu, budem vás kryť odzadu, keby prišli Nemci...“

Vošli do chodby. Všade smrdela rozdrobená malta, presne ako u nich v kancelárii. Všade smrad a špina z rozvŕtanej stavby.

„Kam?“ spýtal sa strelmajster.

To keby vedeli.

Kým si rozmysleli, ešte ich upozornil.

„A držte sa iba za mnou. Nesmiete stúpiť na káble, inak...“

Aj tak nevedeli, kam skôr.

Burger pozrel na Krauza. Vyzval ho pohľadom. V stavbách sa nevyznal, Krauz ich študoval na strednej, tak by mohol...

„Majstre...“

„No.“

„Vaše meno?“

„Inžinier Watzka.“

„Maturant Krauz.“

Burgerovi vyskočili oči k stropu. Naozaj najvhodnejší čas na zoznamovanie.

„Čo je to za stavba?“

„Kaštieľ grófa Esterháziho... alebo ako to myslíte?“

„Aký je to nosný systém?“

„Vy sa v tom vyznáte?“ Watzkovi poskočilo obočie.

„Trochu. Som stavbár.“

„Aký stavbár? Murár?“

„Stredná priemyselná škola stavebná s maturitou. Hovorím, že som maturant.“

„Aha. Nepochopil som fór. Tak potom po stavbársky. Je to obvodový nosný systém, nosné múry sú z tehly, hrúbka štyridsaťpäť. Stropy z drevených trámov, záklopový systém bežný v tom čase. Buk. Tvrdý vyzretý buk. Schodisko monolit, samostatne jednostranne votknutý do nosnej šachty. Zrkadlo meter desať. Strecha sedlová, drevené trámy, polovalba.“

Burger tu bol zbytočný, z ich komunikácie nič nerozumel. Krauz nie, snažil sa spomenúť si, čo im profesor na pozemných stavbách hovoril o obvodovom nosnom systéme a o tehle ako základnom stavebnom materiáli.

„Kde ste začali vŕtať?“

„Na prízemí. Všetky múry koldokola. Potom na prvom v zriedenom tvare. Potom stropy a nakoniec strecha. Prvé pôjdu múry na prízemí, počkáme, kým sadnú, so sekundovým oneskorovačom prvé poschodie a s polsekundovou pauzou stropy. Celá stavba sa zloží do seba. Dve sekundy na to vybuchne strecha, no nie dnu, ale von, rozprskne sa. Keď sa to zostrihá a vo filme pustí obrátene, bude to vyzerať, že najprv vybuchla strecha – to ako od zásahu leteckej bomby – a potom sa zrúti celá budova.“

„Dobrá finta, niečo ste sa od tých filmárov už naučili.“

„Ďakujem, niečo áno.“

„Ako vysoko ste začali vŕtať prízemie?“

„Pol metra nad zemou.“

„A potom hore?“

„Pol metra nad prvým stropom.“

„A dolu?“

„Dolu nie.“

„Prečo nie?“

„Pivnice nemali byť odstrelené, tie v zábere vôbec nie sú.“

„Takže tu sú aj pivnice?“

„Sú.“

„A nie sú podmínované?“

„Nie, nebolo treba.“

Krauz sa zahľadel na Burgera a usmial sa. Učiteľ pristúpil k žiakovi a – dynamit sem, dynamit tam – poklepal ho po pleci.

„Aj stavbárska maturita sa môže kriminalistovi občas hodiť,“ skonštatoval Burger.

„Edo, on nechce, aby sme ju našli roztrhanú a zdemolovanú, on chce, aby sme ju našli. Keby ju dal na poschodie, dynamit ju rozmetá. Dal nám ju do pivnice, aby sme ju našli buď teraz, alebo ak by sme pochopili jeho odkaz neskôr, tak zasypanú, no určite vcelku. Ona je dolu.“

„Už mi to došlo, Riško.“

„Pre všetkých!“ zavolal Krauz. „Ideme dolu do pivnice!“

„A čo hľadáme?“ spýtal sa jeden z odstreľovačov.

„Mŕtvolu.“

Chalan sa rozpačito poobzeral okolo. Všade boli mŕtvoly. Filmári tu nakrúcali detaily a figuríny nikto neodniesol, načo, veď boli na odpis a mali skončiť pod ruinami.

„Viem. Je ich tu plno, ale my hľadáme dievča.“

Ani to nebolo presné. Na oslobodení hlavného mesta sa podieľalo veľa ruských dievčat, skoro všetky ležali na ulici a v baraku.

„V civile, nie v uniforme,“ spresnil Krauz.

Vykopávali jedny latkové dvierka za druhými.

Našli ju v poslednej pivnici na kope uhlia.

38

Nadporučík Zlocha nastúpil na Lipu, presne podľa pokynov šéfa Jakutina. Lipa bola najhoršia služba v Štátnej bezpečnosti.

Aj za socializmu fungovala diplomacia, v hlavnom meste sídlili ambasády, konzulárne zastupiteľstvá, sídla a byty diplomatov a objekty, ktoré patrili k ich službám. Všetko bolo treba strážiť, lebo tie zo socialistického bloku si strážnu službu zaslúžili a tie závadové imperialistické ju potrebovali. Aby boli pod kontrolou.

Služba na Lipe spočívala v dvanásťhodinových telo a mozog ubíjajúcich strážnych službách. Múr, vchod do veľvyslanectva alebo čokoľvek s ním spojené, chodník a desať metrov vpravo a desať metrov vľavo. Ani kúsok bokom, inak nasledoval trest. Kontroly sa vykonávali námatkovo, ale vytrvalo.

Túto službu mohli robiť iba ozajstní chlapi, lebo vydržať dvanásť hodín na jednom mieste v takých podmienkach mohol iba zocelený muž. Kto si myslí, že nie, nech sa skúsi ráno po raňajkách o siedmej postaviť pred svoj dom alebo panelák a vydržať tam stáť do večera do siedmej.

Nevydrží nikto, o desiatej doobeda už bude každý sedieť pri telke s boľavými krížami.

Zlocha nebol oceľový muž. Bol celý hrdzavý, mal predhryz ako zajac, potil sa kyslo a smradľavo, bol krátkozraký, ale hlavne mal ploché nohy. K polícii ho vzali iba na príhovor predsedu národného výboru, lebo bol spolužiak šéfa kádrovky na kraji a ten bol kamarát... Zlochu teda prijali aj s plochými nohami.

Teraz sa mu ploché nohy vypomstili. Vydržať dvanásť hodín v službe bolo božie dopustenie, pekelné muky. Už volal Jakutinovi, ale sekretárka ho dvakrát odbila. Tak napísal list. Napísal mu všetko, čo zistil o tom hajzľovi.

Celé jeho utrpenie mal na svedomí Krauz. Zasrané kriminalistické zelené ucho. Iba jeho vinou nevyšla posledná akcia a iba jemu sa mohol poďakovať za utrpenie, ktoré každý deň prežíval.

Ale už to nebude dlho trvať, bol presvedčený, že koniec martýria sa blíži. Už napísal Jakutinovi a spravodlivosť vyjde najavo.

Nech sa len ten hajzeľ teší.

39

Urobiť obhliadku miesta činu, v tomto prípade evidentne iba miesta nálezu mŕtvoly, bol problém. Ani jeden vyšetrovateľ nechcel, ani technici nechceli.

„Ale vydolovať všetky nálože nám bude trvať týždeň,“ namietal strelmajster.

„To už bude na tom uhlí pochodovať.“

„Spíšeme to sami,“ navrhol Krauz Burgerovi.

Na začiatku ulice tesne pred bielou čiarou už boli všetci služobní pyrotechnici z kraja, dvaja z armády, celé vedenie mesta, funkcionári zhora, truľovia zdola, zase truľovia zhora... všetci. Výhodou bolo, že im nikto nemohol pošliapať inkriminované miesto. Každý sa bál priblížiť.

Burger si vzal od vyšetrovateľa zošit v tvrdých doskách. Krauz od technika fotoaparát. Hanzel sa prezul do gumákov.

„Clonu máš nastavenú, ničím nehýb, tu budeš točiť týmto kolieskom a zaostrovať, ostrosť obrázka uvidíš tu v okienku, keď bude v poriadku – stlačíš spúšť, tá je tu. Máš tam tridsaťšesť obrázkov. Keby bolo málo, prídeš sem a vymením ti film. Hlavne si zapamätaj jedno...“

„No?“

„Čo odfotíš, je samostatný obrázok, je to udalosť zachytená na momentku, je to pevne stanovená situácia na mieste činu. Ak ti niekto niečo prestaví, posunie alebo doloží, už to nie je miesto činu. Dávaj na to pozor, musíš fotiť skôr, než ti do toho zasiahnu ostatní na mieste činu, inak narobíš zmätočné snímky. Fotodokumentácia z miesta činu je ako film, ale nejde tak rýchlo za sebou. Jedna sekvencia strieda druhú a sú od seba časovo závislé, nasledujú po sebe. Sú oddelené, ale sú postupné a závisia jedna od druhej. Ak to poserieš a nezapamätáš si poradie a Burger si nezapíše čísla snímok, vyrobíte chaos.“

„Rozumiem, ide jedna snímka za druhou a musia byť zapísané v obhliadke a očíslované, inak je v tom chaos. Je to ako spomalený film.“

„Presne.“

Celé miesto nálezu neznámej mŕtvoly dievčaťa si zadokumentovali sami, boli pri tom už veľakrát, robili to spolu s vyšetrovateľom a s technikom skoro každý týždeň, nemohli sa pomýliť.

Ani sa nepomýlili.

Horšie to bolo s vynesením mŕtvoly, ani havrani tam nechceli ísť. Vzali si nosidlá a Watzka im pomohol. Štyria ju pohodlne vyniesli až za čiaru. Tam ju naložili do pohrebného voza a previezli na pitvu.

Dav sa pomaly rozchádzal.

„Šéfe...“ Watzka chytil Krauza za rameno.

„Ja tu nie som šéf.“

„Ale zareagovali ste najrýchlejšie, iba vďaka vám sme ju našli.“

„To je možné.“

„Nepostrehol som vaše meno.“

„Krauz. Richard Krauz.“

„Áno, spomínam si... Vaša dedukcia bola brilantná.“

Podal mu ruku. Krauz ju rád prijal.

„Vďaka, pán inžinier.“

„Keby ste niečo potrebovali, budem tu,“ rukou ukázal na maringotku, „ešte asi týždeň. Mám rád správnych chlapov, zastavte sa na pohárik. Takúto akciu som zažil prvý raz, oplatí sa ju poriadne zapiť.“

„V poriadku, keď budem mať čas, zastavím sa.“

Watzka ho udrel do pleca a s úsmevom sa rozišli. Po pár krokoch sa strelmajster ešte otočil.

„Takže kedy to budeme môcť odpáliť? Chcel by som to už mať za sebou a ísť domov.“

„Súdr...“

„Stačí Watzka.“

„Pán Watzka, ešte deň-dva to bude miesto činu a po pitve sa sem asi ešte raz vrátime dohľadať detaily, ale o také tri dni vám už dáme voľnú ruku.“

„Tak tri dni, hovoríte. No, niečo vydržíme. Ľúto mi je toho ich režiséra, ten sa mi v maringotke upije na smrť.“

40

Pitva bola rýchla.

Celá mŕtvola bola obalená uhoľným prachom, vyzerala ako múmia v čiernom obale.

„Ten prach je dôležitý?“ spýtal sa súdny lekár.

„Asi nie, vzorky sme už vzali.“

„Tak ideme sprchovať.“

Funkcie a osoby v pitevni sa väčšinou nemenili, stále tá istá zostava. Dnes tu bol jeden navyše – pyrotechnik. Náčelník mesta tak rozhodol. Čo keby mala v sebe nejaký šulec dynamitu?

Ak bude mať v sebe nejaký šulec a iniciujete ho, všetci vyletíme do vzduchu,“ vysvetlil im pyrotechnik, čím svoju prítomnosť dostatočne zdôvodnil.

„Ukáž... otoč sa,“ požiadal ho Krauz.

Pyrotechnik mu ukázal chrbát.

„Čo je?“

„Nič, iba som na jednom chrbte videl zaujímavý nápis, že ak ma uvidíte utekať, snažte sa ma predbehnúť...“

„A...?“

„A vpredu mal na prsiach veľký nápis Pyrotechnik.“

„Ha-ha, starý fór.“

„Ale otočil si sa.“

„Otočil, lebo je taký starý, že som ho už zabudol, ja ti poviem lepší...“

„Páni! Prosím vás! Máme tu robotu, môžeme?“ zahriakol ich doktor.

„Prepáčte, môžeme,“ odštartoval ich Krauz.

Asistent namieril sprchu na dlhej hadici na chodidlá a začal ju umývať. Burger skontroloval sitko na odtoku, aby im neušlo niečo dôležité, potom od stola odstúpil, aby sa nezaprskal.

Čierne chodidlá sa zmenili na biele tenisky, čierne nohy na modré rifle, čierny trup na biele tričko, čierna tvár na krásnu tvár a čierne vlasy ostali čierne.

Pyrotechnik sa nad ňu sklonil a prezrel si ju od tenisiek až po čierne vlasy.

„Nič podozrivé nevidím, pokračujte.“

Krauz zovrel pery a zaťal päste.

Burger si to všimol a Hanzel z opačného rohu pitevne mu nebadane kývol, že si to všimol aj on.

Krauz pitvu hrdinsky vydržal. Aj keď mu ukázali jej zdravé srdce, aj keď mu doktor ukázal jej zdravý žalúdok a povedal mu, čo za posledných osem hodín jedla, aj keď mu ukázal jej zdravý mozog rozrezaný na štvrtiny a povedal mu, že bola úplne normálna.

„Ty nie si normálna, Ivica! Ja som ženatý!“

„No a? Ak jej to nepovieš ty, tak ja určite nie.“

Zdrapla mu ruku a vsunula si ju pod nohavičky. Krauz zacítil tvrdé drôtené chlpy a dobre vedel, že sú čierne ani uhoľ, hoci ich práve teraz nevidel, iba cítil.

Znova sa stretli na stretávke z deviatky. Náhodou. Bežne sa robia stretávky po maturite, ale oni boli na sídlisku taká silná partia, že sa stretávali aj z deviatky na zédeeške. Decká. Kto zorganizoval túto poslednú pred pol rokom, ani nevedel, ale dostal pozvánku a prišiel sa pozrieť.

Krauz išiel zo základky na stavebnú priemyslovku, ona na gymnázium. Bývali tri brány od seba na tej istej ulici, v tom istom dlhom paneláku. Vídali sa denne. Už na základke rástla rýchlejšie než ostatné baby. Skôr jej narástli prsia, bola najvyššia z triedy, v jedenástich už jeden týždeň v mesiaci nechodila na telocvik...

Na strednej mu zmizla z dohľadu. Objavila sa v treťom ročníku. Chalani hovorili, že bola s otcom dolu v Juhoslávii a dva roky tam žili, potom sa vrátili. Neskúmal prečo.

Cez prázdniny z tretieho do štvrtého prišla kamarátovi do bytu na oslavu. Rodičia boli na dovolenke, mládež si užívala voľný byt. Pili, tancovali, tí slabší o polnoci odpadli, Krauz vydržal. Išiel ju odprevadiť. Bývali tri brány od seba, ale išli skratkou cez les poza dom, trvalo im to dve hodiny.

Za domom na lavičke zistil, že potrebuje niečo viac než bežné dievčatá. Bola južanka, asi tým to bolo.

„Neberiem pilulky, ale aj keby, nebolo by to na nič. Ty sa spravíš za dve minúty a ja čo? Daj sem prst a rob, čo ti poviem,“ prikázala. Vedela presne, čo chce.

Stiahla si rifle na kolená, potom nohavičky a obkročmo si naňho sadla.

„Sem daj prst a rob... silnejšie... dnu a zatlač... von... a teraz dnu a von... a teraz rýchlejšie...“

Bola závislá od sexu, ale vtedy Krauz o niečom takom ani nechyroval. Nikto z jeho kamarátov o tom nechyroval, v socializme bol sex tabu, nesmelo sa o tom písať, časopisy neexistovali, medzi chalanmi sa šírili kadejaké fámy o bielej pečeni, ale nikto presne nevedel, čo to je. Krauz to zistil vtedy za domom na lavičke. Keď to na ňu prišlo, zliezla, natrčila sa bokom a striekala na trávu. Prvýkrát v živote videl ženu čúrať postojačky. Že to nebolo celkom tak, to sa dozvedel až neskôr z literatúry.

„Ukáž, rozopni sa.“

Obliekla sa, rozopla ho a bez toho, aby sa ho spýtala na jeho názor, ho spravila striedavo ústami a striedavo rukou. Iba tak, na lavičke za domom pri svetle pouličnej lampy.

Ivica vedela veľmi presne, čo chce. V Juhoslávii mali na tieto veci úplne iný názor a mladí ľudia sa k sebe správali inak. Južanské slnko a južanský temperament robili svoje – Krauz bol v siedmom nebi. Chodili spolu celé prázdniny, ani raz si nevrzol, ale spokojný bol každý večer.

„Načo? Nechcem otehotnieť, okrem toho vy chlapi ste za chvíľu hotoví. Ja to potrebujem takto! Dlho! A rýchlo! Tak poď, daj sem prsty a nekecaj! Potom ťa vyfajčím...“ To bola jej životná filozofia.

Na začiatku štvrtého ročníka sa rozišli. Vlastne ani nie, on párkrát neprišiel na rande a potom neprišla ona... a už sa iba zdravili na ulici. Po ňu chodil taký starší chalan z mesta na rapidke a on začal chodiť s Dianou. Alebo s ňou chodil pred Ivicou? Občas sa mu niektoré dievčatá plietli.

Ale teraz sa stretli na stretávke po rokoch. Pili, tancovali, tí slabší o polnoci odpadli, Krauz vydržal. Nechcel ju odprevadiť. Už nebývali tri brány od seba. On bol ženatý a ona rozvedená.

„Zveziem sa s tebou,“ priplichtila sa, keď zistila, že Krauz je autom.

„To nie je najlepší nápad,“ oponoval.

Tak zatiahol do Líščiaku.

„Ty nie si normálna, Ivica! Ja som ženatý!“

„No a? Ak jej to nepovieš ty, tak ja určite nie.“

Zdrapla mu ruku a vsunula si ju pod nohavičky. Zase bola nad ním. Namiesto lavičky za domom sedeli na zadnom sedadle jeho starej škodovky.

„Doriti...“ zastonal Krauz.

„Nie, najprv tak, ako sme boli zvyknutí... Daj sem ten prst!“

Froté uterák stihol podložiť v poslednej chvíli, ešteže ho vždy vozil v aute.

Keď prestala ručať a prestala sa zvíjať, zliezla z neho, odsunula ho bokom, otočila sa mu zadkom, nohavičky si stiahla úplne. Hlboko sa predklonila, pokiaľ to len interiér starej škodovky dovolil. Už neboli decká, aj ona už dospela a priučila sa.

„A teraz môžeš...“

„Ivica! To nebol smer, ale povzdych!“

„A aký je v tom rozdiel?“

Ivica si siahla na vystrčený zadok, krvavo nalakované nechty zadrapila do polovičiek a roztiahla ich. Krauz sa zahľadel a vyschlo mu v hrdle. Ani nevedel prečo, ale znova si ticho povzdychol: „Doriti...“

„Tak vidíš!“

A už bol tam.

Naštvoro rozrezaný mozog súdnemu lekárovi prezradil, že bola normálna, ale Krauz vedel svoje. Skončili pitvu, obstali mŕtvolu a chceli počuť verdikt. Do kancelárie k lekárovi nešli, dnes nemali čas na posedávanie.

„Nič jej nebolo, to dievča bolo zdravé ako málokto. Úplne zdravý organizmus,“ skonštatoval súdny lekár.

„Trochu mŕtvy zdravý organizmus,“ namietol Hanzel.

„Všimli ste si jej oči?“

„No.“

„V spojovkách má tmavočervené bodky. Sú to krvné výrony. V hlavných cievach som našiel oveľa tmavšiu krv, ako býva bežne, a pod popľúcnicou mala krvné výrony. Zadusila sa.“

„Ako?“

„To by ste chceli veľa, ale možno vás na niečo navedie fakt, že na celom tele nemá jeden-jediný defekt. Žiadne stopy vonkajšieho násilia. Asi to tak páchateľ chcel. Iba zadusená, žiadne mučenie ako tá predtým.“

„A hlava?“

„Na temene je mierne červený fľak, ale nie zakrvácaný. Ak to bol omračujúci úder, tak mimoriadne jemný a vedený s veľkou presnosťou, asi sa to už naučil. Ak ju priotrávil alebo omámil, ukáže nám to toxikológia, ale až o dva-tri dni.“

„Nič viac?“

„Možno krk,“ pripustil doktor. „Pozrite sa sem – a sem,“ ukázal im dva trojuholníkové fliačiky na krku veľké ako necht na palci.

„Čo je to?“

Technik sa nahol tesne nad krk a urobil si ešte dva zábery mimo poradia, iba tak pre seba.

„Už som to párkrát videl,“ pokračoval doktor. „Takto začervená koža, ak z nej prudko strhnete lepiacu pásku. Na krku nemá žiadne strangulačné ryhy, ani jeden odtlačok prsta, ani najmenšia stopa po mechanickom tlaku na ohryzok, jazylka je úplne neporušená, cievy na krku bez defektu. Nechcem sa robiť múdry, ale asi jej niečo natiahol na hlavu a na krku to... asi igelitové vrece... utesnil lepiacou páskou. Konce presiahli igelit, dotkli sa kože a nalepili sa na ňu. Keď jej vrece strhával, strhol aj pásku a nechala za sebou tieto dva trojuholníky, ale je to iba môj názor, mohlo to byť aj inak.“

„To je všetko?“

„Zo súdnolekárskeho hľadiska asi všetko. Spodnú bielizeň ste si všimli, vysvetlenie musíte nájsť vy, ja som na dnešok skončil.“

Spodná bielizeň bol ich problém a všimli si ho hneď, ako ju asistent vyzliekol. Mala krásnu krikľavoružovú podprsenku lemovanú čiernou čipkou. Keď jej stiahli rifle, nemala nohavičky, žiadne ružové nohavičky s čiernou čipkou nenašli, bola naostro. Technik všetko odfotografoval. Problém bol zadokumentovaný, ale vysvetliť ho nevedeli.

„Znásilnenie?“ snažil sa nadviazať Burger.

„Ani pysky, ani stav vagíny tomu nenasvedčujú. Urobil som kontrolný ster a prezrel som ho pod mikroskopom, žiadne spermie. Kompletné vyhodnotenie pošvového výteru nám urobí labák, ale nič nenájdu, som si istý. To dievča nebolo znásilnené.“

„Tak prečo nemá nohavičky?“

„Hovorím, ja som na dnešok skončil, to ostatné je už vaša práca, páni.“

„To je od vás, pán doktor, naozaj všetko?“

„To je všetko, páni. Kde je ten pyrotechnik?“

Bol v poriadku, išiel sa vyvracať, keď jej doktor otvoril žalúdok a na stôl vyplávala ančovička v žltom rôsole. Južania malé ančovičky občas hltali vcelku.

41

Smrad pitevne vymenili za smrad staveniska. Cestou do kancelárie nerozprávali. Boli unavení, pracovali od skorého rána a v aute sa im pohodlne driemalo. Aj Krauzovi, ale bol pred ním volant, tak sa občas prebral.

V kancelárii ožili.

„Tie svine stavbárske by po sebe mohli aspoň upratať!“ rozčuľoval sa Hanzel.

Pod umývadlom a pri stene bola kopa malty, čerstvo zamurované vodovodné potrubie smrdelo vápnom a cementom.

Burgera trápili iné veci. Na kávu z minerálky chuť nemal, mal chuť na poldeci, sprchu, ženu, rezeň a posteľ. Poradie bol ochotný zmeniť, ale na posteli na konci by trval aj pred Lollobrigidou. Aj po nej.

„Čo sa dnes dozvieme?“ spýtal sa iba tak do priestoru a vodku si nalial sám.

Krauz sedel za stolom a oddychoval, mal toho naozaj dosť.

Burger sa zľutoval a jeden plný postavil aj pred neho.

„Volá sa Ivica Tardičová, vyrastali sme spolu na sídlisku.“

„Takže aj túto si poznal,“ skonštatoval Hanzel.

„Poznal,“ pripustil Krauz.

Porozprával im ako. Rozprával dlho a nevynechal ani podrobnosti na lavičke za domom. Počúvali pozorne a disciplinovane mlčali – nemalo zmysel skákať mu do reči.

Keď skončil, Burger si vzal fotografiu a zahľadel sa jej do tváre.

„A teraz vás prekvapím ja.“

Nechápavo vzhliadli.

„Jej otec bol niečo ako hospodár na juhoslovanskom veľvyslanectve, mal na starosti budovu veľvyslanectva, štyri domy pod Slavínom, kde býval veľvyslanec a členovia zboru, a ešte asi desať bytov v panelákoch pre personál. V jednom z nich býval aj on.“

„Ako to môžeš vedieť, Edo?“ pokrútil nechápavo hlavou Krauz.

Aj Hanzela prekvapil.

„Vieš, prečo ti Ivica na dva roky zmizla z dohľadu, Riško?“

„Nie.“

„Dragan zrazil na priechode dievča na kolieskových korčuliach. Na priechode tri zastávky električky nižšie, než ste bývali. To dievča malo deväť rokov a v krvi nula celá nula nič alkoholu. S Draganom to bolo horšie.“

„Pamätám sa na to,“ Krauz prižmúril oči a lovil v pamäti, „boli sme decká. O tej nehode sa hovorilo na celom sídlisku.“

„Dragan je jej otec?“ zaujímal sa Hanzel.

„Jej otec. On mal v krvi dve celé tri promile a vyslanec na zadnom sedadle osem celé deväť, ale iba odhadom, lebo jednak nevládal nadýchať, jednak sa naňho vzťahovala imunita, takže mu nikto nemohol dať fúkať. Ale ja som ho videl na vlastné oči a tých osem môžem potvrdiť.“

Krauz s Hanzelom si vymenili spýtavé pohľady.

„A ty si sa k tomu ako dostal?“

„Robil som už na kriminálke pár rokov a mal som v ten deň výjazd. Poslali ma tam, lebo Dragan vytiahol pištoľ a chcel nehodu riešiť po svojom. Najprv chcel zastreliť seba, potom vyslanca, ale tomu to bolo jedno, potom dopravákov, potom zase seba a nakoniec si sadol do kríkov a už iba plakal. Dopraváci chceli zavolať zásahovku, lebo si s ním nevedeli dať rady, a pištoľ si nedal vziať, ale náčelník mesta z toho nechcel robiť ešte väčšie divadlo, ako bolo, a poslal tam nás. Dragan mi nakoniec pištoľ podal a zvädol, a to som s ním podebatoval iba polhodinku.“

„Zase tie tvoje drísty o tom, ako mu pomôžeš, ak bude spolupracovať, čo?“

„Aj drísty občas pomôžu.“

„A ako sa to skončilo?“ posúril ho Krauz.

„V novinách sa nič neobjavilo, prísne embargo. Krv z priechodu o hodinu zmyli polievacie autá. Pár svedkom, čo nehodu videli na vlastné oči, už na mieste vysvetlili tajní, aby vo vlastnom záujme o ničom nerozprávali. A s matkou dievčatka sa vyrovnali finančne. Žila sama bez muža s tromi deťmi, Jugoši jej ponúkli toľko peňazí ako odškodné, že do smrti nemusela nič robiť. Robila upratovačku dolu na národnom výbore a už nikdy nemusela zobrať do ruky metlu. Presne takto jej všetko vysvetlili a súhlasila. Zaplatili aj pohreb. Umlčali ju. My sme Draganovi zadržali pištoľ a zistili sme, že ju nemá prihlásenú, jazdil s vyslancom a bez povolenia. Keď sa o dva dni vyslanec prebral, začal veci riešiť. Súdruhovia zhora nám vzali pištoľ aj celý spis. Dragan dostal formálne nejaký podmienečný paragraf na dva roky a odpratali ho domov. Nechcel odísť, bránil sa, bolo mu tu dobre, ale musel. Aj s celou rodinou.“

„Tak preto mi na strednej na dva roky zmizla.“

„Presne, Riško. Po dvoch rokoch mu vypršal trest a mohol sa vrátiť. Videl som to dievča, keď odchádzali. Poznal som ju. Niekoľkokrát som bol predtým u nich. Ivica bola už vtedy veľmi pekná.“

„Edo, a keď sa vrátili, mali sme už osemnásť, a vieš, aká bola?“ vzdychol si Krauz.

Burger si to vedel predstaviť.

„Ale ten flirt na strednej cez prázdniny nebol konečný, však nie?“ nedal sa Hanzel.

Krauz pokrčil plecom.

„Len nám to povedz,“ posúril ho Burger.

Krauz im o Ivici povedal skoro všetko a nešetril podrobnosťami, ale poslednú akciu s Ivicou zatiaľ zamlčal. Dobre vedel, že by bolo naivné dúfať, že sa s jeho rozprávkou uspokoja. Poznal ich, musel dopovedať všetko.

„V septembri minulého roka, zhruba pred polrokom, zvolal niekto z našej triedy, teda z deviatky, stretávku. Ja som nepil, sľúbil som Sylvii, že prídem domov normálne a...“ Krauz zaváhal.

Ani jeden mu nebol ochotný pomôcť, nech sa v tom zase vykúpe, iba počúvali a tvárili sa ako na výsluchu – kamenné tváre bez náznaku súcitu.

„... aj som chcel. Aj som skoro nič nepil.“

Verili mu, aj sa tak tvárili, aj sa tak uškrnuli.

„Fakt! Možno jedno-dve poldeci. Po stretávke som išiel domov a ona si všimla, že som autom, tak sa priplichtila. Odháňal som ju a...“

Burger s Hanzelom sa ani nepohli. Bol to napinák s nepredvídateľným koncom. Možno pre niekoho iného, ale pre nich určite nie, už tušili...

„Nedala sa odohnať,“ naznačil koniec samotný režisér.

„Skončili ste v aute v...“ pomohol mu Burger a na záver mu nechal priestor na doplnenie.

„No, v Líščiaku, ale ja som nechcel.“

Burger pokýval hlavou, akože mu je všetko jasné a všetkému verí. Hanzel bol hĺbavejší poslucháč.

„Ale v septembri minulého roka si už chodil s Didi, nie?“

„No.“

„Ty hovado krauzovské, ty si schopný podviesť aj vlastnú milenku!?“

42

Nechali ho, nech im celý príbeh s Ivicou porozpráva až do konca. Časť o Iviciných intímnych praktikách zaujala najmä Hanzela.

„Fakt ju mala ako drôtenku?“

„A nevidel si ju na pitve? Čierne drôtené chlpy, drsné ako guča oceľových pilín, čo kupuješ v drogérii na drhnutie spáleného pekáča po husacine.“

„Boha!“

„Presne tak.“

„No chúďatká tvoje prsty.“

„Ty debil, prsty mám zvyknuté na lopatu, krompáč, kelňu aj fanglu, som stavbár a mozoľov sa nebojím, ale čo môj jazýček, šak ten je citlivučký...“

„Chúďatko,“ poľutoval ho kolega.

„Mohli by ste prestať, vy dvaja perverzáci?!“ Burger ich zastavil zdvihnutou rukou. Boli dve hodiny v noci a potrebovali sa vyspať. Ráno ich čaká nová šichta a musia byť bojaschopní.

„Riško, auto máme zase podpísané, takže nás rozvezieš domov a ráno sa tu stretneme. Všetko si preberieme a spíšeme informácie, lebo sa nám začínajú kopiť. Zatiaľ si môžeme byť istí iba jedným, je to niekto z tvojich kamarátov, z tvojho okruhu, a rozohral s nami hru na chytačku. Tak ho chytíme a bude po paráde. Velím dopiť a odchod domov, spať! Ale spať, nie ponocovať, jasné!?“

Krauz ich rozviezol a o tretej už bol doma. Skontroloval manželku, dcéru, osprchoval sa, no spať sa mu nechcelo. V bare mal ešte trochu vodky, tak si v pyžame sadol v obývačke na sedačku a iba tak potme si jednu nalial.

Ak mal Burger pravdu, a Burger mal pravdu takmer vždy, tak je to niekto, koho pozná, možno aj kamarát. Kto? Fero Virsík? Ten ho zmlátil iba za to, že Ivete šlohol desiatu a vrátil jej ju za pusu. Jazýčkovú, ale nestálo to za to, lebo Fero ho zmlátil ako žito. Nemohol vedieť, že spolu chodia, lebo chodili tajne, aj to iba týždeň. Že by to siahalo až tak ďaleko na základku? Aj Milan Lida ho raz prefackal, ale to už boli starší. Ani si nevedel spomenúť, ako sa volalo dievča, kvôli ktorému to bolo. Okrem chalanov mali na sídlisku aj silné baby. Ani jedno zo zavraždených dievčat nebolo znásilnené, takže vraždiť môže aj žena. Dana bola taká sviňa, o hlavu vyššia než všetci ostatní a dva mesiace ho prenasledovala, lebo s ním chcela chodiť... ako sa len volala... Dohnalová! Dana Dohnalová. To je ono. Ale aj to už bolo dávno. Okrem toho na dvore a za ich barakom sa bozkávali a oblápali stále, takže hľadať až tak ďaleko v minulosti, niekde na základnej škole, by určite nikam neviedlo.

Zaspomínal si, prišli mu na myseľ ešte dvaja kamaráti, ale jeden bol lekár a druhý učiteľ matematiky. S oboma sa poznal a stretávali sa, nepripadali mu ako vrahovia.

Dopil poslednú vodku a išiel si ľahnúť. Boli skoro štyri ráno a o pol druha hodiny musí vstávať do práce. Ľahol si a spokojne zaspal, veď ráno sa uvidí, možno sa niečo stane a veci sa pohnú.

Ani netušil, ako rýchlo sa pohnú.

43

Vo štvrtok ráno sa zase stretli o hodinu skôr. Burger s obavami občas zagánil na dvere, či sa neobjaví šéf a nepošle ich do doliny strážiť študentov, prípadne niekam ďalej vykonávať ešte nezmyselnejšie úlohy.

Zatiaľ v pohode, dvere sa ani nepohli.

„Chlapci, máme problém. Celú noc som nad tým premýšľal,“ referoval im Burger, pričom na ňom ani náznakom nebolo vidieť, že by sa nevyspal. „Prvú mŕtvolu sme stotožnili akože cez môjho informátora, ale máme tu druhú bez dokladov a ja neviem, ako to zahrať. Vieme, kto to je, ale musíme aj šéfa presvedčiť, že to vieme legálne. Ak chceme Riša stále kryť, dostávame sa do problému. Ten narastie, lebo jednu vraždu by sme boli ako kancelária schopní pokryť, ale na dve nám sem nasáčkujú celý tím a tomu sa už neubránime. Okrem toho druhá mŕtvola je zhora, roztočí sa kolotoč medzi ministerstvom zahraničných vecí a ministerstvom vnútra a budú nás bombardovať a sledovať. Už to nemôžeme hrať tak, že o ničom nevieme a že Rišo je mimo, musíme priznať farbu, že ich obe poznal. Ako to vysvetlíme šéfovi, to ešte neviem, ale musíme zmeniť taktiku.“

„Tú Ivicu by sme mohli stotožniť cez môjho informátora a Rišo by bol vonku,“ ponúkol sa Hanzel.

„Majchrán nie je na hlavu,“ oponoval Burger. „Okrem toho hrozí, že debil bude pokračovať a bude aj tretia. Tú nám potom kto stotožní? Toľko informátorov ani nemáme, koľko môže byť mŕtvol.“

Museli uznať, že Burger uvažuje logicky. Okrem toho museli aj oni dvaja myslieť na svoju bezpečnosť, nemôžu Krauza stále kryť.

„Priznám sa, že som ich poznal,“ navrhol Krauz.

„Asi by to bolo najrozumnejšie, ale potom ťa vysáčkujú z prípadu. Nedovolia ti ďalej vyšetrovať, zvlášť ak sú dve.“

„Prečo?“

„Ide o podozrenie. Nikomu nevysvetlíš, že dve baby z tvojho blízkeho okolia uleteli a ty s tým nič nemáš, automaticky sa o to začne zaujímať inšpekcia. Druhý dôvod je osobné zainteresovanie. Ani lekári neoperujú svojich príbuzných. Ani my nevyšetrujeme najbližšie osoby, aspoň nie oficiálne.“

Krauz to vedel veľmi dobre.

„Tak kam sa pohneme?“

Krauz už otázku nedokončil. Rozleteli sa dvere a Burger sa zaprel do stola, aby sa postavil, a Majchránovi ostrým protestným tónom povedal, čo si myslí o jeho vedení kriminálky, o vnútropolitickej situácii, o študentoch, o jalových monitorovacích službách pred internátmi, o...

Nič mu nepovedal. Ani sa nestihol postaviť. Stvrdol v polovici, chvíľu sa komicky držal stola, potom ticho dosadol na stoličku.

Vošiel Majchrán, major Uher a dvaja celkom zdatní chlapíci.

Majchrán zastal pred stolmi uprostred kancelárie, nadýchol sa, vydýchol a vyrovnal tlak. Premeral si ich jedného za druhým. Ani sa nehli, ani Burger, lebo majora Uhera poznal a vedel, kde robí.

„Súdruh Krauz,“ začal Majchrán pomaly, silene pokojným tónom, „boli ste vyčlenený k dispozícii Burgerovi a Hanzelovi do prípadu vraždy Diany Rothovej.“ Toto bol najhorší začiatok, aký si mohli želať – Krauza neoslovil Richard, ale súdruh.

„Bol som,“ pripustil a podvedome vstal.

Majchrán mu ďalej vykal, zmena v oslovení ho automaticky varovala, aj Burger ho prepálil varovným pohľadom, nech neblbne a zvažuje slová.

„Boli ste oboznámený s internými predpismi o výkone operatívnej služby.“

„Bol som.“

„Boli ste, lebo mám váš podpis na prezenčnej listine. Takže viete o tom, že zamlčanie akýchkoľvek relevantných skutočností týkajúcich sa vyšetrovaného prípadu je priestupkom proti predpisom a môže sa kvalifikovať aj ako zneužitie právomoci verejného činiteľa.“

„Viem.“

„Ste si vedomý následkov v prípade zistenia takéhoto porušenia?“

„Som.“

„Tak potom mi vysvetlite toto!!“

Majchrán sa už neudržal a poslednú vetu zareval, až sa privrelo okno a pricviklo záclonu. Pred Krauza hodil na stôl dve fotografie. Krauz si ich pokojne vzal a prezrel.

Na prvej bolo parkovisko v noci. Jeho parkovisko. Aj Dianino. Tu ju čakával po tréningu. Záber bol urobený spoza jeho auta, bolo vidieť poznávaciu značku, plecia a hlavu čakajúceho muža za volantom, v pozadí celé parkovisko, za ním hlavná cesta, lampy pouličného osvetlenia, dva pásy električkových koľají a úplne vzadu paneláky druhej strany sídliska. Tie už boli rozmazané, záber nemal až takú profesionálnu hĺbku, autor zaostril na auto a parkovisko, to bolo preňho najdôležitejšie. Na druhej fotografii bolo zase parkovisko a fotograf nezmenil stanovisko, fotografoval z toho istého miesta pod tým istým uhlom, ale Krauzovo auto nestálo tak blízko v rade zaparkovaných áut, bolo bližšie k východu z parkoviska a do auta práve nasadalo dievča. Niečo ju upútalo v smere od fotografa a tesne pred nastúpením sa k nemu obzrelo. Dievčaťu bolo celkom jasne vidieť do tváre.

Krauz vrátil fotografie na stôl. Hanzel mal sto chutí vyskočiť a nahnúť sa za nimi, ale podľa vzoru Burgera sa ani nepohol.

„Kto je na tých fotografiách?“ pokračoval vo výsluchu Majchrán.

„Je to Diana Rothová,“ pripustil Krauz.

„Tá Diana Rothová z pondelka?“

„Tá.“

„A ten muž v aute?“

„To som ja.“

„Máme tomu rozumieť tak, že ste sa so zavraždenou Rothovou poznali?“

„Áno.“

Majchrán sa obrátil na Burgera.

„Vedel si o tom?“

Teraz priháralo. Keby priznal farbu, spadli by do jednej jamy s Krauzom, keby zaklamal, spadne tam iba Krauz, ale poriadne hlboko. Oveľa hlbšie, než keby časť viny vzal na seba.

„Vedel a chceli sme ťa informovať, ale každý deň sme trávili strážením študentov a nebol čas na poriadnu analýzu, takže som túto informáciu zatiaľ držal v kancelárii. Ak sme niečo podcenili, tak sa ospravedlňujem. A včera prišla nová vražda, celý deň sme...“

„Nevyhováraj sa!“ zareval Majchrán.

Major Uher sa usmial, tešilo ho, keď nadriadení kefovali podriadených, tak nejako si predstavoval disciplínu na pracovisku.

„Vieš dobre, že ste ma mali o takom závažnom fakte informovať ako prvého!“

„Viem.“

Majchrán ho zmrazil pohľadom a pozornosť preniesol späť na Krauza, ale Burgerovi bolo jasné, že spolu ešte neskončili a šéf si ich podá, až z nich budú brká lietať.

„Udržiavali ste so zavraždenou intímny vzťah?“ zaujímal sa Majchrán.

„Áno.“

„No prosím!“ pleskol sa šéf po stehnách. „A ja nič neviem! Vôbec nemal byť do prípadu zainteresovaný a už dávno mal byť vypočutý u vyšetrovateľa!“ ziapal Majchrán.

Nikto nemal odvahu skočiť mu do reči a niečo vysvetľovať, takže pokračoval už miernejším hlasom.

„Súdruh Krauz, kedy ste ju videli naposle...“

Ale Majchrán otázku nedokončil. Postarší muž v nepeknom hnedom obleku ho zastavil razantným gestom a o krok postúpil ku Krauzovi.

„Počkaj, súdruh náčelník, toto by som chcel dokončiť ja.“

Majchrán prikývol a zahľadel sa na Krauza. Krauz mu pohľad opätoval. Bol to naštvaný pohľad, ale Krauz v ňom postrehol aj niečo iné – bolo to krátke, ale o to intenzívnejšie varovanie.

„Súdruh Krauz, vy ma asi nepoznáte,“ zašvitoril milým hláskom muž v hnedom obleku.

„Nie,“ pripustil Krauz.

„Som major Uher, náčelník inšpekčnej služby...“

Ak to malo na Krauza urobiť dojem, tak neurobilo, ak sa mal zlomiť a rozplakať už len pri vyslovení jeho mena a funkcie, tak sa nerozplakal.

„... ale mne môžete dôverovať,“ švitoril ďalej major. „Moja prítomnosť tu má zaručiť objektívne vyšetrenie celého prípadu.“

To určite – pomyslel si Krauz, no v tvári sa mu nepohol ani sval.

„Mám na vás jednu otázočku,“ usmial sa, akože nič si z toho nerob, chlapče, bude to iba taká nevinná, nepodstatná otázočka. „Boli ste minulý týždeň v piatok večer na parkovisku neďaleko základnej školy na Tilgnerovej ulici?“

Major podišiel tesne ku Krauzovi, pootočil si fotografie na stole k sebe, a kým čakal na odpoveď, bubnoval prstom raz po jednej, raz po druhej.

Krauzovi v zlomku sekundy prebehlo hlavou niekoľko myšlienok odrazu. Odkiaľ by mohli vedieť, že tam bol? Tie fotografie sú bez dátumu. Poznávacia značka jeho auta je síce jasne čitateľná, ale chýba dátum, ktorý by ho usvedčil, že tam bol v piatok. Môže pokojne priznať, že na Dianu čakával, lebo druhá fotografia ho jasne usvedčuje, že mu nasadá do auta, ale nie v piatok.

„Ehm,“ odkašľal si, aby získal ešte pol sekundy.

Pozrel sa dolu na bubnujúci prst. Prst pootočil obe fotografie, a keď si ich teraz prezrel z výšky a z iného uhla, všimol si smrteľne nebezpečný detailný rozdiel. Nenápadný, ale pre jeho krk fatálne nebezpečný. Na fotografii, kde sedí v aute, bol, na fotografii, kde nasadá Diana, chýbal.

Pozrel sa majorovi priamo do očí. Cestou postrehol Burgerov oceľový pohľad – aj v ňom sa zračila výstraha.

Všetky oči sa upreli na Krauza.

„Bol.“

Major si vzal fotografie a spokojne pokýval hlavou.

„Vaše šťastie, kolega, že ste neklamali. Mám rád rovných a férových ľudí, nech stoja na ktorejkoľvek strane barikády. Aj ja sa k vám zachovám podľa toho a budem s vami jednať na rovinu. Stretli ste sa v piatok so zavraždenou Rothovou?“

„Nie.“

Major si skúmavo premeral Krauza.

„Rozmyslite si odpoveď...“

„Nie!“ Krauz ho ani nenechal dokončiť.

Major rozvážne prikývol, akože mu zatiaľ verí.

„Výborne,“ opäť prikývol major. „A teraz sa sústreďte, ešte jedna otázka. Máte pri sebe nejaký dôkaz týkajúci sa vyšetrovanej vraždy?“

„Nie,“ vyhŕkol Krauz a hneď to aj oľutoval, ale už sa to nedalo vrátiť, pohroma sa už blížila v podobe ďalšej fotografie, ktorú major vylovil zo saka.

„A čo je toto!?“ zavyl s úškľabkom úspešného lovca.

Podal ju Krauzovi do ruky, nehodil ju na stôl. Krauzovi sa pred očami zatmelo, úplne zabudol...

„Ja som zabudol...“

„Tak zabudol!“

„Bol som u jej rodičov a požičal som si jej denník...“

Burger sa oprel o operadlo a scvrkol sa o desať centimetrov. Hanzel zabudol zavrieť ústa.

„Aj o tom ste informovali iba kolegov, a nie nadriadeného?“

„Nie, ani kolegov, oni s tým nemajú nič spoločné, to bola moja čisto sólová akcia.“

„Tak sólová, hovoríte. To sú nové metódy na kriminálke? Sólové akcie poza chrbát náčelníka a kolegov z kancelárie? Kde je ten denník?“

Krauz mu vrátil fotografiu, na ktorej sa skláňa nad autom a vracia. V ruke držal zošit v červených doskách s bielym pásom. Prstom ukázal na plechovú skriňu.

„Tam.“

„Otvoriť!“

Krauz odomkol skriňu a vybral denník. Major nalistoval posledné strany. Krauz dobre vedel, čo tam nájde. Diana ho klamala, nepoužila naňho žiadne krycie meno, napísala celé jeho meno aj to, ako ho miluje a zabojuje oňho, nech si jeho žena myslí, čo chce, aj tak oňho bude bojovať s celým svetom.

„... a budem oňho bojovať s celým svetom,“ prečítal nahlas major a zapleskol dosky.

„Ale potom nasleduje aj informácia o futbalistovi, takže až tak ma už nemilovala!“ hájil sa Krauz.

„A to je pre vás to najhoršie, to je totižto motív, súdruh Krauz. Ohrdnutá láska je ten najsilnejší motív!“

Krauz nemal slov, nech povedal čokoľvek, všetko sa obracalo proti nemu.

„Takže teraz budeme hovoriť čisto úradne, súdruhovia. Na základe zistených skutočností môžem konštatovať, že váš kolega Krauz Richard sa stal podozrivým zo zatajovania dôkazov dôležitých pre vyšetrovanie. Zámerne hovorím iba zatajovanie, lebo keby som povedal z vraždy, musel by som ho dať do väzby a to sa mi zdá zatiaľ unáhlené. Aj tak ma zistené skutočnosti oprávňujú, aby som ho až do odvolania a prešetrenia celého prípadu postavil dočasne mimo služby. Postup bude nasledovný. Súdruh Krauz, odovzdajte mi zbraň, pečatidlo, kľúč od skrine a služobný odznak.“

Kolegovia iba vyjavene sedeli, Majchrán sa ani nepohol, teraz mu už pomôcť nemohli. Krauz vzal z hornej poličky pištoľ, dva zásobníky a podal ich majorovi. Ten ich podal jednému z kolegov. Potom zroloval zo zväzku kľúčov kľúč od plechovej skrine a pečatidlo – aj tie putovali ku kolegovi z inšpekcie.

„A...“ zaváhal Krauz.

„A odznak kriminálnej služby,“ pripomenul mu major.

Krauz prikývol, že si spomenul, a rukou zahrabal na hornej poličke, kde mal všetky veci. Zarazil sa, odznak tam nebol.

„Aha!“ spomenul si. „Prepáčte, ten mám v stole v zásuvke. Môžem?“

„Nech sa páči,“ ustúpil major a uvoľnil mu cestu k stolu.

Krauz si nesadol, iba sa zohol k hornej zásuvke stola a otvoril ju...

Musel sa veľmi silno zachytiť hrany stola. V zásuvke mal okrem bežných harabúrd hŕbu zošitov zo školy. Navrchu boli rozprestreté dámske nohavičky.

Nohavičky boli ružové s čiernou čipkou a boli použité. Na dvoch miestach z nich totiž trčali čierne chlpy tuhé ako oceľové drôty.

44

Inžinier Watzka zašiel za stavbyvedúcim do unimobunky.

„Počúvajte sem, tí fízli povedali, že pár dní sa strieľať nebude, takže by som si zabehol domov pozrieť kamarátov a sestru, nech mi operie a tak. Dám vám telefón k nej, a keď sa ten cirkus znova rozbehne, len mi zavoláte a ja prídem.“

Stavbyvedúci skoro spadol zo stoličky.

„Ste normálny? Plné stavenisko zúrivých filmárov a vy by ste ma tu s nimi nechali samého? Ani nápad! Okrem toho fízli nepovedali pár dní, ale jeden, možno dva dni, že sa tu po pitve asi zastavia ešte niečo pohľadať a skončia. Zajtra sa možno bude strieľať, dovtedy tam k vám na horniaky ani nezájdete, nieto aby ste našli nejakých kamarátov, takže nikam! Radšej sa postarajte o bezpečnosť stavby, máte to tu celé podmínované, decká sem lozia zo sídliska ako na ihrisko – a vy by ste chceli odísť.“

„Ale...“

„Kto tu má zodpovednosť za výbušniny? Čo ak sa niečo stane? Zase si to mám všetko vyžrať ja? Nič také, len tu pekne ostaňte a čakajte ako ostatní...“

Stavbyvedúcemu zazvonil telefón. Chvíľu sa venoval dodávateľovi stropných prefabrikátov a strelmajstra si nevšímal. Watzka sa nechcel vzdať bez boja a bez vyzvania sa posadil. Trpezlivo čakal, kedy sa mu stavbyvedúci bude môcť zase venovať. Chvíľu iba blúdil pohľadom po kancelárii, potom mu pohľad padol na hŕby výkresov a faktúr na stole pred sebou. Na vrchu jednej kopy bol list, čo ho zaujal – faktúra z Vodární a kanalizácií. Fakturovali im odpojenie hlavnej prípojky a ostatné práce. V jednom riadku si Watzka prečítal aj odstránenie nejakej havárie vo vchode C, o ktorej ani nevedel, a pritom by vedieť mal, lebo ten blok podmínovali. Informácia o havárii by sa k nemu ako k hlavnému strelmajstrovi mala dostať, lebo odstrel mohli ovplyvniť aj oveľa banálnejšie faktory, ako je havária vodovodného potrubia. Rád by sa na to stavbyvedúceho opýtal, ale rozmyslel si to – do faktúr a tokov peňazí pretekajúcich cez ruky stavbyvedúceho sa starať nechcel.

Stavbyvedúci dotelefonoval.

„Takže ja by som...“

„Ešte ste tu? Už som povedal! Ani deň!“

Telefón opäť zazvonil. Teraz sa už stavbyvedúci naozaj rozkričal, lebo ho otravovali elektrikári s nejakou nemožnou prekládkou kábla, čo zavadzal žeriavu.

Watzka to vzdal. Bez pozdravu sa vytratil z kancelárie a zamieril k maringotke. Pred schodíkmi ho už čakal ruský režisér. Strelmajster sa naradostene usmial – jediná spriaznená duša na celej stavbe.

45

Vedľa nohavičiek ležal služobný odznak. Krauz ho vybral, ledabolo zavrel zásuvku a podal ho majorovi.

„Ďalší postup bude takýto,“ hovoril viac Majchránovi ako Krauzovi. „Súdruh Krauz pôjde s nami dolu a kolega ho vypočuje a poučí o režime dočasnej suspendácie. Potom sa vrátime a dokončíme úkony. Tento kolega,“ ukázal na tučnejšieho, „tu ostane, aby sa z kancelárie nič nevynášalo. Ty nemusíš,“ povedal Majchránovi. „Choď si po robote, keď skončíme, zavoláme ťa.“

Majchrán prikývol. Major ukázal na dvere, dal Krauzovi prednosť. Krauz mal pocit, že ho vedú na popravu, ale vykročil hrdinsky pravou.

Vo dverách sa otočil, a aby odľahčil atmosféru, s úsmevom povedal Burgerovi: „Edo, v hornej zásuvke mám tú kuchársku knihu, čo sľúbila moja manželka tvojej, zabudol som ti ju včera dať. Keby som sa už nevrátil, tak si ju zober a že pozdravujem Aničku...“

Major sa nechápavo zarazil.

„To myslíte vážne, súdruh Krauz!? Vy máte aj v takejto vážnej situácii chuť žartovať? No veď ono vás ten smiech prejde, ja viem byť aj veľká sviňa...“

Krauz vykročil chodbou v ústrety novému dobrodružstvu. Hneď sa mu kráčalo veselšie, lebo ľudí, čo sa ešte pred začiatkom výsluchu dobrovoľne priznali, že sú veľké svine, mal najradšej...

Sotva sa zavreli dvere, tlstý kolega z inšpekcie si sadol na Krauzovo miesto a začal sliediť. Najprv si prezrel kalendár a poznámky v ňom, ale žiadne služobné tajomstvo tam nenašiel.

„A kalendáre si po práci zamykáte do skrine?“

„Jasné,“ ubezpečil ho Hanzel. „Vieme, čo hovoria predpisy.“

„To je dobre, lebo je to naozaj v nariadení ministra vnútra čiastka dvadsaťtri lomeno tisícdeväťstoosemdesiattri, paragraf sedem, odsek dva.“

Zase boli múdrejší.

Potom otvoril Krauzov osobný zošit na dennú prácu a iba tak bez rozmýšľania prehodil pár stránok. Začítal sa do posledných riadkov, ale ničím ho neupútali. Zavrel zošit a odsunul ho. Všimol si kalamár so vzorne usporiadanými perami, ceruzkami a spinkami, zošit pritiahol späť a položil ho na stôl, aby lícoval s hranou. Nechcel robiť kolegovi zbytočný neporiadok. Odsunul sa od stola a skúmal odkladací priestor pod doskou. Boli tam iba staré noviny, časopisy a pár starých smerníc. Nič zaujímavé. Nudil sa. Načiahol sa k hornej zásuvke...

„Fajčíš, kolega?“ spýtal sa Burger.

„No,“ priznal sa, „ale mám ich dolu.“

„To nič, kolega ti jednu určite rád ponúkne. Čo jednu, koľko budeš chcieť.“ Burger sa veľavravne zahľadel na Hanzela. Na pol sekundy zaváhal, potom pochopil, čo sa od neho očakáva.

„Jasnačka,“ žoviálne zamával plnou škatuľkou cigariet a ponúkol milého hosťa. Jednu si zastokol medzi zuby.

Zohol sa pod stôl po popolník, ale Burger ho opäť zaskočil.

„Vieš čo, kolega, ale my tu teraz nefajčíme, lebo máme čerstvo zamurované rúrky, a keď čerstvá malta napáchne dymom, už sa to z nej nikdy nevyvetrá, tak chodíme von na chodbu. Ale nechajte otvorené dvere, popolník je hneď pred nimi.“

Pochopiteľne, to s maltou bola blbosť, Hanzel to dobre vedel, ale popolník na chodbe naozaj bol, lebo občas sa im podarilo v kancelárii tak nahúliť, že museli pootvárať okná, aby sa videli, a vtedy si išli zapáliť na chodbu na čerstvý vzduch. Už si ani nepamätali, kto zohnal ozajstný veľký popolník na chrómovanej nohe, aké sa používali vo vestibuloch.

Hanzel pohotovo vyskočil zo stoličky a otvoril dvere, aby dal hosťovi prednosť. Váhal, aj jemu sa informácia o smradľavej malte zdala čudná, ale išiel. Obzrel sa, či má prehľad aj z chodby, a keď sa uistil, že má celú kanceláriu ako na dlani, upokojil sa a spokojne poťahoval.

„Môžem si robiť poštu alebo tu musíme sedieť v pozore?“ zakričal Burger na chodbu.

„Len pracujte. Ak vám horia termíny, len pracujte, ja to viem pochopiť. Akoby som tu ani nebol, nevšímajte si ma.“

Burger si porozkladal po stole poštu a začal čítať listy. Ešte pozrel na dvojicu na chodbe a počkal, kým sa mu stretol pohľad s Hanzelom. Rýchlo mykol hlavou k inšpekčnému dôstojníkovi. Hanzel prevzal odkaz, chvíľu mu trvalo, kým ho dešifroval, potom mu z ničoho nič začal rozprávať, akú perfektnú babu včera pitvali.

Burger už hodnú chvíľu horúčkovito premýšľal. Zo zásuvky vybral veľkú papierovú obálku a v duchu sa modlil, aby stačila na to, čo mal nájsť v Krauzovom stole. Vstal, a keď prechádzal popred dvere, iba tak utrúsil: „Vezmem si tú kuchársku knihu pre manželku.“

„Uhm,“ odpovedal mu inšpekčný a ani sa neobzrel, lebo ho zaujali detaily z pitvy.

Burger si nesadol, postavil sa tak, aby nohami zakryl priestor medzi hornou zásuvkou Krauzovho stola a dverami. Otvoril zásuvku, tiež sa zachytil hrany ako pred chvíľou Krauz, nohavičky vložil do obálky, a keď chcel zásuvku zavrieť, všimol si, že vedľa zošita leží ozajstná kuchárska kniha. Vzal ju a zásuvku zavrel. Keď sa vracal popred dvere, ukázal obálku knihy von na chodbu.

„Tá kniha.“

Inšpekčný si na diaľku prečítal názov a hodil plecom. Zbytočne ich vyrušoval, kolega z vrážd tak pekne rozprával o pitve...

Burger si sadol, kuchársku knihu odložil pod stôl, zalepil obálku, vzal si pár listov z pošty a vykročil k dverám.

„Môžem odniesť na sekretariát pár odpovedí na dožiadania?“ ukázal inšpekčnému plnú náruč papierov.

„Iste!“ osopil sa inšpekčný, lebo Burger stále iba otravoval, a pritom jeho kolega vedel tak podrobne a kvetnato opísať niektoré detaily...

„Fakt ju mala takú čiernu?“

„Čo ti budem hovoriť, Jugoška! Čiernu ako čierna drôtenka na prihorené hrnce...“

Burger ich nechal rozoberať čierne detaily z pitvy a svižne vykročil po chodbe. Zašiel za Slávkou na sekretariát.

„Slávka...“

Zdvihla oči od stroja a prekvapene si ho premerala spoza horného okraja okuliarov.

„Mohol by som ti tu nechať jednu obálku?“

Podal jej obálku. Slávka ju poprevracala, ale nenašla adresáta.

„Do pošty?“

„No...“ zaváhal Burger, „skôr som si myslel, či by si mi ju tu nemohla na chvíľu uschovať.“

„Aha,“ pochopila, „vy tam dnes máte návštevu z inšpekcie, však?“

„No.“

„Ak to spravím, čo dostanem?“

„Dva roky nepodmienečne.“

„Tak ju dám radšej sem...“

Vstala, otvorila veľký železný trezor na prísne tajné spisy, uložila obálku, s námahou zabuchla pancierové dvere a trezor zakódovala.

Burger chcel odísť, ale ešte sa chcel ubezpečiť, že obálka je na dobrom mieste.

„Čakáme teraz niekedy kontrolu z inšpekcie na tajné spisy?“

„Bola tu pred týždňom a znova prídu až v septembri.“

Spokojne pokýval hlavou.

„A nič som ti nedával.“

„Ani si tu nebol.“

„To bola druhá alternatíva, ktorú som ti chcel navrhnúť, ale bál som sa...“ šomral si na odchode a Slávka sa znova pustila do rachotenia na stroji.

46

„Toto je kolega kapitán Osuský,“ predstavil major kolegu.

Krauza usadili do stredu kancelárie na tvrdú stoličku.

„Bude mať pridelený váš spis.“

Krauz prikývol, že rozumie.

„Vypočuje vás do zápisnice.“

Major sa posadil a bolo jasné, že chce byť pri výsluchu osobne prítomný. Kapitán založil do stroja pretlač a vyplnil Krauzove generálie. Potom ho poučil o jeho právach a povinnosti hovoriť do zápisnice pravdu.

„Do zápisnice ste povinný hovoriť pravdu, inak sa vystavujete nebezpečenstvu stíhania pre krivú výpoveď alebo osočovanie. Ďalej máte právo odmietnuť vypovedať, ak by ste touto výpoveďou spôsobili trestné stíhanie sebe alebo osobám vám blízkym v priamom pokolení. Ďalej, ak ste držiteľom alebo nositeľom štátneho alebo služobného tajomstva, ste povinný ma na túto okolnosť upozorniť, aby sme sa na túto tému nebavili. Poznáte toto poučenie?“

„Iba tak zbežne,“ Krauz sa v duchu usmial.

„Pochopili ste poučenie?“

„Pochopil.“

„Ste držiteľom alebo nositeľom štátneho alebo služobného tajomstva?“

„Ešte nie.“

Kapitán Osuský tľapol do dlaní a mohli sa venovať podstate veci. Začali mu klásť otázky a Krauz ich veľmi pozorne počúval. Nie preto, aby si premyslel odpovede, vedel, že ho nemajú na čom nachytať a že sa nepomýli, lebo nemusel klamať. Dával pozor, lebo jedine zo zloženia a formulácie otázok mal možnosť zistiť, čo všetko už vedia a kto im to povedal. Dúfal, že sa prekecnú, dúfal, že urobia aspoň jednu chybu a zistí ich zdroj.

Výsluch sa začal celkom mierne, všetky výsluchy na inšpekcii sa začínajú rovnako, ale konce bývajú rôzne. Spočiatku si ho kapitán iba oťukával – Krauz pozorne počúval a bez rozmýšľania okamžite odpovedal. Potom mu začalo prihárať...

„Vrátime sa k tomu denníku... čítali ste ho?“

„V utorok prvý raz.“

„Predtým nie?“

„Nikdy.“

„To vám môžeme veriť, ale nemusíme.“

„Nemusíte.“

„Vedeli ste o ňom?“

„Vedel. Diana mi povedala, že si píše denník.“

„Ale nedala vám ho prečítať.“

„Nie. Uvažujte logicky...“ obaja sa až mykli. Takéto výrazy na inšpekcii nemali radi. „Písala o tom futbalistovi, nemala dôvod dať mi ho čítať, veď by sa prezradila. Evidentne posledný mesiac chodila s dvoma a v závere píše, že to chce nejako riešiť, a čo najskôr.“

„Odkedy viete o tom futbalistovi?“

„Od utorka. Dozvedel som sa to s Hanzelom od jej spoluhráčky.“

„Dovtedy ste o ňom nevedeli?“

„Nie.“

Krauzovi bolo jasné, kam kapitán smeruje. Major jeho správanie kvalifikoval ako zatajenie dôkazov, ale kapitán chcel vraždu. Bolo by to terno, zlom v jeho kariére. Keby tohto sopliaka z kriminálky prinútil priznať sa k vražde, stal by sa slávnym, možno legendou. Zavrieť detektíva z vrážd za vraždu – to tu ešte nebolo! Za taký úlovok by určite dostal vytúženého majora a tučnú odmenu, navyše tá sláva na oddelení! Všetci by mu závideli.

Krauz zovrel dlane medzi kolená, zhrbil sa a tváril sa zmorene. Poznal túto pozíciu ustráchaného slabocha zahnaného do kúta, v kancelárii ju videl toľkokrát, že napodobniť ju mu nerobilo žiadny problém. V duchu sa bavil. Už po prvých otázkach pochopil, že tohto ťuťka z inšpekcie preští ľavou zadnou, aj bez vysokej burgerovskej školy by naňho mal. Lenže on mal navyše aj tú vysokú školu a Burger bol vynikajúci pedagóg.

Major ho ticho pozoroval, zatiaľ ho nevedel zaradiť. Výsluch nechal na kolegu.

„Vráťme sa k tomu piatku.“

„Počúvam.“

„Boli ste na parkovisku každý piatok?“

„Nie, občas mala sústredenie, občas im tréning odpadol, občas som mal službu...“

„Ale inak vždy.“

„Áno, ak som mohol, tak vždy.“

„Boli ste tam v sobotu alebo v nedeľu?“

„Nie, chodil som na parkovisko iba v utorok a piatok, keď mala tréning. Čakával som ju.“

„Za akým účelom?“

„Po tréningu sme mali spolu pohlavný styk, ak sa to dá považovať za účel.“

„Bez toho sarkazmu, kolega, inak môžeme zmeniť rétoriku aj my.“

„Ospravedlňujem sa.“

„V poriadku. Takže ste so zavraždenou dlhší čas udržiavali milenecký pomer.“

„Áno.“

„Ale v piatok nie.“

„Nie, neprišla.“

„Ale my vieme, že na tréningu bola a odišla smerom na parkovisko.“

„To sme zistili aj my s Hanzelom, ale so mnou sa nestretla, neprišla.“

„Takže ste mali spolu milenecký pomer a v inkriminovanú dobu ste boli na parkovisku.“

„Bol.“

„A o tejto skutočnosti ste nikoho neinformovali.“

„Informoval som kolegov...“

„Ale z nadriadených nikoho.“

„Nie, z nadriadených nikoho.“

„Pritom ste vedeli, že takúto povinnosť máte.“

„Vedel.“

„A vedeli ste, že na základe takejto skutočnosti vás musia z vyšetrovania vylúčiť.“

„Vedel.“

„Takže ste to zamlčali, aby vás z vyšetrovania nevylúčili!“

„Ale...“

„Prečo ste sa silou-mocou chceli vyšetrovania zúčastniť? Chceli ste mať dohľad nad všetkým, čo vyšetrovacie orgány zistia?“

„Žiadnou silou ani mocou! To je iba vaša konštrukcia, na ktorú nemáte žiadny dôkaz. Ono sa to iba náhodou takto skomplikovalo. Nehlásil som to nadriadenému, lebo sme plnili aj iné služobné povinnosti...“

„O tých tiež niečo vieme! Minulý mesiac ste sa zúčastnili represívno-bezpečnostnej akcie nazvanej sviečkový pochod a máme tu váš služobný záznam. Mali ste napísať zoznam všetkých osôb, ktoré ste v dave spoznali. V zázname ste uviedli, že ste nepoznali nikoho, lebo ste mali plné oči vody, ktorej bolo na námestí toľko, že ste potrebovali záchranné koleso! Uvedomujete si, že ste si urobili žart zo Štátnej bezpečnosti, z celého bezpečnostného aparátu, a že zľahčujete vážnu vnútropolitickú situáciu?“

„Ale...“

„Alebo chcete poprieť aj existenciu toho záznamu? My ho tu máme, pozrite sa!“ zareval kapitán a konečne urobil chybu. Zdrapol záznam a otrčil ho pred Krauza.

Krauz po ňom hodil očkom a nebolo treba čítať, nebolo treba nič spochybňovať, svoj záznam dobre poznal a vedel, čo doň napísal. Ale upútalo ho niečo iné – v hornom rohu bola veľká doručovacia pečiatka Štátnej bezpečnosti. A odrazu bol záznam na inšpekcii – Krauzovi začalo svitať.

Kapitán si uvedomil, že časti spisu by sa vypočúvanému nemali ukazovať, a záznam rýchlo odtiahol a schoval medzi ostatné listy na stole. Ale už bolo neskoro, Krauz sa v duchu usmieval.

„Teraz si to už uvedomujem,“ povedal skormútene Krauz. Povolil zovretie kolien, rozhýbal si prsty a pohodlne sa rozvalil na nepohodlnej stoličke.

Major Uher ho prestal pozorovať a rozosmial sa. Vôbec sa nehanbil za to, že nahlas. Už pochopil aj on, už vedel Krauza zaradiť veľmi presne. Poznal kvality svojich ľudí a došlo mu, aký je skutočný pomer síl na bojisku.

„Toto je Edova škola...“ zašomral si major popod nos. „Skúste to urýchliť a ukončiť, kolega,“ poradil už nahlas kapitánovi.

Položili mu ešte pár doplňujúcich otázok. Kapitána zaujímala aj včerajšia vražda.

„Aj tú ste poznali?“

„Poznal som aj Ivicu, tiež od základky, bývali sme pár brán od seba na jednej ulici. Spolu sme vyrastali.“

„Aj s ňou ste udržiavali milenecký pomer?“

„Chodili sme spolu na strednej, potom nie.“ Krauz si mohol dovoliť klamať, lebo o Ivici sa v žiadnom denníku nepísalo, nikto ho s ňou neodfotografoval, pravdu vedeli iba chlapci z kancelárie a tí mu nohy nikdy nepodrazia.

Kapitán si poznačil nové informácie, napísal záver a podpisové doložky. Major vyložil na stôl dve fotografie.

„Asi vás bude zaujímať, prečo som sa vás pýtal na piatok minulý týždeň.“

„Bude.“

„Chcel som vedieť, či zaklamete, a keby ste zaklamali, išli by ste rovno do väzby ako dôvodne podozrivý z vraždy, ale vy ste postrehli pascu, však?“

„Myslíte ten plagát tu pri stĺpe?“ Krauz ďobol prstom do fotografie.

„Máte výborný postreh, kolega,“ bavil sa major. „Presne ten!“

Na prvej fotografii bola za parkoviskom tráva, potom stĺpy pouličného osvetlenia, potom hlavná cesta hore sídliskom. O jeden stĺp pouličného osvetlenia bol opretý plagát, asi meter vysoký. Aj keď bol od fotografa dosť ďaleko, dal sa prečítať veľký žltý nápis Cirkus, pod ním názov cirkusu a pod ním veľká hlava klauna. Boli tam aj iné písmená, ale drobné a nečitateľné. Dalo sa iba dedukovať, že sú to miesta a termíny, kde bude cirkus hosťovať, a asi aj tie oblbujúce rečičky, že príďte všetci – a podobne.

„Rozmiestnili ich vo štvrtok v noci,“ vysvetľoval major. „Ak je plagát na fotografii s vaším autom, museli ste tam parkovať v piatok alebo cez víkend, ale sám ste povedali, že cez víkend ste tam neboli.“

„Nie, nebol.“

„Tak ste tam museli byť v piatok minulý týždeň. V posledný deň, keď bola videná živá, dokonca v tú hodinu, keď zmizla. Na druhej fotografii plagát nie je, takže k vám do auta nastupovala niekedy pred štvrtkom a bola živá aj potom.“

„Bol som na parkovisku a bol by som vám to povedal aj bez fotografií, ale uľahčili ste mi to. Skutočnosť je taká, že Dianu som nezabil, mal som ju rád, boli sme kamaráti od základnej školy a v poslednom čase aj milenci, pripúšťam. O futbalistovi som nič nevedel a nemal som motív ju zabiť. Povedal by som vám to aj tak. Urobil som chybu, že som tento fakt nehlásil hore, ale keby ste ma nechali ďalej pracovať, toho hajzľa by som chytil a všetko by sa vysvetlilo.“

„To nejde. Za váš priestupok je dištanc tým najmiernejším trestom a budete to musieť pár dní vydržať. Okrem toho podozrenie trvá, to, že ste sa tu priznali k nenahláseniu dôležitých informácií nadriadenému, nič nemení na fakte, že môžete byť podozrivý aj z vraždy.“

Krauz podpisoval zápisnicu, ale pozorne majora počúval. Rozhodol sa ho ešte vyskúšať.

„Ukázali ste mi aj fotografiu s denníkom, takže asi máte aj iné. Mohol by som ich vidieť?“

„Myslím si, že by to nebolo vhodné,“ odmietol major. Aj jeho dobrosrdečnosť mala svoje hranice.

Krauz podpísal zápisnice a mohli ísť.

„Môžeme ísť,“ vyzval ich major a vrátili sa hore do kancelárie. Major ešte zavolal Majchrána, takže sa stretli všetci skoro naraz.

„Pokračujeme,“ zavelil major. „Vynášalo sa niečo z kancelárie?“

„Nie!“ ohradil sa tučko.

„Výborne, takže ďalší úkon bude prehliadka Krauzovej skrine a stola.“

Krauz automaticky vylovil zväzok kľúčov, ale uvedomil si, že ten pravý už nemá. Mal ho major a aj ho použil. Prezreli Krauzovi skriňu, nenašli nič, čo by ho spájalo s vraždami.

„Teraz stôl.“

Krauz hodil očkom po Burgerovi, ten iba nebadane pokýval hlavou. Tučko si sadol za Krauzov stôl a pootváral zásuvky. V hornej našiel pár starých zošitov z policajnej školy, ceruzky, perá, gumu, kancelárske spinky... nič dôležité. Ani v spodných zásuvkách nebolo nič dôležité. Keď otvoril skrinku pod doskou stola, oči mu zažiarili. Krauz zmeravel. Burgera to už prestávalo baviť, mal iba jedno srdce. Pre istotu si ho pomasíroval.

Tučko vybral fľašu značkového koňaku a pornografický časopis zo západného Nemecka. Krauz na ne aj zabudol, ale viditeľne sa mu uľavilo. Oboje dostal ako prezent od kamaráta za vybavenie pasu. Koňak nedal do chladničky, lebo by mu ho vyslopali ako doteraz všetko, čo si tam v sklenom obale odložil.

Major pokrútil hlavou: „Toto nehľadáme.“

Tučko vrátil úlovok späť, z pochvaly nič nebude.

Kapitán Osuský urobil z prehliadky skrine a stola zápis a všetci sa podpísali ako svedkovia a prítomní.

„Tým sme ukončili predposledný vyšetrovací úkon, teraz ten posledný,“ recitoval major. „Skriňu zapečatím svojím pečatidlom,“ a kým pečatil, hovoril ďalej. „Kolega Krauz si môže zobrať osobné veci, ktoré bude nutne potrebovať. Potom ho moji kolegovia odvezú domov. Už sme ho poučili o režime, pre istotu to zopakujem aj pred vami, aby sa nemohol v prípade porušenia sťažovať. Doma budete,“ teraz hovoril ku Krauzovi, „na pevnej linke. Osobne vás budem kontrolovať. Nechcem počuť výhovorky, že ste nepočuli zvonenie, lebo ste boli vo vani alebo na záchode. Do vane pôjdete, len keď bude doma manželka, a na záchode si necháte otvorené dvere a vyštartujete k telefónu hoci aj s osratou riťou, je mi to jedno, ale keď vám zavolám, chcem, aby ste zdvihli. Ak nie, prídeme po vás, kapitán vypíše ružové tlačivá a idete do cely s návrhom na väzbu, a verte mi, som na prokuratúre dosť dobre zapísaný a väzbu vám pretlačím. Strávite v base pol roka, možno rok, ako sa mi bude chcieť. Tento režim budete dodržiavať nielen cez pracovný čas, ale dvadsaťštyri hodín, aj celý víkend. V pondelok ráno o ôsmej po vás príde naše vozidlo, privezú vás sem a rozhodneme, čo s vami. Samozrejme, za ten čas budeme usilovne vyšetrovať, dokumentovať a zhŕňať dôkazy. Predpokladám, že vaši kolegovia takisto. Na záver iba jedno upozornenie – nikto z pracoviska sa s vami nebude kontaktovať. Ak bude musieť volať váš náčelník,“ obrátil sa na Majchrána, „bude ma o tom informovať. Do vyšetrovania už nesmiete zasiahnuť a o priebehu vyšetrovania nesmiete byť informovaný. Pochopil každý?“

Pochopil každý.

Inšpekcia zbalila milého Krauza a ako pána veľkomožného ho previezli volgou rovno domov.

47

„Ty si už doma!?“ zdesila sa Sylvia, keď o tretej otvorila dvere. „A to si nemohol ísť po malú, musím sa teraz terigať ja?“

„Nemohol.“

„Prečo si už doma? Ty si... chorý?“

„Nie, mám špeciálnu robotu, som vyčlenený na analýzu jedného vážneho prípadu, takže budem až do pondelka doma.“

„Výborne!“ zajasala Sylvia a odniesla nákup do kuchyne. „Zajtra večer sme pozvaní k Soničke na perfektný žúr, teší sa na teba,“ kričala cez chodbu.

Krauzovi bolo jasné, že jedným klamstvom sa nevyseká a buď jej povie rovno celú pravdu, alebo podobných klamstiev bude musieť vymyslieť celú kopu. Teraz sa mu nechcelo riešiť manželku a Soničku, mal inú prácu.

Z pivnice si priniesol tri papierové škatule so starými fotografiami a školskými zápiskami. Písanie ho bavilo už od základnej školy a písal si všetko možné, dúfal, že aj osožné. Našiel aj dva pokusy o triednu kroniku, ale bavilo ho to iba do prázdnin, potom sa na niečo také zodpovedné, ako je kronika, jednoducho vykašlal. Boli ešte decká a pocit zodpovednosti nepoznali.

Všetko mal porozkladané na konferenčnom stolíku v obývačke. Priviezli ho krátko pred obedom a analyzoval už štyri hodiny. V tom manželke neklamal.

„Prebohaživého, čo ťa to pochytilo,“ zalomila rukami, keď sa vrátila z kuchyne. „Taký bordel!“

„To práve súvisí s mojou novou prácou. Musíš to chvíľu vydržať.“

Vzala si pár fotografií zo stola a prezrela si ich.

„Bol si celkom fešák...“

„Díky!“

„.... zamlada.“

„Srdečná vďaka.“

Zdrapla ho za bradu, zodvihla mu hlavu a vlepila mu jeden ozajstný manželský bozk.

„A občas si aj teraz, ale iba občas.“

Šikovným hmatom ju chytil za boky, trhol, otočil a nastavil lono. Zvýskla, stratila rovnováhu a padla mu rovno tam, kam chcel. Objal ju a vystískal. Chvíľu sa bozkávali.

Krauz dostal nápad – využiť chvíľu zblíženia a nežného maznania a niečo dôležité manželke povedať.

„Chcel by som ti niečo povedať...“

„No?“

„Že ťa strašne milujem,“ rozmyslel si to a nepovedal. Ale neklamal.

„Aj kvety si kúpil?“

„Prečo?“

„Takto hovoríš vždy, keď ťa tlačí pocit viny.“

Vzdychol si.

„Tak ja sa tu môžem od lásky aj rozglejiť, vždy skončíme pri tom jednom.“

„No len sa nepotento.“

„Kto si bez viny, hoď kameňom.“

„O tom sa píše v Marxovom Kapitále, alebo už čítaš aj Bibliu?“

„Aj Marx bol iba dieťa Božie, takže keby to náhodou spomínal, má výhovorku.“

„Tvoje filozofické výlevy ma nezaujímajú, si len obyčajný poliš, psychológiu som tu vyštudovala ja, ak si dobre spomínam.“

„A...?“

„A nič. Čisto zo psychologického hľadiska treba vyriešiť jeden pragmatický problém... kto pôjde po malú.“

„Ty.“

„A je to vyriešené.“

„Iba to si chcela? Mohla si sa spýtať skôr.“

Capla ho po líci.

„Prečo to vy chlapi máte na svete také jednoduché?“

„To bude tou onou... tou inteligenciou.“

„Ale veď ju nemáte!“

„Šak hovorím...“

„Blahoslavení chudobní duchom, lebo ich je kráľovstvo nebeské? Tak si to myslel?“

„No vidíš, žena moja, aj ty už čítaš Marxa!“

Krauz sa zahral na sprostého a Sylvia musela utekať k svokre po dcéru. Do jasieľ ju nevzali, do práce už musela, tak riešili situáciu, ako vedeli. Raz pomohla jedna stará mať, raz druhá. Občas sa zo starých materí stal úzky profil a bol ich nedostatok.

O štvrtej mu niekto zazvonil pri dverách. Krauz urobil chybu a nespýtal sa, kto je tam, otvoril. Obaja nezvaní hostia sa vovalili dnu a jeden ho chytil pod krkom. Vtlačili ho až do obývačky. Krauz bol rád, že nevytiahli pištole.

„Mám sto chutí ťa zabiť!“ zasyčal starší, čo ho držal pod krkom.

„Takto zúri, odkedy ťa odviezli,“ vysvetlil situáciu Hanzel.

„Tak si sadnite, keď ste už tu,“ milo ich privítal domáci a masíroval si ohryzok. Aby zmiernil ich žiaľ nad strateným, určite obľúbeným kolegom, rýchlo sa spýtal: „Dáte si niečo?“

„On sa ešte pýta,“ žasol Burger.

Dali si dvakrát niečo, až potom si ho Burger vážnym, takmer smutným pohľadom premeral.

„Ty si naozaj debil alebo to všetko môžeš nejako vysvetliť?“

„Ťažko.“

„Je niekto doma?“

„Sylvia išla po malú.“

„To je dobre. Tak rýchlo spusti, nemáme veľa času, nikto nás tu nesmie nájsť.“

„Ja... no... ako by som...“

„Je to len chuj koktavý,“ vzdychol si Burger. „Radšej začnem ja. Sústreď sa, pôjdeme krok za krokom, ako problém vznikol. Najprv ti hodili na stôl fotografie z parkoviska.“

„No.“

„Načo som ťa všetko učil? Načo som ti vysvetľoval, ako si máš kontrolovať chrbát? Načo sme to trénovali po nociach? Ty tam sedíš v aute ako pán debil, fajčíš jednu od druhej, honíš si brko, čakáš na princeznú...“

„Nehonil som si ho, mal som sľúbené niečo lepšie.“

„... a ešte budeš aj vtipný, nie?“

„Prepáč.“

„Prečo si nepoužil aspoň zlomok z toho, čo som ťa naučil? Alebo som ťa naozaj nič nenaučil?“

„Naučil. Zabudol som sa kontrolovať. Vôbec som si neuvedomil, že by ma mohol niekto sledovať. Asi to bol profík.“

„Profík!“ žasol Burger. „Na záver ti poviem, aký to bol profík, ty Johan! Dostal ťa blbeček, ale teraz je už neskoro skuvíňať. Majú fotografie z parkoviska, no už viem o tom plagáte a časovo im nič nesedí, takže vraždu ti zatiaľ prišiť nemôžu. Ten plagát ti mal zlomiť väzy, ale postrehol si pascu a využil si ich zbrane proti nim, som na teba hrdý! Perfektný postreh, ani ja som si to nevšimol.“

„Som rád,“ usmial sa Krauz a narástol.

„Ale to nič nemení na tom, že si debil!“

Krauz zvädol.

„Potom použili zápisník.“

„No.“

„Čo no? Vysvetli ho!“

„V utorok, keď sme s Otom skončili na tréningu, som ho odviezol domov. Potom som si spomenul na denník a zastavil som sa u jej rodičov doma. Otec mi ho bez problémov dal.“

„Odkedy si o ňom vedel?“

„Diana mi ho spomenula asi pred mesiacom, možno dvoma, bola ešte zima. Zdesil som sa, ale upokojovala ma, aby som nebol paranoidný, že ma tam spomína pod nejakým heslom alebo krycím menom, že tam proste nie som. Uveril som jej a nepreveril som si informáciu. Až keď som si ho prečítal, zistil som, že ma klamala a napísala tam celé moje meno, aj čo sme robili, aj čo plánovala s nami.“

„A načo si ho, prebohaživého, ťahal do roboty?!“

„A kam som ho podľa teba mal dať? Mal som si ho nechať doma? Veď Sylvia by ma zabila, keby ho našla! Jediné, čo mi napadlo, bola skriňa, tak som ho zamkol v plechovici.“

Burger sa na chvíľu zamyslel. Musel uznať, že chlapec má pravdu, doma ho nechať nemohol.

„Bola to strašná smola,“ skonštatoval Burger.

„Bola.“

„Šťastie, že ťa tam spomína stále iba v dobrom, ani náznak agresivity alebo nevyriešených problémov. Skôr s tým futbalistom mala problém, ale ten ich zdrží iba chvíľu. Zistia to čo my a bude z toho vonku. Aj tak si mal o denníku povedať.“

„Mal som, viem to.“

„A nakoniec perlička, tie nohavičky.“

„Tie neviem vysvetliť,“ Krauz rozhodil ruky a myslel to naozaj úprimne. „Tie ma dojali!“

„Ale že patria Ivici vieš, nie?“

„Určite sú jej.“

„A ako sa dostali do tvojho stola?“

„Neviem. Musíte mi veriť, ja naozaj neviem, je to pre mňa taká istá záhada ako pre vás. Ja som ich tam nedal!“

„A kto? Hopkirk? Prešiel stenou, podhodil ti nohavičky a zdrhol?“

„Naozaj neviem, chalani, musíte mi veriť.“

Obaja zmĺkli. Museli, alebo mali by, ale aj im sa celá situácia zdala mimoriadne zvláštna.

„Vy mi neveríte?“ zaskučal Krauz, keď videl ich reakciu.

„Drž tlamu! Keby sme neverili, tak tu nesedíme! Uvažujme!“

Zamysleli sa.

„Ako sa tam len mohli dostať...“ šomral si popod nos Burger a trel si bradu.

„Mám otázku.“

„No?“

„Edo, prečo mi neprehľadali stôl skôr. Mohli tie nohavičky nájsť a bol by som vybavený.“

„Najprv ťa museli vypočuť ako podozrivého, až potom mohli robiť procesné úkony, inak by to bola procesná chyba a tie Uher nerobí. Mal si bohovské šťastie.“

„Mal.“

„Aj chladnú hlavu. To s tou kuchárskou knihou bolo dobré.“

„Kde sú teraz?“

„Má ich Slávka.“

„Neboli jej malé?“

„V trezore, ty debil!“

„Jáj...“

Všetci traja sa rozosmiali. Burger bol rád, že aj napriek vážnej situácii mladý nestráca zmysel pre humor. Znamenalo to, že mozog mu ešte funguje, nemá ho paralyzovaný strachom, a to bolo dobré znamenie. Oni dvaja by si vystačili aj sami, ale mladého pomoc sa určite zíde, inak sa im vyšetrovanie skomplikuje.

Opäť na chvíľu zmĺkli. Potrebovali premýšľať.

„Ešte jedno mi nie je jasné. Ako sa mohli dozvedieť o denníku?“ spýtal sa Krauz.

„Pani Rothová dnes ráno volala na políciu, že u nich bol nejaký policajt z kriminálky a vzal im denník ich dcéry a ona by ho už chcela späť. Spojovateľke stačilo, že nejaký policajt niečo vzal a nevydal o tom potvrdenie, brala to ako sťažnosť a automaticky ju spojila s inšpekciou. Tí si ju vypočuli, spojili si informáciu o denníku s fotografiou, kde máš niečo červené s bielym pruhom pod pazuchou, a už im bolo všetko jasné.“

„Teda takto!“ žasol Krauz. „Doma sa tvárila, že nič nevníma.“

„Vnímala všetko, aj tvoj opis im dala celkom presný.“

Krauz sa postupne dozvedal podrobnosti a v hlave si skladal mozaiku tehličku za tehličkou.

„Tak ako budeme postupovať?“

„Čo robíš?“ Burger drgol do fotografií pred sebou.

„Mám tu všetky staré fotografie zo školy. Na konci každej triedy sme sa na školskom dvore fotili. Na zadnej strane sú podpisy, taký detský zvyk, podpísať si navzájom fotografie. Vypisujem mená, analyzujem...“

„Presne o to sme ťa prišli požiadať,“ prebral sa Burger a znova mu to myslelo. „Majchrán zvolal poobede poradu. Preberali sme iba tvoj prípad. Dal nám voľnú ruku. Iba šesť kolegov prisľúbilo pomoc, väčšina si nechce špiniť ruky, ozval sa aj jeden hlas, že by ťa mali okamžite prepustiť a očistiť meno kriminálky. Potom mu môžeš rozbiť hubu, teraz na hovadiny nemáme čas. Aj tých šesť stačí, budeme robiť aj v sobotu, aj v nedeľu, musíme niečo nájsť, musíme inšpekciu predbehnúť. Ty nám daj zoznam všetkých kamarátov, ktorí prichádzajú do úvahy...“

Krauz mu podal zapísané listy. Burger si všimol posledné poradové číslo.

„Stoosem,“ vzdychol si. „To nemyslíš vážne!“

„A to nie som na konci, to sú iba spolužiaci a chalani z ulice, kde je futbal a...“

„Takto to nepôjde, musíš začať selektovať. Nájdi nejakú vylučovaciu metódu a daj nám iba mená možných páchateľov. Ty ich poznáš, ty musíš vedieť, ako na to.“

„Najprv si ich všetkých zoradím. Zvlášť chalani zo základky, potom z ulice, potom zo strednej, potom z futbalu a tak. Až potom ich začnem selektovať.“

„Výborne, ale musíš si švihnúť, nemáme veľa času. V pondelok ráno ho musíme mať, alebo mu aspoň dýchať na krk, inak riskuješ. Maj na pamäti poslednú slohu – ďalšia je už v košiari. Keď sme pri tom...“ Burger sa zháčil. „Ešte som sa ťa nespýtal, či je aj tretia.“

„Ako to myslíš?“

„Aj s prvou, aj s druhou si sa v poslednom čase hral na otecka a mamičku, tak sa pýtam, či je aj tretia.“

„Nie!“

„Uvedom si, že by to bola skratka vo vyšetrovaní. Asi by neviedla priamo k Básnikovi, ale možno by sme zachránili jeden ľudský život, pravda, ak ju už nemá niekde zavretú.“

„Nie! Žiadna tretia neexistuje.“

Burger sa nadýchol.

„Richard, je to naozaj dôležité. Vieš dobre, že kázanie ti robiť nebudeme.“

„Viem, že je to dôležité, že ide o život, ale tretia nie je! Žiadnu tretiu babu nekefujem!“

Burger si s Hanzelom vymenili krátky pohľad a Krauzovi bolo jasné, že už o tom hovorili v kancelárii. Možno si aj hodili korunu, kto sa ho to takto otvorene spýta.

„Čo ešte máš?“ pokračoval Burger.

„Jeden postreh. Keď ma vypočúvali, ukázali mi môj záznam zo sviečkovej akcie. V rohu bola pečiatka Štátnej bezpečnosti a mali ho oni. Konečne mi trklo. Jakutin s nimi spolupracuje a všetky informácie majú od neho.“

„Výborný postreh. A koho si najviac nasral minulý mesiac?“

„Zlochu? Pokiaľ viem, toho jediného vyhodili.“

„A sme doma!“

„Takže odtiaľ vietor fúka...“

„Presne tak, aj my sme už na to prišli. Neskôr sa k nemu ešte vrátime, teraz pokračujme.“

Krauz sa spokojne usmial, toto bola asi najdôležitejšia tehlička do jeho mozaiky.

„Niečo už vieme, veľa nám ešte chýba. Nevadí,“ pokračoval Burger. „A teraz sa sústreď, budú nasledovať naozaj dôležité pokyny.“

„Samé ucho.“

„Už za tebou nemôžeme prísť. Toto je posledná osobná návšteva...“

„Neblbni, Edo! Hádam sa neposerieme pre jeden Uherov zákaz? Už sme prešťali iných náčelníkov...“

„Neskáč a nechaj ho dohovoriť,“ zahriakol ho Hanzel.

„Je to oveľa komplikovanejšie, než si myslíš, Riško,“ pokračoval Burger. „Počúvaj. Poviem ti niečo, čo si necháš iba pre seba. Paľo Uher je môj starý kamarát, tak trochu sme v kancelárii hrali divadielko. Hlavne pred jeho podriadenými. Poobede som ho pozval na pivo. Zachoval sa ako kamarát a prišiel. Veľa vecí mi vysvetlil a pomohol nám. On sám nie je presvedčený, že si vrah, ale kapitán Osuský si je istý, že si to ty, a je odhodlaný urobiť si na tebe majora a počíta aj s tučnou odmenou a slávou. Dostať detektíva z oddelenia vrážd za vraždu je bonbónik. Aj oni vedia byť ako buldogy, nielen my, a keď sa zahryznú, už nepustia. Ty si pre nich mimoriadne šťavnatá korisť, a už sa zahryzli, už nepustia, idú po tebe naozaj tvrdo. Nebuď naivný, to, čo si dnes zažil na výsluchu na inšpekcii, bolo iba oťukávanie, iba prvotné informácie. Budú na tebe robiť celý víkend a v pondelok si niečo užiješ, s tým počítaj. V pondelok ti otvorene chrstnú do tváre, že si vrah. Ivicu ešte nemali naštudovanú, ale musíme im dať aj jej spis, a keď obe vraždy porovnajú, budú na koni, je tam príliš veľa spojovacích článkov a všetky vedú k tebe.“

„Svine.“

„Robia si svoju robotu, Riško. Pred tromi rokmi našli medzi nami kolegu, čo kradol zo skladu strelivo a predával ho vagabundom z ulice. Rozbehol si celkom slušný biznis. Boli sme radi, keď sme sa ho zbavili. Tie kradnuté guľky mohli hvízdať aj okolo našich hláv. Občas im niečo vyjde a hrajú s nami a pre nás.“

„Občas,“ vzdychol Krauz.

„Vráťme sa k tebe. Ten hlavný dôkaz, nohavičky, som upratal, k tomu sa nikdy nedostanú, ale tých bočných indícií je veľa, preto ich musíme predbehnúť. Budeme na tom robiť až do pondelka, ty tu doma, my vonku. Kontaktovať sa budeme cez Vilka...“

„To je ten tvoj kamarát z baraka?“

„Ten. Poznáš ho. Pošlem ho za tebou s čerstvými správami a ty mu dáš svoje čerstvé analýzy.“

„Dobre, ale prečo nemôžete prísť osobne?“

„Lebo o pol hodiny ťa prevezme sledovačka.“

„Kurvy!“

„Budú ťa strážiť až do pondelka v jednom kuse. Nemôžeme riskovať, že nás tu vymáknu.“

„Sú to ale svine!“

„To nie je všetko. O šiestej večer ti napichnú telefón. Naše v kancelárii už sú.“

„A boha, takže veľký hon na veľkého vraha.“

„Presne tak, idú si po teba naisto a hrajú veľmi tvrdo.“

„Tak sa pripravíme.“

„Hovno pripravíme, Riško! Ty budeš sedieť tu a analyzovať a my sa rozlezieme po vonku. Teraz ideme za Draganom zistiť základné informácie o poslednom pohybe jeho dcéry. Inak nič pripravovať nebudeme, lebo proti ich opatreniam sme bezzubí. Buďme radi, že o nich vieme. Tým to hasne. Nebudeme hlúpi a neprezradíme sa. Proti inšpekcii otvorene nepôjdeme, naopak, budeme sa tváriť, že o ničom nevieme, a budeme tichučko makať. Musíme toho kreténa do pondelka nájsť. Všetko záleží na tebe, na tom, ako poznáš svojich kamarátov. Musíš niekoho vytipovať, nájsť motív, niekam nás nasmerovať. Musíš zapracovať hlavou a zúžiť okruh podozrivých, stovku nie sme schopní preveriť.“

„Rozumiem.“

Burger počkal, či naozaj porozumel. Krauz si všimol odmlku a vážne pokýval hlavou.

„Naozaj rozumiem.“

Až potom Burger pokračoval.

„A na záver meno, čo som ti sľúbil. Všetko to spískal Zlocha. Uher mi to potvrdil.“

„Predpokladal som to.“

„Pred chvíľou si to iba predpokladal, ja ti to teraz hovorím úplne otvorene a s plnou vážnosťou. Chodil za tebou s fotoaparátom a všetko dokumentoval. Bol si zaľúbený ako trúdik a nič si si nevšimol. On bol šikovnejší, všetko odfotografoval, spísal a poslal šéfovi. Jakutin nelenil a odovzdal podklady inšpekcii. Vraj ťa v tom liste pekne ohnusil, vymenoval všetko, na nič nezabudol, aj akciu Rusalka spomenul, aká si sviňa, protištátny živel a agent NATO v službách štátu. Majú na teba celkom tučný spis a tieto vraždy im padli do lona ako poklad z neba.“

„Takže na mňa majú na inšpekcii spis?“

„A čo si čakal? Veď odkedy si na kriminálke, robíš iba samé hovadiny.“

„A kto ma naučil ísť priamo za cieľom, neskláňať sa a neuhýbať?“

„Ale srať na hlavu Štátnej a inšpekcii som ťa neučil!“

Krauz radšej zmĺkol. Rozhádať si ešte aj ich dvoch, posledných, čo mu ešte verili, to teraz naozaj nepotreboval.

„Takže Zlocha,“ vzdychol si Krauz. „Už je to potvrdené...“

Burger sa už k nemu vracať nechcel, iba prikývol. Hneď pokračoval.

„S Uherom sme sa dohodli, že ťa bude kontrolovať počas pracovného času, večer ti dá pokoj. Chcel som, aby si sa mohol prejsť, trochu sa vyvetrať a skočiť si do samošky po pivo, ale nič viac! Inak musíš byť stále doma, jasné!?“

„Jasné, sľubujem.“

„Celý víkend budeš musieť sedieť doma, to sa nedalo vybaviť.“

„Jasné.“

„A na záver jedno poučenie z krízového vývoja v strane a spoločnosti. Dobre ma počúvaj. Budeš teraz pár dní doma so Sylviou. Kúpiš si pivo alebo niečo výdatnejšie a ožerieš sa. Prídu aj slzičky. Príde ľútosť. Budeš mať chuť sypať si popol na hlavu, priznať sa, budeš kľačať na kolenách, prosiť o odpustenie a sľubovať, ako sa polepšíš...“

Krauzovi od prekvapenia poskočilo obočie. Musel obdivovať Burgerovu predvídavosť. Pred hodinou sa jeho veštba skoro vyplnila.

„Nerob to! Takto sa to robí vo filmoch, tam sa to väčšinou končí happy endom. Ale film trvá iba hodinu a pol, život býva často aj dlhší, v živote si happy end musíš vybojovať a zaslúžiť. Buď chlap, nes si svoje bremeno sám a na nikoho sa nespoliehaj. Nikto nechce nosiť nič za druhého, manželky už vôbec nie, a za manželov už vôbec nič. Nepodliehaj panike a sebaľútosti. Toho chuja o chvíľu chytíme, zavrieme a život pôjde ďalej. Na všetko sa zabudne. O rok si na tie dve baby nikto ani nespomenie, ani ty. Všetko, čo dnes poserieš, budeš zajtra ľutovať. Chce to iba čas, všetko zapadne prachom. Daj na moje skúsenosti, nechaj si svoje hriechy pre seba a budeš žiť so Sylviou aspoň tak dlho a šťastne ako ja s Aničkou. Sme dohodnutí?“

Krauz si vzdychol. Opäť bol vďačný osudu, že mu do cesty postavil takých ľudí ako Burger s Hanzelom a že ho neprekročili.

„Sme.“

„Tak nás poď odprevadiť.“

Na chodbe čakali na výťah, hlavy mali sklonené, mlčali. Narozprávali toho už toľko, že si nevedeli spomenúť, či niečo zabudli. Tak iba mlčali a čakali.

Otvoril im bránu na paneláku a chceli mu ešte raz na rozlúčku podať ruky, ale Burger sa zháčil a trochu sa prikrčil.

„Už sa to začína.“

Na konci ulice sa práve otáčal nenápadný sivý žiguliak s dvoma nenápadnými sivými chlapíkmi na predných sedadlách. Cúvali a hľadali si miesto s dostatočným výhľadom.

Burger s Hanzelom mu ruky nepodali, skrčili sa a zabehli za roh. Burger predvídal, nikdy nenechával auto pred domom, v ktorom vôbec nemal byť. Krauz sa rýchlo vrátil do bytu.

Ľahol si na diván v obývačke a zavrel oči. Nespal, iba premýšľal. Skladal mozaiku. Zapojil fantáziu a prehral si celý príbeh od začiatku až po odchod kolegov. Kombinoval všetky informácie, ktoré mal k dispozícii, a čo nevedel, domýšľal. Skúšal všetky možné variácie, vylučoval nereálne, zapájal a kombinoval možné a pravdepodobné.

Vymyslel plán. Riskantný plán. Mohol ho na pár rokov upratať do cely s mrežami, ale keby vyšiel, očistil by svoje meno a bolo by po probléme.

Nečakal na Sylviu, ona v tom pláne nefigurovala. Vstal, opláchol sa studenou vodou, obliekol sa a vyrazil.

48

Z domu si vzal zápalky, baterku, čierny zápisník a pištoľ – nebola nikde prihlásená, ale Burger ho naučil, že takú má doma každý normálny detektív.

Vybehol o dve poschodia vyššie. Zazvonil na byt kolegu, ktorému zazvoniť mohol, lebo mu dôveroval.

„Čau, poď ďalej.“

„Nie, nejdem, ponáhľam sa. Môžem ťa o niečo poprosiť?“

„No?“

„Mohol by si o päť minút zavolať na stopäťdesiatku, že v baraku horí? Že sa z pivníc valí dym?“

„Ti drbe, Rišo?“

„Nemám čas vysvetľovať, ale zo zneužitia hasičov ťa neobvinia, neboj sa, o to sa postarám.“

Kamarát robil na PMJ. Aj oni museli v práci občas vymýšľať rozprávky, zvlášť pri písaní niektorých chúlostivých záznamov zo zvlášť chúlostivých akcií, takže sa zbytočne nevypytoval.

„Ale si triezvy, nevyhodíš barak do vzduchu!“

„Spoľahni sa.“

Krauz zbehol po schodoch do suterénu a otvoril si dvere do pivníc. Roztrhal dve prázdne škatule od televízorov, poukladal ich do stredu chodby a nohami pozametal okolie, aby sa nechytilo smetie. Zavrel okno, aby oheň nemal kyslík a aby sa dym vovalil do chodby k výťahom, a nie von cez pivničnú vetračku. Ešte raz skontroloval papierovú kopu. Bola dosť ďaleko od drevených pivničných kobiek a ležala na holom betóne, nič by sa nemalo stať.

Skontroloval čas a škrtol zápalkou. Namiesto dymu sa objavili oranžové plamene. Takto to nechcel. Rozopol si zips a prehol sa ako luk. Ani tri deci nestačili, tak použil vodu z bandasky v rohu. Pre istotu bandasku ovoňal, či to nie je nafta. Nebola. Konečne sa vyvalili kúdoly neškodného vlhkého dymu, opreli sa o strop a plazili sa na chodbu k výťahom a k schodisku.

Vybehol o poschodie vyššie a čakal na medzipodeste. Čakal šesť minút, hasiči mali stanicu štyri kilometre od ich domu. Najprv začul vzdialenú húkačku, potom približujúcu sa húkačku, potom zavíjajúcu húkačku, potom ticho a hneď na to dupot a krik v suteréne pod sebou. Ešte chvíľu počkal a vybehol zo schodiska.

Hasič ho zdrapol odzadu za krk a chcel mu dať prvú pomoc, možno aj umelé dýchanie z úst do úst.

„Ser na mňa, ja som poliš!“ ohradil sa Krauz. „Bývam tu!“

Pustil ho a išiel zachraňovať niekoho, kto si to naozaj zaslúžil.

Krauz opatrne vyzrel z brány domu. Opatrne preto, aby nezavadzal pobiehajúcim hasičom, aj preto, aby ho zvonka nikto nezbadal. Blikajúce majáky urobili svoje, pritiahli pozornosť a už sa zbehla polovica sídliska. Presne to potreboval – zamiešal sa do davu.

Našiel si bezpečné miesto a skontroloval sledovačku. Sedeli v aute a dohadovali sa, či vystúpiť a skontrolovať, či zahlásiť hore, či ignorovať, alebo sa ďalej dohadovať.

Krauz sa prikrčil, pretlačil sa na opačný koniec davu a šprintom vyštartoval za roh domu. Posledné, čo počul, boli pokyny vychádzajúceho hasiča, aby nerozbaľovali hadice, že je to iba papier v pivnici a už ho udupali.

„Zasraté decká, večne sa to hrá so zápalkami...“

Ale viac už Krauz nepočul, zmizol za rohom a poklusom zamieril na zastávku autobusu, lebo on nebol taký šikovný ako Burger – jeho auto stálo tri parkovacie miesta pred sivým žiguliakom.

49

Burger s Hanzelom prechádzali ulicou a sledovali vchody.

„Tu je to,“ ukázal Burger. Spoznal bránu, kde bol pred desiatimi rokmi na návšteve u Dragana. „Tretie poschodie, byt vľavo od výťahu.“

„Takže hentam,“ Hanzel hodil rukou o tri brány ďalej, „vyrastal Krauz?“

„Presne tam.“

„A jeho si tu vtedy nestretol?“

„Nie, na jeho šťastie, inak by som ho zaškrtil rovno tu na ulici a dnes by sme mali pokoj.“

Hanzel sa zatváril smutno. Škoda, že sa tí dvaja nestretli, naozaj mohlo byť po problémoch.

Zaparkovali a vybehli po schodoch. Otvorila im počerná žena s krvavými vyplakanými očami. Burger jej ukázal odznak.

„Poznám vás, pán Burger, spomínam si. Vtedy ste môjmu mužovi veľmi pomohli, nezabudla som.“

Pozvala ich ďalej, sadli si v obývačke.

„Práve sme sa so synom vrátili z... z...“ nedokázala dokončiť.

„Viem, boli ste opoznávať.“

Prikývla.

To, čo v noci vypitvali, bolo treba cez deň identifikovať, aby sa z mŕtvoly neznámej ženy stala Ivica Tardičová. Krauz, Hanzel a Burger museli byť cez deň k dispozícii inšpekcii, preto Majchrán poslal do pitevne inú dvojicu detektívov, ale po odchode Krauza sa život nezastavil a Burger sa o prípad zaujímal ďalej. Kolegovia sa vrátili z pitevne a informovali ho, že matka a brat obeť jednoznačne identifikovali – bola to Ivica.

Preto teraz sedeli u nich v obývačke a rozpačito sa obzerali. Len málokedy mali možnosť posedieť si v orientálne zariadenej obývačke. Cítili sa ako na návšteve u Ali Babu, iba štyridsať zbojníkov chýbalo. Ich zakrivené turecké šable nie, viseli všade, kam oko padlo.

Otvorili sa dvere na detskej izbe a vošla mladšia kópia Dragana.

„Môj syn Dragan,“ predstavila ich. „Pamätáš sa, toto je inšpektor Burger. Vtedy, keď sme sa museli vrátiť, pomohol otcovi...“

„Už si spomínam,“ prisadol si k nim.

Aj Burger si spomenul, vtedy to bol výrastok, dnes je z neho dospelý muž.

„Kávu?“

Ich kávu sa odmietnuť nedalo. Ešte teraz mal Burger na podnebí zachovanú chuť, akú v živote necítil, hoci kávu, alebo to hnedé teplé, čo za kávu považovali oni, pil v kancelárii na litre.

„Kde je Dragan? Myslím manžela.“ Burger začal vyšetrovať.

Pili kávu a vyšetrovali, vlastne iba Burger, lebo Hanzel sa rozplýval. Každý kávičkár by sa rozplýval.

„Doma. Zomiera mu otec, musel ísť. Už sme mu dali vedieť, vracia sa, ale ide autom, príde asi až v noci.“

„Informoval vás vyšetrovateľ o ďalšom postupe? Myslím, čo s Ivicou.“

„Áno, zajtra ráno si máme prísť po povolenie na pochovanie.“

„Takže ste informovaní. Treba vám s niečím pomôcť?“

Matka so synom si vymenili spýtavé pohľady. Obaja boli ešte v šoku, ani netušili, či niečo potrebujú.

„Asi nie...“

„Možno keby ste nám povedali, čo sa jej vlastne stalo,“ skočil matke do reči mladý Dragan.

„Veľa toho zatiaľ nevieme, ale niečo predsa. Zomrela násilnou smrťou, zadusil ju. Vyšetrujeme jej prípad ako vraždu.“

„Bola... bola...“ zajakala sa a prehltla bolestný vzlyk. Balkánske ženy vedia plakať ako žiadne iné ženy na svete, ale keď treba, vedia byť tvrdé ako skala. Už plakala, teraz bol čas byť ako skala. „Bola znásilnená?“ dokončila pevným hlasom.

„Nie. Určite nie, zistili by sme to.“

„Tak potom prečo...?“

„To zatiaľ nevieme. Nevieme kto a nevieme prečo. Musíte nám pomôcť, vlastne preto sme prišli.“

„Pýtajte sa,“ súhlasil brat a presadol si k matke. Objal ju okolo pliec, aby jej bol oporou.

„Kedy ste ju videli naposledy?“

Už sa o tom doma rozprávali, lebo otázka ich nezaskočila a nemuseli pátrať v pamäti.

„V utorok poobede,“ odpovedal Dragan. „O štvrtej prišla z práce, ako vždy. Najedla sa, pokecali sme a krátko pred piatou odišla do mesta. Nevrátila sa, ale nebolo nám nič podozrivé, lebo občas prespala u chlapca. Má... vlastne mala známosť. Čudné bolo, že večer nezavolala, lebo inak volala vždy, keď uňho ostala na noc.“

„Včera bola streda, hľadali ste ju?“

„Cez deň nie, mysleli sme si, že je v práci. Obavy nás pochytili až večer, keď sa neozvala. Telefonoval som jej vedúcej a povedala nám, že celý deň nebola v práci. Pokúsil som sa nájsť Mikyho, ale nenašiel som ho. Dnes ráno nám volali z polície a...“

To, čo nasledovalo, už detektívi vedeli.

„Kde pracovala?“

„Vo vydavateľstve Letokruhy, ako redaktorka a prekladateľka.“

„A ten Miky, to je...“

„To je jej chlapec. Nová známosť, bol u nás iba raz. Vieme o ňom iba, že je mäsiar v centre.“

Burger sa chcel práve napiť, ale šálka mu zamrzla na polceste.

„Mäsiar,“ zašomral si, „zaujímavé povolanie.“

Hanzel sa prestal rozplývať nad kávou a tiež zbystril pozornosť.

„Predpokladám, že telefón naňho nemáte, to by ste mu volali.“

„Nemáme.“

„Aký je starý?“

„Ako ona, dvadsaťšesť. Viem to, lebo som sa jej na to spýtal. Zdal sa mi oveľa starší, cez tridsať, ale to bude jeho postavou.“

„Akú má postavu?“

„Je silný. O pol hlavy vyšší odo mňa a váži aspoň metrák, ale žiadny tuk, samé svaly. Mocný chlap.“

„Vlasy?“

„Čierne ako ja.“

„Niečo zvláštne, nejaké znamienko?“

„Nevšimol som si. Vlastne... počkajte! Bol tu asi pred mesiacom, a keď sme si podávali ruky, opatrne ňou mykol. Usmial sa a vysvetlil mi, že sa porezal, ukázal mi pravú dlaň. Na prostrednom prste mal natiahnutú takú koženú ochranu uviazanú okolo zápästia. Vraj sa porezal na spodnej strane prsta, aj mi na druhom zdravom prste ukázal, kde presne.“ Dragan im ukázal, kde presne. „Tu. Po dĺžke cez pol prsta. Ak to mal pred mesiacom čerstvé, teraz tam musí mať riadnu jazvu.“

Burger si nepísal, pamätal si. Dopil a odložil šálku.

„Kde si ho včera hľadal?“

„Ivica nám povedala, že robí v centre, tak som bol na námestí pred Priorom v troch mäsiarstvach. Nenašiel som ho.“

„S kým si hovoril?“

„Nechcel som ísť do predajne, išiel som odzadu a hovoril som s chlapcami, čo vzadu rozbúravali mäso.“

Burger sa usmial.

„Tí mladí sa navzájom nemusia poznať. Keď nabudúce budeš niekoho hľadať, musíš zájsť za vedúcim alebo za najstarším mäsiarom v predajni, tí vedia o ľuďoch v podniku všetko, aj o ľuďoch z ostatných prevádzok. No nevadí, teraz to už nechaj na nás, nájdeme ho. Ešte jedna vec... Ivica sa nesťažovala? Neboli s ním nejaké problémy? Nebol čudný, násilný, nemala modriny?“

Dragan s matkou si vymenili prekvapené pohľady.

„Vy myslíte, že on...“ ale nedopovedala.

„Nie, zatiaľ si nič nemyslíme, pani Tardičová, ešte sme ho nevypočuli a nepoznáme ho. Zatiaľ iba uvažujeme.“

„Bol mohutný, ale pôsobil ako slušný chlap,“ poznamenala matka.

Táto informácia im bola nanič. Zatiaľ každý vrah, ktorého stretli, pôsobil ako slušný chlap.

„Ak je to všetko, tak my pôjdeme. Keby ste si na niečo spomenuli, zvlášť z utorka, pomohli by ste nám. Potrebovali by sme zistiť, kam išla, s kým sa mala v meste stretnúť, kde sa mali stretnúť a podobne. Možno sa vám ozve nejaká jej kolegyňa, možno kamarátka. Hneď nám dajte vedieť na toto číslo.“ Burger kývol na Hanzela a ten im na lístok napísal číslo do kancelárie.

„Alebo na stopäťdesiatosmičku, oni vás prepoja.“

Obaja ich odprevadili až ku dverám.

„Keď sa vráti manžel, bude sa chcieť s vami porozprávať.“

„V noci nech nevolá, asi budeme vonku, ale ráno môže. Rád sa s ním opäť stretnem.“

Odišli a chvíľu fajčili v aute.

„Má dvadsaťšesť rokov,“ poznamenal iba tak Hanzel.

„Presne ako Ivica,“ doplnil Burger.

„A teda presne ako Krauz,“ pokračoval Hanzel.

„Takže sa mohli poznať. Mohli byť aj spolužiaci.“

„Navyše má postavu ako zápasník, mŕtvolu prenesie ako nič.“

„Navyše robí s nožmi. S ostrými nožmi. Pamätáš sa, čo nám povedal doktor o rezných ranách na Diane.“

Hanzel prikývol, aj on už na to myslel.

„Ale čo tá rezná rana na prste?“

Burger nevedel.

„Neviem, Oto. Mal ju už pred mesiacom. Je možné, že by nám už pred mesiacom nejakú podhodil a my sme ju ešte nenašli?“

Hanzelovi sa taká možnosť nepozdávala.

„Pochybujem. Pred mesiacom neprišla žiadna báseň.“

„Ale tie básne možno vymyslel preto, aby sme ich konečne našli. Keď sme nenašli prvú, tak začal vypisovať, aby nám hľadanie uľahčil. Prvú možno ešte len nájdeme. Prvá báseň možno ešte len príde, oneskorene.“

Hanzel chvíľu mlčky fajčil.

„Aj to je možné, Edko, že s tým začal už pred mesiacom, ale my sme nezareagovali. Vieš čo?“

„No?“

„Musíme preveriť nezvestnosti v celom kraji, a nielen za týždeň, ale za posledný mesiac, možno dva.“

„Súhlasím.“

„Ale až zajtra. Teraz by sme sa mali vybrať za mäsiarom. Skúsime zainteresovať aj Riša?“

Burger si odpľul cez okienko. Nevedel, ako Krauza tak rýchlo kontaktovať, aby nevzbudili pozornosť. Vilka chcel ako spojku použiť až v noci alebo zajtra ráno pri striedaní služieb.

„Nie, Riša nie,“ rozhodol Burger. „Iba by sme sa zdržiavali a okrem toho je to príliš riskantné. Musíme si pomôcť sami, a až keď ho nájdeme a zistíme celé meno a okolnosti, potom sa zastavíme za Rišom. Bola by to bomba, keby ho mal niekde na fotografii z tretej bé.“

„Máš pravdu, riziko je príliš veľké. Necháme súdruha Krauza, nech si sedí doma na riti a nudí sa. Zaslúži si to, pes jeden neposlušný!“ zakončil debatu Hanzel a vyrazil do centra mesta za známym mäsiarom.

50

Krauz sa odviezol autobusom k miestnemu oddeleniu VB.

„Nazdááár, Riško! Že sa aj ukážeš! Čo som to počul, vraj si zavesil uniformu na klinec a stal sa z teba veľký kriminališta Pišta!“ Privítal ho kamarát v stálej službe.

„Čau.“

Podali si ruky, aj sa poplieskali po chrbtoch.

„Povýšili ma, no čo už. Zabijem sa, keď som taký bohovský?“

„Aké je to celý deň v civile? Aj ja by som sa tejto zelenej najradšej zbavil. Nemáš tam niečo voľné?“

„Robota ako všade inde a voľné teraz nemám nič, ale keď zo mňa spravia náčelníka mesta, nezabudnem na starých kamarátov z vojny, neboj sa.“

„Tak fajn, tie dva týždne ešte nejako vydržím. Čo si prišiel, iba tak – alebo niečo potrebuješ.“

„Iba tak – a potreboval by som si zavolať.“

Kolegovi v stálej službe zašušťala základňová vysielačka. Prstom ukázal na slúchadlo na centrálnom pulte.

„Služobnú linku môžeš priamo, ak chceš civilnú, stlač si SV,“ inštruoval kamaráta a venoval sa vysielačke.

„Ako keby som nikdy neslúžil stálu službu,“ šomral si popod nos Krauz, pritiahol si stoličku k centrálnemu pultu a začal telefonovať.

Kým na opačnom konci vyzváňal telefón, načiahol sa k nástenke a zvesil posledný vestník s aktuálnymi heslami. Mal ich zapísané v pracovnom zošite, niektoré poznal aj naspamäť, ale nechcel sa pomýliť. Nalistoval tretiu stranu a našiel si heslo na evidenciu obyvateľov, evidenciu zbraní, pasovku, evidenciu motorových vozidiel a všetky evidencie, ktoré ani nepotreboval. Na druhej strane boli heslá do väznice a na armádnu spojovateľku – mimorezortné heslá dnes tiež nepotreboval. Zaujímalo ho iba prvé heslo. Na tento mesiac znelo – Púpava.

„Evidencia obyvateľov, prosím.“

„Dobrý deň, jedno zistenie pre Púpavu.“

„Heslo je správne, počúvam vás.“

„Viem priezvisko, Zlocha.“

„Hláskujte.“

„Zdena, Ladislav, krátky Otakar, Cyril, Helena, krátky Adam. Zlocha.“

„Mám. Čo ešte?“

„Krstné meno je Ján.“

„Mám. Ešte?“

„Vek tridsať, takže ročník výroby asi tisícdeväťstopäťdesiatosem.“

„Čakajte.“

Čakal a počúval problémy stálej služby.

„Ak je po bitke, tak ranených do nemocnice a tých dvoch hlavných aktérov mi privezte sem, budeme obviňovať, nech si narobíme nejaké čiarky do štatistiky,“ kolega vydával pokyny do vysielačky.

„Môžeme?“ ozvalo sa v slúchadle.

„Počúvam,“ zbystril pozornosť Krauz a pripravil si ceruzku a papier.

„Mám tu dvoch Jánov, Ján Zlocha, narodený v tridsiatom treťom, a druhý Ján Zlocha, narodený v päťdesiatom deviatom.“

„Ten prvý bude asi otec, mňa zaujíma ten druhý.“

„Takže Ján Zlocha, narodený deviateho ôsmy päťdesiatdeväť. Čo o ňom?“

„Bytom?“

„Naše Mesto, Pustá ulica číslo tri.“

Krauz si rýchlo písal a to, čo sa dozvedel, mu stačilo, ale aby nebol nápadný, ešte sa spýtal: „Stav?“

„Slobodný.“

„Céčko?“

„Nevyznačené.“

„Foto?“

„Moment... spred piatich rokov.“

„Ďakujem, to je všetko.“

„Prídete si po kartu? Mám ju nechať vyloženú?“

„Nie, založiť!“

Krauz prerušil spojenie a prekvapene civel na papier. Zvláštne, ten chlap býval iba pár zastávok autobusu od oddelenia, na susednom sídlisku. Spokojne pokýval hlavou, aspoň sa nebude musieť terigať autobusom cez celé mesto.

Teraz ho čakal druhý telefonát, oveľa ťažší než prvý. Vybral si čierny zápisník s číslami a listoval.

„Máme bitku v Kalinke, dvaja dorezaní a dvoch mi sem vezú,“ informoval ho kamarát v uniforme. „O chvíľu tu bude veselo. Zdržíš sa?“

„Nie, ešte jeden telefonát a padám.“

Kolega si začal pripravovať tlačivá na výsluch. Zistil, že tlačivo o obvinení mu chýba.

„Počkáš tu? Vybehnem hore do kancelárie po obviňovačky.“

„Ostanem tu, nemusíš zamykať.“

Presne toto Krauz potreboval. Rýchlo vytočil číslo. Bola malá pravdepodobnosť, že by druhý volaný bol práve doma, ale musel to skús...

„Kamenský, prosím?“

„Je to možné, že som ťa zastihol!?“ Krauzovo prekvapenie nebolo hrané, dnes mu šťastena žičila. Zatiaľ.

„Je, ale kto je tam?“

„Richard Krauz.“

„Čau, Rišo! Že sa aj ozveš. Počúvaj, tie lyže a spacák ti vrátim, hneď ako pôjdem okolo Dvoch levov, prepáč, akosi nestíham...“

„Kašli na spacák, aj tak ho budeš mať až do druhej zimy, poznám ťa!“

„Nie, určite nie do zimy, v lete sa zastavím po nafukovačku, veď aj v lete sú dovolenky, nie?“

„Je mi to jasné, vymeníš lyže za nafukovačku a zase ťa budem pol roka obháňať!“

„Šak ma poznáš...“ zaznelo sebakriticky zo slúchadla.

„Ale teraz mi nejde o lyže, počúvaj ma, potrebujem helfnúť.“

„Samé ucho.“

„Pred dvoma týždňami k vám na Lipu nastúpil nový chlapík. Nie mladý, nie je zo školy, ale je tam nový, nejaký Zlocha...“

„Ten debil? Čo s ním máš?“

„Nič, ale prečo je debil?“

„Je u nás iba chvíľu a stále sú s ním problémy, stále sa na niečo vyhovára, že ho bolia nohy, že potrebuje ísť k lekárovi, že nemôže nastúpiť do služby, že sa mu na ruskej ambasáde neušiel teplý čaj, že... no stále má niečo. Je ako veľké hrdzavé rozmaznané decko. Prečo sa naňho pýtaš?“

„Vieš, robil u nás v budove, nepoznáme sa dobre, iba tak z chodby, veď to poznáš, ale potreboval si požičať tristo korún a ja blbec som mu požičal, uprosil ma...“

„A nevrátil!“

„No, nevrátil a zdrhol mi na Lipu k vám. Telefón mi neberie, zatajuje sa...“

„Je to debil, hovoril som ti.“

„... a alimenty už asi vyplatil, aj výplata už bola a nič mi nevrá...“

„Alimenty? On platí alimenty? Veď je slobodný, nie je rozvedený.“

„Je slobodný, ale vykefoval nejakú stredoškoláčku a nechcel si ju vziať, radšej jej platí a odrbáva ju.“

V telefóne ostalo chvíľu ticho.

„To je ale sviňa,“ vzdychol si konečne kolega. „Tak to som ani netušil, aké hovado nám sem dali. Tak stredoškoláčku, hovoríš.“

„No, ale tají to a nechce o tom s nikým hovoriť, možno sa hanbí, alebo čo. Alebo to súvisí s jeho orientáciou, vieš, akí sú oni...“

„Počkaj! Aká orientácia? Akí oni?“

„On je homosexuál a oni sú niekedy takí precitlivení...“

V telefóne ostalo dlhšie ticho.

„To... nemyslíš vážne? On je... Ale veď si povedal, že má nemanželské dieťa!“

„No, on je taký homosexuál, čo je občas na chlapcov a občas na dievčatá, občas mu to prepne, takže taký obojaký. Ale to ste vedeli, nie?“ Krauz sa usmial a vychutnával si magické čaro pomsty.

„Nie,“ priznal kolega. „To sme o ňom naozaj nevedeli.“

„Tak pre istotu upozorni chalanov, čo s ním pôjdu do služby, aby si dávali pozor na riť, aby ich neprekvapil odzadu.“

Kolega chvíľu fučal do slúchadla.

„Upozorním...“ prisľúbil a Krauz z hlasu vycítil, že spraví nielen to.

„Môžete to prebrať aj na najbližšej schôdzi SZM a dohovoriť mu ako súdruhovia, ako kolegovia, možno by mu vaša pomoc prišla vhod, možno na ňu čaká. Ale upozorňujem ťa, že sa za to veľmi hanbí a tají to, nechce o tom s nikým hovoriť, a zatĺka, a zatĺka...“

„Na schôdzi to preberieme, to si buď istý, ale na pomoc nech veľmi nečaká, skôr ho nakopeme do tej sprostej hrdzavej riti!“

Aj s takým riešením bol Krauz spokojný.

„A teraz, prečo ti vlastne volám, vieš, do pätnásteho je ďaleko a ja by som tých tristo korún potreboval. Telefón mi neberie, takže by som sa s ním potreboval stretnúť.“

„To je jasné, tristo kačiek je tristo kačiek,“ chápal kolega z Lipy.

„Tak mi napadlo, že ti zavolám, či by si mi nemohol zistiť, či dnes robí a dokedy, že by som si ho počkal. Alebo či má dnes voľno, že by som za ním zabehol domov. Mám dnes voľno a chcem si to vybaviť, vieš, Sylvia mi už doma píli uši...“

Krauz počkal, či Sylvia zaberie. Kolega ju poznal a vždy na ňu vyvaľoval oči, aj na poslednom policajnom plese, dokonca bol po ňu a dvakrát si zatancovali. So súhlasom manžela a pod jeho prísnym dozorom.

„Sylvia!“ zajasal. „Pozdravuj ju!“

„Budem.“

„Tak vieš čo, ja ti to zistím a zavolám ti. Kam?“

Krauz mu nadiktoval číslo na oddelenie.

„Daj mi päť minút.“

„Aj desať.“

Vrátil sa kamarát s tlačivami.

„Niečo nové? Bol tu niekto?“

„Len sa upokoj, počas mojej služby sa nič zvláštne nestalo.“

Krauz ho chvíľu pozoroval, ako si rozkladá tlačivá, ako vkladá indigo, ako si hotuje písací stroj na výsluch ožranov, a musel sa usmiať. Ešte pred pár mesiacmi to robil aj on, ale už mu to nič nehovorilo, vôbec mu to nechýbalo.

Zazvonil telefón.

„Seď, to je pre mňa. Krauz!“

„To som ja. Tak počúvaj, dnes má službu do siedmej pred nemeckou ambasádou. Zajtra má voľno, takže si ho môžeš nájsť aj zajtra.“

„Ďakujem ti, nájdem si ho zajtra a Sylviu budem pozdravovať.“

„Pozdravuj a zavolaj niekedy, skočíme na pivo.“

„Zavolám, skočíme.“

Krauz pozrel na hodinky nad vchodom, bolo presne sedemnásť tridsaťdva.

51

Krauz nemal auto a tento hendikep mu mohol zmariť všetky plány. Čas hral proti nemu. Ešte aj autobus meškal. Napokon sa k Husákovi dostal, ale jazyk mal po kolená.

Do starej krčmy U Husáka chodil už ako mládenec, s miestnymi chalanmi hrával futbal, večer si dali pivo a zaspievali si. Na gitare tam hral skoro každý, no len málokto tak dobre ako Krauz, a preto sa mu ako študentovi na strednej občas stalo, že za celý večer neminul ani korunu, a aj tak išiel po záverečnej domov v požehnanom stave s pľúcami prefajčenými ako dechtové vaky.

Dnes nemal na gitaru ani pomyslenie, ani pivo ho nezaujímalo, zaujímal ho iba Kalvera.

Peter Struhár sa svojej prvej krádeže dopustil v siedmej triede na základnej škole. Učiteľka prírodopisu sa pri výklade látky o dvojkrídlovom hmyze tak rozohnila, že si vôbec neuvedomila, že zväzok kľúčov jej leží na katedre bez dozoru. Všetky veľké plagáty o hmyze viseli na zadnej stene špecializovanej prírodopisnej učebne a všetky oči sa museli obzrieť, iba Petrove nie. Priplichtil sa ku kľúčom a vypýtal sa na záchod. Z kabelky zavesenej v kabinete ukradol učiteľke stodvadsať korún a zlaté pero. Aspoň jemu sa zdalo zlaté. Učiteľka hlásila krádež riaditeľovi, ale ten nechcel volať políciu, lebo dobré meno školy bolo nadovšetko. Aj by to tak bolo ostalo, keby Peter neurobil prvú chybu vo svojom živote – ponúkal pero na predaj na školskej chodbe a potenciálny kupec si pero obzeral tak nešikovne, že si to všimla žalobaba Žofia a Peter skončil v rukách riaditeľa. Dostal dve, až mu vyleteli sople – vtedy sa to mohlo aj to pomáhalo – a do školy naklusali rodičia. Jeden rodič, matka, otec sa ešte osemnásť mesiacov nepodmienečne na žiadnom pohovore zúčastniť nemohol.

Riaditeľ mu aj pred matkou vyťal ešte jednu a spýtal sa ho, či sa poučil. Peter prikývol, lebo to bola pravda. Už vedel, že kradnutý tovar nesmie nikdy predávať na mieste a v blízkosti krádeže.

Peter sa dostal na učňovku za automechanika, ale z celého auta ho najviac zaujímali zámky. Keď ho prichytili pri vykrádaní skriniek v šatni, vyhodili ho pol roka pred ukončením učňovky. Ale to mu neprekážalo, už bol vyučený, iba nový riaditeľ to ešte nevedel.

Keď sa otec vrátil z ďalšieho dvanásťmesačného nepodmienečného sústredenia, priviedol domov dvoch nových lektorov a tí Petrove stredoškolské vzdelanie dovŕšili, urobili mu aj maturitu, aj nadstavbu a po dvoch rokoch dostal aj vysokoškolský diplom. Z Petra sa stal najlepší bytovkár v meste a jeho umenie a talent si vážili aj starí ostrieľaní chmatáci.

Keď sa to o Petrovi rozšírilo v krčme a skeptikov uzemnil a presvedčil krásnymi zlatými retiazkami, voľne prístupnými na predaj, uverili a zmenili mu meno.

Vtedy dávali v kinách populárny americký film Sedem statočných a najväčší lúpežník a zlodej v tom filme bol Mexičan Kalvera. Peter Struhár prestal byť Petrom Struhárom a jedného dňa naňho niekto v krčme zavolal: „Hej, Kalvera, prisadni si k nám...“ a už mal prezývku na celý život.

S Krauzom mal zvláštny vzťah. Keď prvýkrát kradol kľúče od kabinetu a všetky oči sa upierali na zadnú stenu, všimol si, že jedny nie – jedny ho pozorovali, ale nepovedali nič, nenabonzovali ho.

„Rišo, prečo si ma nepraskol?“

„Lebo nebonzujem, Peťo, ja nie! Rob si, čo chceš, ale mojej kabele sa vyhýbaj, rozumieš? Inak ťa rozlámem.“

Peter rozumel a začali sa kamarátiť. Raz ho Peter, vtedy už bol Kalvera, zavolal na istú ranu, no Krauz odmietol. Nechcel kradnúť, vtedy ešte nechcel byť ani policajtom, ale ani kradnúť.

Krauz mu pomohol ešte raz, ale to už boli veľkí a každý na opačnej strane barikády.

Krauz mal problém, Kalvera chodil k Husákovi vždy v piatok, v sobotu a v nedeľu, cez týždeň, iba ak nemal robotu. Krauz sa modlil, aby mal šťastie, a dnes bol práve taký deň.

Vošiel a pozdravil sa s chlapcami za prvým stolom. Pohľadom preletel celú miestnosť. V rohu pri štvrtom stole sedel Kalvera, dnes nemal robotu, pil pivo.

„Čau, fízle.“

„Čau, basista.“

„Nesedím!“

„Zatiaľ, kým som neprišiel.“

„Vtipný fízel, hotová opica.“

„A pre niekoho som už pripravil čerstvo vymaľovanú celu v Ilave.“

„To sa nerýmuje!“

„Ale je to pravda!“

Chalani za stolom sa rehotali. Keď sa títo dvaja stretli, vždy bola sranda. Každý v krčme vedel, že Krauz je policajt a Kalvera zlodej, ale v krčme na neutrálnej pôde boli iba starí dobrí kamaráti zo sídliska.

„Tak sme si zašvitorili...“ začal Kalvera zoširoka.

Krauz sa usmial a prikývol.

„... a už si môžeš sadnúť, Riško, tu, vedľa mňa. Vladko!“ zakričal Kalvera do výčapu. „Jedno veľké chladené na mňa pre kamaráta!“

Krauz si prisadol.

„A jedno aj pre neho,“ Kalvera mykol bradou ku Krauzovi.

Chalani sa bavili.

Krauzovi priniesli pivo, štrngli si a popíjali.

„Koľkáte už máš?“ spýtal sa odrazu Krauz a bradou ukázal na pivo pred kamarátom.

„Prvé, teraz som prišiel.“

„To je dobre. Počúvaj, potreboval by som s tebou hovoriť.“

„Tu?“

„Zbytočne veľa uší.“

„Tak poďme von.“

Vyšli von.

„Potrebujem tvoju pomoc,“ začal Krauz bez okolkov. „Mám prúser. Hrozí mi basa.“

„Ale veď si fízel,“ nechápal Kalvera.

„Kolegovia z inšpekcie na mňa šijú búdu. Chcú ma dostať núter.“

„Za čo?“

„Za dvestodevätnásku.“

Kalvera už mal nielen maturitu, ale aj diplom, v paragrafoch sa vyznal ako ozajstný právnik. Vyvalil oči a zdúpnel.

„Fíha! Ale za to je desať až pätnásť natvrdo, Rišo!“

„Je.“

„Ty si niekoho kántol?“

„Ti drbe? Ti hovorím, že to na mňa šijú!“

„Poznám to, aj na mňa sa už miestni fízli pokúšali našiť poštu...“

„To nebolo našívanie!“

„No dobre, nebuď detailista, bol som tam, ale okrem teba to nikto nevie. Vráťme sa k tvojmu problému...“

„Iste, radšej sa vráťme. Potrebujem otvoriť jeden byt, ak tam nájdem, čo potrebujem, som z toho vonku.“

Kalvera si odkašľal.

„A... čo je to za byt?“

„Jedného kolegu.“

Kalvera neveriaco vyvalil oči.

„Mám otvoriť byt fízlovi? Ty si na hlavičku, miláčik?“

„Drž hubu a počúvaj. Otvoríme, prehľadáme, nájdeme, zoberieme a za desať minút vypadneme. Čistá robota, žiadne problémy a ty dostaneš...“

„No!“ ožil Kalvera.

Krauz si pošúchal bradu a cmukol pomedzi predné zuby, akože uvažuje.

„Iba tak náhodou si teraz spomínam, ako ťa pred dvomi rokmi kontrolovala PMJ a ja som išiel zo služby okolo. Boli tak dve hodiny v noci a prehľadávali ti auto. Ja som sa zastavil, pohovoril som s kolegami a oni prestali prehľadávať a pustili ťa.“

„Ty si mi len pekná sviňa policajtská!“

„Vtedy som ti ako sviňa nepripadal, naopak, prisahal si mi vernosť až po hrob! Čím to bolo? Hádam tým, že si bol v podmienke? Koľko by si dostal za tú ranu, štyri? A s podmienkou šesť? A kde by si dnes bol, keby som sa nezastavil? Krútil by si dva a ešte by si mal pred sebou štyri, je tak?“

Kalvera si odkašľal.

„Je tak?“ nedal sa Krauz.

„Je,“ pripustil neochotne Kalvera.

„Takže za dnešnú akciu dostaneš čo?“

„Hovno,“ uznal Kalvera.

„Nie, to nie je pravda, dostaneš slobodu, a ty najlepšie vieš, ako chutí.“

Kalvera sa poškrabal na hlave.

„Ale, Riško, uznaj sám, policajtov byt? Vieš, aké je to riziko? A je to vôbec čisté? Máš to preverené?“

Krauz si vydýchol. Keď začnú Kalveru zaujímať detaily, už je skoro uvarený.

„Mám. Je v robote. Je slobodný, bezdetný, byt je prázdny. Končí o siedmej plus polhodina cesta domov.“

Kalvera pozrel na hodinky na zápästí.

„A kde je ten byt?“

„Vedľajšie sídlisko, Pustá tri.“

Kalvera znova pozrel na hodinky, tentoraz ich vytiahol z vrecka saka a boli na zlatej retiazke. Keď ich otvoril, ozvala sa Malá nočná hudba.

„Tak to už ani nestíhame dopiť pivo...“

52

„Sleduj výťah a dávaj pozor na schody,“ zašepkal Kalvera.

Krauz sa postavil tak, aby videl na schodisko dolu aj hore a aby mal výhľad aj na červenú kontrolku výťahu. Nesvietila.

„Už sme tu dlho!“ zakričal pošepky Krauz. Nervózne skontroloval čas – pol siedmej aj osem minút.

„Drž hubu, toto je umenie, nie ako mávať obuškom!“ zašepkal mu promovaný bytový zlodej.

Zámka cvakla, potom druhá a dvere sa otvorili. Vbehli dnu a tichučko za sebou zavreli.

„To si mi nepovedal, že má dve zámky!“

„Lebo som to nevedel, ty múdry.“

„Ale tvrdil si, že to máš očuchnuté!“

„Iba jeho, nie byt. Čo skáčeš, šak sme vnútri.“

„Ale iba preto, lebo som si vzal aj hrubého kovboja!“

„S tým som aj počítal, veď si klasa, nie?“

„Som. A teraz sa budeme celý čas vybavovať tu na chodbe, alebo aj niečo spravíme?“

„Poďme ďalej, nesvieť, mám baterku,“ pochválil sa Krauz a zapáli baterku.

„Prebohaživého, okamžite to vypni!“

Krauz zapálil baterku a v byte sa rozlialo oslnivé svetlo.

„Vypni, hovorím! Ty že si policajt!? Ako môžu byť plné basy, keď policajtov robia takíto dementi?“

Kalvera zalovil v taške a vybral si svoju baterku. Celé predné zväčšovacie sklo mal prelepené čiernou páskou na koberce, bola v nej vystrihnutá iba úzka štrbina. V tmavom byte vrhala presne toľko svetla, koľko potrebovali. Krauz musel uznať, že sa má ešte čo učiť.

„Prečo je tu taká tma? Veď vonku je ešte šero,“ šepkal Kalvera.

Keď vošli do obývačky, pochopili.

„Kam?“ spýtal sa Kalvera.

„Svieť mi dopredu, musím sa zorientovať.“

Kalvera svietil a Krauz prehľadával. Zlodej pomáhal policajtovi, ale úmysel mali dobrý.

Chodba, prvé dvere vpravo záchod, oproti nim šatník. Druhé dvere vpravo kúpeľňa. Dvere priamo oproti vchodovým viedli do obývačky, na konci vpravo dvere do kuchyne. Z chodby viedli ešte jedny dvere do zadnej izby. Byt bol dvojizbový, na viac ako slobodný nemal nárok.

„Počkaj, nechoď ďalej,“ upozornil ho Kalvera a podal mu bavlnené rukavice. Pôvodný majiteľ ich používal ako biele, teraz boli čierne.

Krauz si natiahol rukavice.

„V celom byte má zatiahnuté ťažké závesy, žije tu ako v jaskyni.“

„Je opatrný, nechce, aby mu sem čumeli z okien oproti. Je to fízel, čo už.“

„Som rád, že si to uvedomuješ. Ide nám o desať rokov života, Riško.“

„Iba ak nás chytia, tak neskuč a rob už niečo, aby nás nechytili!“

„A čo? Čo mám robiť? Šak povedz už konečne, čo hľadáme!“

„Neviem...“ zaváhal Krauz.

Kalvera prevrátil oči stĺpkom.

„Prisahám, že už nikdy nevezmem policajta na ostrú ranu. Debili ani nevedia, čo chcú ukradnúť.“

„Viem,“ opravil sa Krauz.

„Ak zlato, tak ho má hentam v tej skrini. Ak dedičské listiny, sú hentam za tým obrazom. Ak chceš hotovosť, musíme prezrieť tamten diván, ak chceš...“ ukazoval Kalvera.

„Nie, nič také. Ja potrebujem fotografie.“

Kavlera si musel sadnúť, už nevládal.

„My kradneme fotografie?“

„Drž hubu a pomáhaj! Nájdi mi niečo, kam sa schovávajú vyvolané filmy a fotografie. Je to maniak na fotografovanie, niekde to musí mať schované!“

Kalvera sa spamätal a vstal.

„Tu nie sú, tu žije. Ak je maniak, má to inde, asi vo vedľajšej miestnosti. Všetci fanatici majú svojho koníčka mimo dosahu nepovolaných osôb, napríklad náhodných návštev a podobne.“

Kalvera si svoj diplom v plnej miere zaslúžil. Vyšli na chodbu a otvorili dvere do detskej izby. Celá bola prerobená na fotolaboratórium.

Zavreli dvere a mohli zapáliť svetlo. Okno neexistovalo, celá bočná stena bola zastretá hrubým čiernym závesom. Krauz šťukol vypínačom. Detskú izbu zalialo matné červené svetlo.

Kochali sa. Dlhý stôl cez celú stenu, na ňom zväčšovák, oranžové misky na vývojku a ustaľovač, mikroskop, lupa na odpruženom ramene, police na chemikálie, zásobníky na papier...

„Je celkom dobrý,“ skonštatoval Kalvera. „Ten zväčšovák by sa dal streliť za tri litre.“

„Nemáme aviu a sme tu iba dvaja,“ namietol Krauz.

„Tak nezdržuj a povedz, čo chceš!“

„Archív.“

Kalvera sa rozhliadol.

„Tamtá plechová skriňa za tebou.“

Jeho zlodejská intuícia bola obdivuhodná, keby mal Krauz čas, aj by mu to povedal. Nemal čas, musel mlčať a makať. Skriňa bola zvislou priečkou rozdelená na dve polovice. Vľavo boli na policiach naukladané negatívy v plastových ruličkách, vpravo žlté obálky s hotovými fotografiami. Na každej bola biela nálepka s nápisom.

„Ja prezriem negatívy, ty prehrab hotové fotografie.“

Skúsili postupovať podľa Krauzovho návodu.

„Je ich tu asi milión,“ posťažoval sa Kalvera, keď sa prehrabal v obálkach.

Krauz si prezrel pár štočkov a tiež musel uznať, že je to na dva dni.

„Tie obálky sú podľa abecedy?“

Kalvera si ich znova prezrel.

„Sú.“

„Tak nájdi písmeno ká, čítaj nahlas, ja sa budem zatiaľ prehrabávať v negatívoch.“

Kalvera ho drgol plecom, aby mu urobil pracovný priestor, a začal čítať.

„Jahody, Jar, Jasle...“

„Povedal som písmeno ká!“

„Mám bavlnené rukavice, čo myslíš, ako sa mi listuje v tých obálkach? Počkaj, tu to je... Kachle, Kamene...“

Krauz mávol rukou, že je to nanič.

„Nemá to rozdelené na osoby, veci, prírodu... a tak?“

„Možno má, počkaj...“

Kalvera odstúpil a všimol si nálepky na poličkách.

„Má. Tu je príroda, mosty, rieky, tváre... osoby...“

„To je ono, pozri osoby. A čítaj nahlas, ja ti poviem, kedy dosť.“

„Zase hľadáme písmeno ká?“

„Len to písmeno.“

Kalvera si musel čupnúť, osoby boli až skoro dolu.

„Tu je Jablonský, Jakutin, Janíček... tu je Kalman, Kobielsky, Krauz...“

„Počkaj! Čo si to povedal?“

„Že si tu aj ty.“

„To predtým.“

„Kobielsky.“

„Na J.“

„Jablonský, Jakutin...“

„Vyber ho!“

Kalvera prestal prehľadávať kôpky a vybral obálku s nálepkou Jakutin.

„Na.“

Krauz otvoril žltú obálku. Hneď prvá fotografia bola celkom zaujímavá. Bol na nej šéf Štátnej bezpečnosti, ako vychádza z hotela. Krauz zaostril zrak a hotel spoznal. Bol to hotel bé triedy vo vedľajšom okresnom meste. Spoznal portál, lebo tam bol kamarátovi na svadbe. Jakutin nevychádzal sám, sprevádzala ho atraktívna blondínka. Aj tú poznal, Jakutin si ju dotiahol z východu a spravil z nej sekretárku. Keď stála v bufete v rade, po jej minisukni sa išli chlapi umlátiť očami. Na druhej fotografii stáli pri aute. Bolo to služobné auto pridelené Jakutinovi, aj to Krauz poznal. Na tretej sa pobozkali, na štvrtej nasadli do auta, na piatej odchádzali z parkoviska.

Krauz vrátil fotografie do obálky a položil ju na stôl za seba. Nevedel prečo, možno sa ešte zídu, lebo o Jakutinovi vedel, že je ženatý a má dve deti.

„Teraz moju.“

Kalvera mu podal obálku s jeho menom.

Krauz vybral fotografie a rozprestrel ich ako vejár. Šesť, sedem, osem, deväť, desať... počítal Krauz. Takže toto bolo desať najdôležitejších fotografií. Ak si ich tá sviňa odložila, musia byť najdôležitejšie, tu niekde musí byť riešenie.

„Čas,“ upozornil ho Kalvera.

„Sleduj ho, ale toto si musím prezrieť.“

Krauz si spomenul na rady technika, keď išiel fotografovať Ivicu v zamínovanom dome. Vysvetlil mu, že fotografie idú jedna za druhou ako spomalený film, ako úryvky zo života. V duchu sa technikovi poďakoval. Presne tak sa na ne teraz začal pozerať, ako na spomalený film.

Všetky boli fotografované z jedného miesta, z jedného uhla. Prvé tri nemali v pozadí pri pouličnej lampe pútač s nápisom Cirkus. Boli nezaujímavé, boli staré, boli robené pred piatkom.

Štvrtá mala v pozadí pútač s nápisom Cirkus. Bola tma, musela byť urobená v piatok večer, keď čakal na Dianu. Hlavným objektom bolo jeho auto odzadu a jeho silueta za volantom. To ho veľmi nezaujímalo, vedel, že tam bol, skôr sa sústredil na auto na opačnom konci parkoviska, odkiaľ vždy prichádzala Diana. Stála tam skriňová avia. Modrá kabína a biela skriňa s nápisom š. p. Pekárne. Takže zo štátneho podniku Pekárne tam niekto parkoval v inkriminovanom čase. Do takého veľkého auta sa dá schovať hocijaká unesená osoba.

Krauz pokrútil hlavou. Bol naštvaný sám na seba, lebo na to auto si vôbec nespomínal. Sedel tam ako debil, fajčil, čakal ju, tešil sa, predstavoval si, čo všetko budú spolu robiť, ale autá si vôbec nevšímal.

Piata fotografia mu ukázala taxík. Veľká svetlá volga, na dverách číslo 023. Na piatej fotografii volga iba prišla, na šiestej parkovala za aviou a bola celkom skrytá, trčal z nej iba predok. Volga je dosť veľké vozidlo na naloženie kohokoľvek a kamkoľvek, aj do kufra, hoci aj nasilu.

Na siedmej už nebola volga, prišla tisícdvestotrojka, plechová skriňa s nápisom Vodárne a kanalizácie a pod ním menším – havarijná služba.

Na ôsmej fotografii auto vodární zacúvalo za pekárenskú aviu a parkovalo, tiež bolo skryté ako volga, tiež trčala iba predná maska. Aj sem by sa unesená Diana zmestila.

Na deviatej fotografii Krauz sedel za volantom a fajčil, na desiatej odchádzal z parkoviska.

Ani na jednej fotografii nebol vyznačený čas a dátum. Krauz čítal v časopise Svet socializmu, že Japonci už majú fotografické aparáty, ktoré v rohu fotografie vyznačia presný čas a dátum vyhotovenia, ale Zlocha taký aparát evidentne nemal. Aj tak mu postupnosť fotografií niečo napovedala. Mal tu tri autá, ktoré Zlocha zatajil, a inšpekcii poskytol iba deviatu s jeho autom. Ale Krauz už vedel, že počas jeho vyčkávania a snívania sa na parkovisku vystriedali pekári, taxikári a vodári.

„Toto som hľadal!“ zamával obálkou a položil ju na stôl za seba. „Radšej to zbaľ do tašky, toto budem určite potrebovať.“

Kalvera poslúchol a obe obálky schoval do tašky.

„Čas!“

„Teraz nemôžeme odísť, musíme to dotiahnuť do konca! Poď sem! Postav sa pred skriňu. Našiel si obálky, teraz mi k nim nájdi negatívy.“

Kalvera sa postavil, zahľadel sa a prehol sa v páse dozadu – ako ozajstný odborník pred ozajstným umeleckým dielom.

„Je pedant, má to uložené úplne perfektne, takže je to hračka. Pozri sa sem, tu vpravo má fotografie a ide odhora nadol, od prírody k osobám. Negatívy má vľavo, pôjdu tiež v tom poradí, ale je ich viac, takže police sa nebudú zhodovať. Musíme nájsť miesto, kde sa rozchádzajú.“

Kalvera sa začal prehrabávať v záplave ruličiek s negatívmi.

„Kurva aj s ním, tu je nejaký chaos, asi sa snaží zmiasť možného zlodeja.“

„Prosím ťa, čo by tu robil zlodej? K štátniarom zlodeji nechodia.“

Kalvera sa otočil, akoby ho pichli do chrbta.

„Si povedal, že je to fízel!“

„Je.“

„Ale zo Štátnej?“

„No.“

„To si mi nepovedal, ty hovado! To nie je na šesť rokov, to je na doživotie!“

„Ak to nechceš odsedieť, tak si švihni. Nájdi, čo potrebujem, a padáme.“

Kalvera zúril.

„Ak nás chytia, chcem byť s tebou v cele...“

„Žiadna výhra, smrdí mi z úst... tak hľadaj! Máš to?“

Kalvera sa prehrabával v poličkách.

„Mám.“

Vytiahol podnos a ukázal ho Krauzovi. Mená na nálepkách išli podľa abecedy. Jakutin mal dve ruličky, Krauz šesť.

„Vidíš, má ma radšej než svojho šéfa.“

Krauz sa musel presvedčiť, či majú všetko. Jakutinove negatívy ho teraz nezaujímali, potreboval zistiť, čo všetko nafotil o ňom a o Diane. Možno niečo prehliadli a sú tu aj iné dôkazy. Pod zväčšovák založil prvý film, bola to stará záležitosť. Ani druhý nebol dôležitý. Až piaty bol ten pravý a Krauz sa presvedčil, že technik mal pravdu, život na negatíve išiel presne, ako predpovedal, snímka za snímkou. Zlocha ich tak vyvolal, aj ich tak zoradil, nič iné na negatívoch nebolo.

Čo s nimi plánoval Zlocha v budúcnosti, to Krauz nevedel, ale čo s nimi spraví on, vedel celkom presne.

„Teraz máme všetko, môžeme ísť. Čas?“

„Sedem tridsaťosem.“

„Kurvafix!“

Vyšli na chodbu.

„Zhasni a zavri.“

Kalvera zhasol a zavrel za sebou. Červené svetlo prestalo osvetľovať chodbu, ostali v úplnej tme. Tma bola všade, ale cestu k dverám tušili. Vykročili.

Vo vchodových dverách zaštrngotali kľúče.

53

Burger s Hanzelom sa odviezli na námestie pred Prior. Zaparkovali v zákaze. Sotva vystúpili, už bol pri nich príslušník.

„Vaše doklady, súdruh vodič!“

Hanzel mu ukázal odznak.

„Len chvíľu, kolega, niečo ideme vyšetriť a padáme.“

„Dobre, budem tu a dám vám na auto pozor.“

„Ďakujeme za spoluprácu.“

Prvé mäsiarstvo bolo pod Manderlou. Aj oni išli odzadu, ale inak než Dragan, ich chlapci vzadu nezaujímali.

„Dobrý deň, pán Burger, idete za vedúcim?“

„Dobrý aj vám, chlapci. Je tam?“

„Je.“

Prešli cez sklad a rozbúravaciu miestnosť a prišli až ku kancelárii.

„Áále! To je mi návšteva! Že sa aj ukážete, vajčáci!“

Vedúceho mäsiarstva vymákli akurát pri fakturácii. Aby neboli zbytočné reči, zakryl faktúry roztvorenými novinami, ale inak mal z policajnej návštevy nefalšovanú radosť. Aj vstal a podal im ruky.

„Dáme si...“ otvoril skriňu za sebou a zalovil. „Tento koňačik ste ešte nepili.“

Nalial, ochutnali, uznali, že nepili, a začali vyšetrovať.

„Hľadáme chalana – asi dvadsaťšesťročného, robí u vás, vysoký, asi metrák, čierne vlasy, pred mesiacom si porezal prostredník na pravej ruke. Hovoria mu Miky.“

„Čo vyviedol?“

„Mám ti povedať, že dopravnú nehodu?“

„Nie, šak ste z oddelenia vrážd, viem, nie? U mňa nie je.“

„Môžeš obtelefonovať mäsiarstva v centre?“

Iba pokrčil plecami. Žiadny problém.

„Ahoj, Ivan, počúvaj, máš tam nejakého metrákového chlapa s čiernymi vlasmi? Volá sa Miky, má porezaný prostredník na pravej ruke. Nie? Vďaka.“

Vytočil iné číslo.

„Ahoj, Vladko, počúvaj, máš tam...“

Burger s Hanzelom dopili – bolo to naozaj dobré. Hanzel ukázal na fľašu a vedúci prikývol, tak si naliali sami.

„Nie? Nemáš? Tak nič.“

Vytočil ďalšie číslo.

„Ahoj, Peťo, počúvaj, máš tam...“

Detektívi sedeli a popíjali, ľudia pracovali za nich.

„Je u teba? A volá sa Miky? Mikuláš, ale hovoríte mu Miky. Tak to asi bude on. Vieš čo, je tu u mňa Edo s Otom a zháňajú ho, asi sa zastavia.“

„Či je v práci,“ zašepkal Burger.

„A je v práci?“ zopakoval vedúci do slúchadla.

„Nie, nie je.“

„Tak nič, že sa zastavíme.“

„Tak nič, oni sa za tebou zastavia.“

A bolo vyšetrené.

„Robí hore na námestí u Peťa pri Orientke. Čaká vás.“

„Výborne, ďakujeme.“

Zodvihli sa na odchod.

„No počkajte! Takto naprázdno nemôžete odo mňa odísť, šak by ma ohovorili všetci mäsiari v okolí. Počkajte.“

Vstal a zakričal do chodby.

„Evičkáá!“

Prišla.

„Z tej bravčovej pečienky dvakrát po kilečku a z karé dvakrát po dve kilečká, a rýchlo!“

Burger s Hanzelom sa zatvárili, že ničomu nerozumejú.

„Chlapci, práve som dostal bravčovú pečienočku, čerstvučkú, fajnovučkú, ale priviezli mi iba štyridsať kíl, takže ju mám len pre vybraných zákazníkov. Manželky vás vychvália do nebíčka, nebojte sa. Pošmakujete si, to vám garantujem!“

Každý dostal igelitku a slušne sa poďakovali.

„Čo sme dlžní?“ skúsil zo slušnosti Hanzel.

„Áále, prosím ťa! Šak sme všetci súdruhovia, musíme si pomáhať, nie?“

Vedúci ich vyprevadil až po sklad.

„A, Edko, keby sa niečo chystalo...“

„Čo?“

„No, z ekonomickej kriminálky, tak daj vedieť. Nenechajte ma tu ako posledného.“

„Neboj sa.“

„Inak to mám všetko v poriadku, aj papiere, len pre istotu, šak vieš...“

Podal im ruky aj ich vystískal. Taká milá návšteva z polície, a hlavne na odchode, takú sa oplatí vystískať.

K autu sa vrátili obťažkaní igelitkami. Chudák v uniforme si mohol myslieť, čo tá kriminálka celé dni robí, keď zaparkujú v zákaze, idú k mäsiarovi, vrátia sa nabalení a hovoria tomu, že vyšetrujú.

Odviezli sa hore na námestie. Peťo ich už čakal. Nevystískal ich pri odchode, vystískal ich pri príchode.

„Že sa aj ukážete! To vás mám prosiť, starých kamarátov? A prečo ste boli najprv u Milana? Niečo sa chystá? Prečo ste nedali najprv vedieť mne?“

Burger s Hanzelom už boli zvyknutí. Všetci vedúci mäsiarstiev žili v permanentnom strese, že sa niečo chystá.

„Upokoj sa, nič sa nechystá a u Milana sme boli najprv preto, lebo sme nevedeli, kde začať. Hľadáme Mikyho a nepoznáme ho, tak sme poprosili Milana, aby vás obvolal.“

„Jááj,“ uľavilo sa vedúcemu. Ruky si utrel do bieleho plášťa a otvoril skriňu za sebou.

„Dáme si... dáme si... toto ste ešte nepili!“

Zo zástupu fliaš vybral niečo zvláštne.

„Taký francúzsky koňačik pijú iba hore vo vláde... a my tu dole, chudoba.“

Nalial. Ochutnali. Mydlová voda, ale nepovedali nič.

„Miky. Ako sa volá?“ začal pracovať Hanzel.

„Mikuláš Csóka. Píše sa cé es a dlhé o. Taký dobrosrdečný Maďarisko.“

„Kde býva?“

„Máchova tridsaťsedem.“

„Mal by mať porezaný prst.“

„Ale, chlapci, to je taká blbosť! Robili sme tu vzadu klobásky jednému prominentnému zákazníkovi, samozrejme, po pracovnom čase, aby ste si nemysleli. Niečo sa vypilo, chalani blbli, oháňali sa jeden na druhého, no a Miky nešťastnou náhodou nabehol kamarátovi na nôž. Nič vážne, ale pre istotu som ho hodil na pohotovosť, dali mu tam päť štichov a dostal tetanovku, to je všetko. Hovorím vám, iba taká blbosť, ani som to nehlásil na podnik ako pracovný úraz, načo. Toto fakt nemusíte vyšetrovať, bola to náhoda.“

Burger bol rád, že si vedúci sám vymyslel dôvod ich návštevy, aspoň nemuseli klamať.

„Ak sa v tom začnete prehrabávať, iba mi narobíte na podniku fukoty.“

„Nebudeme sa v tom prehrabávať.“

Vedúcemu sa uľavilo.

„Prečo nie je v práci?“

„Lebo má od piatka dovolenku.“

„Od piatka?“ spozornel Burger a s Hanzelom si vymenili unudený pohľad. „A prečo práve od piatka?“

„Neviem presne, niečo spomínal, že v sobotu zabíja dve svine a v pondelok niekam ide, tak si zobral pre istotu celý týždeň.“

„Máš tu jeho osobnú kartu?“

Vedúci vybral šanón s precízne poukladanými osobnými kartami a jednu im podal. Odpísali si nacionálie, telefón a pár údajov, a kartu vrátili.

„Má nejaké problémy na pracovisku?“

„Nie, úplne normálny chalan.“

„Dostal sa už niekedy predtým do konfliktu s...“

„Ale to nebol konflikt, hovorím vám, iba sme blbli.“

„Tak dostal?“

„Nie, je to taký metrákový dobráčisko.“

To im zatiaľ stačilo, vôbec nemali chuť vedúcemu vysvetľovať, že posledný metrákový dobráčisko, čo odchádzal z ich kancelárie, dostal pätnásť rokov za podrezaného otca a dopichanú sestru.

„Ďakujeme za koňačik a ešte sa zastavíme, ahoj.“

„No počkajte! Takto vás nemôžem nechať odísť, šak by ma ohovorili všetci kolegovia v okolí! Mám pečienočku...“

„Už nám dal Milan, ďakujeme.“

„Dal vám? A koľko?“

„Po kilečku.“

„To je lakomec! Ja vám dám po dve.“

„Netreba, veď ani nemáme také veľké mrazničky. Radšej sa zastavíme nabudúce, keď sa minie.“

„To len stále sľubujete. Tak viete čo, mám čerstvučký pečeňový syr, ten máš rád, Edko.“

„Milujem ho.“

„Tak vám dám celú tehličku, nech máte v kancelárii na desiatu, čo povieš?“

„No...“ pripustil Burger váhavo.

Dostali pečeňovku na desiatu, a aby o vedúcom nemohol nikto povedať, že je lakomec, prihodil im každému aj konzervu treščej pečene v oleji. Dopadli oveľa lepšie než amatér Dragan.

54

Kalvera vbehol do obývačky, ale Krauz už nestihol, schoval sa v kúpeľni. Zlocha rozrazil dvere a s namierenou pištoľou krok sun krok opatrne vošiel do chodby. Šťukol vypínačom, chodbu zalialo svetlo. Medzerou medzi dverami a zárubňou Krauz zbadal pištoľ a oči vyvrátil stĺpkom. Jasné, veď zabudli za sebou zamknúť!

Krauz siahol za pás po revolver. Odhrnul si bundu, ale revolver nechal v puzdre, nevytiahol ho. Keby došlo ku konfrontácii, bol by z toho masaker, a z takého problému by ho už nevysekali ani traja Burgerovia. Bleskovo zvážil situáciu a nechal revolver za pásom, ak má prehrať, prehrá ako chlap, ale bez krvi.

Zlocha musel prižmúriť oči a v tom momente si uvedomil, že ostré svetlo je preňho nevýhoda. Spomenul si, čo ich učili v policajnej škole – strelec musí ostať v tme a terč musí byť osvetlený, ak je to naopak, strelec sa stáva terčom.

Zhasol a to bola chyba. Oči neboli schopné tak rýchlo reagovať na zmenu a na chvíľu nič nevidel, ani obrysy. Urobil ešte krok to tmy a vtedy Krauz zaútočil. Dobre vedel, že má iba dve sekundy, potom sa súperovi vráti zrak.

Z celej sily kopol do kúpeľňových dverí, ešte ich aj nohou dotlačil. Zlocha odletel a celou váhou narazil na náprotivnú stenu. Pištoľ mu z predpaženej ruky vyletela a buchla do dverí na detskej izbe na konci chodby. Kým sa stihol vystrieť, Krauz vybehol, podľa skrčenej siluety odhadol polohu hlavy, zahnal sa a mocným spodným hákom udrel. Trafil presne na bradu. Zlocha odletel dozadu a hlavou vrazil do vchodových dverí. Celým panelákom sa ozvala ohlušujúca rana, aspoň Krauzovi sa zdalo, že ju museli počuť aj holuby na streche.

„Hééj, hrdina, poď sem,“ zakričal šeptom do obývačky.

„Kto vyhral?“ nakukol Kalvera.

„Ber ho za nohy!“

Zlochu odniesli do obývačky a posadili ho na gauč.

„Svetlo,“ zavelil Krauz.

„Ti šibe!?“

„Možno ho susedia videli prichádzať domov a každý normálny človek si po príchode domov zapáli svetlo, tak nedrdli a zapáľ!“

Kalvera šťukol vypínačom.

„Nie obidve, stačí slabšie.“

Kalvera poslúchol a jedno políčko na vypínači vrátil do pôvodnej polohy. Krauz skontroloval závesy – ako čierna stena odliata z asfaltu. Mohli robiť, čo chceli, zvonku nebezpečenstvo nehrozilo.

„V chodbe pri dverách do detskej je pištoľ.“

Kalvera odbehol, Krauz zatiaľ skontroloval pacienta. Ešte dýchal.

„Na, s týmto nechcem mať nič spoločné.“

Krauz vybral zásobník a skontroloval komoru, náboj v nej nebol.

„Debil, zabudol obtiahnuť, nič nám nehrozilo.“

„Uhm, upokojil si ma. Asi ako keby som stretol v lese medveďa a ubezpečoval by si ma, že sa nič nedeje, že práve ide od obeda.“

Krauz schoval pištoľ do zásuvky a zásobník pod televízor.

„Nedrdli furt a poraď. Kde má lepiacu pásku?“

Kalvera sa rozhliadol.

„Tu nie, tu to má pedantne usporiadané. V šatníku má papierovú škatuľu alebo drevenú debničku s náradím. Tam bude.“

Krauz vyšiel na chodbu a prezrel šatník. Na hornej polici za topánkami bola drevená debnička s náradím. Krauz si vzal iba širokú textilnú pásku na lepenie kobercov, kladivo zatiaľ nepotrebovali, ale už vedel, kde ho hľadať.

„Nohy.“

Kalvera mu prekrížil nohy.

„Nie, nohy nesmieš prekrížiť, lebo v nich je podstatne väčšia sila ako v rukách. Nohy vedľa seba, táák, a teraz jedným smerom a kolmo do kríža.“ Krauz vysvetľoval a lepil. „Teraz ruky. Nie tak, otoč ho, ruky dozadu – prekrížiť! Omotáme jedným smerom a potom kolmo do kríža.“

Prevalili ho späť a kúskom pásky mu Krauz prelepil ústa od ucha k uchu.

Kalvera odstúpil a kritickým pohľadom si premeral Zlochu. Ležal omotaný ako veľká hrdzavá kukla.

„No, musím uznať, že niečo ťa v tej policajnej škole predsa len naučili. A teraz padáme!“

„Nie, počkaj!“ zastavil ho Krauz.

„Načo? Kým sa preberie?“

„Presne. Ostávame. Mám to premyslené inak.“

Kalvera zalomil rukami.

„Chceš mi povedať, že z toho, čo som tu dnes zažil, si mal niečo premyslené!?“

„Všetko.“

„Ja odpadnem!“

„Počúvaj a neodpadávaj. Vlastne je dobre, že sa vrátil, vybavím si to s ním hneď, raz a navždy. Aspoň ho nemusím pozývať na pivo.“

„Ty...“ Kalvera ani nevládal vysloviť, čo sa mu Krauz snažil naznačiť. „Ty chceš počkať, kým sa preberie?“

Krauz prikývol.

„Peťo, máš kuklu?“

„Vždy nosím kuklu!“

Kalvera zalovil v taške a vybral kuklu. Natiahol si ju. Mal perfektnú kuklu, iba dva otvory na oči.

„Na, vždy myslím aj na kamarátov,“ zamumlal a druhú podal Krauzovi.

„Nie, ja nechcem.“

Kalvera si vzdychol.

„Ísť s tebou na ranu to je fakt zážitok na celý život! Ty chceš, aby ťa spoznal? Môžeš mi vysvetliť...“

„Teraz nie, potom. Schovaj si ju a pomôž, musíme ho čo najskôr prebrať, aby neprestal dýchať.“

Kalvera si schoval druhú kuklu, postavil sa rozkročmo nad sediaceho Zlochu a zahnal sa.

„Prefackám ho.“

„Nie! Si na hlavu?“

„Prečo?“

„Nepoznáš ten fór, ako sa Jožinko stavil v škole, že vypije päť litrov vody?“

Kalvera si zhlboka vzdychol a neveriaco pokrútil hlavou.

„Sme v byte fízla, keby len fízla, ešte k tomu štátniara, vykradli sme ho, prizabili sme ho a ty máš chuť na fóry?“

„Iba tento jeden, lebo pointa sa hodí. Tak Jožinko sa v škole stavil, že vypije päť litrov vody. Vypil a odpadol. Prišla triedna učiteľka a pýta sa detí, deti, čo sa stalo Jožinkovi, a deti jej odpovedia, že odpadol. Tak mu dajte dve deci vody, to ho preberie...“

„A...?“ nechápal Kalvera.

„Pointa je v tom, že tento odpadol, lebo si udrel hlavu, a ty ho chceš ešte mlátiť!?“

„Tak mu mám dať dve deci vody?“

„A ako, veď má zalepenú hubu!“

„Tak čo vlastne chceš?“

„Podaj tie noviny.“

Krauz skontroloval Zlochu, či ešte stále dýcha. Rozopol mu gombík pod krkom a povolil kravatu. Vzal si noviny a začal ho ovievať. Čerstvý vzduch zabral a Zlocha sa pomrvil. Krauz ho nadvihol a pohodlne ho posadil. Počkal, kým zaklipkal očami.

„Už si hore, ty zdochliak?“

Zlocha sa prebral, začal vnímať a okamžite sa zorientoval. Mykol sa, ale vstať nemohol. Uvedomil si, že je zviazaný.

„Hmm... hmm...“ zareval na nich cez pásku a z očí mu vyšľahli blesky. Už bol zase bojaschopný.

Krauz nelenil, sklonil sa k nemu a vyťal mu ukážkové zaucho.

„Drž hubu a počúvaj. Už viem, čo si robil posledné týždne. Viem, že si sa za mnou vláčil a fotografoval ma. Viem aj to, že tvoje fotografie aj s písomnou informáciou o mne skončili na inšpekcii.“

Zlocha ho prepaľoval nenávistným pohľadom.

„Prišiel som si po tie ostatné a našiel som ich, pozri sa,“ Krauz mu ukázal žltú obálku so svojím menom a negatívy. „Mám aj negatívy. Ale našiel som aj niečo iné, pozri sa,“ ukázal mu žltú obálku s menom Jakutin.

Zlocha sa na gauči vystrel a pomykal rukami. Nič si nepomohol.

„Ani sa nepokúšaj, viem, ako spútať takého smrada, ako si ty. Len seď a neplytvaj energiou, ešte ju budeš potrebovať. Teraz ma dobre počúvaj. Možno som nenašiel všetko a možno dostaneš neodolateľnú chuť v tom svinstve pokračovať, takže urobíme pár protiopatrení. Sleduj!“

Krauz zašiel do kuchyne a Zlocha s Kalverom počuli, ako sa prehrabáva v zásuvke s nožmi. Priniesol dva najväčšie. Jeden položil na konferenčný stolík, druhý mocne zovrel v ruke. Rozkročmo sa postavil nad Zlochu. Ten iba vyvalil oči a na páske skoro urobil bublinu, tak reval.

„Richard, spamätaj sa!“ napomenul ho prekvapený Kalvera. „Ja idem preč, s vraždou nechcem mať nič spoločné!“

„Klídek, mám to premyslené, povedal som, nie? Otoč sa!“ prikázal Zlochovi.

Krauz ho zdrapol za plece a pomohol mu otočiť sa na bok. Do pravej dlane mu zasunul rukoväť noža a zatlačil mu prsty. Nôž vzal a zabalil do novín.

„Počúvaš ma, ty sviňa hrdzavá? Na tomto noži sú tvoje odtlačky, a ak zistím, že ma ešte sleduješ, alebo že proti mne intriguješ, namočím ho v krvi prvej mŕtvoly, čo budeme vyšetrovať, a pohodím ho kúsok od nej – a ver mi, že to dokážem spraviť tak, že si to nikto nevšimne. Bude tam iba Burger a Hanzel a tí budú so mnou súhlasiť, to ti je dúfam jasné, dokonca mi ešte aj pomôžu. Potom iba upozorním daktyloskopov, aby si dali záležať, a na inšpekciu pošlem jeden anonym o možnom páchateľovi. Nevysekáš sa z toho, ani keby ti pomáhali všetci svätí, a najbližších pätnásť rokov bude od teba pokoj, ty sviňa bonzácka!“

Krauz počkal, ako jeho slová zaúčinkujú. Zlocha sa prestal metať, stuhol a uvažoval. Dobré znamenie.

„A keby ti to nestačilo, tak použijem Jakutinove fotografie. Pošlem mu ich aj s vysvetlením, kde som ich našiel. Čo myslíš, ako prijme informáciu, že jeden z jeho podriadených ho fotografuje s blonďavou sekretárkou, ako vychádzajú z hotela? Čo myslíš, ako sa to bude páčiť jeho žene?“

Zlocha zvraštil obočie.

„Držím ťa za gule a záleží iba na mne, či aj stisnem. A teraz sleduj.“

Krauz vzal druhý nôž a hodil ho do rohu obývačky.

„Nechám ťa tu, aby si popremýšľal. Keď sa rozhodneš, ako ďalej, môžeš sa odplaziť do rohu a použiť nôž. Ak si šikovný, o polhodinu si voľný, ak nie, nech ťa tu zožerú mravce, seriem na teba! Ale jedno si zapamätaj, odteraz už nebudeš sledovať ty mňa, ale ja teba, a ak ťa zbadám za sebou hoci len na vzdialenosť sto kilometrov, fotografie idú Jakutinovi a prvá vražda je tvoja, pochopil si?“

Zlocha sa ani nehol.

Krauz mu vypálil druhé exportné zaucho.

„Pochopil?!“

Zlocha rýchlo prikývol.

„Odchádzame!“

Návšteva odišla bez rozlúčenia.

55

Krauz sa dal odviezť domov, ale Kalveru navigoval do vedľajšej ulice, nie pred dom.

„Sem zatiahni, sem na parkovisko, domov už odbehnem aj sám.“

Kalvera zastavil, kde mu ukázal. Krauz si vzal obálky s fotografiami a zasunul si ich do nohavíc pod bundu. Ruličiek s negatívmi bolo veľa.

„Nechám si ich u teba. Aj nôž. Máš ich kde schovať?“

Kalvera sa iba zazubil.

„Máš,“ pochopil Krauz. „Keď ich budem potrebovať, zastavím sa.“

Vystúpil a chcel odísť, ale vrátil sa, obehol auto a počkal, kým kamarát stiahne okienko. Chcel mu niečo povedať, no nevedel čo a ako. Chvíľu na seba iba civeli, odrazu sa ako na povel rozosmiali. Konečne z nich opadlo napätie. Smiali sa, až im vyhŕkli slzy. Krauz sa musel zachytiť o strechu, inak by spadol.

„Fasa akcia, nie?“ spýtal sa Krauz a prestal sa zvíjať.

„Počúvaj, Rišo, s tebou je občas naozaj sranda. Keď som sledoval chudáka hrdzavého, napadlo mi, že je celkom fajn, že sme kamaráti. Keď sa ti dostanem do kancelárie, mňa tak mlátiť nebudeš, však?“

„Rovno ťa oblejem vriacou vodou, ty hovado!“

„A ešte niečo, za tie nervy by som si zaslúžil nejakú malú odmenu, nie?“

„Práve si sa vlámal do bytu fízla. Mám ťa zabasnúť, alebo čo?“

„No pekne! Pomôž fízlovi, peklom sa ti odvďačí.“

„Máš pomýlené porekadlá, toto je o čertoch.“

„Čert ako poliš, všetko jedna banda.“

Krauz sa musel vydýchať. Vydýchal sa a celkom vážne sa zahľadel na vodiča.

„Peťo...“

„No?“

„Dnes si mi asi zachránil život, alebo aspoň pár rokov slobody. Si fajn kamoš.“

Kalvera sa zamyslel.

„Riško, máme obaja rizikové povolania a je iba otázka času, kedy sa naše cesty skrížia. Bol by som rád, keby si si potom spomenul, že sme kamaráti od detstva a že som ti raz pomohol.“

„Neboj sa,“ uistil ho Krauz, „nikdy na to nezabudnem.“

Myslel to naozaj chlapsky vážne.

Ukázali si vztýčené prostredníky, Kalvera zavrel okienko a odfrčal. Krauz prebehol ulicou a postavil sa za roh svojho domu. Matné svetlo pouličných lámp mu odhalilo, čo nechcel. Dúfal, že ostanú iba v aute. Neostali. Oproti bráne bol o smetiaky opretý nenápadný chlapík. Druhý sa prechádzal po chodníku. Dvaja vytrvalo sedeli v aute. Krauz odbehol na zastávku autobusu, sadol si a uvažoval.

Domov sa teraz nedostane, to je jasné. Mali mu zabrániť vyjsť von, ale oni mu, paradoxne, bránili vrátiť sa dnu. Chvíľu iba pozoroval ľudí na zastávke, potom dostal nápad.

Už vedel, kde ho prichýlia na noc. Tam by ho nikto nehľadal a možno to bude aj celkom zaujímavá debata.

56

Vyšiel po troch schodíkoch a zabúchal na dvere maringotky. Ozvali sa šuchtavé ťarbavé kroky a dvere sa otvorili.

„No to je mi návšteva!“ žasol strelmajster a ustúpil od dverí. „Služobne, alebo...“

„Nie. Povedali ste, že keď pôjdem okolo...“

„To som rád, že ste moje pozvanie nevzali iba ako formálnu zdvorilosť.“

Krauz vošiel a zhlboka sa nadýchol.

„Prepáčte ten smrad...“ ospravedlňoval sa Watzka.

„Nie, to nie,“ ohradil sa Krauz a ešte raz sa nadýchol. „Túto vôňu som už roky necítil. Skoro som zabudol, ako vonia stavbárčina.“

Zmes pachov zo starých, dlho nepratých stvrdnutých ponožiek, prepotených tričiek, zašpinených montérok, rozliateho piva, pokazených konzerv a neumytej dlážky mu po rokoch pripadala ako parfum.

„Ako dlho?“

„Päť rokov som už nebol na stavbe.“

„Dosť dlho.“

Watzka ho vyzval, aby si sadli. Chvíľu mal nutkanie utrieť pod návštevou stoličku, ale Krauz ho predbehol a už si sadol. Ešte sa aj labužnícky pomrvil.

„Večerali ste, alebo...“

Krauz priznal, že nevečeral.

„Ani akosi nemám chuť.“

„Tak niečo výdatnejšie?“

Strelmajster otvoril chladničku. Krauz vyvalil oči – odhora nadol ruská stoličná.

„A to som opustil stavbárčinu, lebo som si myslel, že u policajtov mi bude lepšie.“

„To iba teraz,“ vysvetľoval Watzka, „lebo tu mám každý deň nasáčkovaného ruského režiséra. Nešťastného ruského režiséra. A mne sem chodí vyplakávať na plece, tak aby to nemusel nosiť po fľašiach, asistenti mi sem nanosili rovno kartóny.“

„Perfektné!“

„Ani nie, ja za to platím krutú daň. Mám ho tu každý boží večer a musím ho počúvať. Už poznám ruskú filmovú tvorbu naspamäť od oslobodenia Stalingradu cez Buzuluk a Duklu až do Prahy. Keď sa bude nakrúcať druhé Oslobodenie, môžem robiť asistenta réžie. Čo asistenta, natočím to aj sám, stačia mi dva guľomety a debnička granátov.“

„Každá sranda niečo stojí.“

S tým musel strelmajster súhlasiť. Otvoril prvú fľašu a nalial.

„Poldecáky nemám, Rusi si doniesli toto.“

Krauz s rešpektom sledoval, ako domáci plní dva nefalšované dvojdecové horčičáky.

„Oni inú kubatúru ani neuznávajú.“

„Ale nemusí byť kopcom,“ Krauz sa snažil zastaviť bezhraničnú štedrosť domáceho.

„Tak na nás!“

„Na nás!“

Strelmajster už bol vycvičený a zvládol pol pohára na hlt. Krauz bol oproti nemu amatér, iba si odchlipol štvrtinku.

„Malinovku nemám, iba vodu.“

Krauz bol vďačný aj za hlt pramenitej vody.

Začala sa debata. Inžinier chcel vedieť, kde Krauz študoval, ako maturoval, čo ho bavilo, kde všade praxoval...

„V Martine? Plnička propánu za mestom? Tam som bol aj ja!“

Ale nestretli sa, minuli sa o dva roky. Potom ho zaujímalo, prečo Krauz odišiel k polícii a podobne. Krauz rozprával. Odrazu sa vystrel a ponaprával si chrbticu.

„Prepáčte, ale tlačí ma toto,“ Krauz vybral spod bundy dve žlté obálky a položil ich na stôl. „Už je to lepšie,“ uľavil si.

Vypili prvú fľašu. V polovici druhej dostal Watzka nápad.

„A musíme si tu nadávať do inžinierov a súdruhov príslušníkov? Nemôžeme si potykať, veď sme chlapi? Ja som Roman.“

„Ja nie.“

„Né? Sa divím...“

„To bol fór. Ja som Rišo.“

„Tak čau, Rišo!“

Pripili si na Bertu.

„Ale niečo ti poviem, Rišo, dnes nemáš najlepší deň, však? Si nejaký seknutý.“

Na strelmajstrovi nebolo alkohol vôbec vidieť, mal vynikajúci tréning. Krauz sa začínal potiť a dostal chuť sa vyžalovať. Keď môžu ruskí režiséri, čoby nemohol aj on? Veď maringotka je dosť veľká, do tej sa zmestí...

„Mám problém.“

„Môžem pomôcť?“

„Asi áno. Vysvetlím. Dostal som sa do maléru. Chlapci z inšpekcie sa mi snažia hodiť na krk tú včerajšiu vraždu.“

„To akože si podozrivý z vraždy?“

„No. A nie z jednej. V pondelok sme našli ešte jedno dievča.“

„A aj tú si...“

„Podľa nich áno.“

„Ty sa nezdáš, ale vraždenie ti ide od ruky.“

„Iba podľa nich.“

„Prepáč! Samozrejme, že iba podľa nich. Zle som to povedal, vyznelo to blbo. Ale ak ťa podozrievajú, niečo ťa s tými dievčatami muselo spájať, nie?“

Krauz prikývol.

„Logické. Obe som poznal, sme z jedného sídliska, jeden ročník a ja som ich... oné...“

„Aha! Ani nemusíš pokračovať. Ale nezabil si ich.“

„Nie. Nejaký náš kamarát alebo spolužiak sa hrá na Zora pomstiteľa a šije to na mňa. Ide mu to perfektne. Tak dobre, že inšpekcia ma dala sledovať. Nemôžem sa dostať domov. Ja som sa k tebe vlastne prišiel schovať. Pomôžeš? Môžem tu prespať?“

„Určite áno,“ Watzka ukázal na posteľ a spacák. „Miesta je tu habadej a máme voľné aj v unimobunkách. Kde len budeš chcieť.“

„Ďakujem. Tu mi to vyhovuje. Ráno vypadnem.“

Za dverami sa ozval lomoz. Vošiel ďalší stavbár.

„To je Braňo, môj zástupca. Najlepší strelmajster, akého poznám.“

Braňo im kývol.

„Strelmajster ešte nie, iba učeň. Môžem sa pripojiť?“

Watzka ho pripojil novou fľašou.

„Súdruh príslušník...“ Braňo si chcel pripiť.

„My si už tykáme,“ napomenul ho strelmajster.

Tak si potykal aj s Braňom. Watzka kolegovi stručne vysvetlil, v čom je problém.

„Fízli ho podozrievajú, že tú včerajšiu zabil on.“

Braňo nechápavo vyvalil oči.

„Ja som si myslel, že ty si poliš, Rišo.“

„Som, ale nejako sa mi všetko komplikuje. Všetci sa mi otočili chrbtom, ostali mi iba dvaja kamaráti, tí jediní mi ešte veria a pomáhajú mi.“

Obaja stavbári prikývli.

„Vieme, o čom hovoríš,“ súhlasil strelmajster. „Aj ja som to zažil. Robil som v bani. Raz mi jeden odstrel nevyšiel, asi bludné prúdy alebo iskra. Zavalilo dvoch kolegov. Tretieho som vyniesol na chrbte. Desať rokov poctivej práce bolo šmahom ruky v keli. Nikoho nezaujímalo, čo mám za sebou, pre všetkých som bol vrah. Odskočili aj najlepší kamaráti. Dostal som podmienku, z bane som musel odísť. Dva roky som pil a dúfal som, že už to nebude dlho trvať a skapem aj ja. Sviňa pečienka, vydržala. Potom prišiel brat toho, čo som ho vyniesol, a ponúkol mi prácu na stavbe. Je to najlepší stavbyvedúci a najlepší kamarát. Bol som už na kolenách, ale pomohol mi a dnes už zase stojím a strieľam, nie v bani, ale aj toto je zábava. Pijem ďalej, to je pravda, ale už z iného dôvodu.“

Braňo sa usmial.

„Richard, aj tebe pomôžu kamaráti, neboj sa. Na nás sa môžeš spoľahnúť, my ťa nebonzneme. A keď všetko prehrmí, časom sa na tom zasmeješ.“

„Len aby, do smiechu mi veru nie je,“ zapochyboval Krauz.

„Určite. Šéf ti nepovedal to najdôležitejšie, ten tretí, čo ho z bane vyniesol, je môj otec. A jeden z tých zavalených bol môj strýko, otcov brat. Keď som sa dozvedel, čo sa stalo a kto robil odstrel, išiel som za Romanom a... Ukáž mu ju!“

Watzka si vyhrnul košeľu. Na boku mal jazvu. Krauz poznal jazvy, bol to vpich po noži.

„Na horniakoch žijú tvrdí chlapi,“ Krauz uznanlivo odul pery.

„Chcel som ho zabiť a pomstiť sa za zmrzačeného otca a mŕtveho strýka. Prešlo pár rokov a pochopil som, ako veľmi som sa mýlil. Dnes spolu robíme, učí ma a sme kamaráti. Odpustil som mu aj on mne. Ostalo to medzi chlapmi.“

„Muž občas potrebuje stretnúť chlapa, aby mu pomohol,“ zafilozofoval si strelmajster.

Krauz sa smutne zaknísal na stoličke.

„Tak neviem, či som urobil dobre, keď som opustil stavbárov. Možno by mi medzi vami bolo lepšie než tam, kde som teraz.“

„Nie, tak nehovor,“ nesúhlasil Braňo. „Som si istý, že aj medzi vami sa nájdu féroví chlapi. Nepodceňuj a buď vytrvalý, časom sa ti ukážu.“

Watzka nalial.

„Serme na nostalgiu, vypime si a obráťme list.“

Vypili a obrátili.

Braňo si všimol žlté obálky na stole.

„Šéfe, už ti prišli fotky toho komína? A ty mi nič nepovieš? Mám sa pripraviť na nový odstrel a ani mi neukážeš fotografie?“ Braňo chňapol po hornej obálke a dobíjal sa dnu.

„Nechaj to tam, to je jeho! Komín príde až budúci týždeň.“

„Jáj! Prepáč.“

„To nič. Ak si zvedavý, môžeš si pozrieť aj tieto, nie je tam nič tajné,“ súhlasil podgurážený Krauz.

Braňo bol zvedavý. Otvoril obálku a pozrel si fotografie.

„Som myslel, že nejaké pikošky z vraždy,“ ohrnul nos a vrátil ich. „Také autá sem jazdia každú chvíľu. Nejako súvisia s tvojím prípadom?“

„No,“ súhlasil Krauz. „Každú chvíľu... máš na mysli, že sem chodia občas taxíky a tak, nie?“

„Iste, ale aj pekári, lebo vozia chlieb vedúcej jedálne. Aj vodári, lebo keď strieľame, treba odstaviť vodu. Aj elektrikári, plynári... veľa vozov.“

Fajčili. Krauzovi vysvetlenie stačilo, bolo mu jasné, že dom pred odstrelom musí byť bezpečne odpojený od sietí.

„Aj to vodárenské tu bolo,“ prehodil Braňo len tak, aby reč nestála. „Tuším aj to isté, ale nevidieť poznávaciu značku. Možno ich jazdí po meste viac. Aj večer pred odstrelom tu boli a nedali si vysvetliť, že tam nemajú čo loziť.“

Krauz už mal riadne pod čapicou, ale alkohol mu zalial iba časť závitov. Dva posledné ostali suché a tie zapracovali.

„Počkaj. Čo si povedal, Braňo, že tu bol aj večer pred odstrelom?“

„No,“ Braňo sa otočil na majstra. „Pamätáš sa? V utorok, keď bol problém s tými tankami na stanici. Režisér ťa vzal so sebou a nechal si ma tu samého. Ládovali sme na poschodí. Prišli vodári, podobné auto ako na fotografii, a silou-mocou chcel ísť do domu.“

Watzka iba mykol plecom, nikto mu nič nehlásil, o ničom nevedel.

„Bol som pozrieť tanky, viem prd!“

„Do ktorého domu?“ preberal sa Krauz.

„No do toho vzadu. Déčko, či ako tomu hovoria.“

„Posledný má označenie osem C.“

„Máš pravdu, Rišo, osem C.“

„Počkaj, počkaj,“ Krauz si pošúchal tvár. „Vykašlime sa na písmená, lebo sa popletieme. Chceli ísť do toho domu, kde sme ju včera našli?“

„No, presne do toho domu.“

Krauzovi sa odplavil alkohol z ďalších dvoch závitov, konečne sa mohol sústrediť.

„Na,“ vybral fotografie. „Pozri si auto ešte raz a poriadne, Braňo. Aj ostatné.“

Braňo si prezeral fotografie, a pretože vytušil, že môžu byť dôležité, pre istotu ich rad-radom podával strelmajstrovi.

„No, je to ono. Presne takéto tu bolo v ten večer,“ trval na svojom Braňo.

„Koľko ich bolo v aute?“

„Videl som iba šoféra.“

„Kto šoféroval?“

„Taký chalan, viem ja? Normálne montérky...“

„Vek?“

„Asi v tvojom veku, nejaký rok hore-dolu.“

„Vlasy?“

„Krátke, hnedé.“

„Bol určite sám?“

„Sám.“

„Niečo zvláštne v tvári alebo na rukách?“

„Nič. Ak máš na mysli jazvy, tak nič.“

„Čo ti povedal?“

„Že ide niečo odpojiť. Bránil som mu, že už všetko odpojili, ale trval na svojom, že ešte niečo. Nemal som čas sa s ním dohadovať, tak som ho pustil.“

„Bol s ním niekto od vás?“

„Nie. Chcel ísť do céčka, do poslednej brány, a tam sme ešte neládovali, takže nič nehrozilo, nemuseli sme ho sprevádzať. Céčko sme si nechali na koniec a naládovali sme ho až ráno, vlastne pred obedom, tesne pred plánovaným odstrelom.“

Krauz už vytriezvel.

„Je to dôležité?“ spýtal sa Watzka, keď videl zmenu v kamarátovej tvári. „Pre tvoj prípad?“

„Asi áno,“ nebol si celkom istý Krauz. „Niečo vám vysvetlím, chalani. Toto tu na tých fotografiách je moje auto a táto hlava, to som ja,“ ako vysvetľoval, ukazoval na fotografiách. „Čakám na parkovisku na prvú zavraždenú babu. Fotila ma sviňa, čo chce celý prípad hodiť na mňa. Všetky autá parkujú presne pri chodníku, odkiaľ Diana za mnou vždy prichádzala, ale v ten deň za mnou neprišla a odvtedy ju nikto nevidel. Na fotografiách nič nevidieť, lebo pekárenská avia všetko zakrýva, ale ja si myslím, že taxík alebo avia, alebo tisícdvestotrojka od vodárov s jej únosom a vraždou nejako súvisia.“

„Ale chodia sem všetky tri,“ namietol Braňo.

„Ale v utorok večer tu bolo iba jedno, nie?“

„To je pravda.“

„Doboha!“ hlesol strelmajster, lebo ozajstné policajné vyšetrovanie naživo zažíval prvý raz v živote, a po chrbte mu od vzrušenia prebehli zimomriavky.

„Potreboval by som zistiť, kto to vodárenské auto šoféroval.“

Chlapi sa zamysleli.

„Ja by som mal plán, ale budete sa mi smiať,“ priznal sa Watzka.

„Nebudeme.“

Povedal im svoj plán. Braňo mu vôbec nerozumel, no Krauzovi sa páčil.

„Perfektný plán!“

„Ale na to sa napijeme!“

Strelmajster sa pokúsil naliať, netrafil, hrdlo iba štrnglo o okraj pohára. Krauz ho zachytil, aby nevylial, a prikryl svoj pohár dlaňou.

„Ak Braňo nedrísta a je to tak, ako si myslím, už piť nebudem. Zajtra budem musieť pokračovať v pátraní a mal by som byť fit.“

Watzka prebehol pohľadom štyri prázdne fľaše na stole, piatu nedopitú odložil k nim a súhlasne prikývol.

„Tak vieš čo, Riško? Asi máš pravdu. Ak chceme zajtra niečo zistiť, mali by sme ostať triezvi...“

57

Watzka spal vo svojej posteli, Krauz si naukladal na zem hrubé stavbárske kabáty a prikryl sa spacákom. Vyspali sa obaja doružova. Farbu trochu ovplyvnila aj vodka, nielen čerstvý stavbársky vzduch.

Zuby si umyli po stavbársky, vodkou, potom si dali nefalšované stavbárske raňajky, paštétu májku a dva čerstvé rožky. Voda sa minula, raňajky zapili pivom. Dobre im padlo. Hlasno odgŕgali a lebedili si. Zásobovača im robil Braňo. Ani nemohol dospať, čo sa tak tešil na rannú akciu.

Watzka odhrnul záclonku na maringotke. Pozrel sa na hodinky.

„Je osem, o chvíľu vypadne.“

Stál pri okne a pozoroval terén.

„Už ide!“

Braňo sa nahol ku Krauzovi.

„Je to overené, neboj sa. Stavbyvedúci chodí každý piatok na deviatu na podnik. Veľká porada. Vyhodnotia uplynulý týždeň a určia si úlohy na ďalší. Je tam až do obeda. Kancelária je prázdna.“

„Môžeme,“ zašepkal strelmajster, akoby ich mohol niekto odpočúvať.

Vytratili sa z maringotky nenápadne ako praví rozviedčici. Režisér by z nich mal naozaj radosť. Prešli prašným dvorom a zamierili k unimobunkám, kde mal stavbyvedúci hlavný stan.

„Dobré ránko, slečna Zuzanka,“ zašvitoril Watzka.

Sekretárka doňho zabodla nervózny pohľad.

„Dobré.“

„Dnes prídu policajti uzavrieť vyšetrovanie a uvoľniť stavbu na odstrel...“

„Viem, už ich netrpezlivo čakáme! Kvôli nim sme tri dni v sklze.“

„Jeden je už tu, ale potreboval by si zatelefonovať.“

Slečna Zuzanka zdvihla pohľad od rozpísaného tlačiva na stole, spoznala Krauza a milo sa usmiala.

„Áále, dobrý deň! Vy ste ten hrdina, čo sa nebál ísť vyšetrovať do podmínovaného domu! Pamätám si vás zo stredy. Tak už môžeme strieľať?“

„Iste, dnes to uzavrieme. O chvíľu prídu kolegovia, ja som ich predbehol. Potreboval by som si zavolať.“

„Nech sa páči,“ ukázala na aparát pred sebou.

„Ja by som potreboval odvedľa, ak je to možné.“

Chvíľu váhala.

„Nemala by som vás tam vpustiť, šéf to nemá rád, ale vráti sa až okolo obeda, takže hádam môžete...“

Vykročili k dverám kancelárie stavbyvedúceho.

„Vy dvaja kam?“ zahriakla ich sekretárka.

Nevedeli, musel pomôcť Krauz.

„To sú teraz moji asistenti, viete, niečo ako konzultanti pri odstrele, ja ich potrebujem. Telefonát bude na naše expertízne pracovisko, pyrotechnikom, a oni budú odpovedať na odborné otázky.“

Expertov, odborníkov a asistentov musela pustiť.

„Tam sú,“ ukázal prstom Watzka, sotva Braňo zavrel dvere.

„Kde?“

„Tam na tej kope, ešte ich neodoslali.“

Šepkali. Boli vo vyšetrovacom vytržení, niečo podobné ešte nezažili a pátrať po vrahovi ich začalo baviť.

Watzka vzal z kopy hornú faktúru a podal ju Krauzovi.

„To je ona.“ Watzka mu podal faktúru z Vodární a kanalizácií.

Krauz čítal.

„Toto je tá poznámka o odstránení havárie. Meno a podpis sa nedajú prečítať,“ ukázal mu Watzka riadok, ktorý ho zaujal už včera.

„Ale je tu telefón na podnik. Skúsime.“

Krauz zaujal miesto stavbyvedúceho a chvíľu si ho užíval. Keby nebol sprostý, mohol tu sedieť už dávno a až do penzie.

„Vodárne,“ ozvalo sa v slúchadle.

„Stavbyvedúci inžinier Havran, potrebujem si overiť jednu faktúru, môžete mi spojiť havarijné oddelenie?“

Nič nepovedala a spojila.

„Havárie Komárek, prosím?“

„Stavbyvedúci inžinier Havran, asanácia Líščia ulica, stavba nula osem dvanásť,“ čítal Krauz z faktúry. „Potrebujem si overiť jednu faktúru z tridsiateho prvého.“

„Počkajte, nájdem si...“

Krauz čakal.

„Mám ju. V čom je problém? Súdruh stavbyvedúci, veď sme sa dohodli, že tie dva posledné výjazdy vám akože budeme fakturovať koncom mesiaca, aby si to nikto nevšimol.“

„Ja viem, naša dohoda platí. Ide mi iba o overenie podpisov. Ja tu mám v kolónke napísaný havarijný výjazd a nemôžem prečítať meno, kto ho vykonal, a povedzte mi, ako to mám zapísať do stavebného denníka? Už keď robíme malú habaďúru, nech je aspoň krytá, chápete ma.“

„Chápem, počkajte.“

Čakal.

„Na výjazde bol montér Vydra, šoféroval Skuhravý.“

„Tu mám iné mená.“

„Tak potom to chlapci poplietli, ale to je jedno. Možno bola u vás osádka druhého voza. Montér Gašpar a vodič Šulaj.“

„Píšem si... ako sa volajú krstným?“

„Peter Gašpar a Marek Šulaj.“

„Mare...“

Ďalej sa Krauz nedostal. Pero mu skĺzlo po papieri.

„Marek, hovoríte?“

„Áno.“

„Šulaj? Rozumel som dobre?“

„Dobre. Šulaj.“

„Koľko má rokov?“

„Dvadsaťosem? Možno menej, prečo? Aj to zapisujete do stavebného denníka?“

„Nie, to ja iba tak. Volá sa ako môj bratanec, iba taká náhoda.“

„Ešte niečo?“

„Máte v meste aj iné havarijné vozy?“

„Nie, čo si myslíte, že nič iné nerobíme, iba havárie? Dva vozy bohato stačia na celé mesto. Ešte niečo?“

„To je všetko, ďakujem.“

Krauz položil a civel na papier.

Watzka nevychádzal z úžasu.

„Počúvaj, Richard, teba je na polícii škoda! Ty by si mohol z fleku robiť stavbyvedúceho, vieš ojebávať lepšie než hociktorý z nich!“

„Presne!“ pritakal Braňo.

Strelmajster sa pokúsil o humor, ale keď si všimol Krauzovu popolavú tvár, prestal. Krauz sedel ani prikovaný a hypnotizoval papier pred sebou.

„Stalo sa ti niečo?“ mal obavy inžinier.

„Takže Marek...“ vzdychol si Krauz a kamarátov zo stavby vôbec neregistroval.

58

V piatok o sedem minút pol desiatej Krauz stlačil zvonček. Bol na prvom poschodí pred bytom, ktorý poznal skoro tak dobre ako vlastný. Práve sa vrátil na ulicu o dve zastávky električky nižšie, než vyrastal. Medzi jeho panelákom a panelákovým bytom, kde práve zvonil, stála na polceste škola. Veľká základná deväťročná škola. Chodili sem všetky decká z okolia, aj zdola, aj zhora.

Ubehlo viac ako desať rokov, čo ich zo školy vykopli do života.

Krauz znova zazvonil. Konečne začul za dverami šuchotavé kroky. Zaštrngala retiazka a dvere sa otvorili.

„Prosím?“ spýtal sa starý pán.

„Dobrý deň, pán profesor. Vy ma už nepoznáte?“

Profesor mal papuče a župan. Spod župana mu trčali pyžamové nohavice. Siahol do vrecka a založil si okuliare.

„Riško! Chlapče!“

Profesor odstúpil od dverí a roztiahol ruky. Krauz ho objal.

Profesor doktor Marek Šulaj bol uznávaná kapacita, najlepší neurochirurg v meste, možno v kraji. Mal tri dcéry, všetky sa vydarili. Najstaršia študovala architektúru, stredná končila gymnázium, najmladšia na gymnáziu začínala. Vynikajúce študijné výsledky ich automaticky predurčovali na vysokú školu.

Profesor nebol spokojný, chcel syna, aby mohol pokračovať v rodovej tradícii – v medicíne. Všetci kolegovia odborníci ho odhovárali a upozorňovali na riziká spojené s vekom, ale profesor si nedal povedať.

Pôrod bol veľmi ťažký, manželka skoro zomrela, malý Marek, lebo inak sa nemohol volať, iba po dedovi a otcovi, skončil v inkubátore. V piatich rokoch sa objavili prvé problémy, chlapec sa stránil detí v škôlke, uzatváral sa do seba, nekomunikoval.

Elektroencefalograf ukázal mierne anomálie, detský psychológ problém bagatelizoval, vraj sa jeho ego môže v budúcnosti vyvíjať úplne normálne, psychiater bol opatrnejší, niečo sa mu nezdalo a s otcom sa porozprával úplne otvorene, ako s kolegom. Profesora vystrašil.

Profesor Šulaj urobil niečo, čo všetkým vyrazilo dych. Vzdal sa kariéry a prihlásil sa na misiu do Indie. Dcéry nechal doma, boli už veľké, vedeli sa o seba postarať, a pomoc prisľúbila aj teta, profesorova sestra. Zbalil manželku a syna a na päť rokov odišiel. Možno dúfal, možno veril...

Keď mal Marek desať rokov, vrátili sa. Žiačik štvrtej bé triedy Riško Krauz dostal nového spolužiaka do lavice. Tlstého Mareka, inak mu nikto nepovedal. Marek nemal rád deti, nemal rád dospelých, nemal rád nikoho, zato jedol. Sám si vybral z chladničky, sadol si a jedol. Stále. Jedlo bolo jeho únikovým manévrom.

Profesora si zavolali do školy. Vysvetlili mu problém. Riaditeľ mu poradil špeciálnu školu, profesor odmietol, jeho syn nie je žiadny taký, aby chodil do špeciálnej školy! Ale sám videl, že jeho nápad izolovať syna a skúsiť ho vychovávať inde, mimo prostredia, ktoré ho frustrovalo, asi nebol najšťastnejší.

Marek v desiatich rokoch ovládal angličtinu, hindustánčinu i hindčinu, dva najrozšírenejšie jazyky v Indii. Poznal každého hada, vedel chytiť mladú kobru a hrať sa s ňou, nepoštípali ho škorpióny, keď ich chytal a zatváral do zaváraninovej fľaše, poznal všetky exotické rastliny a vedel, ako ich šťavy a odvary na človeka pôsobia... ale už nebol v Indii. Doma mu to všetko bolo skôr na ťarchu.

Nevedel hrať futbal, nevedel hrať hokej s tenisovou loptičkou, nevedel sa bicyklovať, nevedel vybehnúť hore schodmi na dvanáste a po zábradlí sa spúšťať dolu až do suterénu... nevedel nič, čo ostatní chlapci.

V piatok mali poslednú hodinu telocvik, a keď Marekovi volejbalová lopta rozbila nos, Rišovi ho prišlo ľúto. Pomohol mu umyť sa, prezliecť sa a odprevadil ho domov. Marekov otec si vypočul, čo sa synovi stalo, a pozval Riša dnu. Chvíľu sa nevedel ani nadýchnuť. Ocitol sa v múzeu. Všade boli vyrezávané drevené sošky, na plátne maľované výjavy z Kámasútry, pred ktorými rozpačito klopil zrak, závesy, čajové stolíky a sedačky z kože...

„To je z Indie,“ vysvetlil vľúdnym hlasom profesor. „Sadni si, Riško. Vy s Marekom sedíte v jednej lavici, však?“

Profesor mu dlho rozprával o Indii a ukázal mu veľa kníh s farebnými obrázkami. Krauz bol nadšený, také zvieratá ešte nevidel. Mrzelo ho iba to, že nerozumel textu.

„Je to po anglicky.“

Rišo už dávno tušil, že okrem ruštiny môžu byť na svete aj dva-tri iné jazyky, ale oni sa ich v škole nemôžu učiť, lebo... lebo... ešte nechápal prečo.

„Mohol by si Marekovi pomôcť?“ spýtal sa odrazu otec. „Boli sme dlho preč a on je tu taký sám.“

Profesor kúpil futbalovú loptu a Rišo vysvetlil Marekovi, ako má sklopiť členok, aby stále netriafal iba špicou. Potom dostali dve super hokejky a celú súpravu tenisových loptičiek. Išlo to ťažko a Marek mal často krvavé kolená.

S bicyklami to bolo jednoduchšie. Rišo skoro odpadol, keď ich profesor priviezol.

„Otec ma zabije, bude si myslieť, že som ho ukradol,“ namietal Rišo.

„Tak ho budeš mať u nás,“ vynašiel sa profesor.

Jazdili v Líščom údolí, skrytí pred zrakmi posmeškárov, a Marek bol v siedmom nebi, konečne niečo, čo mu ako-tak išlo. Konečne nebol strčený v chladničke a hýbal sa. Otec bol nadšený.

„Na, kúp si zmrzlinu.“

Rišo zarobil prvých desať korún v živote.

Chodil k nim často. Aj Marekova mama si ho obľúbila, hoci bývala stále taká smutná. Ale keď prišiel Rišo, vždy sa usmiala a pohladila ho po vlasoch.

Rišo si všimol, že niečo nie je v poriadku, keď sa vrátili z bicyklovania a Marek ho objal. Už boli siedmaci, veľkí chalani. Marek odložil bicykel, chytil Riša za ramená, zahľadel sa mu do očí a objal ho.

„Riško, ty si môj naozajstný kamarát.“

Tak dobre, a čo? Veď kamarátov je plné sídlisko. Rišo vôbec netušil význam slov, ktoré práve počul. Vôbec netušil, čo práve zažil.

Na druhý deň prišiel po Mareka znova. Nikto nebol doma, iba Marek. Rišo sa zľakol, sotva otvoril. To nebol Marek. Chalan vo dverách škrípal zubami, v očiach mal šialený výraz, v kútikoch úst trochu bielej peny.

„Choď preč, ty zlý človek, choď preč od nás!“ skučal Marek.

Rišo utiekol a nič nechápal. Dolu v bráne sa zrazil s profesorom a jeho manželkou. Boli obťažkaní taškami, bežný nákup. Stačil im jeden pohľad na Riša a pochopili.

„Počkaj ma tu, Riško...“ zaprosil profesor a vybehol po schodoch.

Rišo čakal polhodinu, potom sa profesor vrátil. Bol zlomený a unavený, akoby sa scvrkol a zostarol. Sadli si na lavičku.

„Vieš, Marek je chorý. Veľmi chorý. Prosím ťa, príď ešte, on ťa veľmi potrebuje, si jeho jediný kamarát.“

Rišo vedel, čo je to kamarát, a ak je niekto jediný, tak sa musí vrátiť.

Boli siedmaci, mali trinásť a hormóny sa začali vyplavovať do krvi. Marek často chýbal v škole, jeho stav sa zhoršoval. Čoraz častejšie sa stávalo, že Rišo zazvonil a otvoril mu profesor so strhanou tvárou.

„Dnes nie, prosím ťa,“ povedal a zavrel, ale Rišo počul z bytu rev a ručanie, akoby tam zúrilo nejaké dravé zviera.

Medicína pokročila a aj vzhľadom na svoje postavenie profesor zohnal moderné lieky. Zabrali. Marek dokončil deviatku so samými jednotkami. Nech mal vymeškaných koľkokoľvek hodín, písomky vždy napísal na výbornú. Čokoľvek si prečítal, všetko si pamätal.

Raz sedeli s Rišom na lavičke.

„Povedz niečo,“ navrhol Marek.

„Čo?“

„Oč,“ odpovedal Marek. „To bolo jednoduché, povedz niečo zložitejšie.“

„Nerozumiem.“

„Meimuzoren,“ odvetil Marek.

„O čo ti ide?“

„Ediitočo.“

Rišo sa zasmial.

„Tak povieš mi konečne, čo to má znamenať?“

„Ťanemanzámotočenčenokimšeivopkat.“

„To je to indické nárečie, čo ovládaš?“

„Nie, Riško, to sa mi robí v hlave stále. Vieš, som chorý a mozog mi všetko číta odzadu. Všetko, čo povieš, ti okamžite zopakujem odzadu. Všetko, čo počujem v rozhlase alebo v televízii, viem okamžite aj odzadu. Ale potom ma večer strašne bolí hlava a musím veľa spať. A čo je najhoršie, nič si potom nepamätám.“

Marek urobil skúšky na gymnázium na plný počet bodov a na vývesnej listine prijatých bol na prvom mieste. Rišo išiel na stavebnú priemyslovku a už sa nevídali každý deň. Stretli sa po roku cez prvé stredoškolské prázdniny.

„Čau, Riško.“

„Ahoj... ty si...“ Krauz skoro odpadol. „Ty si Marek? Kde máš sadlo?“

Marek sa šťastne usmieval, bola z neho polovica.

„Otec mi kúpil činky a každý deň jazdím na bicykli. Ty si ma naučil bicyklovať, pamätáš sa?“

Bol to úplne iný Marek. Vysoký, svalnatý, usmiaty. Rišo ním bol unesený.

„Tak len pokračuj.“

„A zastav sa niekedy, už si u nás dlho nebol. Ten tvoj bicykel máš stále dolu v pivnici, mohli by sme si spolu vyraziť ako za starých čias.“

„Šak niekedy...“ čo znamenalo – ako vždy pri takýchto neurčitých sľuboch – nikdy.

Nasledujúce dva roky sa občas stretli na sídlisku, v obchode alebo v meste. Marek ho stále volal, Rišo sľuboval, no aj tak k nim neprišiel.

Rišo podcenil svojho kamaráta, vlastne nie jeho, iba titul naozajstný kamarát, a to bola chyba.

Na začiatku štvrtého ročníka sa Rišo prechádzal popred ich panelák s peknou brunetkou po boku. Profesor vykladal z auta nový televízor. Rišovi nedalo, aby nepomohol.

„Riško! Ty si spása z neba! A ja, že ako tú opachu dostanem hore. Chcel som ich všetkých prekvapiť.“

Riško pomohol. Vyniesol a slečna zatiaľ čakala dolu.

„Pekná,“ pochválil profesor. „Počúvaj, nemohol by si sa ešte raz obetovať a toho nášho vytiahnuť von...“

Krauz pochopil, že profesor chce vymeniť futbalovú loptu a bicykle za nejakú vhodnú blondínku pre syna. Tak ho vytiahol.

„Dáš si pivo?“

Marek súhlasil. Mali už osemnásť, tak čo. Marek vypil pol pohára a reakcia sa okamžite dostavila. Očervenel, ofialovel, zmodrel...

Traja mu ho pomohli vyniesť von na lavičku a musel mu dať aj umelé dýchanie z úst do úst. Potom sa začal preberať.

„Marek, stále berieš lieky?“

„No.“

„A vieš, že sa na ne nesmie piť?“

„No, ale, Riško, ja som ešte nikdy nepil pivo a chcel som to skúsiť...“

„Ty somár, mohol som ťa zabiť!“

Krauz mal sto chutí ho vyfliaskať, ale keď videl utrpenie a prosbu v kamarátových očiach, nevládal. Každý osemnásťročný chalan by mal mať možnosť ochutnať pivo. Osud bol k Marekovi krutý a Krauzovi ho prišlo ľúto. Napriek kamarátovmu nemému volaniu sa už oňho starať nemohol, žili si svoje životy.

Neskôr sa stretli iba raz na párty u kamoša v byte a raz po maturite vo vinárni, ale Marek pil iba džús, jedna skúsenosť mu stačila.

Potom sa mu stratil zo života a nevideli sa vyše šesť rokov. Aspoň Krauz si myslel, že šesť.

Profesor ho pozval ďalej.

„Dlho si u nás nebol, Riško.“

„Oženil som sa, presťahoval, mám dcéru...“ vysvetľoval Krauz.

Pili bylinkový čaj, v profesorovom byte sa iné nepilo. Krauz si lebedil, príjemná zmena po dlhom čase. Potom rozprával profesor. Vydal všetky tri dcéry a prezradil mu aj, čo to stálo peňazí. Porozprával mu, ako zakončil svoju lekársku a pedagogickú kariéru a ako si užíva dôchodok. Dlho sa nevideli, bolo o čom rozprávať.

Pomaly, ale neodvratne sa blížili k jadru veci.

„A... Marek?“

Profesor smutne zvesil hlavu, tušil, že prišiel iba kvôli nemu.

„Dostal sa na medicínu, ale po dvoch semestroch musel odísť. V indexe nemal inú známku ako výbornú, no vrátili sa záchvaty. Prudká reakcia na smrť matky...“

„To mi je naozaj ľúto, mal som ju rád...“

„Aj ona teba, veľmi ťa mala rada, Riško. Marek bol na ňu silno fixovaný. Keď ho pustili z nemocnice a zmenili mu liečbu, už sa na školu nevrátil. Pracoval v múzeu ako nočný vrátnik, ale celé noci prespal, tak ho vyhodili. Chvíľu robil v nemocnici pomocnú silu, no zase tie nočné, nezvládal ich. Keď sa záchvaty neobjavili dva roky, vybavil si vodičské oprávnenie a začal jazdiť vo vodárňach na havarijnom vozidle. Páči sa mu šoférovanie, asi je šťastný.“

„Kedy chodí z práce? Rád by som ho videl.“

„Neviem. Po matkinej smrti odišiel bývať na chatu. Žijem tu sám, ale občas sa zastaví a nakúpi mi.“

„Kam na chatu? Na tú vašu?“

„Áno, dal som ju zrenovovať a býva v nej. Vieš kde, však?“

Krauz vedel. Ako decká neraz strávili na chate celý víkend.

„A prečo ho hľadáš?“

„Bude stretávka z deviatky, tak som ho chcel zavolať.“

Dopili a Krauz sa zberal na odchod. V chodbe sa ešte otočil.

„Pán profesor... ehm... ako by som to... tá Marekova choroba, to je schizofrénia, však?“

„Veľmi silná forma,“ prikývol.

„A tie záchvaty, to nebola padúcnica, ale zúrivosť, však?“

Prikývol.

Krauz odišiel. Profesor stál uprostred obývačky a hľadel do diaľky. Vedel, čo Krauz robí, a vedel aj to, že detektívi z oddelenia vrážd neroznášajú pozvánky na stretávky. Detektívi z oddelenia vrážd nosia do rodín smútok, iba niekedy vyslobodenie.

Nevedel, či sa má radovať, alebo plakať.

59

Krauz sa odviezol električkou na kraj mesta. Prebehol uličkami pomedzi domy a neomylne kráčal k profesorovej chate na kraji lesa. Časť pri sídlisku bola záhradkárska osada, ale vlastníci chatiek pod lesom odmietli pestovať zeleninu, kúpili vrecia s trávovým semenom a pobyt pod lesom si užívali vyvalení na ležadlách.

Posledná v rade, takmer už v lese, bola drevená s hlbokou kamennou pivnicou, kam sa chodievali ukryť pred letnou páľavou. Voňala v nej pleseň a vlhký lomový kameň.

Pred chatou parkovala hnedá tisícdvestotrojka s veľkým nápisom Vodárne a kanalizácie, pod ním menší nápis: Havarijná služba.

Krauz skúsil bráničku, bolo otvorené. Nad dverami chaty zahúkala sova, ale žiadnu nevidel. Asi jednoduchý akustický signál, že niekto vošiel. Stačil na to káblik zakopaný pod trávou.

„Marek!“ zavolal Krauz, lebo sova ho už aj tak prezradila.

„Hééj!“

Skúsil dvere na chate – boli zamknuté. Obehol chatu, vzadu nebol nikto. Zbehol do pivnice a otvoril. Ovial ho známy vlhký zápach. Usmial sa a vošiel.

„Marek?“

Dostal úder do temena, pred očami sa mu zatmelo a zrútil sa na zem.

60

Krauz nebol jediný, kto v piatok ráno vyzváňal.

Burger tiež vyzváňal a už ho bolel prst. Rozdiel bol iba v tom, že na zvončeku nebolo profesorovo meno, ale meno Richard Krauz.

V piatok ráno zavolal major Uher Krauzovi a podľa dohody ho chcel skontrolovať, či dodržuje podmienky dočasnej suspendácie.

Po desiatom zazvonení to major vzdal a položil, ale nerobil paniku, naozaj mohol byť na záchode. Počkal päť minút a zavolal znovu. Položil a o päť minút skúsil znova.

Za poslednú trištvrte hodinu mu takto zavolal sedemkrát. Potom sa rozhodol. Takú hnačku nemá nikto, aby sedel na záchode skoro hodinu. Zavolal Majchránovi a ten mu poslal posily – Burgera s Hanzelom. Práve boli uňho a referovali.

„Boli sme vonku až do večera. Našli sme aj mäsiarstvo, aj vedúceho, aj nám vysvetlil Mikyho zranenie, ale Mikyho sme nenašli. Mamka nám povedala, že cez víkend naozaj robili dve zabíjačky, a preto si mladý zobral voľno. V pondelok odcestoval aj s otcom do Budapešti za strýkom a odviezli im výslužku. Oni sú celá rodina poloviční Maďari, takže je v Budapešti. Včera večer sme to už nemali ako preveriť, ale vyzerá to tak, že z tohto mračna nezaprší. Budeme sa musieť vrátiť ku Krauzovi a začať s tými jeho fotografiami zo základnej školy.“

„Len aby sme stíhali. Je už piatok a čas beží...“

Vtedy zazvonil major Uher. Burgerovi bolo hneď jasné, že ďalší malér je na obzore, lebo šéf zaťal päsť a úderom o hranu stola zlomil ceruzku. Keď zložil, chvíľu ho nechali, kým sa mu vráti farba.

„A týmto u mňa skončil,“ povedal pokojne a oprel sa. „Čo myslíte, kto to bol?“

„Nevieme.“

Premeral si ich odhora nadol, aby im bolo jasné, že už neverí ani im.

„Uher. A hádajte, koho nemôže zohnať po telefóne?“

Nechcelo sa im odpovedať. Burger zosmutnel. Večer mali robotu s Mikyho rodinou, zdržali sa až do noci a vyškoleného Vilka neposlal ako spojku za Krauzom – jednak nebolo prečo, nič nezistili, jednak na to celkom zabudol. Chlapčisko sa asi splašilo a ráno vyrazilo do ulíc. Ak bude problém, bol ochotný prevziať podiel viny, ale Majchránovi to povedať nemohol, lebo on o Vilkovi nemal vôbec vedieť.

„U mňa jednoducho skončil, debil! Urobili sme preňho maximum, a ak si to nevie vážiť a na vlastné triko poruší podmienky, nech si nesie následky. Uher tam posiela dvoch svojich, aby preverili byt, a potom spracuje návrh na väzbu. Váš parťák pôjde dovnútra a ja okamžite spracujem návrh na preradenie na iné pracovisko. Alebo, ešte lepšie, nech ho prepustia do civilu. Už ho mám plné zuby!“

„Skočíme tam s nimi,“ ponúkol sa Burger. „Možno sa dá všetko vysvetliť, možno je v obchode, alebo...“ ale ani sám tomu neveril.

Tak sa stalo, že Burger vyzváňal a už ho bolel prst.

„Je piatok, Sylvia je v robote,“ dumal Hanzel.

„Ale on má byť doma,“ nezaujímalo nič iné pracovníkov inšpekcie.

Burger znova zazvonil, no už iba tak, aby sa nepovedalo.

„Možno odpadol a potrebuje pomoc,“ skúsil ešte Hanzel, ale smiech pracovníkov inšpekcie hovoril za všetko.

Burger rezignoval.

„My skočíme za jeho manželkou do práce, vy sa vráťte za Uherom a referujte. Nech robí, čo uzná za nevyhnutné.“

Dvojica z inšpekcie sa vrátila na pracovisko, detektívi ostali sedieť v aute pred domom.

„Niečo mi tu nehrá,“ zastonal Burger a zapálil si. „Oto, on nie je až taký imbecil.“

„Nie je,“ súhlasil Hanzel, „je to najšikovnejší mladý, akého sme mali v kancli, a veľmi dobre vie, ako je na tom, ale povedz mi, kde v riti môže byť strčený?“

61

Krauz sa prebral a zhlboka sa nadýchol. Rozkašľal sa, lebo mu zapadol jazyk a začal sa dusiť. Na chrbte pocítil čudný tlak. Otvoril oči. Videl iba zvláštne sivé obdĺžnikové a štvorcové útvary zlievajúce sa do jednej plochy.

Nadýchol sa znovu a zacítil známu vôňu pivnice. Zažmurkal a zrak sa sám zaostril. Už mohol identifikovať jednotlivé štvorce. Pozeral na kamennú klenbu nad sebou. Aj tlak na chrbát identifikoval – ležal na niečom tvrdom.

Chcel si pomasírovať hrdlo, lebo sa mu zle dýchalo. Ruka narazila na niečo pevné a ani sa nehla. Skúsil druhú, ani tá sa nepohla. Skúsil nohy – taký istý výsledok.

Pochopil – bol ukrižovaný ako Kristus, ale na rozdiel od neho nevedel prečo a vo vzkriesenie neveril, takže sa radšej spoľahol na svoju hlavu. Tá mu radila začať opatrne a nedráždiť.

„Marek?“

Za hlavou začul šuchot.

„Marek? Kamarát môj najlepší, si tu?“

Vyvrátil hlavu, ako len šlo. Do zorného poľa mu vstúpil doktor v bielom plášti s rúškom na ústach.

„Ja nie som Marek, volám sa doktor Záchrana. Všetkých zachraňujem, aj teba zachránim, chlapče...“

„Marek! Preboha! Ty nie si doktor, ty si Marek Šulaj a ja som tvoj najlepší kamarát Riško Krauz! Spomeň si, učil som ťa bicyklovať, hrať futbal a...“

Doktor podišiel bližšie, aby pacient nemusel mať vyvrátenú hlavu.

„Riško...“ povedal doktor.

„Áno!“ pacientovi svitla nádej.

„Nemal si sem chodiť, Riško. Všetko si pokazil, všetko si poplietol. Ty nie si odkaz číslo tri. Odkaz číslo tri som mal tak pekne premyslený, tak nádherne som to mal naplánované, a teraz prídeš ty. Všetko si pomiešal. Ty nie si číslo tri, tak mi teraz povedz, akú básničku ti mám nájsť, aby to všetko malo nejaký zmysel?“

„Marek...“ skúsil prosebne Krauz, lebo nádej sa vytrácala.

„Nemal si sem chodiť,“ pokračoval doktor ako verklík, nič a nikoho nepočúval. „Teraz to musím všetko znova premyslieť a poprehadzovať.“

„Nepremýšľaj a počúvaj ma! Ja sa volám Rišo a som tvoj najlepší kamarát. Poznáme sa od štvrtej triedy, sedeli sme spolu v lavici...“

Doktor pristúpil k pacientovi a chytil ho za bradu. Pevne stisol a fixoval mu krk.

„Musím odísť. Musím vrátiť auto do roboty, aby sme nevzbudili podozrenie, ale potom sa vrátim, niečo vymyslím. Neboj sa, zobudím ťa, bez teba to celé nemá žiadny význam.“

Pred Krauzom sa mihla injekčná striekačka a pocítil, ako sa mu hrot ihly vnára do krku. Pred očami sa mu zatmelo a znova zaspal.

62

Burger už bol v práci za Sylviou viackrát. Vždy čakal dolu v aute, kým si Krauz vybaví svoje. Teraz musel ísť hore na oddelenie. Ceduľku s nápisom Sylvia Krauzová – psychologička našli ľahko.

Zľakla sa. Desila sa chvíle, keď jej jeho kolegovia prídu oznámiť, že Richard...

„Nič sa nestalo, neľakajte sa.“

Ale tvárili sa, že sa stalo, a neverila im.

„Viete, kde je? Kedy ste ho videli naposledy?“

„Včera na obed. Poobede. Prekvapil ma – bol doma. Vraj má nejakú špeciálnu robotu, musí sedieť doma a analyzovať. Išla som po malú, a keď som sa vrátila, už doma nebol. Neprišiel ani večer, ani celú noc. Na stole v obývačke nechal brajgel, porozhadzoval staré fotografie a odišiel.“

Burger s Hanzelom prikývli, lebo nevedeli, čo povedať.

„Povedzte mi pravdu, pán Burger, čo sa stalo?“

„Nič...“

„Určite niečo, lebo keď nie je celú noc doma, ráno sa vždy ozve. Dnes ráno mi nezavolal, a to nie je normálne. Niečo sa stalo.“

Burger poznal Sylviu a vedel, že vzhľadom na jej inteligenciu a vzdelanie jej nemôže klamať obyčajným zaužívaným spôsobom.

„Zvláštne oddelenie v našej budove s ním nadviazalo kontakt a dostal úlohu. Mal sedieť doma a analyzovať jeden problém. Dnes ráno si mali prísť po výsledky a nemôžu ho zohnať. Požiadali nás o spoluprácu, preto sme prišli, či neviete, kde je.“

Neklamal, aspoň nie veľmi, a Sylvia sa snažila, aby s ňou nestrácal očný kontakt, jedine tak mohla odhadnúť, či už klame, alebo ešte stále klame.

„Takže neviete, kde je?“

„Nie.“

„Budete dnes večer doma?“

„O šiestej veziem malú k mame. O siedmej idem na aerobik, som tam do pol deviatej. O deviatej som doma, keby ste niečo zistili, zavolajte.“

„Podobne. Keby sa vám ozval, trvajte na tom, aby mi zavolal. Alebo zavolajte vy.“

Chceli už odísť.

„Pán Burger?“

Či chcel, alebo nie, musel sa vo dverách obrátiť.

„Richardovi hrozí nejaké nebezpečenstvo?“

„Ale, prosím vás, veď ho poznáte...“

Bola to blbosť, ale najdiplomatickejšia blbosť, aká mu narýchlo napadla.

63

Krauz sa prebúdzal, no pomalšie ako predtým. Aj hlava ho bolela oveľa viac. Skúsil ňou pohýbať a dalo sa, tlak na krku prestal. Že by sa oslobodil? Skúsil ruky. Nie, nebol slobodný, iba hlavu mu uvoľnil, aby sa mohol obzerať.

„Tak, už to mám vymyslené, už môžeš vstať. Nespi!“

Krauz sa pozrel nabok. Doktor mal na sebe hrubý gumený plášť. Poznal také plášte, nosili ich doktori v pitevni.

„Marek...“ zastonal Krauz. Vládal iba stonať, strašne mu hučalo v hlave a nič nevidel, všetko mal rozmazané.

„Bolí? Počkaj, nechcem, aby si trpel.“

Krauz ho sledoval, ako z ozajstnej lekárskej skrinky dolu s dvierkami a hore s vitrínou vybral ampulku, injekčnú striekačku, a ako rutinovane naťahuje obsah ampulky do striekačky. Dostal druhú injekciu a ani sa nebránil, lebo mu ju pichol do ramena.

Prestalo mu hučať v hlave a konečne poriadne videl.

„Marek... kamarát...“

Marek sa vrátil, v ruke už nemal injekčnú striekačku, zvieral v nej veľký tranšírovací nôž. Na nos si natiahol rúško.

Krauz sa pomrvil. V rozkroku zacítil vlhké teplo. Pomočil sa.

„Ako dlho som tu? Aký je dnes deň?“ Hral o čas.

Marek zabral. Stiahol si rúško.

„Nie dlho, ale asi si veľa pil. Alebo máš strach. Detektív z oddelenia vrážd – a strach? Richard...“ zakončil sklamane.

Krauz vycítil, že by sa chcel porozprávať. Jedine tak mohol získať čas. Čas preňho znamenal život.

„Ako si ma omráčil?“

Marek mu ukázal nástroj. Krátky kožený obušok plnený pieskom.

„Mačacia pracka, poznáš, nie?“

Krauz mačaciu pracku poznal. Pri silnejšom údere drvila lebečné kosti a spôsobovala okamžitú smrť, ale kto s ňou vedel zaobchádzať, dokázal uspať aj najsilnejšieho chlapa. Stačil jemný úder na temeno a...

„Mohol si ma zabiť!“

„Nie, nemohol. Dlho som trénoval. Trpezlivo som trénoval. Viem byť veľmi trpezlivý. Teraz viem s prackou rozbiť vajíčko, ale iba špic, spodná časť škrupiny ostane neporušená.“

Krauz bol rád, že rozpráva. Snažil sa ho vtiahnuť ešte hlbšie.

„Prečo som na stole, Marek? Prečo nesedíme hore v chate, ako keď sme boli chlapci? Určite máš v chladničke tú dobrú pomarančovú limonádu, akú robila tvoja mama.“

Pri slove mama zaváhal.

„Lebo si mi všetko pokazil. Ležíš tu, lebo si kazisvet. Odkaz číslo tri som ti pripravil tak špeciálne a tak precízne, že ma naozaj mrzí takýto koniec. Mal som to naplánované nadnes večer, dnes pôjde von a bude sama. Ale nie, ty si musel všetko pokaziť.“

„Takže Dianu a Ivicu si mi poslal ty?“

Marek sa vzdialil, a keď sa vrátil, mal v ruke žlté obálky. Krauzovi svitla nádej. V druhej ruke si priniesol stoličku, prisadol si.

„Nerob sa hlúpy, tebe to nepristane. Toto si mal pod bundou zastrčené za nohavicami.“ Marek vybral fotografie. „Aspoň už viem, ako si ma našiel. Podcenil som ťa, dúfal som, že počkáš na moje priznanie po odkaze číslo tri, ale predbehol si ma. Klobúk dolu. Mal som s tým počítať, že sa nevzdáš a že ako vždy budeš chcieť zahviezdiť. Vždy si bol hviezda a ja popri tebe...“ nedopovedal, ale niečo naznačil.

Krauz kul železo zahorúca.

„Nikdy som nebol hviezda, nechcel som ňou byť a vieš dobre, že teba som vždy ťahal všade so sebou.“

Marek sa usmial.

„Kecáš, ako vždy. Ale ani ty nie si dokonalý. Na tých fotografiách je dôkaz. Nič si si nevšimol. Sedel si tam ako nadržanec, my sme okolo teba chodili a robili sme si s tebou, čo sme chceli.“

„My? Vás je viac?“

„Nie, ja som sám a nedal by som si svoje dokonalé dielo nikým pokaziť, ale všimol som si aj toho druhého. Dosť ma prekvapilo, že ty nie.“

„Si lepší, Marek, si naozaj lepší než ja!“

„Som! Máš pravdu, som! Konečne to niekto ocení!“ zareval Marek. „Od odborníka znie pochvala oveľa lahodnejšie. Pomstu som pripravoval dva roky. Dva dlhé roky príprav. Dva roky za tebou chodím a sledujem ťa. Pred dvoma týždňami som si všimol, že nie som sám. Do cesty sa mi priplietol nejaký hrdzavý truľo s fotoaparátom a fotil ťa ako besný. Aj minulý týždeň v piatok tam bol, ale už som musel, taká šanca by sa mi viac nenaskytla.“

„Šanca?“

„Bol si veľmi jednoduchý objekt na sledovanie, robil si stereotypné pohyby a vedel som presne predvídať, čo bude nasledovať, čo spravíš. Dianu som ti chcel uniesť priamo pred nosom – a v piatok sa naskytla príležitosť. Pekárenská avia zaparkovala presne na mieste, odkiaľ vychádzala Diana z tréningu, zacúval som tam a naložil som si ju priamo pred tvojím nosom. Ani vo sne mi nenapadlo, že sa dostaneš k fotografiám môjho kolegu a nájdeš moje auto. Mimochodom, je to amatér, vôbec sa nekryl, a z teba som mierne sklamaný, Richard, mohol si si ho všimnúť. Ale ty nie, ty si myslel iba na jedno! Nadržaný sprostý fízel.“

„Prečo si mi ju podhodil do Líščiaku?“

„A kam som mal? Veď sme tam chodili ako decká, ako výrastkovia, ako pubertiaci, a ty aj ako dospelý. Ty si ju tam chodil preťahovať, nie ja, tak prečo sa pýtaš? Asi tisíckrát som stál za stromami a pozoroval vás, ako to robíte v aute. Páčilo sa jej to, mala to miesto rada, tak som ti ju tam uložil aj s odkazom.“

„Ale prečo? A prečo aj Ivicu?“

Marek si vzdychol.

„Tak ty chceš vedieť aj o Ivici?“

Zamyslel sa. Palcom prebehol po ostrí noža, potom si to rozmyslel a nôž zase odložil. Prehodil si nohu cez nohu a usadil sa pohodlnejšie. Pre Krauza to znamenalo ďalší vybojovaný čas.

„Máš pravdu, keď si už vylievame srdiečka, nech to stojí za to. Takže o Ivici... Pamätáš sa, ako sme cez prázdniny boli u Fera Bystríka na žúre? Bolo to medzi tretím a štvrtým ročníkom. Bol to najlepší domáci žúr, na akom som kedy bol, lebo bol jediný. Ty si chodil na každý, ale mňa nikto nepozýval. Bol som pre vás iba chudák z Indie. Tak veľmi som ťa prosil, aby si sa ku mne vrátil a aby si mi bol zase najlepší kamarát, ale ty si už nemal čas...“ zosmutnel.

„Marek! Pre boha ťa prosím!“ skočil mu rýchlo do reči, aby neupadol do depresie. „Takto to nemôžeš brať! Boli sme už dospelí, žili sme si svoje životy! Veď som ti venoval toľko času, keď sme boli malí...“

„Ale ja som ťa potreboval práve vtedy. Bolo mi zle, dostával som záchvaty a bál som sa ísť k vám, do partie. Spoza rohu som ťa pozoroval, ako hráš na gitare, ako piješ fľaškové pivo, ako sa na teba lepia baby zo sídliska, ako ich ťaháš dolu do Líščiaku, ako ich kefuješ...“

„Ty si tam bol? Ty si to videl?“

„Stále! Každú tvoju kurvu poznám!“

Krauz žasol.

„Marek! Prosím ťa, odviaž ma! Poďme si hore sadnúť. Porozprávame sa. Všetko ti vysvetlím...“

„Na tom žúre u Fera som prvý raz v živote tancoval s dievčaťom,“ pokračoval Marek a zahľadel sa do rohu pivnice. „S Ivicou. Práve sa vrátili z nejakého vyhnanstva, tak mi to vysvetľovala. Konečne bola tu a ja som mal konečne dievča, ktoré bolo ochotné so mnou tancovať...“ Marekovi preskočil hlas.

„A...?“

„A potom si prišiel ty. Zahral si dve pesničky na gitare, zatancoval si si dvakrát s Ivicou a išli ste do Líščiaku...“

„Ale ja...“ koktal Krauz bezmocne.

„Ty si to ani nepamätáš, mal si takých báb tony, ale pre mňa to bola prvá baba, čo so mnou tancovala, a ty si mi ju prebral!“

Krauz sa potreboval posadiť, napiť sa a všetko mu vysvetliť. Keby ho pustil, použil by svoju najsilnejšiu zbraň, hubu, a všetko by si vydebatovali, ale takto ukrižovaný a pomočený sa cítil ako polovičný.

„Marek, tak ma odviaž a všetko si vysvetlíme! Ja som ani netušil, že si s ňou tancoval, netušil som, že s ňou máš vážne plány. Odviaž ma, prosím ťa, a poďme si všetko vysvetliť ako zamlada,“ prosil Krauz. „Bežne sa stáva, že dvaja kamaráti majú záujem o jednu babu, ale riešia to buď férovkou, alebo sa ožerú a všetko si vydiskutujú. Určite sa nepriväzujú v pivnici o stôl!“

„Tak strašne som vtedy chcel, aby si ma naučil hrať na gitare,“ šepkal doktor v plášti do kúta pivnice a ani ho nepočúval. „Naučil si ma bicyklovať a hrať futbal, ale na to dievčatá neletia. Ja som chcel hrať na gitare, aby aj mňa bozkávali, ale ty si ma už vtedy nepočúval. Už ti moje prosby boli celkom fuk.“

„Prepáč, ja...“ nevedel, ako ho zastaviť.

„Boli sme najlepší kamaráti, ale na strednej si už bol veľký frajer, už som ti bol na ťarchu...“

„Mrzí ma to! Marek, naozaj ma to mrzí! Nevnímal som to tak! Myslel som si, že si už dospelý a chceš si žiť svoj život!“ reval Krauz, lebo teraz sa lámal jeho osud, teraz mu išlo o všetko. Ak ho teraz zlomí, je zachránený, ak nie, bude veselo.

„Ale to nebolo všetko,“ pokračoval Marek a už nevnímal, hľadel uprene do rohu, ale videl ďaleko za obzor času. Bol opäť v minulosti. „Pred pol rokom sme mali stretávku a Ivica so mnou zase tancovala. Mal som svoju dodávku a išla so mnou. Prvý raz v živote som zažil to, čo ty každý deň. Bolo to...“ hľadal slová. Dychčal a na čele sa mu objavili kropaje potu. „Bolo to neopísateľné. Prvá žena, čo ma milovala...“ stíchol.

„Ty... si bol vtedy s Ivicou,“ žasol Krauz. Nestíhal tak rýchlo reagovať na stále sa meniacu situáciu a dochádzali mu argumenty. Uvedomoval si, že strata aktivity sa mu môže škaredo vypomstiť, ale teraz bol naozaj prekvapený.

„Bol som ako ty, dolu v Líščiaku, na tvojom fleku, zvíjal som sa v aute, presne ako ty, bol som spotený ako ty, bol som... šťastný ako ty. Bol som úspešný...“ pozrel sa na Krauza a prižmúril oči, „... ako ty.“

Usmial sa a vzdychol si.

„Potom sme sa vrátili a zamiešali sme sa medzi vás. Ale už nechcela tancovať...“

„Marek! Ona ťa nemilovala, ona to robila s každým a...“

Marek vstal zo stoličky a z celej sily mu vrazil päsťou. Krauzovi odletela hlava a z roztrhnutého kútika sa mu vyvalila krv. Pochopil, že musí ísť na to opatrnejšie.

„Ona nebola taká!“ zareval Marek a sadol si. „Možno pre teba, ale nie pre mňa! Áno, pre teba bola taká, lebo potom si si ju naložil do auta a išli ste zase trtkať dolu do Líščiaku, ale ja som ju miloval, ty sviňa! Pre teba bola iba kurva na chvíľu, ale ja som ju naozaj miloval!“

Krauz prehltol krv, vypľul pár bubliniek, čo ho dusili, a pokúsil sa znovu vyjednávať.

„Máš pravdu, ona nebola taká, zle som to povedal a zle si mi rozumel. Prosím ťa, odpusť mi!“

„Vtedy som už mal všetko premyslené a prichystané,“ usmial sa Marek. „Vlastne si ma iba utvrdil v mojom presvedčení. Bol najvyšší čas zmerať si s tebou sily. Ty si bol najlepší, všetko sa ti darilo, oženil si sa, dostal si byt, narodila sa ti dcéra, povýšili ťa, preťahoval si tie najkrajšie baby, slopal si zadarmo najlepšie koňaky...“ už nevládal pokračovať vo výpočte Krauzových hriechov a musel sa vydýchať.

„Marek, prosím ťa...“

„A ja nič. Ja som nemal nič. Tak som sa rozhodol, že si zmeriame sily.“

Marek sa zahľadel na Krauza a jeho pohľad neveštil nič dobré. Oči sa mu nebezpečne leskli.

„Ako sa dajú zmerať sily s detektívom z oddelenia vrážd? Mal som ťa pozvať na pivo a vyskúšať, kto znesie viac? Alebo sa s tebou pretláčať? Nie. V takých disciplínach si majster, bol by to vopred prehraný súboj. Vymyslel som niečo lepšie.“ Tvár sa mu rozžiarila od šťastia.

„Marek, ty si ich...“

„Zabil som ich a poslal som ti ich aj s tými tvojimi sprostými básňami ako odkaz. Keby si vydržal, dostal by si aj tretiu báseň, ale ty nie, ty musíš byť vždy niečo extra!“

Krauza zalievala krv, dusil sa. Úder mu rozrazil nielen kútik, ale aj niečo v ústach.

„Asi ťa bude zaujímať, ako som to všetko naaranžoval. Porozprávam to tvojim kolegom do zápisnice, bude to psina, no ak chceš, poviem to aj tebe, veď aj ty si vraždár. Veľký zasraný bezmocný vraždár!“

„Marek, prosím ťa...“

„Tie domy na Líščej sme odstavili od vody už pred rokom. Chodili sme tam na kontrolu stále, aby sa niekto načierno nenapojil na vodovod. Miestni nám povedali, že nejaký dedko sa obliekol do sviatočného a vyskočil z okna, lebo sa nechcel odsťahovať. Spomenul som si na tvoju báseň a dostal som nápad. Krásny nápad. Zistil som si, kedy presne vyskočil, a druhý odkaz som ti umiestnil do jeho domu. Počítal som s tým, že Ivicu nájdete v ruinách, nemohol som tušiť, že sa tam nalifrujú filmári a všetko skomplikujú. Ale nevadí, pointa vyznela aj tak, aspoň som si vás otestoval a musím uznať, že fízlom to občas aj myslí.“

Krauz chcel niečo povedať, no dusila ho krv.

„Počkaj. Fakt nechcem, aby si zbytočne trpel.“

Marek vstal a z lekárskej skrinky priniesol guču tampónov a obväz. Vyčistil mu ústa, ošetril mu ranu a medzi líce a sánku mu vložil tampón, aby sal krv. Krauzovi sa uľavilo, konečne mohol dýchať.

„Marek...“

„Počkaj, ešte tie nohavičky, to by ťa mohlo zaujímať. Nie?“

„Áno.“

„Autíčko, čo teraz mám, má magickú moc. Nápis naboku mi otvára všetky dvere, havarijnú službu vpustia všade. Až som nadskočil, keď som si v rozpise služieb prečítal, že budeme robiť aj Dva levy, že tam prasklo potrubie. Okamžite som zmenil plán a išiel som si obzrieť terén. Ten váš deduško na vrátnici ma vpustil aj bez papiera, stačilo mu nakukať, že veziem materiál pre montérov. Aj po budove som sa mohol pohybovať, ako som chcel, všade boli naši v montérkach a ja som sa medzi nimi stratil. Bolo to ľahké, iba som sa spýtal, kde sedí kriminálka, nejaký tvoj kolega mi ukázal, kde sedíš ty, a potom som sa iba motal okolo dverí a čakal som, kedy vypadneš. Išiel si na záchod alebo do bufetu, neviem, ale keď som nakukol, tvoji dvaja kolegovia sedeli za stolmi a iba za jedným nik nesedel. Už som vedel, že je to tvoj. Odišli ste do terénu, ale šéf vám na požiadanie nášho majstra prikázal, aby ste nechali dvere otvorené, aby sme mohli montovať. A bolo to, pracovný priestor som mal vyčistený. Ivicine nohavičky som ti vložil do zásuvky a večer som ti ju priviezol na stavenisko. Aj tam zabralo moje auto. S tým nápisom ma pustia všade, ešte aj tam, kde sa ukladá dynamit. Ostatné už poznáš.“

„Marek...“

„Nemarekuj! Len nenariekaj! Prijmi svoj osud ako chlap, ako ozajstný vraždár!“ Marek sa zaškľabil. „Ako ozajstná sviňa, čo sa na mňa vysrala, keď som to najmenej čakal. Napriek tomu, že som ti povedal, že si môj jediný a ozajstný kamarát, nechal si ma plávať. Teraz nemrnči, si muž, si umelec, tak trp pre umenie. Aj ja som umelec, aj ja som trpel a ešte aj budem!“

„Ja nie som umelec, Marek, a chcem sa s tebou porozprávať, tak ma, prosím ťa, už odviaž a poďme hore a...“

„Že nie si umelec? A čo je toto?!“

Marek mu zmizol z dohľadu, ale okamžite sa vrátil.

„No čo je toto?“ zamával pred ním hŕbou časopisov.

Krauz spoznal modrú tlač, hrubé listy aj formát.

„Áno, sú to vaše školské časopisy zo strednej stavebnej priemyslovky. Mám ich všetky. Keď som sa dozvedel, že píšeš do školského časopisu, chodil som k vám na vrátnicu a každý výtlačok som si vzal.“

Krauz si spomenul, že školský časopis bol zadarmo prístupný každému, kto navštívil ich školu. Celá hŕba výtlačkov ležala vždy vo vestibule na stolíku, dokonca aj staršie čísla.

„Mám všetky výtlačky a všetky tvoje básne som sa naučil naspamäť. Aby som sa ti priznal, poznám naspamäť aj ostatné, aj Hviezdoslava, aj Novomeského, aj Chalupku – stačí mi niečo raz prečítať, a už to nikdy nezabudnem, to tá moja hlava nešťastná... Ale tvoje sa mi páčili najviac. Aj ma inšpirovali k môjmu umeniu.“

„Marek, to nie je umenie, to sú iba študentské veršovačky...“

„Ale pekné a motivujúce. Už som ti povedal, že si mi nabúral celú koncepciu? Nie? Tak ti to hovorím teraz. Ty si nebol v poradí, teraz malo nasledovať číslo tri a tretí odkaz, ale keď si sa už nasilu nominoval na tretie miesto, tak dobre, budeš tretí. Vieš, prečo som ťa musel uspať?“

„Musel si odviezť auto do práce.“

„Aj to, ale hlavne som nechcel, aby si ma rušil. Chápeš, že my umelci potrebujeme pri tvorbe pokoj, ticho a inšpiráciu. Tak som ťa uspal, aby si ma nerušil a aby som ti našiel adekvátny literárny odkaz. A našiel som. Budeš číslo tri – pôvodná trojka sa posúva na štvorku. Už sa nikdy nedozvieš, kto to mal byť, ale tvoji kolegovia to zistia veľmi rýchlo a všetci budú vo vytržení nad mojou prezieravosťou. Sám si sa predbehol a máš plné právo dozvedieť sa, akú báseň som ti priradil. Chvíľu mi výber trval, kumšt nie je len tak ledajaká vec, to vieš sám, ale napokon sa podarilo. Posúď sám.“

Marek odložil časopisy, nechal si jeden. Otvoril ho a nalistoval báseň, s ktorou sa chcel pochváliť. Roztvorenú stránku ukázal Krauzovi. Krauz zaostril.

„Príliš blízko? Mám ti to dať ďalej?“

Krauz si stihol prečítať iba názov básne. Ruky.

„Vieš čo, nebudem ťa trýzniť, prečítam ti ju sám.“

Marek nemusel čítať, schoval časopis za chrbát a deklamoval spamäti:

Ruky načo sú mi ruky, dlane, mám si ich dať odťať, skrátiť? Veď podobná si srnke, lane, ja sa mám skrúcať, preto trápiť? Stačia mi len ústa, pery, tým chcem ťa láskať, nežniť. Žiť v presvedčení, s časťou viery, že lásku so mnou len tak chceš prežiť.

„Drž hubu!“ zahriakol ho Krauz.

„Prečo? Veď je to umenie. Tvoje umenie, nemáš sa za čo hanbiť. Si dobrý básnik. Bol si dobrý básnik, Riško. A ja naň iba nadviažem. Už som ju upravil a dopísal poslednú strofu. Tretí list nedostaneš ty, dostane ho tvoj kolega Burger, ale neboj sa, nájde ťa. Pointa je veľmi jednoduchá, určite ťa nájdu.“

„Marek, ser na to. Toto už nie je hra!“

„Nie, toto už nie je hra, máš pravdu.“

„Čo chceš urobiť? Neblázni! Vieš, čo je za zabitie policajta? Dostaneš doživotie!“

„Ty si ešte nepochopil, že ja už doživotie mám?“

„Marek, to, čo sme prežili na sídlisku ako chlapci, ti nič nehovorí?“ Krauz začal drankať, lebo čas sa mu krátil. Cítil, že idú do finále.

Marek sa usmial. Krauz sledoval jeho oči a zdali sa mu bez odlesku, úplne normálne. Skúsil to inak, možno to vyjde.

„Marek, ale teraz nie si blázon, teraz sa na mňa pozeráš úplne normálne. Teraz nie si doktor Záchrana, teraz to iba hráš! Ty si Marek!“

Marek prikývol.

„Zase si nič nepochopil, Riško. Keby som bol teraz doktor Záchrana, tak ťa odviažem a odveziem na pohotovosť a dohliadnem, aby si dostal najlepšiu opateru. Máš pravdu, teraz som Marek, ale to ti veľmi nepomôže. Teba neprenasleduje mister Hyde, teba nenávidí sám doktor Jekyll, a to je pre teba oveľa horšie.“

Krauz konečne pochopil. Zbytočne sa odvolával na sídlisko, na chlapčenské časy, na bicykle, na hokejky. Tým iba prilieval olej do ohňa.

Marek odložil časopis, na nos si natiahol rúško a skúsil ostrie mäsiarskeho noža.

„Skús,“ ponúkol aj kamarátovi. Pritlačil nôž Krauzovi na zápästie. Nič zvláštne necítil, iba tlak železa.

„Marek, to nemyslíš vážne,“ neveril Krauz.

„Kým si spal, prebehol som ostrie na brúske. Nie bokom, kolmo. Z noža som urobil obyčajný kus tupého plechu. Chcem, aby si si svoju báseň užil. Tupým nožom to bude najvýdatnejšie...“

Marek priložil Krauzovi nôž na zápästie znova, pritlačil a potiahol. Krauz zacítil tlak, potom teplo a potom bolesť. Bolesť sa stupňovala, Krauz zaťal krvavé zuby a vypľul tampón. Napriek tomu, že bol odhodlaný neurobiť bláznovi radosť a vydržať, bolesť prekročila hranicu únosnosti a Krauz otvoril zakrvavené ústa.

Zareval ako ranené zviera, a keď si Marek našiel nové miesto na predlaktí, reval ešte viac.

64

V piatok o pol štvrtej sa schyľovalo k fajrontu. Burger zahasil poslednú pracovnú cigaretu, pozatváral okná, vysypal popolníky, zapečatil skriňu, zbalil sa a chystal sa na odchod.

„Aj tak mi to nejako nesedí,“ zašomral Hanzel a balil sa aj on.

„Čo?“

„Že iba tak zdrhol a nedal nám žiadne znamenie. Rišo by to bez dôvodu nespravil.“

„Stále ťa máta ten debil? Mal nám zavolať. Ak vyrazil na vlastnú päsť, asi vedel, čo robí.“

Burger zavrel posledné okno a do kancelárie vošiel Majchrán.

„Počúvajte, mám tu povolenie od vyšetrovateľa, nemôžete tam skočiť?“

Počastovali ho nechápavými pohľadmi.

„Čo čumíte? Dnes poobede boli na tej skoro odstrelenej stavbe naši aj s vyšetrovateľom. Ukončili obhliadku a povolili im odstrel. Stavbyvedúci to potrebuje písomne, aby mohol udalosť zapísať do stavebného denníka, aspoň tak mi to vysvetlil vyšetrovateľ. Teraz mi priniesol písomné potvrdenie o ukončení obhliadky miesta nálezu zavraždenej Tardičovej a povolenie na odstrel. Vraj to nutne potrebujú.“

„Taká hovadina môže počkať do pondelka, nie?“ nechápal Burger.

„Mohla by, ale sú tam ruskí filmári a chcú dokončiť film čo najskôr. Do pondelka to nepočká.“

„Nech si trhnú,“ rozhodol Burger. „Konečne jeden normálny piatok po polroku a my sa budeme tralalákať na nejakú stavbu. Daj to poobednej hliadke, nech to doručí.“

Majchrán pokrčil plecom a zvrtol sa na odchod. Ani jeho filmárske problémy nezaujímali. Vo dverách sa zháčil.

„Myslel som si, že pokračujete v záchrane vášho vypečeného kolegu. Vy idete domov?“

„Nadnes sme si naordinovali voľno, pokračujeme zajtra ráno. Nadčasy preplatiť nežiadame, nemusíš sa báť.“

„Ani sa nebojím, aj tak by som vám nepreplatil ani korunu.“

Majchránovi sa akosi nechcelo odísť. V rukách ho pálilo povolenie na odstrel.

„A keby som vám dvom podpísal služobné auto na celý víkend? Teraz to tam odveziete a máte auto len pre seba.“

To bolo niečo iné – Hanzel potreboval odviezť na chatu nalakované dosky a Burger potreboval v nedeľu skočiť na hlavnú stanicu po svokru. Načo páliť svoj benzín?

„Tak dobre,“ súhlasil akože nasilu Hanzel.

Majchrán im hodil na stôl potvrdenie od vyšetrovateľa a odišiel po knižku od služobného vozidla.

Prvé pivo si dali už o štvrtej.

„Ponáhľaš sa domov?“ spýtal sa Burger.

„Nie, veď je piatok,“ lebedil si Hanzel. Popíjať pivko v piatok poobede a rozvážať sa na služobnom aute z krčmy do krčmy bola polahodička.

Vystriedali tri. V každej si dali aspoň jedno chladené. Zotmelo sa. Nevadilo, veď sa nikam neponáhľali, bol piatok večer a každý normálny pracujúci človek si chce piatok užiť.

„Teraz by som navrhoval vyskúšať Stanka pod Lipou, volal mi, že má klobásky a rád by nás videl,“ navrhol Hanzel.

„Som za, ale máme tu to lajstro. Poďme vybaviť stavbu a potom môžeme pokračovať.“

Hanzel súhlasil, hoci nerád.

Na stavbe bolo tma. V piatok stavbári končia o jednej a idú domov, lebo celý týždeň ťahajú až do tmy. Aspoň v piatok sa môžu venovať rodine.

„A sme v riti,“ skonštatoval Hanzel.

„Tam sa svieti,“ Burger ukázal na maringotku v rohu staveniska.

Vyšli po troch schodíkoch a zabúchali.

„Áá... to je nám návšteva! Len poďte ďalej,“ pozval ich inžinier Watzka. „Tak ste nám dnes pekne zavarili!“

„A to už prečo?“

„Lebo od stredy ste sa k ničomu nemali a stavbyvedúci nás nechcel pustiť domov, že čo keby predsa, a teraz v piatok ste sa rozhýbali a zase nemôžeme ísť domov, lebo zajtra chcú strieľať a nakrúcať. Tak tu tvrdneme na jednom mieste a ani Boh nevie, kedy sa dostaneme domov.“

„Je nám ľúto, ale naša chyba to nie je.“

„Šak ja vám ani nič nehovorím, to ja iba tak.“

„Priniesli sme oficiálne stanovisko vyšetrovateľa o ukončení obhliadky a zároveň povolenie na odstrel. Chcel to stavbyvedúci do stavebného denníka.“

„Všetci sú už dávno doma.“

„Môžeme to nechať u vás? Dáte mu to v pondelok?“

„Iste.“

Burger chcel oficiálne stanovisko položiť na stôl.

„Nie!“ ohradil sa Watzka. „Nie na stôl. Mohlo by sa zamastiť. Dajte sem, odložím ho do skrine.“

Odložil ho a ukázal na stoličky.

„Dáte si niečo so mnou?“

Otvoril chladničku, aby videli, že nie je žiadny chudák. Vidina pravej ruskej vodky zadarmo bola lákavá, ale oni mali vo výhľade domáce klobásky s pivom, a tiež zadarmo, tak iba pokrútili hlavami.

„Nie, ďakujeme, inokedy, ponáhľame sa, máme ešte robotu.“

Strelmajster iba pokrčil plecami, nútiť ich nemohol. Podali si ruky a odchádzali.

„A že som taký smelý... kde máte toho mladého?“

„Niekde sa fláka, celý deň sa neukázal,“ odbil ho Burger. „Títo mladí veľa nevydržia, večer už odpadávajú...“

Burger vystrčil Hanzela na schodíky, a keď sa uvoľnili, vystúpil aj sám a zatváral za sebou dvere.

„Sa čudujem, ráno vyzeral celkom fit,“ zašomral si strelmajster popod nos a posadil sa späť za stôl k celovečernému programu, k fľaši vodky.

Hanzel otvoril dvere na aute. Burger sa zháčil.

„Čo ti je, nastúp a ideme na klobásky.“

„Počkaj...“ Burger nechápavo pokrútil hlavou. „Počul som to iba ja – alebo aj ty?“

„Čo?“

„Že mladý tu bol ráno...“

„Hovadina! Čo by tu robil? Sadaj, ideme!“

„Počkaj.“

Burger sa vrátil. Watzka len poskočil na stoličke.

„Takže predsa len si dáme?“ A už chystal poháriky.

„Nie, ja som sa vrátil, lebo som vám nerozumel... Čo ste to povedali? Že mladý tu bol ráno?“

Strelmajster zasyčal pomedzi zuby, ako keby sa popálil. Rišovi sľúbil, že ho nebonzne, a hneď prví fízli to z neho vytiahnu.

„Ja...“ zajachtal, aby získal čas.

„My sme jeho kolegovia z kancelárie a Rišo sa nám stratil. Celú noc a celý deň o ňom nevieme.“

Watzka si spomenul, že Rišo mu spomínal dvoch, čo mu ešte ostali verní...

„Bol tu včera večer a prespal u mňa. Povedal mi o problémoch s inšpekciou, že je podozrivý z dvoch vrážd a že mu veria už iba dvaja kolegovia.“

„To sme my.“

„Tak dobre, ja vám to teda poviem...“

Burger vykukol z maringotky a zavolal Hanzela, aby sa strelmajster nemusel opakovať. Pozorne si ho vypočuli. Na konci si vymenili spýtavé pohľady.

„Aby sme si rozumeli, súdruh inžinier...“

„Áno?“

„Určite povedal meno Marek Šulaj?“

„Áno,“ súhlasil strelmajster.

„A pýtal sa na vek?“

„Pýtal.“

„A všetko mu súhlasilo?“

„Súhlasilo.“

„A posledné, čo povedal bolo...“

„Povedal iba... takže Marek a zbledol. Potom nám povedal, že toto je to, čo hľadal, a vybehol z kancelárie, ani sa s nami nerozlúčil.“

Burger s Hanzelom na seba kývli.

„Tak dáte si so mnou jeden alebo...“

Aj oni vybehli, ani sa nerozlúčili. Už tušili, že ani tento piatok nebudú mať pokoj.

65

Keď mali meno, mohli pokračovať oveľa rýchlejšie. Zastavili sa na najbližšom oddelení a stálu službu požiadali o telefón. Zavolali na evidenciu obyvateľov. Ako vždy, nevedeli heslo, takže sa museli spýtať stálej služby.

„Púpava.“

„Jedno zistenie pre Púpavu...“

Už vedeli meno aj adresu.

„Ukáž mapu,“ požiadali kolegu v uniforme.

Burger ďobol do mapy.

„Tu býva Marek a tu vyrastal Rišo. A toto je pôdorys základnej školy. Je na polceste medzi nimi. Dám na to krk, že sú spolužiaci!“

Bola už noc, keď zazvonili v byte profesora. Jemu to bolo jedno, aj tak im otvoril v župane a v papučiach. Spod župana mu trčali pyžamové nohavice.

S profesorom bola ťažká reč. Burger už po prvých otázkach zistil, že nechce povedať pravdu. V očiach mal strach a Burger tento strach poznal. Bál sa o syna.

Po polhodine ich jalové dohadovanie prestalo baviť.

„Ak tu Krauz bol a išiel za vaším synom a niečo sa mu stane, budete niesť zodpovednosť, pán profesor. Vy ste lekár, prisahali ste. Hippokrates vám určite niečo hovorí. Nemôžete vedome spôsobiť ujmu alebo smrť človeka, inak sa už nikdy spokojne nevyspíte.“

Dali mu ešte päť minút na rozmyslenie. To stačilo.

„A kde je tá chata? Máte nejakú mapu, nejaký nákres?“

Profesor bez zaváhania siahol do hornej zásuvky a ukázal im doklady od chaty. Bol tam aj geometrák, aj hrubý, aj tenký.

„Ktorá je to chata?“

Profesor ďobol do mapy.

„Posledná pod lesom,“ hlesol Hanzel. „Ja to tam poznám, švagor tam chcel kúpiť záhradu a dva týždne ma tade vodil. Hovno kúpil, ale nachodil som sa ako za starých čias v hliadke.“

„Stačí, keď otvoríte bránku, ozve sa húkanie sovy a syn vyjde von. Nemusíte preskakovať plot a robiť cirkus. Všetko sa dá vysvetliť,“ radil im profesor.

„Ďakujeme. Tak my ideme.“

Profesor ich zastavil gestom.

„Počkajte, oblečiem sa a idem radšej s vami!“

Veľmi rýchlo mu vysvetlili, že nemajú čas čakať, kým sa oblečie.

66

„Tu to odstav, nemôžeme ísť až hore s motorom na plné obrátky. Ak sa tam niečo deje, počuli by nás už z diaľky.“

Hanzel odstavil auto a ďalej išli peši. Šliapali do kopca, po chvíli už fučali. Skončili sa lampy a vnorili sa do tmy. Chaty pod lesom neboli osvetlené.

„Máš baterku?“ spýtal sa Burger.

„Išiel som na klobásky a pivo, ani pri jednom nepotrebujem baterku.“

„Máš aspoň pištoľ?“

Hanzel si rozopol bundu. Mal dve, ako vždy.

„Daj jednu, pre istotu...“

Prišli až k poslednej chate pod lesom.

„Bráničku nie, ozve sa sova,“ upozornil Hanzel.

Prešli kúsok vyššie a z kopy napíleného dreva sa dal plot celkom ľahko preskočiť.

„Všade je tma a nie je tu ani auto,“ šepkal Hanzel. „Asi sme zase mimo.“

„Poďme odzadu,“ navrhol Burger.

Sotva zašli za roh chaty, z pivnice sa ozval bolestný, srdcervúci výkrik. Výkrik prešiel do revu a rev do zavýjania.

Vrátili sa k dverám do pivnice.

„Mali by sme zavolať kukláčov,“ navrhol Hanzel.

„Na tri...“ rozhodol Burger. „Raz, dva, tri...“

Tri zareval nahlas. Obaja sa rozbehli a nohami vrazili do zámky. Dvere sa rozleteli a vpadli do pivnice. Hanzel stratil rovnováhu, spadol, prekoprcol sa na podlahe a udrel si hlavu do stola. Burger bol na tom lepšie, zotrvačnosť ho tlačila vpred a skončil tesne vedľa doktora v gumenom plášti s rúškom na nose.

Okamžite pochopil, že je to čudný doktor, lebo namiesto skalpela mal v ruke mäsiarsky nôž a namiesto pacienta rezal kamaráta z kancelárie.

Zahnal sa a pažbou ovalil doktora po temene. Doktor ani nehlesol, podlomili sa mu kolená a spadol vedľa stola.

„Kde v riti ste tak dlho,“ posťažoval sa pacient na operačnom stole a konečne prestal revať.

67

Hanzel sa zohol a doktorovi nasadil putá. Skontroloval ho.

„Dýcha, ale krváca z temena. Dobre si ho švacol.“

„Kašľať naňho,“ rozhodol zadychčaný Burger. „Toto už nie je pre mňa, mali sme zavolať kukláčov.“

„Ja som to hovoril,“ súhlasil Hanzel.

Burger sa musel oprieť o stôl, lebo sa mu zatočila hlava. Hanzel sa oprel vedľa neho. Aj jemu sa točila hlava a šúchal si temeno.

„Tak poďme dolu na oddelenie a zavolajme ich,“ navrhol Hanzel.

„A čo s ním?“ Burger ukázal bradou na ukrižovaného novodobého Krista.

„Serme naňho, kto ho pozná? Ty ho poznáš?“

Burger sa nahol nad pacienta a skúmavo sa mu zahľadel do očí.

„Ja nie. Je to nejaký imbecil, čo sa tu v pivnici opaľuje. Vyvaľuje sa ako na pláži.“

„Okrem toho sa pošťal,“ sťažoval sa Hanzel. „Vieš, ako neznášam zašpinené zadné sedadlá v služobných autách.“

„Veď ti hovorím, serme naňho.“

„Súhlasím. Čo navrhuješ, Edko?“

„Môj plán je jednoduchý. Zoberme doktora do cely a po tohto tu sa vrátime v pondelok ráno. To už nebude smrdieť.“

Hanzel sa kriticky zahľadel na umučeného Krauza.

„Bude, a ešte viac, lebo asi zdochne. Pozri na tú ruku.“

Burger sa konečne vydýchal. Prestal sa opierať o stôl, vzpriamil sa a ponaprával si krčnú chrbticu. Zohol sa a aj on skontroloval najdôležitejšiu osobu v pivnici. Keď sa presvedčil, že dýcha, vrátil sa nad stôl.

„Tak ho odviažme, lebo Sylvia by nás dorazila, keby sa mu niečo stalo.“

Obaja odšraubovali krídlové matky na oceľových obručiach a pomohli kolegovi posadiť sa.

„Za vami je skrinka, sú tam tampóny a obväzy, vtipní kolegovia,“ ukázal im Krauz.

Hanzel vyraboval skrinku a na krvácajúcu ruku naukladal najprv tampóny, potom ju začal ovinovať obväzom. Burger nechcel zavadzať, postavil sa kúsok vedľa a čakal, kedy Krauz nájde odvahu a zdvihne pohľad. Stalo sa. Burger chvíľu mlčal, tvrdo mu hľadel do očí a vychutnával si čaro okamihu.

„Počúvaj, ty...“ Burger hľadal nadávku, ktorá by aspoň zlomkom vyjadrovala stupeň jeho duševného rozpoloženia, ale nenašiel ju, tak nechal vetu nedopovedanú. „Najradšej by som ťa zabil.“

„Postav sa do radu, ale neviem, či sa dočkáš. V poslednom čase je vás akosi priveľa,“ odpovedal mu Krauz.

„Ešte bude aj drzý...“ zaúpel Burger a nemohol sa už naňho dívať.

Zatúlal sa do rohu pivnice. V rohu vedľa lekárskej skrinky našiel pracovný stôl. Na stole stál starý písací stroj, vedľa neho ležala hŕba školských časopisov, jeden bol otvorený. Svietila naň stolová lampa. Burger sa začítal.

„Oto...“

„No?“

„Poď sem. Nechaj ho, nech sa zafačuje sám.“

Hanzel podišiel k stolu a začítal sa aj on. Krauz zubami dotiahol uzlík na obväze a zoskočil zo stola.

„Čo tam máte?“

Obaja sa ako na povel otočili a vlastnými telami mu bránili vo výhľade.

„Nič.“

Krauz sa dopotácal k nim a oprel sa o Burgerovo plece. Zo straty krvi sa mu krútila hlava. Bol rád, že sa má o koho oprieť, bol rád, že v ťažkej chvíli stojí pri ňom ozajstný kamarát, a tak sa smelo oprel.

„Richard, toto naozaj nie je dôležité. V tomto stave by si to nemal vidieť. Teraz ťa musíme previezť do nemocnice, potom, neskôr...“

„Chcete ma šetriť, alebo čo? Pozrite sa, ako ma šetril on, a neposral som sa,“ otrčil im zafačovanú ruku. „Iba pošťal. Ukážte!“

Krauz ich odstrčil a prerazil si cestu k stolu.

Na stole ležal školský časopis. Posledné číslo pred maturitou. Krauz doň napísal tri básne.

Tú, čo bola na otvorenej strane, napísal žene, ktorú ešte ani nepoznal, iba si ju vysníval. Pod básňou bol ceruzkou dopísaný verš, kde ju majú hľadať. Nad názvom bola zakrúžkovaná veľká trojka s bodkou. Báseň mala jednoduchý názov: Manželka.

Dominik Dán

BÁSNIK

Prvé vydanie

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava.

Zodpovedná redaktorka Anna Šikulová

Produkcia Dana Klimová

Editorka Zuzana Šeršeňová

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-1064-1

www.slovart.sk