Táto elektronická kniha bola zakúpená v internetovom kníhkupectve Martinus.sk

Meno a priezvisko kupujúceho: Miroslav Elias

E-mail: emiroslav@hotmail.com

Upozorňujeme, že elektronická kniha je dielom chráneným podľa autorského zákona a je určená len pre osobnú potrebu kupujúceho. Kniha ako celok ani žiadna jej časť nesmie byť voľne šírená na internete, ani inak ďalej zverejňovaná. V prípade ďalšieho šírenia neoprávnene zasiahnete do autorského práva s dôsledkami podľa platného autorského zákona a trestného zákonníku.

Veľmi si vážime, že e-knihu ďalej nešírite. Len vďaka Vašim nákupom dostanú autori, vydavatelia a kníhkupci odmenu za svoju prácu. Ďakujeme, že tak prispievate k rozvoju literatúry a vzniku ďalších skvelých kníh.

Ak máte akékoľvek otázky ohľadom použitia e-knihy, neváhajte nás prosím kontaktovať na adrese eknihy@martinus.sk

Dominik Dán

NEVINNÝM SA
NEODPÚŠŤA

Elektronická kniha

DENNÍK

DOBRÉHO

DETEKTÍVA

Text © Dominik Dán 2014

Published by arrangement with DANNKA’S spol. s r. o.

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2014

ISBN 978-80-556-1150-1

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu niekomu zdať akési povedomé...

In angustiis amici apparent.

V ťažkostiach sa prejavujú priatelia.

(Petronius)

Venované kamarátovi Peťovi Maľovi. Predčasne zomrel, skôr než sme sa stali rodinou, než sme stihli uvariť guláš v Bernolákove, než sme stihli čokoľvek, čo sme si zbytočne dlho plánovali. Žil rýchlo a rýchlo aj zomrel. Česť jeho pamiatke.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem MUDr. Ivete Čiernej, PhD., Jane Manákovej, akademickému sochárovi Viťovi Bojňanskému, Mgr. Michalovi Ondrkalovi, JUDr. Jozefovi Vachálkovi, MUDr. Denisovi Valentovi, PhD., MUDr. Jaromírovi Chorváthovi, MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc., MPH.

1

AUGUST 2001

Dovolenky sú na to, aby si ich ľudia užívali. Lajdáci sú na dovolenke celý rok, ťažko pracujúci si ju môžu užiť iba ťažko, najťažšie pracujúci vôbec – taká je finančná spravodlivosť. Ale aj makači zarezávajúci v najvyššom tempe pracujú s víziou, že sa to raz zlomí, niekto ich vystrieda a aj oni sa dostanú k vode. Stačí iba vydržať, časom nás k vode pustia všetkých.

Detektív Krauz zúril, lebo v polovici augusta patril k tej poslednej skupine – pracoval bez prestávky už niekoľko mesiacov a voda bola v nedohľadne. Všetci v kancelárii sa už na dovolenkách vystriedali, dokonca skoro všetci z oddelenia vrážd sa už vystriedali, len on stále nič – stále slúžil. Mohol si za to sám, dobre to vedel, no zúril aj tak, lebo najväčšiu zlosť má človek sám na seba. Blbá bezmocná zúrivosť.

Jediný, kto s ním držal basu, bol jeho parťák Chosé – aj si kvôli nemu preložil dovolenku na september, ale ani to nepomohlo. Krauz zatínal zuby, očami metal okolo seba blesky, nebola s ním rozumná reč.

Chosé vedel prečo, ostatní iba niečo začuli na chodbe. Hlúpe chodbové reči.

„Ja by som ženu samu na dovolenku nikdy nepustil,“ pokúsil sa nadviazať rozumnú reč Kuky. Bol to už aspoň desiaty chabý pokus vymámiť z Krauza pravdu.

Chosé vyvalený v kresle sa prestal ovievať novinami a výstražne na krpca zagánil, no už bolo neskoro.

„Počúvaj, ty Laktibrada, Piadimužík, skaderuka-skadenoha, zasran o hlavu vyšší od kýbľa plného hovien! Keby som chcel radu, tak sa spýtam starších, a nie teba, takže si tie svoje sprosté odborné názory na osamotené ženy na dovolenke nechaj láskavo pre seba! Okrem toho žiadnu ženu nemáš, ty ženby neschopný trpaslík, Martinko Klingáč alebo čo si, tak sklapni!“ vyštekol Krauz ako guľomet na adresu najnižšieho detektíva na oddelení.

Burger zložil noviny, pozorne ich poskladal do malého obdĺžnika, chvíľu zvažoval, či ich odložiť na stôl alebo nie, ale rozmyslel si to a našiel pre ne lepšie využitie. Mľandravo sa začal ovievať a vyčítavo fľochol na Krauza.

„Tu počúvam, že Laktibrada, skaderuka-skadenoha, Piadimužík! Niekto tu hádam číta Dobšinského – alebo sa iba vytočil? Len ten kýbeľ hovien mi tam nepasuje, inak...“

„Edo!“ zavrčal výstražne Krauz, ale z úcty k staršiemu kolegovi nechal vetu nedopovedanú.

„V poriadku,“ pokračoval mierumilovne Burger, lebo v tomto vražednom teple sa mu naozaj nechcelo hádať, „ak mu chceš vynadať, povedz mu jednoducho, že je debil, je to rýchlejšie, jednoduchšie a...“

„... výstižnejšie,“ pomohol mu Chosé z kresla a podľa vzoru staršieho kolegu pokračoval v ovievaní.

„... aj výstižnejšie,“ zopakoval Burger a kývnutím hlavy a láskavým úsmevom od ucha k uchu poďakoval do rohu kancelárie za pomoc. „Načo tie príšery zo starých rozprávok? Riško, spamätaj sa, čo je to s tebou?“

„Je toho naňho moc,“ prilieval olej do ohňa Kuky a čakal na Krauzovu reakciu. Veľmi túžil poznať jeho tajomstvo. Až sa triasol od nedočkavosti, len aby zistil, či sa chodbové reči zakladajú na pravde alebo si z ich kancelárie niekto zase vystrelil.

Krauz prestal písať, odložil ceruzku, odtisol zošit, navalil sa na operadlo stoličky a zhlboka si vzdychol. Odkväcol a vysyčal. Pochopil, že ďalej to odkladať nemôže. Raz im pravdu povedať musí, tak prečo nie práve teraz.

Pozrel do rohu kancelárie a zdemolovane vyvalený ovievajúci sa muž v kresle mu nenápadne prikývol. Tým mal rozhodnutie o pravdivom vysvetlení schválené. Konečne sa odhodlal.

„Tak dobre, vy banda ignorantov...“

„Nie, počkaj, takto nie,“ skočil mu do reči Burger a zastavil ho vztýčenou dlaňou. „Mne...“ zaváhal, „vlastne nám,“ rozhliadol sa po kancelárii a všetky pohľady mu dali za pravdu, že nám je výstižnejšie, „je jasné, že si nebol na dovolenke už...“

„Od januára,“ priznal Krauz.

„... od januára, teda ťaháš v kuse osem mesiacov a musí ti z toho kvapkať na karbid, to je viac ako isté.“

„Ďakujem,“ Krauz poďakoval za prejav súcitu.

„Ale takto nie, Riško. Buď nám svoje tajomstvo povieš sám a dobrovoľne, alebo si ho nechaj pre seba, ale do ignorantov nám nadávať nebudeš. My nie sme ignoranti, my ťa ani trochu neignorujeme, naopak, my ťa veľmi pozorne sledujeme, a už hodnú chvíľu.“

„Veď práve to ma vytáča,“ zavrčal popod nos Krauz.

„A bolo by ti milšie, keby sme nepozorovali, iba rýpali ako celé oddelenie?“

„Asi.“

„Však pred chvíľou to vyskúšal chudák Kuky – ako si ho zotrel?“

„No...“

Krauz si vzdychol. Burger má pravdu. Všetci majú pravdu. Dobre to vedel. Rozhodol sa zmierniť tón a už nehrýzť.

Kuky s Váňom sa vrátili z dovolenky iba včera, Burger pred štyrmi dňami, Hanzel mal ešte týždeň, ale všetci vedeli, že Krauz ťahá v kuse celé prázdniny, lebo jeho žena sa trhla. A keď sa trhla, asi nebolo všetko v poriadku. A keď nebolo všetko v poriadku, partia zo stoštyridsaťjednotky by o tom mala niečo vedieť. Ak pre nič inšie, tak preto, aby kamarátovi pomohli, lebo v ich kancli to bolo normálne. Ale nemému decku ani vlastná mater nerozumie, takže keď sa nemé decko rozhodlo konečne prehovoriť, všetci zastrihali ušami.

„Dobre, uznávam, takže nie ignoranti, stačí iba banda?“ skúsil miernejšie Krauz.

„Na začiatok celkom slušné,“ pripustil Burger.

„V poriadku,“ prijal ponuku Krauz. „Počúvajte, vy banda...“

Burger si pohodlne vyložil nohu na stôl, Chosé sa prestal ovievať novinami, Kuky odložil sadenicu kivi na parapetu a Váňa už nenatieral rožok domácou pečeňovou paštétou. Neklamný dôkaz, že sa chystá niečo dôležité, lebo mal pred sebou okrem obľúbenej tlačenky a vajec natvrdo aj husaciu pečienku. Keď prestal s niečím takým, znamenalo to, že debata ho mimoriadne zaujala. Až doteraz bol ticho, dovolenku Krauzovej manželky považoval za jeho súkromnú záležitosť, ale keď sa naskytla príležitosť vypočuť si pikantné podrobnosti zo života hmyzu, zbystril pozornosť aj on a už nenatieral.

„Počúvajte,“ začal Krauz a zhlboka si vzdychol, „pustil som ju samu na dovolenku, lebo si to zaslúži. Počul som už všelijaké chodbové reči, kým ste tu neboli. Aj Šaňo si ma zavolal na koberček, ale všetko sme si vysvetlili, sú to iba sprostosti. Naozaj iba chodbové reči.“

Krauz si ich premeral rad-radom, no v ich očiach čítal všetko možné, len nie pochopenie. Dokonca ani Chosé, jeho najlepší kamarát, mu to nijako neuľahčil. Chápal ho, poznal aj pozadie, ale nechal ho v tom namočeného až po uši. Krauzovi bolo jasné, že musí pokračovať a musí sa spoľahnúť iba sám na seba.

„Všetko je inak. Nie je to tak, ako rozprávajú chalani po oddelení. Ani sa nerozvádzame, ani nezažívame krízu po siedmich či koľkých rokoch, ani si nikoho nenašla, ani ja nemám inú babu. Všetko je to blbosť. Jednoducho som urobil niečo... niečo... ako by som to,“ zaváhal, aby našiel správny výraz, „neštandardné, čo sa vymyká z bežného policajného chápania. Skrátka, išli na dovolenku štyri spolužiačky z výšky, najlepšie kamarátky, a išli samy. Bože, je tam toho! Jedna z nich sa vydala do Talianska a má tam barak. Sylvia nebude bývať v hoteli ani nebude sama, bude bývať na priváte u nich a bude tam manžel tej domácej. Okrem toho majú dvoch synov. Normálna komplet rodina. Manžel sľúbil, že sa o ne postará, pôjdu aj na výlet do Ríma, potom po okolí, po pamiatkach a podobne. Všetky štyri sú vydaté, nielen moja, a všetci manželia súhlasili, nielen ja, tak čo? Pozrite...“

Krauz zalovil pod doskou stola a vytiahol pohľadnicu. Za posledný týždeň ju vytiahol asi tisíckrát, nemohol sa pomýliť, našiel ju okamžite.

„Bacioni dalla Calabria! Božteky z Kalábrie! Pozrite, tu majú dom – a druhý majú v Ríme. Dobre sa vydala, potvora.“

Krauz sa nahol k Burgerovi a dal pohľadnicu kolovať.

„To v červenom krúžku je ich dom,“ vysvetľoval. „Tam je moja žena, pod dozorom.“

Pohľadnica kolovala. Detektívi z oddelenia vrážd si ju prezerali s kamennou tvárou. S takou istou mu ju aj vrátili.

Nastalo ticho. Dlhé.

„Dobre, vy debili,“ rezignoval Krauz a schoval si pohľadnicu do zásuvky pod stolom. „Ja viem, o čo vám ide.“

„Tak pokračuj,“ popohnal ho Burger a neprestával sa ovievať.

„Moja manželka je samostatná, má svoju robotu, svoje auto, má svoj voľný čas a má aj svoje peniaze. Keby mi chcela byť neverná, tak to v pohode urobí tu, u nás doma, nemusí kvôli tomu cestovať do Talianska. Jednoducho sa večer vyberie von, mne povie, že ide za pacientom alebo na aerobik, alebo na nákup, alebo čo ja viem čo, o dve hodiny sa vráti – a je to! Bohvie, kde by v skutočnosti bola, a ja nemusím vedieť vôbec nič. Ale nie je to tak, lebo...“ Krauz zaváhal. Chvíľu sa hral s ceruzkou, zvažoval, ako im čo najpochopiteľnejšie vysvetliť, čo bolo vysvetlené jemu. Napokon našiel riešenie. „Lebo!“ Zakončil.

„To chápeme,“ nechápal Burger.

„To chápete,“ neveril mu Krauz. „Tak pochopte aj to, že ja svojej žene verím. Štyri spolužiačky z výšky sa dohodli, že idú na babskú jazdu na dovolenku do Talianska za ďalšou spolužiačkou – a tá im poskytla ubytovanie, stravu aj sprievod manžela spojený s ochranou a...“

Odkašľal si a premyslel si ďalší postup.

„... a so všetkým, čo s tým súvisí. Tak z toho prestaňte robiť vedu, jednoducho moja manželka išla sama na dovolenku, a ja som preto svoju zrušil, vyberiem si ju až v zime. A teraz budem slúžiť celé leto, lebo tak sme sa dohodli so Šaňom. Punktum, bodka. Fajka zhasla. Čo chcete ešte vedieť?“

Chalani v kancli chvíľu váhali. Čakali, kto nájde odvahu.

„A si si istý, že je medzi vami všetko v poriadku? Je to v richtigu, Riško?“ našiel odvahu Burger.

„Je. Keď s tým prišla, nemal som s jej návrhom žiadny problém, od začiatku som jej držal palce a bol som rád, že baby sa konečne odhodlali a vyrazili za kamarátkou do cudziny. Považoval som za úplne normálne, že chce ísť s babami na babskú jazdu. Opakujem, nemal som s tým žiadny problém, od začiatku som bol za!“

Opäť mu všetci verili, ale aj tak sa naňho podozrievavo pozerali.

„Ty nie si normálna!“ zareval Krauz na manželku. „Ja som zásadne proti!“

Mohol revať, koľko chcel, bol vo vlastnej obývačke – a vo svojej obývačke si detektív môže revať aj robiť, čo chce.

„Prečo? Lebo chcem ísť sama na dovolenku? Sama bez teba? Na babskú jazdu? Čo máš proti tomu?“

„Ja...“

Krauz bol vytočený do vývrtky, až mu hlas zlyhával, nedokázal odpovedať, iba zvieral fľašu piva, až mu zbeleli hánky, a bezmocne zatínal sánku.

„Ty...“ zasyčal, ale nešlo to ďalej. Ešte stále bol z jej návrhu v šoku.

„Len pokojne, miláčik, niečo ti vysvetlím,“ zašvitorila Sylvia nacvičeným, hypnoticky upokojujúcim hlasom. „Keby som ti chcela byť neverná, tak to v pohode urobím tu u nás doma a nemusím kvôli tomu cestovať do Talianska. Jednoducho sa večer vyberiem von, tebe poviem, že idem za pacientom alebo na aerobik, alebo na nákup, alebo čo ja viem čo, a o dve hodiny sa vrátim – a je to! Bohvie, kde v skutočnosti budem, a ty nemusíš vedieť vôbec nič. Ale nie je to tak, lebo...“ Sylvia zaváhala.

Na rozdiel od svojho manžela vedela monológ doviesť až do logického konca.

„Lebo ťa mám rada, ty bubko, a nemusím si odbehnúť do Talianska zakefovať, môžem tam ísť pokojne a slušne s babami pozrieť si Koloseum a navštíviť spolužiačku. Chápeš?“

Krauz si odpil z fľaše. Chcel pohotovo odpovedať, ale sotva otvoril ústa, odpoveď mu ovlažilo šťavnaté odgrgnutie a začal štikútať.

„Vidíš!“

„Grrr... hik... prepáč! Ale... hik... počkaj!“ Krauz si pritlačil opak dlane na ústa, zhlboka sa nadýchol a zadržal dych. Opak dlane ešte viac pritlačil. Prestal dýchať, očervenel, stále nedýchal, ešte viac očervenel.

Sylvia trpezlivo čakala.

„Fúúú...“ vydýchol do dlane. „Ja veľmi dobre viem, že si to môžeš užiť aj tu, keby si chcela, ale uznaj sama, ako to bude vyzerať na oddelení, keď sa o tom dozvedia chalani.“

Sylvia si prisadla k manželovi a objala ho.

„Na chalanov sa vykašľať nemôžeš, to uznávam, viem to. Niečo im musíš povedať, to je jasné. Skúsme sa nad tým zamyslieť. Problém mojej dovolenky v Taliansku nespočíva vo financiách...“

„Veď som dostal dve odmeny za dve jarné vraždy,“ skočil jej do reči Krauz.

„A ja jednu za projekt, takže o peniaze naozaj nejde, skôr ide o tvoje ego samca, šéfa rodiny, skupiny, o dominanciu.“

„Prosím ťa, prestaň s tými psycho-zoologickými analýzami!“

„Ale ja som to vyštudovala a niečo o tom viem. Viem, že kolegovia budú reagovať presne takto. Možno stratíš pozíciu...“

„Nemám tam pozíciu, sme iba dobrí kamaráti – kolegovia.“

„A ja ti viem poradiť, ako to urobiť, aby ste ostali aj naďalej,“ privinula sa bližšie.

„Na to som naozaj zvedavý,“ zapochyboval Krauz. Hodil sa na operadlo sedačky a naširoko roztiahol ruky.

Sylvia sa privinula ešte bližšie, hoci sa bránil a odvracal tvár, aby ho perami netrafila na líce.

Chvíľu zaváhala, nevedela odhadnúť, či to myslí naozaj vážne. Napokon pokračovala, lebo bolo predovšetkým v jej záujme, aby sa dohodli.

„No počúvam!“

„Nejde o peniaze, Richard, ide o chalanov, priznaj si to. Nechceš pred nimi vyzerať ako ťulpas. Povedz im presne to, čo som ti teraz povedala ja, povedz im doslova, že keby som ti chcela byť neverná, tak to spravím tu a s kým ja chcem, ale nechcem a nemusím preto cestovať von. A ešte jedno im povedz – to je najdôležitejšie, povedz im, že je to otázka dôvery, a vyrazíš všetkým pochybovačom a posmievačom zbraň z ruky. Použi iba jedno jediné slovo – dôvera. A uvidíš, ako to zaúčinkuje.“

Krauz si vzdychol.

„Použi iba jedno jediné slovo.“

Krauz sa dal od psychologičky pobozkať aj pohladiť po líci, ruky nechal roztiahnuté na sedačke a zahľadel sa na fľašu piva na konferenčnom stolíku. Keď si predstavil ksichty kolegov v kancelárii, prešla ho chuť aj na nedopité pivo. Iba si zhlboka vzdychol, lebo dobre vedel, že jedného pekného letného dňa sa konfrontácii nevyhne.

„A ešte jedno vám poviem, ale pochybujem, že to s vašou inteligenciou pochopíte. Počúvajte a čudujte sa. Celá dovolenka mojej manželky je iba vecou dôvery. To čumíte, čo? Ide o vzájomnú dôveru – a tým je povedané všetko!“

Krauz si ich rad-radom premeral. Sylvia mala pravdu, vyrazil im nielen zbraň z ruky, ale aj dych.

„Daj to sem,“ načiahol sa k Burgerovi a vzal mu noviny na ovievanie. Spod stola si zobral rolku toaletného papiera a nonšalantne zamieril k dverám. Kým siahol na kľučku, aj zavrtel zadkom.

„A už držte huby. Môžete ma akurát tak bozať vriť.“ Otvoril dvere a vyšiel von, ale kým sa zavreli, ešte do nich vopchal hlavu. „Ale nie najbližších desať minút.“

Potom sa dvere zapleskli.

Chosé sa ďalej bez slova ovieval, Váňa si ďalej natieral paštétu, Burger si vyložil na stôl aj druhú nohu a Kuky si z parapety vzal kvetináč. Bolo teplo, nikomu nebolo do reči. Chvíľu bolo v kancelárii počuť iba monotónne vrčanie ventilátora.

„Viete, čo je toto?“ začal Kuky a obrátil list. „Volá sa kivi a je to ovocie nového tisícročia. Vitamíny A, B, C, D, potom P, R, S, možno aj iné, minerály a tie oné... všetko, čo to má mať. Vysadíme ich s brachom vzadu za otcovým barakom a budeme ich pestovať vo veľkom. Má to jednu nevýhodu – vraj k tomu treba aj samca, aj samicu. Neviem, ako kefujú kvetiny, ale keby to mal byť jediný zádrh, tak som ochotný pre ne zriadiť aj bordel, len aby to sypalo. Zelovoce budú za tým šalieť, odbyt je zaručený. Keby sa chcel niekto pridať, môžete zložiť po päťsto korún základný vklad a beriem vás do firmy za spoločníkov.“

Kuky počkal, aký bude mať jeho ponuka ohlas, ale akcionári sa nehrnuli. Počkal ešte chvíľu, potom odložil črepník späť na parapetu. Na podnikanie bolo naozaj horúco, uznal aj sám.

„A ešte jedno vám poviem,“ osmelil sa, keď si nikto netrúfal dotiahnuť debatu o Krauzovi do konca, „tí dvaja sa onedlho rozvedú. Žena, ktorá si ide sama na dovolenku do Talianska, nemôže byť svojmu mužovi verná. Podľa mňa je to koniec. Alebo aspoň začiatok konca.“

Znova počkal, či sa niekto zapojí, ale nikto nič, každý pokračoval vo svojej obľúbenej činnosti.

„Ste úplne mimo, alebo čo je to dnes s vami? Veď ja sa mu snažím pomôcť, tak hovorte,“ zaprosil Kuky.

Váňa si konečne naložil na chlieb, čo potreboval, a schuti si odhryzol.

„To bude stravou,“ zamumlal s plnými ústami. „Keby mu varila a chystala ako tá moja, mohlo byť všetko ináč. Verte mne, starému harcovníkovi, láska prechádza cez žalúdok, vážení,“ dokončil mumlavo a už iba prežúval.

„Váňa, ale ak láska prechádza cez žalúdok, je na mieste otázka, čo z nej na konci ostane,“ zafilozofoval si v kúte vyvalený Chosé.

Burger sa zamyslel, smutne pokýval hlavou. Za všetkých. Napokon to rozhodol sám, lebo nikto sa k tomu nemal.

„Nechajme ho na pokoji, chlapci. Je to priveľmi citlivá a osobná vec, aby sme si z neho robili srandu. Ak ju pustil samu, tak ju pustil, asi vie, čo robí. Doma si to určite vyrieši sám a v robote ťahá ako hovädo, nemôžeme mu nič vyčítať. Sám sa rozhodol.“ Poškrabal sa na zátylku a nebol z toho o nič múdrejší než predtým.

„Možno sa rozhodla ona,“ špičkoval ďalej Kuky. Kolegove vysvetlenie sa mu zdalo nedostatočné. „Aj za neho.“

„Drž už hubu, krpec!“ oboril sa naňho Burger.

„Môžem, ale myslel som si, že sme partia. Dúfal som, že držíme pokope. Ak nejde o nič, v poriadku, som ticho, ale ak potrebuje pomoc, som tu. Vlastne sme tu, či nie?“

Burger musel uznať, že krpec má pravdu. Všetci uznali, že má pravdu.

„Dobre, máš pravdu, sme tu, držíme pokope,“ pokračoval neochotne najstarší, lebo debatu o Krauzovi už považoval za uzavretú. Ale nebola. „Ak chcete počuť môj názor, nech sa páči, poviem vám ho. Ja si myslím, že nie je nič lepšie než vypadnúť v lete na dovolenku s odskúšanou starou partiou. Nie sám, ani sama, ale s partiou. Je to záruka dobrej zábavy, príjemného oddychu, spoločného vyžitia aj vzájomnej ochrany, keby k niečomu došlo. Nie je nad to, keď si zopár odskúšaných dvojíc vyrazí do prírody. Nemusí to byť práve do Talianska, aj v Plaveckom Štvrtku je príma jazero. My tam chodíme s manželkou a s partiou už roky a nikdy sa nikomu nič nestalo – všetci boli vždy spokojní. Ak mi rozumiete.“

Rozumeli. Počkal, či niekto niečo nepovie, a keď nikto nič, prestal sa škrabať na zátylku a nasrdene vyštekol: „Dobre, samu by som ju do Talianska ani ja nepustil! Tiež by som sa bál, že mi ju tam niekto prekotí. Toto ste chceli počuť?“

„To sme chceli počuť, starešina,“ ozval sa konečne Váňa a prehltol.

Váňa mal pravdu, presne to chceli počuť, lebo všetci policajti rozmýšľajú rovnako.

Na stole zazvonil telefón. Najbližšie bol Váňa, ale mal práve plné ruky roboty.

2

JÚL 2001

Do Chorvátska chodili už roky. Gojkov dom ich privítal ako každý rok previsnutými muškátmi cez balkón a rozpálenou zámkovou dlažbou pred garážou. Vystúpiť z auta bosou nohou znamenalo koledovať si o popáleniny druhého stupňa. Dom našli v takom istom utešenom stave, ako ho minulý rok opustili. Gojka tiež.

„Majku pičku, dobro došli! Petar! Roman! Lusija! Kako rad vas vidim!“ privítal ich starý Gojko, dal im kľúče, ukázal im, kde je demižón s rakijou, a už sa chcel porúčať. V kuchyni sa zháčil a s vážnou tvárou ukázal na ceduľku prilepenú na dverách chladničky nenápadnou magnetkou.

„Keby horelo, voláte toto číslo – hasiči,“ ukázal na prvý riadok na ceduľke. „Keby vás vykradli, voláte toto číslo, keď si zlomíte nohu, voláte toto číslo, a keby vás znásilňovali, baby,“ uškrnul sa na ženskú časť dovolenkárov, „voláte mňa. Tiež si chcem cez prázdniny užiť. Tak šťastnú a nerušenú dovolenku, Slováčkovia moji milení,“ rozlúčil sa a nechal ich dovolenkovať.

Peter Lipan si už dávno zvykol, že v Chorvátsku je z neho Petar, iba keď mu chceli skomoliť priezvisko na Lipanič, ohradil sa. Jeho mladá priateľka Lucia sa neohradzovala ani proti komoleniu mena na Lusija, ani proti chlipným dovolenkovým pohľadom, dokonca sa nebránila ani chlipným diskotékovým dotykom, za čo si od Petra, ale aj od celej partie neraz vyslúžila ostrú kritiku. Ale kritika prišla vždy až ráno a v rámci vytriezvovania s fľašou ľadového piva sa dala vydržať.

Keď už toho bolo priveľa, odbila ich: „No čo je vám!? Čo ste? Sme na dovolenke, nie? To vás zase na mňa poštvala Soňa? Alebo ste zostarli aj vy? Chcem sa baviť, je tam toho...“

Bolo tam toho – a Peter jej výstrelky na dovolenkových diskotékach ťuťmácky znášal, hoci ťuťmák nebol. Iba sa nechcel na dovolenke hádať, tak ju nechal, nech sa vyblázni. Vzal si na dovolenku o deväť rokov mladšie dievča – v tridsaťpäťke je takýto vekový rozdiel ešte stále výrazný. Možno po šesťdesiatke je jedno, či muž má šesťdesiatdeväť a žena šesťdesiat, už vysielajú na rovnakej vlne, ale v tridsaťpäťke nie. Dvadsaťšesťročné dievča si chce užívať. Aj na dovolenke. Vlastne predovšetkým na dovolenke, s tým musí každý tridsaťpäťročný starý chren rátať.

Peter otvoril kufor auta a vyložil batožinu. Bol prvý,  ostatní ešte lozili po dome a kochali sa, akoby ho videli  prvý raz. Videli ho už piatykrát, už piaty rok za sebou, lebo nič lepšie, nič lacnejšie než Lucia neobjavili ani v inzerátoch, ani v cestovkách. Lucia mala pri výbere najväčšie šťastie, bola z nich najmladšia, najakčnejšia, živé striebro.

„Luci, poď mi pomôcť, vyložíme sa!“

„Už idem, počkaj, iba si lognem z tej jeho grckavice!“ zakričala z balkóna.

„Je to rakija,“ zašomral si popod nos Peter a ďalej vykladal.

Peter bol s vykladaním batožiny hotový prvý, lebo bol najrýchlejší, najpohotovejší a na presuny v plnej poľnej zvyknutý, vycvičený. Peter Lipan bol policajt, nie hocijaký policajt – bol detektív z oddelenia lúpeží a kanceláriu mal iba o osem dverí ďalej od stoštyridsaťjednotky.

Iba kúsok od Krauza, Chosého, Burgera, Váňu... iba kúsok od vraždárov. Občas túžil stať sa vraždárom, občas bol spokojný s tým, čo mal. Stačilo mu, že sa s nimi pozná a že si tykajú ako kamaráti. Mať kamošov na oddelení vrážd sa možno niekedy zíde.

3

Bolo mu zle, sotva sa potácal. Motkal sa nočným mestom a cítil, že zhasína.

Absťák sa začal už ráno, zobudil sa a premohla ho triaška, hoci vonku boli prázdniny a pod klobúkom sa dalo spať hocikde v parku. Nemusel spať v parku, zatiaľ nie, ešte ho nevyhodila, no vyhrážala sa každý deň.

Chápal ju, išlo jej o deti, ako každej matke išlo jej predovšetkým o deti – a on, otec, by sa mal pripojiť, ale už nemohol. Už zašiel priďaleko. Nie na koniec, lebo ešte si uvedomoval, že priďaleko nie je koniec, ale už nebol od konca ďaleko. Koniec bol na dohľad a pár nepoškodených závitov, čo mu ešte ostalo, stále signalizovalo, že už svieti červená. Ale nerobil nič, čo by ho zachránilo a vrátilo späť, naopak, stále sa približoval ku koncu krok za krokom, vpich za vpichom, fet za fetom, cigareta za cigaretou... Stále sa približoval k hrane a bezmocne čakal, kedy cez ňu prepadne.

Už mu ani neprekážalo, keď mu ráno namiesto miláčik povedala slaboch, vypadni, stroskotanec, kde si bol zase celú noc, deti videli, v akom stave si prišiel...

Ešte pred tromi rokmi by jej za takéto oslovenie vyťal jedno... Pred tromi rokmi by si to vlastne ani nedovolila, lebo nemala dôvod, ešte vzbudzoval rešpekt a obaja vedeli prečo. Sám si bol na vine, sám sa oň pripravil. V priebehu troch rokov nabral jeho život prudký spád.

„Bronko, prestaň už a vráť sa do reality. Vráť sa k nám. Skús to, ešte nie je neskoro, prosím,“ prosíkala na začiatku kvôli deťom.

Skúsil vydržať, ale po štyroch dňoch mu prišlo tak zle, že musel zájsť za Dávidom a kúpiť si skladačku.

„Skús to ešte, zoberiem ťa do nemocnice, pomôžu ti...“

Nemocnicu odmietol, skúsil vydržať sám, no po dvoch dňoch mu prišlo tak zle, že musel zájsť za Davidom a kúpiť si skladačku.

Dookola tá istá pesnička.

„Skús to ešte raz, ja... my ti pomôžeme, nájdem niekoho.“

Skúsil vydržať, ale po troch dňoch mu prišlo tak zle, že musel zájsť za Davidom a kúpiť si skladačku.

Dookola tá istá pesnička.

A stále dookola tá istá... ako to u chorých býva.

Už nebolo pomoci. Zašiel priďaleko, ešte nie na koniec, ale už priďaleko. Ani manželka, ani dvaja krásni synovia, ani otec ho nedokázali vrátiť späť, lebo biely prášok je silný a dokáže zabiť aj zabijaka.

Bolo mu zle, sotva sa potácal. Motkal sa nočným mestom a cítil, že zhasína. Dnes v noci mu bolo zvlášť zle, mal pocit, že končí, že koniec sa konečne blíži. Dopotácal sa do parku a zložil sa na lavičku. Dychčal, triasol sa, bolo mu zima uprostred prázdnin. Potil sa, golier koženej bundy si pritláčal na krk.

Potreboval skladačku, ale nedala mu peniaze. Ani jesť – od rána nejedol. Našla ho ležať na chodbe, spal tam, kde odkvacol, iba otvorila vchodové dvere a vytiahla ho za nohy k výťahu.

Cez deň sa ako-tak pretĺkol, pomotkal sa po meste, navštívil dvoch najlepších kamarátov, ale už neboli najlepší, nepožičali, naopak, chceli, aby im vrátil, tak sa radšej zdekoval, kým im dôjde trpezlivosť.

Posledná možnosť bol David. Jediný ho neopustil. Posledné dávky mu dal na dlh, no ani jeho dnes nemohol nájsť. Asi aj on sa už pred ním skrýval. Všetci sa ho štítili.

Potreboval skladačku, naozaj ju potreboval...

Na konci parku zbadal v šere postavu. Nie príliš vysoká – žena, možno nižší muž, chlapec – postava nesmelo vykročila, blížila sa k nemu. Vstal z lavičky a zapotácal sa. Rozkročil sa, nadýchol sa a prestal sa potácať. Bol to chlapec, už mu rozoznával tvár. Vyskúša ho, debila, nemá čo do parku potme loziť.

4

Zazvonil telefón. Váňa bol najbližšie, ale mal plné ruky práce a nehodlal odložiť ani chlieb, ani uhorku.

„Ja tu nie som,“ upozornil Kuky. „Pre nikoho.“

Chosé bol ďaleko v rohu, musel sa unúvať najstarší.

„Burger, oddelenie vrážd, prosím...“

„To vám musí vždy tak dlho trvať?“

„Nie vždy, len dnes. Kuky si kúpil novú kosačku na trávu a skúšali sme ju. Je pokazená, odletela vrtuľa a všetkým polámala nohy, nemá kto zodvihnúť.“

„A ty?“

„Ja som ich mal vyložené na stole.“

„Edo, vám na vraždách by mali dávať zvlášť príplatky za blbosť.“

„Poviem to Šaňovi, nie zlý nápad.“

„A teraz mi daj Krauza. Alebo aj on má polámané nohy?“

„Nie, seje.“

„Najprv kosačka, teraz sejba... vy ste sa tam na kriminálke dali na kolchozníčenie – alebo zle počujem?“

„Nie, prepáč, neseje, preskočilo mi r, chcel som povedať, že...“

„Aha, tak keď sa vytlačí a nevypadnú mu oči, nech mi zavolá, niečo preňho mám. Má dnes výjazd, nie? Podľa rozpisu by mal byť dnes v dosahu.“

„Je v dosahu, odkážem mu, určite ti zavolá, bude mať radosť.“

„Viem si predstaviť. Nech zavolá čo najskôr, horí to, čaute.“

Burger položil. Vrátil sa do pôvodnej polohy na stoličke, nepolámané nohy si znova vyložil na stôl.

„No?“ nevydržal Kuky. „Čo je?“

„Nič,“ Burger si založil ruky za hlavu. „Operačný dôstojník. Krauz má asi prípad. Nemal sa hlásiť do výjazdu, debil.“

Váňa prehltol, odkašľal si.

„Je mi ho ľúto, ale ja mu dnes nepomôžem, musím ísť... musím ísť... súrne so služobným vozidlom do opravovní. Tečie mi olej,“ vynašiel sa.

„A ja idem vyšetriť tú svedkyňu z benzínovej pumpy, tú, čo nechodí na výsluch už tri týždne,“ pridal sa rýchlo Kuky.

„A ja vás mám na háku všetkých aj bez výhovoriek, je mi teplo,“ priznal Burger a ani si nevymýšľal, iba dal všetkým najavo, že dnes na robotu nemá chuť. Ešte sa aj pohodlnejšie zahniezdil na stoličke a ponaprával si krčnú chrbticu. „Okrem toho tu ešte nemám parťáka a samému mi je akosi smutno.“

„Pekné svine,“ vzdychol si z kresla Chosé, lebo tušil, že dnes sa na pivo tak skoro nedostane. Keď mal parťák výjazd a volal operačný dôstojník, mohol na príjemný pohodový letný pracovný deň, strávený pod slnečníkom záhradnej reštaurácie, zabudnúť.

Všetci mohli zdrhnúť, ale on nie.

Aspoň sa ovieval. Burger sa s vyloženými nohami zakláňal na stoličke a vytrvalo si naprával krčnú chrbticu, Váňa lačno pchal do seba posledné kúsky tlačenky a Kuky sa balil, aby mohli čo najskôr vypadnúť. Jediný Hanzel nič nesimuloval, bol naozaj po krk namočený v bazéne, ale on mohol, mal ešte týždeň dovolenky a bol na kilometre ďaleko od kancelárie.

Čakali na Krauza.

Vrátil sa a už vo dverách sa usmieval ako niekto, komu sa podarila veľká vec. Kým stihol úsmev rozšíriť od ucha k uchu, schladil ho vlastný parťák.

„Máš volať operačnému.“

„Debilné fóry si nechaj nazajtra, Chosé.“

„Zobral to Edo, tak nech ti to povie on.“

„Máš volať operačnému,“ potvrdil bez váhania Burger.

„Choďte do riti.“

„Môžeme, ale veľmi ti to nepomôže, fakt ťa zháňa.“

Krauz vrátil smradľavé noviny majiteľovi, potom rolku toaletného papiera pod stôl a ako bol v predklone, nenápadne ich skontroloval pátravým pohľadom. Ani na jednom nepobadal náznak úskoku. Boli to výborní herci, dokonca najlepší, akých poznal, a našli by uplatnenie aj na doskách Národného divadla, ale teraz nehrali, to by poznal. Asi naozaj niekto volal.

Znechutene šmaril rolku pod stôl, sadol si, pripravil si ceruzku a zošit a vyťukal dvadsaťjeden-päťstopäťdesiat.

„Operačný.“

„Krauz.“

„Čau.“

„Čau. Tak sme si pokecali, ja by som aj zložil...“

„Ty možno, ale ja si ťa aj tak nájdem.“

„Tak dobre, nepoložím, vysielaj.“

„Máš vraždu a máš výjazd.“

„Kto povedal?“

„Mám tu pred sebou rozpis vašich služieb podpísaný Mayorom, tak som si myslel...“

„O výjazde nepochybujem. Kto povedal, že mám vraždu?“

„Chlapci zo štvorky.“

„Chlapci zo štvorky nerozoznajú infarkt od prestrelenej gebule, tak čo ma zbytočne serieš!“ rozčúlil sa Krauz.

„Práve preto volali, aby sa nezopakoval trapas z minulého týždňa. Zase majú niečo a chcú teba, aby si sa na to pozrel.“

Krauz chvíľu dýchal do slúchadla a rýchlo premýšľal. Von do toho tepla sa mu nechcelo, ale na druhej strane ani netúžil podceniť ďalší prípad, takže sa musel rozhodnúť.

„Dobre, kde to je a o čo vlastne ide?“

„Rodinný dom, Drozdia ulica číslo osem, muž v byte. Je to čerstvé.“

Krauz si začal písať poznámky.

„Čerstvé,“ šomral si popod nos.

„No, nesmrdí,“ spresnil operačný, „ale v tomto teple... Ak si nešvihnete, za nič neručím.“

„Švihneme, švihneme,“ drmolil Krauz a písal si adresu. „Každému jednu švihneme, neboj sa ani ty...“

„Si normálny, Rišo? Zase slopete už od rána!“

„A s kým, prosím ťa?“ rozčúlil sa Krauz, lebo prvý riadok poznámok už dopísal. „Veď celé oddelenie je na dovolenkách, ja jediný tu makám ako farebný! Nevšimol si si, že mám každý týždeň aspoň dva výjazdy!?“

„Ozaj, teraz, keď to hovoríš – už minulý týždeň som sa ťa chcel opýtať, či na vraždách robíš iba ty, veď si v jednom kuse v robote! Prečo nejdeš na dovolenku?“

Krauz si odkašľal.

„Ehm, vieš čo, neser ma aj ty! Radšej sa vráťme k tomu prípadu. Streľba? Krv? Koho si mám zobrať so sebou?“

„Žiadna krv, žiadna streľba, je v pracovni – rozvalený za stolom.“

„Bol tam doktor?“

„Bol. Erzetpéčka, žiadne stopy vonkajšieho násilia nenašli. Nezistili bezprostrednú príčinu smrti.“

„Oni ani nemusia, to nie je ich robota. Bol tam súdny lekár?“

„Ešte nie, iba začali s obhliadkou, ale...“

„Tak čo tí štvorkári buzerujú!?“

„Hovorím ti, iba začali a nechcú to pohnojiť ako minule, tak ťa tam volajú aj s Lengyelom. Vraj pre istotu.“

Krauz sa nadýchol.

„Počúvaj, ty istota, ja som na dôležitej porade u šéfa...“

„Burger mi povedal, že serieš,“ prerušil mu výhovorkovú niť operačný.

Krauz zvesil plecia a zagánil na Burgera.

„Ty bonzák,“ zašepkal kolegovi.

Najstarší detektív iba pokrčil plecami a ďalej sa škrabal na zátylku. Nohy zo stola nezložil, celkom pohodlne si užíval krásny letný deň.

„Dobre, je to pravda, stihol som aj to, ale v duchu som už bol na porade u šéfa a to je skoro to isté.“

„Riško, pozri, mne je to jedno. Chápem, že sa ti do toho tepla nechce, ale nemal si sa hlásiť do výjazdu. Teraz sa nevyhováraj.“

„Nevyhováram, ale kým nemajú potvrdené, že je to vražda, načo tam budem loziť?“

„Nemajú nič potvrdené, je to vraj nejaké čudné. Preto chcú teba a doktora, aby ste sa na to iba mrkli. Aby ste im zase nenadávali ako minulý týždeň, to je všetko.“

Krauz si vzdychol.

„Ja viem. Tak dobre. Zavolaj im, že už idem.“

Kým položil slúchadlo, ešte stihol povedať doprdeleajstým, ale to iba tak, aby aj operačný dôstojník vedel, s akým nadšením sa cez prázdniny na kriminálke pracuje.

Operačný to vedel aj bez jeho nadávok.

Krauz tresol slúchadlom a začal sa baliť. Do aktovky si dal plechovku piva – zmrazenú, až sa skoro zošúverila – zošit, pištoľ...

„Čo to bolo minulý týždeň?“ zaujímal sa Kuky iba tak a prstom sa snažil zistiť, či je zemina okolo kivi dosť vlhká.

„Prečo? Chceš si ten prípad vziať, krpec?“

„Nie, ale zaujíma ma.“

„Tak si trhni!“

„No táák,“ zasiahol Burger.

Krauz si vzdychol. Balil sa, no zároveň si uvedomoval, že oni za jeho situáciu nemôžu.

Prestal sa baliť.

„Minulý týždeň v utorok našli vo štvrtom obvode v záhrade ležať muža. Záhradkárska osada Dúbravisko, je to hore nad sídliskom. Našiel ho sused, zbadal ho cez plot, zavolal sanitku a políciu. Nič podozrivé nenašli, súdneho lekára nevolali, ani kriminálku, a tak ho bez všetkého previezli na patošku. Je leto, sú prázdniny, nikomu sa nechce zbytočne oxidovať, strčili ho do chladničky a otvorili až vo štvrtok. Počas pitvy mu v hlave našli guľku – dvadsaťdvojku. Prerušili pitvu a zavolali nás. Hádajte, kto mal minulý týždeň vo štvrtok výjazd.“

Krauz sa rozhliadol po kancelárii, či sa nájde hádač a či uhádne. Nikoho ani nehlo hádať.

„Čo som mal robiť, zabehol som na pitvu,“ pokračoval unudene Krauz, „odpitvali sme ho a zašili. Guľka ho trafila do zátylka a ostala tesne pred čelovou kosťou. Ani kvapka krvi, mal také husté vlasy, že guľka sa našla až po otvorení lebky, inak po vstrele nezanechala žiadne stopy. Ale lekár z erzetpéčky by strelné poranenie mal nájsť... Keby zavolali Lengyela, ten by ho určite našiel, no vykašľali sa na to. Pitva sa robila po dvoch dňoch, takže miesto činu nám bolo na dve veci. Nikto nič nefotografoval, nikto nič neobhliadal, nikto nevypočul susedov ani svedkov, nevieme ani polohu tela, ani uhol výstrelu, ani možnú pozíciu strelca, vlastne nič. Máme iba kotrbu prestrelenú malorážkou – a to je asi všetko.“

Krauz zmĺkol, ruky si vyložil na zbalenú aktovku na stole a čakal, či sa niekto zapojí a prejaví záujem.

„Kto to vyfasoval?“ zaujímal sa Burger.

„Šaňo to dal Petre a Kissovi.“

„Fasa!“

„A komu to mal dať, Edo? Všetci ste boli na dovolenke, my, čo sme ostali, sme sa akurát stíhali vystriedať v službách, tak čo fasuješ?“

„A ty čo skáčeš? Iba som povedal, že fasa. A na dovolenky v lete chodia všetci, aj policajti, tak čo sa čertíš? Aj my sme boli – a čo? Máš s tým nejaký osobný problém?“

Mal, ale kým stihol vybuchnúť, z kresla vstal Chosé a ponaťahoval sa.

„To by hádam aj stačilo, páni,“ napomenul ich ospalým hlasom. „Nezabúdajte na dôstojnosť, kolegovia. Ako som vyrozumel z vašej debaty, treba ísť von. Ide niekto s Krauzom dobrovoľne?“

Kuky kontroloval vlhkosť substrátu v kvetináči a tváril sa mimoriadne vedecky.

Váňa dojedal raňajky a podľa množstva jedla porozkladaného po stole sa chystal aj na desiatu.

Burger ešte stále nezložil nohy zo stola.

Hanzel bol priďaleko.

„Ďakujem za vrelé prejavy kolegiality,“ uklonil sa Chosé a ukázal všetkým fakera. „Tak ideme, parťák, nie?“ mykol bradou ku Krauzovi. „Načo sa s nimi vôbec zahadzuješ?“

Krauz vstal, vzal si aktovku a pred dverami objal Chosého okolo pliec.

„A aby si vedel, parťák môj milený, po smrti ti odkážem všetko, čo zarobím u polície, lebo iba na teba jediného sa môžem v ťažkých chvíľach spoľahnúť!“

Odišli, ani sa nerozlúčili, iba tresli dvermi.

Kuky chvíľu počkal, potom sa spýtal: „Čo myslíte, koľko môže do smrti zarobiť u polície?“

5

Peter s Luciou sa vyložili prví. Išli celú noc a nebyť neplánovanej prestávky na diaľnici za Záhrebom, boli by pri mori už o desiatej. Ale Soni prišlo zle, vracala, potom chodila po parkovisku, lapala vzduch a zdržala ich skoro dve hodiny. O desiatej by sa vykladali v pohode, ale teraz bol obed a slnko už nepríčetne pražilo. Peter chcel mať prevláčanie kufrov a vybaľovanie čo najskôr za sebou – aj keď bol na nočné zmeny zvyknutý, teraz by si už najradšej ľahol a pospal.

„Héj, čo robíte, počkajte, šak už ideme aj my!“ zareval z balkóna Roman, Sonin manžel. Odhrnul muškáty a cez džungľu zelených listov im zakýval na pozdrav pohárikom rakije.

„Tak si švihnite, fakt začína páliť,“ popohnal ho Peter. Obťažkaný kuframi poskakoval po rozpálenej dlažbe ako srnček v ďateline, lebo cez tenké šľapky ho odspodu pálilo.

Roman pustil muškáty a zmizol v dome.

S Petrom sa zrazili na schodisku.

„Naša je tá zadná za kúpeľňou,“ pripomenul mu pachtiaci sa Peter.

„Ako vždy,“ usmial sa Roman a pritlačil sa k stene, aby kamarátovi uvoľnil cestu k obľúbenej izbe. Minuli sa len tak-tak, aj sa obšuchli pupkami.

„A nepočítaj s tým, že ti pomôžem!“ zaskučal udychčaný Peter.

„Som na dovolenke, s ničím nepočítam,“ usmial sa profesor matematiky Roman Suchoň.

„Šak preto,“ pritakal mu policajt Peter. „Ja nebudem nič vyšetrovať a ty s ničím nepočítaj, sme na dovolenke, pán profesor!“

Vynosili kufre a štyri manželské páry sa zašili do svojich izieb, lebo na piaty raz už izby považovali za svoje. Nikomu ani nenapadlo tlačiť sa do cudzej a navrhovať zmeny v zostave. Zavreli za sebou dvere, nastavili klimatizáciu a s chuťou sa zašili do postelí. Jednak boli po ceste unavení, jednak bolo vonku také teplo, že na pláži by zažívali utrpenie, a nie oddych. Leto zúrilo v návaloch horúčavy – cez obed sa do tieňa pivníc ukrývali aj domáci, nieto ešte hostia zo severu.

Večer sa zišli v kuchyni. Gojkova kuchyňa bola spojená s obývačkou, takže zaberala celé prízemie, a keď sa otvorili posuvné dvere na terasu s trávičkou, dalo sa aj tancovať. Kuchyňo-obývačke dominoval pevný stôl pre desiatich z masívu. Ich bolo osem, takže miesta pre každého bolo habadej.

Prvú večeru im ako vždy pripravila Gojkova manželka, potom sa už museli postarať sami. Soňa prihriala pečené ryby a varené zemiaky so zeleninou, dievčence nakrájali chlieb, chlapci porozkladali poháriky a pootvárali fľaše.

„Kto chce víno? Romčo, víno? Nie?“

„Pivo.“

„Kto si ešte dá víno?“ ponúkal Peter.

„Ja, nalej jeden,“ súhlasil Michal.

„Tak víno jeden, dva, tri... pivo Roman a Sonička...“

Peter nalieval s radosťou, nebral to ako posluhovanie. Nikto za stolom nalievanie nebral ako posluhovanie – urobiť niečo pre partiu bolo bežné a nikto za to neočakával ovácie ani sa nikomu neposmievali, na hromadnej dovolenke bola úslužnosť normálna. Jedli, pili, hodovali, bavili sa. Konečne boli na vytúženom mieste pri mori.

Po večeri sa vyvalili na stoličkách, popíjali kávu, fajčili, komentovali cestu a spriadali plány na noc.

Baby chceli ísť na diskotéku.

„Zase oblápať nadržaných Chorvátov, čo? A Nemcov! Môžete sa hanbiť, vydaté ženy a iba sex im behá po rozume!“

„Čo nemá žena doma, musí hľadať na dovolenke, nie, baby?“

„No dovoľ, čo môj oný je tento...?“

„Nie, ale to iba manželia si myslia, že aj s malým gašparkom sa dá zahrať veľké divadlo.“

„No, ono ani tak nezáleží na gašparkovi ako na veľkosti divadla...“

Prekrikovali sa a rehotali sa jeden cez druhého, víno a rakija už začínali účinkovať.

„Čo sa stále škrabeš v rozkroku, si nechutný!“

„Nechaj ma aspoň na dovolenke! No čo, že sa škrabem, nahmatal som si na vajciach hrčku... Nalejte mi ešte jeden, človek nikdy nevie, kedy pije ten posledný...“

„No, vajcia naozaj nie sú najlepšie miesto na hrčku.“

„A je vôbec nejaké?“

„Iste, susedove vajcia...“

A zase sa rehotali, až im slzy tiekli.

„Ty debil, ja som ti to skoro uverila! Si ty ale teľa, takto nás vystrašiť hneď prvý deň!“ A žena za stolom vyťala svojmu susedovi zaucho, až plesklo, pritom to vôbec nebol jej muž. Nikomu to neprekážalo, už sa smiali na všetkom.

Večer pokročil a bolo im spolu tak dobre, že dievčence zabudli aj na diskotéku a chlapci na nočný bar, sedeli, popíjali, blbli a užívali si jeden druhého, lebo stretnutia s ozajstnými priateľmi by si mal človek vychutnať až do dna – jedno z nich môže byť posledné. A nikto nevie ktoré.

Peter Lipan si zapálil cigaretu a pohodlne sa oprel o vysoké operadlo kuchynskej stoličky. Stíchol, lebo posledný vtip povedal práve on a ostatní sa ešte smiali, takže mal na chvíľu odrobené. Potiahol si, pomaly vypúšťal nosom dym, prechádzal pohľadom z jedného na druhého a omámený alkoholom sa priblblo usmieval. Bol šťastný, že je s nimi. Na chvíľu ich prestal počúvať, na chvíľu akoby preňho stíchli a iba nemo otvárali ústa. Zamyslel sa.

Ako dlho sa vlastne poznajú? Odkedy sú partia? Kto prvý vymyslel ísť spolu na dovolenku? Kam...?

Otázok by bolo. Zahľadel sa na opačný koniec stola, matematik Roman sa práve pokúšal vlepiť bozk na líce svojej susedke, ale nedarilo sa mu, lebo kamarát z druhej strany ho odťahoval a snažil sa mu v tom zabrániť – bola to totiž jeho manželka. Roman sa knísal zo strany na stranu podľa toho, kto ho silnejšie potiahol za rukáv, lebo žena tú pusu chcela. Roman sa nebránil ani jednému, knísal sa a smial sa na plné hrdlo. Tvár mu už horela, lebo po večeri prešiel z piva na rakiju.

Roman Suchoň...

Peter si spomenul, ako sa mu na zédeeške vyhrážal telocvikár, že ak nepreskočí kozu na šírku, nikdy z neho nič poriadne nebude. Roman kozu nikdy v živote na šírku nepreskočil – a hľa! Dnes prednáša na vysokej škole matiku. Keby zobral starého telocvikára do parády, pokojne by mu mohol kontrovať: „Milý zlatý, ak za desať minút nevypočítaš integrál sínus x na druhú lomeno kosínus x na druhú dé x, tak z teba nikdy... iba obyčajný zédeeškársky telocvikár,“ dodal by s opovrhnutím.

Ale Roman taký nebol a k starému telocvikárovi by si niečo také nedovolil. Nikdy nebol zákerný a pomstychtivý, naopak, bol priezračný ako krištáľ, preto si ho Peter všimol a navrhol mu, aby sa kamarátili. Roman bol rád a podávanú ruku ochotne prijal, lebo Ivan ho už druhýkrát povláčil po školskej chodbe a hrozilo, že zajtra bude pokračovať.

Boli druháci na základnej škole, Ivan Dobrotka sedel v lavici za Romanom a o lavicu pred nimi sedela hrdzavá Miriam. Ivan sa nahol dopredu, do flusátka vyrobeného z rozšraubovanej verzatilky nabil plastelínu a vystrelil. Guľôčka sa zamotala do hrdzavých vlniek, Miriam sa obrátila, pošúchala si zátylok a zvraštila čelo.

„Prestaň!“ osopila sa na Romana.

„To nie ja,“ pokrútil hlavou.

„Určite!“

Miriam si vybrala lepkavú guľôčku z vlasov, položila ju na lavicu k peračníku a vrátila sa k písaniu veľkých písmen. Ivan sa nahol cez Romanovo plece a znova vystrelil.

„Au!“ zastonala Miriam, lebo teraz to aj zabolelo.

„Čo je to tam?“ zahulákala učiteľka od katedry. „Miriam, prečo nepíšeš?“

„Súuška učiteľka, prosím, Roman mi stále flusá do vlasov plastelínu.“

Učiteľka vstala a svižným krokom v momente prekonala vzdialenosť od tabuli k tretej lavici v strednom rade.

„Čo, prosím?“

„Aha,“ Miriam ukázala dve plastelínové guľôčky pri peračníku a bolo jej do plaču.

„Roman Suchoň!“ zavrčala učiteľka. Jej pohľad by prepálil aj zváračskú kuklu.

„Ale ja...“

„Môžeš mi vysvetliť, prečo vyrušuješ? Prečo nepíšeš ako ostatní žiaci!?“

„Ja...“ Roman sa nenápadne obzrel cez plece. Ivan zdvihol hornú peru a ukázal mu čerstvo vyrastené, ešte nezažltnuté predné zuby. Sekol nimi, akoby mu chcel prehryznúť krčnú tepnu, a Roman pochopil.

„No, ja...“ zakoktal.

„Daj mi žiacku knižku, Roman Suchoň! Dostaneš poznámku! Nech si to s tebou doma vaši vybavia, ako chcú, ale na hodinách slovenčiny nikto nebude pľuvať!“

Roman naklusal ku katedre aj so žiackou knižkou, dostal poznámku a skormútene sa vrátil na miesto. Vzal si plniace pero, nahrbil sa nad lavicu a pokračoval v písaní. Celá vec mala byť poznámkou vybavená, ale nebola, lebo o tri lavice za nimi sedel Peter Lipan a všetko videl.

Cez veľkú prestávku išiel na záchod. Pred dverami na linoleu ležal krpatý Roman a Ivan ním vytieral podlahu. Peter neváhal a zasiahol – zdrapol milého Ivana pod krk a zatlačil, až mu vyliezli oči, iba otváral ústa ako kapor a lapal vzduch.

„Prečo ťa bije?“ Peter pritlačil Ivana o stenu a s otázkou sa obrátil na vstávajúceho Romana.

„Vraj ako príučka, aby mi nenapadlo bonzovať.“

„Si ty len hrdina,“ prihovoril sa modrajúcemu Ivanovi. „Roman to vzal na seba a ty ho ešte aj biješ? Nemysli si, všetko som videl a mal by si sa mu poďakovať, a nie ho biť. Ešte raz – a zbijem ja teba, rozumieš?“ Peter povolil zovretie, aby Ivan mohol dýchať.

„No,“ zachrčal a zvädol.

Peter ho pustil.

„Zmizni!“

Počkal, kým utiekol, a pomohol Romanovi oprášiť si chrbát.

Sedemroční chalani ešte nemajú svaly, ruky a nohy majú dengľavé, ale genetika aj tak zohráva svoju rolu. Petrov otec bol zápasník, cez deň pracoval v lodenici so železom, večer trénoval na žinenke. Peter zdedil kostru a prirodzenú silu po otcovi.

Keď boli v lete na kolotočoch v Petržke pri Starom moste, dvaja cigáni skočili do Petrovej mamy. Bola opretá o ohradu pri húsenicovej dráhe, lebo obaja chlapci stáli v rade na cukrovú vatu. Cigáni si mysleli, že je tu sama, a jej perfektná postava v priesvitných letných šatách nemohla ujsť ich pozornosti. Najprv sa iba prihovorili, potom urobili rýchly neslušný návrh, a keď ich upozornila, že sa zahrávajú, jeden spravil osudovú chybu a zdrapol ju za plece. Zápasník práve vtedy zaplatil dve koruny za dve cukrové vaty a otočil sa.

Obaja dostali strašnú bitku, tretí, čo im prišiel na pomoc, len malú – mal zlomenú iba jednu ruku – a štvrtý si to rozmyslel a súhlasil, že ich pozbiera a odprace. Peter videl svojho otca v akcii prvý raz v živote.

„Pane,“ oslovil Petrovho otca muž zo strelnice, „títo cigáni nie sú naši, chodia sem z Jaroviec, sú to bratia, vagabundi, robia len zlotu. Nemohli by ste sem prísť každú nedeľu? Pozbierali by sme sa vám na päťdesiat korún...“

Doma si otec posadil Peťa na koleno.

„Peťko, počúvaj ma, niečo ti poviem – a dobre si to zapamätaj. Pánboh dal nášmu rodu veľkú silu. Tvoj pradedo bol kováč, najlepší široko-ďaleko, tvoj dedo bol kováč, ja som začínal ako kováč, ale znárodnili mi vyhňu a musel som ísť do fabriky. To pochopíš, až keď vyrastieš, ale to, čo ti poviem, by si mohol pochopiť už teraz. Si ešte malý, no aj tak si najsilnejší v triede. Nikdy nesmieš svoju silu zneužiť proti slabšiemu, nikdy nesmieš nikoho zosmiešniť, ponížiť ani týrať. Vždy sa musíš zastať slabšieho, pomôcť žene, ochrániť dieťa, zabrániť násiliu. Zapamätaj si to. Buď dobrý a pomáhaj slabším. Lipanovci to vždy tak robili, chápeš?“

Vtedy nie, vtedy ešte nechápal, ale aby urobil otcovi radosť, prikývol. Neskôr sa stal detektívom.

Peter počkal, kým Ivan utiekol, a pomohol Romanovi oprášiť si chrbát.

„Dostal si poznámku. Prečo si nepovedal, že si neflusal?“

„Ja nebonzujem.“

„Za poznámku dostaneš?“

„Určite, ako vždy.“

„Vedel si, že dostaneš, a aj tak si to zobral na seba?“

„No.“

„Roman, čo keby sme sa my dvaja kamarátili?“

„Dobre, nedbám.“

Mocný svetlovlasý Peter objal dengľavého čiernovlasého Romana a stali sa z nich kamaráti.

Podvečer zazvonil u Suchoňovcov zvonček. Prišla otvoriť mama.

„Dobrý večer, volám sa Peter Lipan a som spolužiak Romana. Bývam krížom cez ulicu na druhom poschodí. Je Roman doma?“

„Je.“

„A už dostal bitku?“

„Bit... Prosím?“

„Či už dostal bitku za poznámku.“

„Dostal.“

„Škoda, zdržal som sa s mladšou sestrou, musel som varovať, kým nepríde mama z práce. Mohol by som sa porozprávať s pánom... s pánom, no s Romanovým otcom?“

Prekvapená pani Suchoňová odstúpila od dverí a zhovorčivého spolužiaka vpustila dnu. Chvíľu stála v obývačke, potom si od prekvapenia musela sadnúť, lebo niečo také ešte nezažila. Malý chlapec im vysvetlil, ako to bolo s flusaním plastelíny, a dal im prednášku o spravodlivosti a trestoch. Rečnil ako za kecpultom.

„Zbili ste ho úplne zbytočne,“ zakončil prednášku rečník. „Roman nič nevyviedol, zachoval sa ako hrdina, vzal všetko na seba a nebonzoval. Stali sme sa kamaráti. Mrzí ma iba, že som prišiel neskoro. Teta, môže ísť Roman von?“

Starý Suchoň si sucho odkašľal. Odpovedala teta, ale až po chvíli, keď konečne našla reč.

„Je už neskoro, chlapci, čo keby ste sa radšej išli hrať s vláčikom? Prinesiem vám keksy a malinovku.“

„Ty máš vláčik?!“ žasol Peter.

Keď sa za nimi zavreli dvere na detskej izbe, Peter potľapkal Romana po pleciach.

„Prišiel som ťa zachrániť.“

„Neskoro,“ Roman sa potľapkal po zadku.

„Čím ťa bijú?“

„Remeňom.“

„Mňa otec rukou. Ale iba keď si zaslúžim.“

„Radšej by som dostával rukou.“

„Od môjho otca asi nie.“

„Tvoj je silnejší než môj?“

„Je.“

„Tak to máme nahovno obidvaja.“

„Nevadí, veď raz vyrastieme a strčíme ich do domova.“

„Dohodnuté.“

„Tak už vybaľ mašinky! Čo máš? TT alebo niečo väčšie?“

Roman s Peťom si presadli a od druhej triedy sedeli stále spolu – až po deviatku. Spolu chodili na obedy do družiny, spolu sa hrali, spolu odpisovali, spolu si cez prestávku narýchlo dopisovali úlohy.

Prešlo pár týždňov a pristihli Ivana, ako za školou kmáše Miriam za vlasy. Miriam plakala.

Peter si spomenul na otcove slová a Ivana zbil. Aj mu z nosa tiekla krv, ale nič z toho nebolo – Ivan nežaloval. Roman sa nebil, iba sa prizeral. Keď sa bil Peter, bolo to za oboch, Romanovi stačilo, keď sa prizeral.

Peter vyprevadil Ivana kopancom, potom sa ujali uplakanej Miriam. Pomohli jej vstať, oprášili kolená, zdvihli jej tašku na chrbát, a keď dvakrát poskočila a ponaprávala si traky, nesmelo poďakovala.

„Miriam, nechceš byť naša kamarátka? My s Romanom už sme kamaráti,“ navrhol jej Peter.

„No... rada.“

„Tak budeme kamaráti,“ zaradoval sa Roman. „Budeme ťa chrániť a budeme všade chodiť spolu.“

Peťo bol Romanovou ponukou trochu prekvapený, lebo ho predbehol. Aj on chcel Miriam navrhnúť niečo podobné, možno aj viac, a odrazu ostal v pomykove. Kamarát ho predbehol, no nechal to tak, veď už boli jedna partia.

Medené vlasy ich novej chránenkyne priťahovali pozornosť chlapcov ako magnet, hoci vtedy ešte netušili prečo – vtedy sa im iba páčili, lebo boli zvláštne.

O pár týždňov si na nich počkal Ivan na lavičke za školským plotom. Sám, tašku mal hodenú pod lavičkou. Vyzeral odhodlane. Roman zadržal Miriam, postavil sa pred ňu, aby ju chránil vlastným telom, a nechal Petra, aby postúpil o krok vpred.

„Čo je, čo je?“

„Chcem vám niečo povedať. Aj Miriam.“

„No!“

„Ja som jej flusal plastelínu do vlasov, lebo som sa s ňou chcel kamarátiť, ale nevedel som, ako jej to mám povedať.“

„Tak si na ňu flusal?“

„Aj som ju ťahal za vlasy. Mrzí ma, že Roman dostal namiesto mňa poznámku, nechcel som, ja nie som taký. Ja som sa s ňou iba chcel kamarátiť, aj s vami, ale nevedel som ako. S vami, lebo ste fajn kamaráti, a aj ja by som bol, uvidíte. A s Miriam preto, lebo sa mi páči. Chcel by som, aby sme sa frajerili.“

Peter zaťal päste, Roman sa nadýchol a roztiahol ruky, aby sa Miriam mala za čo schovať, no situácia sa vyvinula úplne inak.

Miriam vystúpila spoza Romana a usmiala sa na Ivana.

„Aj ja by som sa chcela s tebou frajeriť, zato si ma nemusel ťahať za vlasy a biť. Už ma nebudeš biť?“

„Ak sa budeme kamarátiť, tak ti sľubujem, že už nikdy ťa nebudem biť, nikdy v živote!“

Miriam podišla k nemu a podala mu ruku. Aj sa naňho usmiala. Peter ešte tuhšie zovrel päste a Roman k roztiahnutým rukám pridal aj otvorené ústa.

„A chalani?“ chcel si byť istý Ivan.

„Chalani, však sa môžeme kamarátiť všetci štyria?“ zaprosila Miriam a odhodlane sa postavila vedľa Ivana.

Roman pripažil, zavrel ústa, Peter hodil plecom.

„Neviem, asi áno, nie?“ nerozhodne zagánil na kamaráta.

Roman chvíľu váhal, potom súhlasil, hoci mal sucho v ústach a trochu sa mu rozbúšilo srdce. Odrazu mu prišlo akosi clivo. Chudáci chlapci! O hormónoch ešte nevedeli nič, a tak voľky-nevoľky prijali do partie aj Ivana Dobrotku.

Miriam mala odrazu o jedného ochrancu viac. Už boli traja, ale aby naplnili skutočný počet troch mušketierov, chýbal im ešte jeden. Prilepil sa sám, ani nevedeli ako.

Boli ročník 1966 a na sídlisku ich bolo ako hadov. Zaplnili novopostavené základné školy na novopostavenom sídlisku až po okraj. Prvé, druhé a tretie triedy mali vtedy aj po štyridsať žiakov a boli aj štyri: áčka, béčka, céčka, déčka.

Nové sídlisko osídlili skoro rovnako staré, vlastne mladé rodiny s rovnako starými, vlastne mladými deťmi, a keď sa skončilo vyučovanie, deti šmarili tašky do detskej izby a utekali von. Doma ich nemalo čo držať – počítače neboli a televízia vysielala až podvečer, aj to s hviezdičkou, čo bolo mládeži neprístupné. Na dvore medzi dvoma účkami sa ich občas zišlo aj sto a vo vedľajšom účku to bolo rovnaké, a za rohom takisto, v opačnom kúte zase deti a v kúte oproti tiež, kút za kútom stále to isté, samé deti, detí ako smetí.

Paneláky stavané stále z tých istých panelov vytvárali jeden kút za druhým, asi preto sa sídlisko volalo Kútiky.

Roman si ho všimol prvý. Hrali hokej s tenisovou loptičkou na zmenšené brány – chalan sedel na lavičke, pozoroval ich a čmáral si do veľkého zošita. Roman si hneď všimol, že je to zvláštny zošit, lebo v ňom nelistoval sprava doľava, ale zdola nahor a použité listy zakladal pod seba na zadnej strane.

Keď sa zadychčali, dali si prestávku a posadali si na lavičky okolo ihriska. Teraz mohli na pľac nastúpiť sopláci a chvíľu si zahrať, ale iba chvíľu, kým sa nepostavia starší a nezačnú druhú tretinu. Miriam im priniesla čaj vo fľaši od vína – otec bol veľmi rád, že má kamarátov a ochrancov, a staral sa, aby sa chlapci po hokeji mali čoho napiť. V zime, keď hrali na ľade, im varil čaj do termosky, teraz v jeseni stačila aj prázdna fľaša od vína.

Boli už ôsmaci – štrnásťroční pubertiaci, mysľou ešte chlapci, ale telom muži. Chlpy im už rástli nielen pod pazuchami a začínali smrdieť.

Roman sa postavil z lavičky a prešiel k nemu, k lavičke v rohu ihriska. Štuchol ho čepeľou hokejky do tenisky.

„Čau.“

„Ahoj.“

„Čo si zač, čo tu robíš? Ty nás sleduješ? Chceš po papuli... Od kamoša?“ dodal rýchlo.

„Nie, nesledujem, kreslím.“

„Kreslíš? Ukáž.“

Ukázal. Roman sa zarazil. Okamžite spoznal seba v bránke, aj Petra, ako padá na zem po faule, aj Ivana v osobnom súboji so súperovým obrancom.

„Ukáž to sem.“

Roman si prisadol a prelistoval si umelcov zošit. Žasol.

„Ja som tu nový, prisťahovali sme sa v lete. Volám sa Norbert – hovoria mi Noro.“

Roman kývol na chalanov: „Poďte sem!“

„Veď ťa nebije,“ vydýchaval sa Peter. Kým rozhodca neodpíska začiatok druhej tretiny, nechcelo sa mu ani pohnúť. Najrobustnejší hokejový útočník si predsa musí cez prestávku aspoň chvíľu oddýchnuť.

„Poďte sem, debili, poďte sa na niečo pozrieť.“

Neochotne vstali a išli sa pozrieť. Aj oni vyvalili oči.

„Čo si zač?“ oboril sa naňho Peťo a vrátil mu zošit.

„Norbert Simon.“

„Šimon alebo Norbert?“

„Norbert, to druhé je priezvisko.“

„Čudné priezvisko...“ pošúchal si Peťo bradu.

„Môj otec je akademický sochár, známy akademický sochár Norbert Simon. Robil plastiku na celú stenu na hlavnej stanici. Ja skúšam maľovať, chcel by som to ísť študovať. Vadí vám, že vás robím iba uhľom? Prepáčte, ale pohyb je pre mňa magický, je v ňom toľko sily, dynamiky a skrytej energie, že je škoda nezachytiť ju v skicách a momentkách a...“

„Je normálny?“ Spýtal sa hokejista zo zadného radu. „Drbnite mu niekto.“

Peter zaváhal. Záviselo to od neho, musí sa rozhodnúť.

„Je,“ zašomral. „Dajte mu pokoj.“

Bolo rozhodnuté.

„Ak chceš maľovať hokej, tak príď, kedy chceš, nikto ti nebude brániť. Rozumel každý?“

Rozumel každý.

Všetci sa vrátili na ihrisko a rozohrali druhú tretinu.

Norbert sa vtedy ešte nestal členom spolku ochrancov hrdzavej Miriam, iba nedostal bitku a prijali ho ako neškodného blázna. Trvalo rok, kým sa jeho postavenie zmenilo.

Už mali pätnásť a skončili deviatku. Boli dospelí, prednedávnom dostali občianske preukazy – veľké nešikovné červené knižočky. Rozlúčili sa s učiteľkami, všetky dievčatá plakali, aj tri učiteľky, a keď s vysvedčením pod pazuchou konečne vypadli cez školskú bránu, začali sa posledné zédeeškárske prázdniny.

Skoro všetci už fajčili, pár chalanov prinieslo na lavičky pod fontánou aj víno. Najprv sedeli na lavičkách, popíjali a hrali na gitare – keď sa zotmelo, viacerí museli ísť domov. Ostalo iba tvrdé jadro.

„Tak kam?“ spýtal sa Peter.

„Poďme niekam,“ navrhla Miriam a ešte tesnejšie sa privinula k Ivanovi.

„Poďme ku mne, mám prázdny kvartír,“ navrhol Noro.

Všetci ožili. Pozbierali nedopité fľaše, prehovorili ešte pár báb, ktoré už chceli ísť domov, ale ešte neboli celkom rozhodnuté, a žúr sa mohol začať.

Akademický sochár Norbert Simon nebýval v panelákovom byte, ale v rodinnom dome, pod lesom na kraji sídliska. Všetci tejto časti hovorili Mrzáčka.

Chodili z izby do izby a otvárali ústa. Väčšina z nich v takom dome nikdy nebola, niečo podobné videli iba vo filme, aj to musel byť aspoň francúzsky, ak nie rovno z Ameriky. Kožená sedačka, všade sochy akademického sochára, obrazy, starožitný nábytok, matné podsvietenie namiesto klasického panelákového lustra.

„Tam nie, tam nesmie nikto.“ Norbert zastavil dvojicu, čo sa zatúlala až k zadným dvojkrídlovým dverám. „Inak môžete všade, ale tam nie! Tam má otec ateliér.“

Nebolo treba otvárať aj trinástu komnatu, v zvyšných dvanástich mali miesta až-až. Zábava bola vynikajúca, vypili, čo mohli, dokonca aj zo zásob pána sochára, hudbu si púšťali na veži z ríše snov – debny veľké ako ich hokejové bránky. Zatancovali si a po polnoci sa začali rozchádzať, lebo nikto z nich nemal od rodičov povolené dlhšie.

„Perfektné,“ pochválil Nora Peter a uznanlivo ho poklepal po pleci. „Niečo také som ešte nevidel, fakt zážitok. Odteraz ozajstní kamoši.“

„Som rád, že ste nič nerozbili. Keď naši zase niekedy vypadnú, ste vítaní.“ Vyprevadil ich až na kraj sídliska.

Norbert Simon sa stal štvrtým členom partie a Miriam mohla pokojne rásť do krásy, lebo počet ochrancov sa utešene rozrastal. Aj rástla.

6

Bronko vstal z lavičky, zapotácal sa. Rozkročil sa, nadýchol sa, prestal sa potácať. Skonsolidoval sily. Už rozoznal postavu na konci parku – bol to iba chlapec, už mu videl tvár. Vyskúša ho, debila, nemá čo do parku potme loziť.

Počkal, kým podišiel bližšie.

„Hej, počkaj.“

„Ťa seriem.“

„Počkaj, ti hovorím!“

„Jeb na mňa, lebo začnem kričať!“

Kým odzneli štyri vety, situácia sa zmenila. Prechádzajúci chalan sa zarazil, drzo odvetil a zaspätkoval. Bronko zbadal, že chce ujsť. Vykročil k nemu, najrýchlejšie, ako dokázal. Chalan bol mladý, rýchly...

„Choď do riti!“ nedal sa.

Chalan sa nahol dozadu, ale Bronko bol rýchlejší, zdrapol ho za golier košele.

„Neskáč! Chcem iba prachy. Navaľ, čo máš!“

„Hovno!“

„Potrebujem prachy, ty debil! Navaľ!“

Chalan sa začal metať, zdrapol Bronka za ruku, čo mu zvierala košeľu, a snažil sa ju odtrhnúť. Ani po treťom trhnutí sa mu to nepodarilo, tak spustil ruky dolu.

„Navaľ prachy a môžeš ísť. Neblbni!“

Chalan zdvihol pravú ruku a pred Bronkovými očami sa zaleskla čepeľ noža. Obranca zamával zbraňou, ale nemal s nožmi skúsenosti, iba vo filme videl, že sa v takýchto prípadoch dá použiť, naživo to nikdy neskúšal. Iba zamával čepeľou, ani ju nevedel nasmerovať.

„Kurva – nôž! Debil...!“ zastonal Bronko a rýchlym hmatom ho chytil za zápästie. „Ty chuj, toto nikdy nepoužívaj, ak to neovlád...“

Zápas Bronka vyčerpal oveľa rýchlejšie, než predpokladal. Ani nedokázal dopovedať, už bol zadychčaný, zmáhala ho únava. Vlastne so zápasom ani nepočítal, inak by sa do konfliktu vôbec nepúšťal, očakával hladký priebeh akcie.

„Pusti to!“ zavyl a snažil sa vykrútiť ruku s nožom.

Chlapec bol húževnatejší, než by sa na prvý pohľad zdalo. Bronko mal smolu – zmýlil sa pri tipovaní. Došli mu sily a zoslabli mu nohy. Navalil sa na chlapca. Podlomili sa mu kolená, stratil rovnováhu a začal padať.

Chlapec bol vystrašený, no oveľa viac prekvapený. Lupič bol podstatne slabší než obeť, ani nedokázal stáť na nohách – váhu útočníka už neuniesol, zlomili sa mu kolená a spadol dozadu na chrbát. Útočník naňho.

„Au... kur... a...“ zaskučal chlapec a stíchol.

Bronko sa skotúľal z chlapca, udrel si hlavu o zem. Iba okamih sa plazil, potom sa prevalil na bok, potom na chrbát. Lapal dych.

„Héj, ty...“ vzoprel sa na lakťoch a zdvihol hlavu. „Ty... jebino... si v poriadku?“ dychčal.

Chlapec neodpovedal. Bronko sa nadvihol ešte vyššie. Čo uvidel, ho uistilo, že chlapec nie je v poriadku, z brucha mu trčala iba rúčka. V šoku dýchal mocnými nádychmi, rúčka poskakovala hore-dolu ako zatúlaná bárka na rozbúrenom mori.

„Héj... ty... chlapčisko nepodarené!“ Bronko sa snažil doplaziť k zranenému chlapcovi.

Spoza kríkov vyšiel dedko, kráčal priamo k nim.

„Vifinka, poď sem, kde si? Vifinka... miláčik, netúlaj sa, drž sa pri mne. Vifinka... ty všivanda túlavá...“ drmolil dedko a blížil sa. Jednou rukou točil vôdzku, v druhej mu ostalo ešte pár keksov.

„Na, ty potvorka, daj si. Na. Už to urob a ideme domov. Vifinka, miláč...“

Zastal a neveriaco vyvalil oči. Chvíľu hodnotil situáciu, ale zdvihnutá ruka, krvavá košeľa a rukoväť noža trčiaca z brucha ho ani na okamih nenechali na pochybách, že vidí, čo vidí.

„Bože,“ zašepkal, ale hneď sa spamätal a uvedomil si, že šepkanie tu nepomôže. „Bože!“ zareval, ale ani s tým nebol spokojný. „Vraždááá!“ zareval z plného hrdla a až teraz si bol istý, že vystihol situáciu.

Na konci parku zbadal skupinku mladých ľudí v nálade. Revali, prekrikovali sa, poskakovali, spievali... Jeden mal aj gitaru.

Za iných okolností by sa im oblúkom vyhol, teraz sa k nim rozbehol.

Bronko sa pozviechal, najprv si kľakol, potom čupol, potom sa postavil. Posledné záchvevy zdravých mozgových buniek mu prikazovali utekať, dostať sa čo najhlbšie medzi stromy, využiť terén a skryť sa, potom pokračovať v úteku, vyhnúť sa nerovnému boju s presilou, neskákať do rieky, ak nie je možnosť zohriať sa a vysušiť si odev alebo ukradnúť iný, nezanechať za sebou stopy, ktoré by pomohli prenasledovateľom, aby ho stopovali... V mysli mu prebehlo veľa dobrých rád z výcviku, ale ani mozog, ani telo ich neboli schopné realizovať.

Rozbehol sa do parku, no po pár krokoch vysilený padol. Ležal v tráve na chrbte, s naširoko roztiahnutými rukami a nohami.

V medzere medzi korunami stromov zbadal hviezdy. Blikali, žmurkali, niektoré zhasínali, iné sa ako zázrakom rozžiarili – ako nikdy sa nekončiaci ohňostroj.

Z diaľky počul lomoz dupotajúcich nôh – veľa nôh.

Neomylne sa blížili priamo k nemu.

„Tu je, hajzel jeden...“ začul za hlavou.

Chlapci ho obkolesili.

„Dojebme ho!“

„Nie, už idú fízli...“

„Jasnačka, starý už volal fízlov!“

„Jebať na fízlov, boli sme tu prví!“

„Povieme, že na nás zaútočil.“

„Že bol agresívny, to majú fízli radi, aj oni si udrú.“

„Nie, to nám nezožerú, mohli by sme mať z toho prúser.“

„Hovno prúser, je to vrah, videl si ten nôž v bruchu?“

„Ja neviem...“

Jeden sa odvážil a nahol sa bližšie.

„Ešte žije, žmurká očami, čurák jeden.“

„Hovado s nožom, hnusný vrah!“

Bronko im chcel vysvetliť, že nie je vrah, že to bola nešťastná náhoda, ale v ústach mal sucho, nevládal vydať hláska. Iba pootočil hlavu. V tráve zbadal vysoké čierne vojenské kanady. Vedľa ďalšie – veľa ťažkých vojenských topánok vylepšených striebornými cvokmi a reťazami.

Nebezpečne sa priblížili.

„Chalani, ja si aspoň kopnem do hlavy...“

Nad Bronkom zhasli hviezdy.

7

„Kde je to?“ spýtal sa Krauz. „Už sme to prešli?“

„Neblbni,“ nesúhlasil Chosé, „musia tam byť autá.“

„Tak pozri do mapy.“

„Načo ti je mapa, len choď ďalej... pomaly... pribrzdi – aha! Tam je policajné auto!“

„Vidím, né? Nemôžem zablúdiť, šak som tu doma.“

Krauz vybehol dvoma kolesami na chodník. Sotva sa zaradil za pomaľované policajné auto, už sa rozleteli dvere a vystúpil naštvaný policajt. Všimol si typ auta, značku, dvoch rovnako naštvaných chlapov na predných sedadlách a vychladol.

„Vy ste z kriminálky, čo?“

„Žiadna kamera, žiadny mikrofón, tak z televízie asi nebudeme,“ súhlasil Chosé.

„A preukazy?“

„Choď do riti! Kto okrem fízlov by sa sem mrdal v tejto horúčave?!“

„Môžete vojsť.“

Už si bol istý, že sú to policajti, preukázali sa dostatočne dôveryhodne. Zaliezol do auta a znova zaujal unudene rozvalenú polohu za volantom, lebo dnes vyfasoval najnevďačnejšiu úlohu – strážiť miesto činu pred nepovolanými osobami, zvlášť reportérmi a novinármi.

Chosé si ponaprával chrbticu, nasledoval drep, potom široké rozpaženie a zívnutie hodné afrického hrocha. Aj počet zubov by sa približne zhodoval. Ranné driemanie v kancelárskom kresle mu vitality nijako nepridalo – teraz ožíval.

Krauz bol živý až-až. Rozhliadol sa po ulici a ustúpil od auta do tieňa vysokého duba.

„Mrzáčka,“ zašomral si popod nos.

„Ty si tu doma nie?“ vzdychol si Chosé. „Zase sme v tvojom rajóne.“

„Tam dolu na sídlisku som vyrastal,“ hodil Krauz rukou ponad červené strechy honosných víl.

Chosé unudene sledoval smer. Panelákom dolu na sídlisku pozerali na vyasfaltované rovné vrcholce. Na každom trčala výťahová šachta ako bradavica na nose starej strigy, okolo samé antény.

„Prečo Mrzáčka?“ zazíval Chosé.

Krauz sa zahľadel na sídlisko. Ako chlapci hore pod les chodili okukovať vily socialistických zbohatlíkov. Vlastne ani nie tak vily, tomu ešte nerozumeli, chodili okukovať autá zaparkované vo dvoroch, tie ich bavili viac. Cenám nerozumeli, ale západné značky, ligotavé karosérie a široké pneumatiky ich fascinovali a ako každého normálneho chlapca priťahovali ako magnet. Každý jeden túžil mať niečo také, aspoň angličák, keď nie skutočné. Vyšliapali na bicykloch do kopca pod les, chvíľu si oddýchli, počkali na prvého nerváka, čo ich okríkol...

„Héj! Chamraď! Čo tu snoríte!?“

... a spustili sa dolu. Brzdili a sledovali autá za plotmi. Občas nejaké stálo aj na chodníku. Zastali, skontrolovali tachometer...

„Tento má stoosemdesiat, boha!“

„Tento dvesto, chalani, to je sila, že dvesto na tacháči!“

... a nečakajúc na ďalšieho nerváka, pomaly sa spúšťali dolu do sídliska, kde embéčky a žiguláky ich otcov mali sotva stošesťdesiat, hoci tak rýchlo v skutočnosti nikdy nešli, lebo by im odleteli blatníky.

„Mrzáčka bol hanlivý názov štvrte, lebo tu bývali samí mrzáci socializmu, takí, čo nechceli bývať s chamraďou na sídlisku, ale nakradli si na honosné vily. Samý mäsiar, pumpár, riaditeľ Drudopu, riaditeľ Tuzexu, zelovocári, herci, sochári, maliari a podobní chudobní dojiči socializmu. Vtedy sme tomu ešte nerozumeli, boli sme iba chlapci, dnes už vieme, prečo sa sťahovali pod les na Mrzáčku.“

„Závisť,“ skonštatoval Chosé a vylovil z auta kolegovu aktovku so zápisníkom a s chladeným pivom. „Riško, hovorí z teba čistá závisť. Veď niektorí z nich vôbec nekradli.“

„Dvaja,“ pripustil Krauz.

„Ideme? Alebo budeme riešiť kriminálnikov zo starého režimu?“

Krauz zamkol auto.

„Ty si sa pýtal, ja som nezačal.“

„Dobre, tak už sa nepýtam! Ideme?“

„Poručeno pánubohu,“ Krauz ukázal smerom k bráničke. „Ale fakt žiadna závisť, Chosé, my sme ju ani nepoznali. Chlapci zo sídliska mali vždy všetko spoločné, tak sme vyrastali. Až po revolúcii nás demokracia takto ohla, závidíme si aj špičku na konci nosa a...“

„Drž hubu! Tie tvoje moralistické reči sa už nedajú počúvať!“

„Vraj moralistické! Odkedy nemorálny kurevník používa slovo moralistické?“

„Ty, počúvaj... Ja blbec sa s ním terigám v tomto nečase niekam do lesov, a on mi bude ešte nadávať,“ soptil Chosé a sám nad sebou nechápavo krútil hlavou.

„Veď už nefrfoc a poďme!“

Vykročili k bráničke. Prešli po chodníku dláždenom lomovým kameňom ku vchodovým dverám do domu. Vyhli sa pár tujám, pár koniferám a pár zvláštnym kríkom, ktoré ani Krauz nepoznal.

Chosé zaklopal. Čakali. Potom zabúchal.

Otvoril kolega v uniforme.

„Oddelenie vrážd,“ predstavil sa Chosé.

Kolega odstúpil, podržal im dvere.

„Kam?“

„Tam!“ ukázal im smer ďalšieho pochodu.

Prešli krátkou chodbou a dostali sa do átria. Otvoril sa im veľký priestor vysoký ako chrám, ale namiesto kríža a umučeného Krista sa na konci týčila palma. Nikto nepochyboval, že pravá, toľko plastu ešte nevyrobili. Nerástla z črepníka, rástla zo zeme, ktorú architekt nechal na konci átria ako kus pozemku. Okolo zasklená zimná záhrada. Pri kmeni palmy paprade a malé palmičky. Kus amazonského pralesa uprostred Európy.

Chosé vykrúcal krk – snažil sa zistiť, kam až palma porastie.

„Už chápeš, prečo Mrzáčka?“ spýtal sa so zadosťučinením Krauz.

„Boha...“

Krauz ho drgol a hneď ho aj zachytil, aby nespadol s vyvrátenou hlavou.

Všetci boli v kuchyni. Našli ju iba vďaka pokynom ďalšieho kolegu v uniforme, strateného v priestore.

„Nazdar,“ pozdravil sa Krauz.

„Čaute,“ privítali ich kolegovia z okresu.

Prvý im podal ruku šéf miestnej kriminálky, potom dvaja detektívi, potom okresný vyšetrovateľ, potom technik. Dvaja v uniforme pri dverách si netrúfli, ale slušne kývli.

Kuchyňa bola veľká ako celý Krauzov byt, aspoň tak sa mu zdalo. No, možno bola o niečo menšia, to iba tá závisť...

V kuchyni pri stole dlhšom než dva pitevné stoly dovedna sedela žena. Už neplakala. V ruke mala vreckovku, ale čo bolo treba vyroniť, už vyronila a čo bolo treba utrieť, už utrela. Teraz iba sedela – zmätená a ustráchaná.

Čakala, čo bude.

Obaja si všimli, že je to pekná žena, o niečo mladšia od nich, ale iba o málo, v peknej sukni a peknom značkovom tričku s krokodílom nad ľavým prsníkom. Chosého upútali zvláštne vlasy – vždy uprednostňoval ryšuľky pred blondínkami, ak mal, samozrejme, možnosť výberu.

Nikto ich zatiaľ nepredstavil, Krauz ju nechal pokojne sedieť a žmoliť si vreckovku.

„O čo ide?“ začal, aby sa niekam pohli.

„Pani,“ šéf miestnej kriminálky ukázal bradou na uplakanú, „ho dnes ráno našla. Možno o nič nejde, ale po minulom týždni by sme nechceli nič pohnojiť. Len si to pozrite, a ak nič, môžeme to uzavrieť ako infarkt alebo nešťastnú udalosť. Uvidíme, čo povie pitva.“

Pri slove pitva si pani znova pritisla vreckovku na nos a snažila sa tlmiť nový nápor žiaľu. Krauz dnes naozaj nemal náladu na niečo podobné a rýchlo sa pohol k dverám do kuchyne.

„Kde je to?“

„Hore.“

„Volali ste súdniara?“

„Lengyel už ide.“

„Radšej poďme hore.“

Všetci sa pohli k dverám, vstala aj uplakaná domáca pani.

„Moment,“ zastavil ju Krauz. „Pani zostane tu a jeden z vás s ňou. Už nebude telefonovať, a ak jej niekto zavolá na mobil alebo na pevnú linku, chcem vedieť kto a prečo.“

Šéf miestnej kriminálky ukázal prstom na chlapca v uniforme, ten prikývol a usadil ženu späť na stoličku. Ani nepípla.

Ostaní vyšli z kuchyne, prešli cez átrium, dlho išli átriom, potom dlho po zakrivených schodoch, a keď sa zadychčali, konečne boli na poschodí pred pracovňou.

„Už viem, prečo Mrzáčka,“ vzdychol si Chosé a zarosené čelo si utrel do rukáva.

„Čože?“ spýtal sa šéf kriminálky.

„Nič.“

„To je v poriadku,“ ubezpečil ho aj Krauz. „Tamtie dvere?“ ukázal na dvere na konci chodby.

„To je spálňa, tam toaleta, tam šatník. Tieto vedú do pracovne.“

Dvere do pracovne boli z tmavého masívu, kovanie žlté, imitácia zlata, možno zlaté, ale to Krauz nemienil skúmať.

Zohol sa a skúmal niečo iné. Kovanie bolo špinavé od argentorátu. Pochopil, že okresný technik sa už činil.

„Výsledok?“ Krauz ukázal bradou na kľučku.

„Je tam dakto,“ odpovedal mu šéf okresnej kriminálky. „Dve upotrebiteľné.“

Dvere boli pootvorené, Krauz do nich drgol špicou topánky, lebo nemal rukavice a pre hocijakú blbosť sa mu ani nechcelo naťahovať.

Vošli a rozhliadli sa. Pekná pracovňa, takú už videl v seriáli Dallas. Všade samé drevo, asi nie preglejka, aj porcelán vo vitríne vyzeral značkový.

Aj stôl pri okne bol taký, asi nie preglejkový, asi z Dallasu. Pekný, pevný, tmavý. Možno aj príjemný, keby na ňom neležal muž a netváril sa, že spí.

„Obhliadka je ukončená?“

„Je,“ odpovedal okresný technik, lebo toto bola jeho záležitosť.

„Stopy?“

„Dvakrát dakto, teda dva upotrebiteľné odtlačky na kľučke, dvakrát upotrebiteľné z telefónneho slúchadla, dve vecné – fľaša whisky a pohár zo stola, ležali tu a tu,“ ukázal kúsok od hlavy nebohého. „Potom machuľa zo sklených balkónových dverí, ale zaistil som ju, aj keď nevykazuje markanty, možno tam experti niečo nájdu.“

„Na kľučke balkónových dverí nič?“

„Nič.“

„Utretá?“

„Nie, sú tam mastné machule ako na skle.“

Krauz sa zarazil, uvažoval. Technik pochopil.

„Mám zaistiť aj tie?“

„Ja by som...“ váhal Krauz. „Alebo nie. Vieš čo, počkáme na doktora a uvidíme, čo nám povie. Možno zbytočne mútime vodu. Pokračuj.“

„Mikrostopy. Povysával som koberček okolo stola.“

„Výborne! Čo vitrína za mŕtvolou?“

„Na skle jedna upotrebiteľná dakto, na úchytke iba šmuhy.“

„A vnútro?“

„Nezabudol som!“ usmial sa víťazne technik. „Prezrel som poháre. Ak čakáte všetky zaprášené a jeden čerstvo utretý, tak nie. Tie v spodnom rade sú všetky utreté a v rovnakom čase. Tie horné sú všetky zaprášené, evidentne dlho nepoužívané, pre návštevy vyberal iba poháre zo spodnej poličky.“

Technik si myslel, že Krauza prešťal, ale ešte nemal vyhraté. Krauz si pošúchal bradu, potom ňou mykol k vitríne.

„Hovoríš, že tie spodné sú utreté v rovnakom čase?“

„No.“

„Teda sú rovnako málo zaprášené?“

„No... nie. To som nepovedal. Sú utreté...“

„Takže žiadny prach?“

„Nie.“

„Čerstvo utreté bez nánosu prachu?“

„No.“

„Takže vrah si mohol s mŕtvym pripiť, zavraždiť ho, pohár vrátiť späť do vitríny, a keďže pozerá kriminálky, utrel aj všetky poháre v spodnom rade, aby ten jeho nebol nápadný?“

Technik sa na chvíľu zamyslel, zvesil plecia a vzdychol si: „Boha, ja som si myslel, ako vás poteším...“

„Podľa teba to mohol tak spraviť – alebo nie?“

Chosé to už nevydržal a rozosmial sa.

„Kašli naňho, kámo, on ešte nebol tento rok na dovolenke a je rozbehnutý ako lokomotíva, ide z jedného výjazdu do druhého, už mu z tých obhliadok hrabe. V skutočnosti si neurobil nič zlé a uvažuješ po svojom, že sa nič nestalo. On, naopak, uvažuje, že sa niečo stalo, tak máte na utreté poháre rozdielny názor.“ Chosé potľapkal technika po pleci, aby ho povzbudil, ale gesto sa minulo účinkom.

„Možno má pravdu,“ pripustil ticho technik, naštvaný sám na seba. „Viete čo, zavolám vyšetrovateľa späť a všetky tie spodné poháre zaistíme a pošleme na expertízu, čert nikdy nespí.“

Krauz bol až teraz spokojný. Keby robil obhliadku miesta činu on, čerstvo utreté poháre by určite nevynechal.

„Zámky a okná ste skontrolovali?“

„Všetko v poriadku,“ referoval ďalej šéf okresnej kriminálky. „Vlámanie to nebolo. Jedine zhodným kľúčom, ale to by zase spolu nepili. Alebo si myslíš, že lúpežník ho prepadol, donútil štrngnúť si, potom ho zabil, okradol a zdrhol? A vyutieral všetky poháre?“

Jeden z okresných detektívov sa zasmial – chcel urobiť šéfovi radosť. Krauz sa nezasmial a prepálil kolegu z okresu tvrdým pohľadom. Prestal sa smiať – odrazu nevedel, či si sileným smiechom viac neublížil, než šplhol.

„Keď sme pri tom vlámaní, ehm, zmizlo niečo?“

Šéf kriminálky pozrel na technika.

„Feri, máš ešte rukavice?“

„Mám,“ otrčil mu dlane.

„Tak mu to ukáž, nech verí. Richard, hovorím ti, vlúpačka to nie je.“

Technik podišiel k stolu a otvoril hornú zásuvku vpravo od sediaceho muža. Krauz nazrel a uvoľnil miesto Chosému. Aj on si všimol balíček päťstokorunáčok omotaný gumičkou.

„Slušná kôpka,“ vzdychol si závistlivo Chosé, lebo nebola jeho.

„Pani povedala, že ju tam mával vždy, vraj je to bežný obnos na rodinné výdavky.“

„Tie nebudete zaisťovať?“ pokračoval Krauz v otravovaní.

„Nie, zatiaľ nebol dôvod. Ty myslíš...“ nedopovedal šéf.

Krauz po krátkom zaváhaní pokrútil hlavou.

„Nie, asi netreba. Nebudeme zbytočne dramatizovať. Jedine žeby priamo súviseli s motívom.“

„O motíve zatiaľ nič nevieme.“

„V tom prípade pokračujte podľa seba.“

„Okrem toho sme prešli celý dom, všade je toľko porcelánu, obrazov, starožitností... Všetko na svojom mieste. Ak je to násilný trestný čin, tak majetkový motív môžeme vylúčiť.“

Krauz prikývol, tiež si všimol preplnené vitríny. Preto netrval na zaistení balíčka bankoviek. Prešiel do stredu pracovne a kývol na kolegu, aby sa k nemu pripojil.

„Chosé, rozhliadni sa.“

Obaja sa točili, vykrúcali hlavy, snažili sa vštepiť si do pamäti detaily. Nahrávali na video za očnou sietnicou.

„Nič podozrivé,“ zakončil nahrávanie Chosé.

„Ani ja nič. Interiér máme nafotený?“ prihovoril sa znova technikovi.

„Máme. Presne odtiaľ, ako ste teraz, na všetky smery.“

„Výborne! Tak nič, poďme k nemu,“ rozhodol Krauz.

Chlapci z oddelenia vrážd sa až doteraz správali, akoby boli na návšteve u domáceho, akoby si domáci iba na chvíľu odskočil a nechal ich v pracovni samých. Návšteva sa odrazu skončila, a už to neboli návštevníci, už to boli detektívi z oddelenia vrážd – odrazu si všimli aj mŕtvolu za stolom.

Postavili sa k nemu každý z jednej strany.

„Boha, kus chlapa,“ konštatoval Chosé.

Aj Krauz si to všimol – na prvý pohľad bolo jasné, že má riadne cez metrák. Sedel na mohutnej koženej otáčacej stoličke s chrómovaným rámom. Nohy pod stoličkou, telo v ostrom uhle nahnuté dopredu, ruky zložené na stole pod hlavou. Do tváre mu nebolo vidieť, čelom sa dotýkal skrčeného predlaktia. Akoby si iba na chvíľu zdriemol.

Krauz si čupol, aby preskúmal priestor pod stolom a stoličkou. Jedna papuča sa zošmykla, druhá bola obutá. Ponožky čisto čierne, obe rovnakej farby, čo sa Krauzovi nie vždy podarilo. Rifle vydraté, moderné, asi niekoľkonásobné XXL-ko. Košeľa modrá, plátenná, krátke rukávy, rozopnutá až dolu po mohutný pupok.

„Krv asi nemusíme hľadať.“

„Nie, nič sme nenašli, ani erzetpéčka.“

„A toto je čo?“ Krauz sa nahol nad stôl a až teraz si všimol tesne pri ruke zvláštne pero.

„Zvláštna injekčná striekačka.“ Aj Chosé sa nahol.

„To je inzulínové pero,“ vysvetľoval technik.

„A to ste nezaistili!?“ zdúpnel Krauz a už sa v duchu tešil, že konečne našiel dôvod, aby sa rozčertil na odfláknutú okresnú robotu.

„Zaistili, je aj v obhliadke a je aj odfotografované, ale keď sa všetci zhodli, že by sme pre istotu mali zavolať aj vás a Lengyela, tak som ho tam vrátil, aby doktor videl, ako sme ho našli. Viete, súvisí to s medicínou, a Lengyel je doktor, tak som si myslel, že by z toho mohol niečo vydedukovať.“

Krauz si technika prekvapene obzeral, potom uznanlivo pokýval hlavou.

„Múdre rozhodnutie, kvitujem, kolega...“ šomral. „Takže poškodený je diabetik?“

„Je, pani to potvrdila.“

„To by mohlo všetko vysvetliť. Stopäťdesiatkilový diabetik, vonku teplo ako na Sahare... Infarkt – a je to. No nič, keď sme už tu, počkáme na doktora, ale myslím si, že celý prípad môžeme nechať na okrese.“

Krauz a Chosé si vymenili unudené pohľady. Obom už bolo všetko jasné, zbytočný poplach. Diabetik s takou hmotnosťou mohol naozaj zomrieť na čokoľvek aj bez cudzej pomoci.

Z vestibulu sa ozval srdcervúci krik, potom lomoz a bohovanie. Vybehli na chodbu, a keď sa nahli cez zábradlie, naskytol sa im bizarný pohľad. Dolu v átriu nejaký muž zápasil s obrovským vtákom. Operenec mu sedel na hlave, bil ho krídlami, snažil sa ho ďobnúť do temena. Muž sa krútil, zvíjal, hlasno nadával. Snažil sa chrániť koženou aktovkou, ale príliš úspešný nebol.

„Boha! To je čo za hovado!?“ žasol Chosé.

„Doktor Lengyel,“ odvetil mu Krauz.

„Ja som myslel toho vtáka.“

„Ja tiež.“

„Ja toho hore.“

„To je ara modrožltá – Ara ararauna. Amazonský papagáj.“

„Kristepane, takého veľkého vtáka som ešte nevidel!“

„Chosé, ty si ma ešte nevidel pod sprchou?“

„Ha-ha, silácke reči – a skutek utek! Minulý týždeň si ma nechal v štichu aj s tými dvoma...“

Chosé nedopovedal, lebo na scénu vbehla domáca pani a spustila krik: „Lori! Čo to má znamenať!? Lorino! Okamžite zlez, ty potvora! Nehanbíš sa?“ Nastavila papagájovi ruku a domáci miláčik neochotne preliezol. „Prepáčte, pán doktor, on si iba bráni svoje teritórium. Nemá rád cudzích ľudí. Prepáčte, v tom strese som ho zabudla zavrieť. Ešte raz sa ospravedlňujem,“ vysvetlila incident a Lorina si odniesla do kuchyne.

Doktor sa vyterigal po schodoch, ešte aj hore si masíroval doškriabanú hlavu.

„Sviňa,“ pozdravil prítomných a vysilený zápasom a dlhým výstupom po schodoch dychčal ako maratónec.

„Sviňa s krídlami? Doktor, čo vás na tej vysokej škole učili?“

„A ty ma tiež môžeš...“

Privítanie s Krauzom už mal za sebou, Chosého odbavil vycerenými tesákmi, ostatní ho nezaujímali vôbec.

„Tak čo zas máte vy dvaja? Som po službe, už som mohol byť v záhradke a pekne buvinkať v tieni moruše – a vraj vražda! Vy nedáte pokoj ani cez prázdniny? Ešte k tomu ten netopier, či čo to bolo... au, moja hlavička...“

Doktor bol naozaj naštvaný. Jediný, kto sa ho nezľakol, bol Krauz a aj sa mu milo prihovoril.

„My sme žiadneho krotiteľa divých vtákov nevolali, to oni!“ bradou ukázal na okresných kriminalistov tlačiacich sa pri zábradlí.

„Oni? Prečo oni?“

„Doktor, okresákom sa nechce robiť a chcú to hodiť nám. Vraj vražda. Platím dve fľaše vodky, ak to necháš ako nešťastnú udalosť – nech sa s tým drbú celé leto.“

„Ja dám tri,“ ožil šéf okresnej kriminálky. „Urob z toho vraždu, doktor...“ škemral, potom dostal nápad. „Navyše dám toho netopiera zastreliť, uvidíš!“

Doktor si ich pohoršene premeral.

„Vy asi neviete, banda policajtská, že od prvého šiesty vyšiel nový výnos ministerstva zdravotníctva. Zakazuje akékoľvek úplatky lekárom!“

„No fasa, vydochne polovica chorého obyvateľstva,“ zastonal Krauz.

„A v tom to je, Riško! Vďaka múdrym výnosom nášho ministerstva zdravotníctva sa my pitvoši nikdy nemusíme báť o robotu, chápeš?“

„Ochraňuj nás, Bože,“ zľakol sa Chosé.

„S tým sme dohodnutí, aj on sa už teší na nával.“

Doktor Lengyel skončil s masírovaním ubolenej hlavy – konečne sa mu uľavilo. Rozopol si na košeli ešte jeden gombík, lebo sa potil ako galejník. Odkašľal si, prečistil si hrdlo a spýtavo zagánil na Krauza.

„Dosť bolo folklóru, fakt sa mi drieme. Kde to je?“

Krauz pozrel na šéfa okresnej kriminálky a dal mu prednosť. Ešte stále to bol ich prípad.

„Nasledujte ma,“ voviedol ich späť do pracovne.

Lengyela interiér ani porcelán vo vitríne vôbec nezaujímali, boli mu ukradnuté aj odtlačky prstov na telefóne či na balkónových dverách. Prešiel priamo k veci. Natiahol si rukavice a chytil ju za krk, potom za hlavu... a zháčil sa. Pri ruke si všimol inzulínové pero.

„To má byť čo? Vy ste ešte neskončili s obhliadkou miesta?“

„Skončili,“ bránil sa pohotový technik, „ale to pero som tam vrátil, či by vám nepomohlo...“

„A v čom?“

Technik nevedel – pustiť sa do odbornej debaty s lekárom si netrúfal.

„On bol diabetik?“

„Bol.“

Lengyel si vzdychol.

„Tak mi to niekto povedzte od začiatku, nech tu netajtrlíkujem!“ Vyčítavo zagánil na Krauza. Ten iba mykol plecom a priblblo sa usmial – ja nič, ja muzikant, za všetko môžu oni.

„Kto a kedy ho našiel?“

„Pani domáca dnes ráno o ôsmej. Naposledy ho videla živého včera večer o siedmej, potom odišla a vrátila sa až ráno – a našla ho,“ referoval šéf.

„Takže ona nebola celú noc doma?“ ožil Krauz, ale hneď si uvedomil, že jeho čas už vypršal. Doktor mu to dal hneď najavo.

„Ty si mohol vyšetrovať doteraz, teraz to nechaj mňa, lebo sa fakt nikam nedostaneme. Našla ho a volala záchranku?“

„Presne. Prišla záchranka a naša hliadka skoro zároveň s nimi. Lekár ho prezrel a konštatoval smrť. Stopy vonkajšieho násilia nenašiel. Ako možnú príčinu smrti označil infarkt alebo kolaps zapríčinený diabetom pacienta. Bližšie to vraj určí až pitva.“

Lengyelovi poskočilo obočie, rozpažil, akoby ich chcel všetkých objať, a nechápavo pokrútil hlavou.

„No dobre. A čo chcete odo mňa? Veď ja môžem konštatovať iba to isté! Bezprostrednú príčinu smrti zistím naozaj až pri pitve.“

„No...“ zaodŕhal šéf.

„Oni mali minulý týždeň taký malý prúser,“ pomohol šéfovi škodoradostne Krauz. „A neradi by si to zopakovali, tak zavolali aj nás, aj teba.“

„Aha,“ doktorovi konečne zaplo, „už chápem. Ten kus olova v hlave toho záhradkára, čo? Pitvali to na vedľajšom stole, ale ako zaujímavosť som si to tiež pozrel. Zriedkavý prípad, no stáva sa. Niekedy je otvor po vstrele taký malý, že...“

„Až nabudúce, ponáhľaš sa do tieňa moruše...“ prerušil ho Krauz, lebo tušil, že Lengyel by na túto tému vedel prednášať hodiny.

„Jáj, máš pravdu, skoro by som zabudol. No dobre, takže erzetpéčka tu bola, konštatovali smrť, vonkajšie zranenia nenašli, odporučili vykonať pitvu. Odo mňa chcete, aby som to potvrdil, aby sme sa s čistým svedomím mohli  rozísť.“

„Asi v tom zmysle.“

„Výborne. Máte ho zvečneného?“

„Máme.“

„Môžeme ním konečne hýbať?“

„Môžeme.“

„Tak mi aspoň traja pomôžte, je ťažký ako kôň.“

Technik podal rukavice aj Krauzovi a Chosému, no tí iba pokrútili hlavami a štítivo odstúpili. Veď to nie je ich prípad. Technik pochopil a rukavice skončili tam, kde mali – na rukách okresných detektívov.

Aj štyria mali čo robiť, aby ho odlepili od stola a položili na koberec. Prevalili ho na bok, nohy ostali pokrčené.

Lengyel začal od hlavy, skúsil žuvacie svaly, pohýbal celou hlavou, potom skúsil prsty, ruky a nohy. Všetko bolo tuhé, neohybné.

„Rigor mortis plne vyvinutý,“ zašomral si popod nos.

Rozopol mu nohavice a stiahol ich, pokiaľ sa dalo. Zadok bol úplne fialový. Doktor zatlačil palcom doprostred fialovej zrazeniny a sledoval biely fľak.

„Livores mortis, teda posmrtné škvrny, sú vytlačiteľné stredným tlakom palca,“ oznámil nahlas.

Vrátil sa k hlave, podrobne preskúmal vlasovú časť, uši, potom oči. Otvoril mu ústa, skontroloval jazyk, nahol sa bližšie, privoňal. Vyhrnul mu košeľu a prezrel chrbát, obišiel ho, prezrel aj hrudník a obrovské brucho. Stiahol mu trenírky, skontroloval genitálie a zadok. Postupne sa dostal až k stehnám. Napokon namáhavo vstal a pokýval hlavou.

„Súhlasím s kolegom zo záchranky. Ani ja som nenašiel žiadne stopy vonkajšieho násilia. Bezprostrednú príčinu smrti odhalí až pitva. Môžete ho dať previezť k nám.“

Krauz a Chosé sa na seba usmiali – takýto priebeh vyšetrovania sa im páčil. Ak ani súdniar nenašiel stopy vonkajšieho násilia, ostával prípad na okrese, vražda sa nekonala.

„Kedy zomrel?“ zaujímal sa šéf okresnej kriminálky. V hlase nedokázal skryť sklamanie.

Detektívi z oddelenia vrážd už boli na odchode, ale toto zaujímalo aj ich, tak sa ešte vrátili.

„Odhadujem, že pred dvanástimi hodinami. Posmrtná stuhnutosť je plne vyvinutá, škvrny sú vytlačiteľné, z úst už páchne, takže hnilobný proces sa už začína, to všetko umocnené vysokými teplotami presahujúcimi priemer aj večer, aj v noci... No ako hovorím, nie viac ako dvanásť hodín. Skôr menej.“

Šéf okresnej kriminálky spokojne prikývol.

„Niečo nám napovie aj fakt, že pani ho videla včera večer o siedmej. Teraz je...“ pozrel na hodinky, „jedenásť, takže ak odrátame dvanásť hodín... Smrť nastala asi medzi siedmou večer a jedenástou v noci.“

Krauz si vzdychol. Veľmi dobre vedel, že takéto hrubé počty sú úplne nanič. Veľakrát sa im potvrdilo, že hrubý odhad sa od skutočného času smrti líšil aj o tri-štyri hodiny, a čím bola mŕtvola staršia, tým sa odchýlka zväčšovala. V tomto prípade bol interval od smrti po nález mŕtvoly naozaj krátky a dalo sa dedukovať, že aj doktorov odhad bude možno presný, možno...

Ale ich to nemusí tankovať, veď to nie je ich prípad.

„Budete nás ešte potrebovať?“ spýtal sa prítomných. „Nie? V tom prípade sa porúčame, páni!“

Ruky si už nepodávali, iba si kývli.

„Doktor...“

„No?“

„... a nechaj mi pod tou morušou jedno miesto voľné. V najbližšom čase asi požiadam o predčasný dôchodok, už ma to nebaví.“

„Bežná depresia z prepracovanosti,“ unudene diagnostikoval odborník. „Možno by stačilo, keby si konečne šiel na dovolenku. Prídeš na iné myšlienky a načerpáš nové sily.“

Krauz sa zarazil, vo dverách sa prekvapene obzrel.

„To fakt celé mesto musí vedieť, že som tento rok nebol na dovolenke?“

„Veď o tom aj netopiere čvirikajú...“

Zbehli po schodoch a v átriu narazili na uniformovaného kolegu vytrvalo strážiaceho... nikto nevedel čo. Krauz si na niečo spomenul.

„Ozaj, kolega, a ako sa volá ten nebožtík?“

Aj Chosé si s hrôzou uvedomil, že zistili všetko možné, len meno a základné údaje nie.

Ani kolega nevedel.

„Počkajte, ja sa spýtam,“ ponúkol sa.

Krauzovi sa čakať nechcelo, ale spomenul si, ako by si mohli skrátiť dlhú chvíľu. Zamieril do kuchyne.

„Úprimnú sústrasť,“ oslovil peknú ženu za stolom. „Prepáčte, ja viem, že je to necitlivé, ale ja som veľký obdivovateľ papagájov. Mohol by som si toho krásavca obzrieť zblízka?“

„Samozrejme, nech sa páči,“ trochu ožila a bola policajtovi v civile aj trochu vďačná. Aspoň na chvíľu príde na iné myšlienky.

Krásavec pobehoval po stole, hrýzol do všetkého, čo mu prišlo pod zobák. Evidentne sa nudil a bol by vďačný za akékoľvek rozptýlenie. Krauz to využil a z misy uprostred si vzal vlašský orech. Papagáj okamžite postrehol votrelca vo svojom rajóne a pricupital bližšie, aby si ho obzrel. Zjavne dúfal, že sa niečo bude diať. Na jeho veľkú radosť aj sa udialo. Krauz položil orech pred seba, počkal, kým operenec pricupital, a orech prikryl dlaňou. Papagáj pochopil, že sa naskytla nečakaná príležitosť zahrať sa, opak Krauzovej dlane si pridržal pazúrikmi, zobákom mu začal nadvihovať jeden prst za druhým. Krauz sa nebránil a zodvihnutý prst nechal trčať dohora. Papagáj pokračoval rad-radom, až sa pod dlaňou objavil orech, ale to nebolo všetko. Tesne predtým, než sa papagáj zmocnil orecha, použil Krauz druhú ruku, orech mu spod zobáka uchmatol, znova prikryl dlaňou a odsunul vedľa. Operenec až nadskočil od nadšenia, hra na skrývačku ho fascinovala. Pobehol a nadvihovanie prstov sa mohlo začať odznova.

Krauz pozorne sledoval hru papagájovho tela a spôsob, akým potriasa hlavou. Musel sa baviť a neznervóznieť, inak by mohol zobákom zatlačiť a bolo by zle. Krauz dobre vedel, že veľké papagáje majú v zobáku takú silu, že dokážu človeku jedným zovretím amputovať prst, ale tento zatiaľ nervózny nebol, naopak, náramne sa bavil. Konečne našiel niekoho, kto ho chápal a bol ochotný sa s ním hrať. Pri dvíhaní prstov si stále spokojne frfotal: „Lori, múdry Lori. Lori je šikula. Múdry Lori, Lori je šikula...“

Keď nadvihol aj posledný prst, Krauz mu orech zase ukradol a schoval ho pod druhú dlaň. Papagáj až nadskočil od šťastia, okamžite opustil prázdnu dlaň a prebehol k druhej. Cestou sa mu podarilo utrúsiť niečo ako: „Kurva, kurva, Mišo, kurva, prachy, naval prachy, Mišo...“ ale ďalej sa nedostal, lebo pani ho okamžite okríkla.

„Prepáčte, prosím, Lori je strašný tlčhuba a zopakuje naozaj všetko.“

„To je v poriadku,“ usmieval sa Krauz a nevedel sa vynadívať na nádhernú hru farieb na perí.

Orech putoval zase pod ľavú dlaň, potom ešte raz späť pod pravú. Papagáj bol v siedmom nebi. Asi sa už hrali pridlho, lebo Chosé zakašľal.

„Prepáčte, my už pôjdeme,“ pochopil Krauz. „Ešte raz sa ospravedlňujem, ale nemohol som odolať, takú krásu našinec len tak hocikde nevidí.“

„Chápem.“

„Samozrejme, už môžete telefonovať aj prijímať hovory, to bolo iba opatrenie, keby sme našli niečo podozrivé, ale nič sme nenašli, takže už môžete a my odchádzame. Dovidenia.“

„Moment.“ Pani vstala a podišla k nim. Prišla tak blízko, že zacítili prenikavú vôňu jej parfumu a rozoznali farbu jej očí.

„Môžete mi, prosím, povedať, čo sa mu stalo? Nikto mi nechce nič povedať, iba sa vyhovárajú, že ešte nič nevedia, že sa uvidí a...“

Trpezlivo počkali, kým si poutiera krásne zelené oči.

„Prepáčte, ale majú pravdu. Ani oni, ani my zatiaľ naozaj nič nevieme. Ten posledný, čo prišiel, to je doktor zo súdneho lekárstva, a ani on nenašiel nič podozrivé. Predpokladáme, že nejde o násilný trestný čin, bude to asi infarkt alebo nejaký kolaps. Presnú príčinu smrti zistia až po pitve. Doktor odhaduje, že zomrel včera večer asi okolo jedenástej. To je všetko, čo sme zistili.“

„Tak včera večer, hovoríte. Infarkt. No aspoň niečo. Ďakujem vám veľmi pekne,“ spôsobne poďakovala a vrátila sa za stôl.

Detektívi ju chvíľu pozorovali, potom sa kývnutím rozlúčili s kolegom v uniforme a zamierili ku dverám.

Lorimu sa predčasný odchod nového kamaráta nepáčil, odrazil sa od stola a pár metrov ku Krauzovi prekonal na tri mávnutia krídel. Krauz začul rachot, rýchlo sa zvrtol a nastavil mu predlaktie. Papagáj excelentne pristál. Krauz ho prstom poškrabkal na líci, operenec okamžite vykrútil hlavu a nastavil aj krk, že chce aj tam.

„Ty potvora, poď sem,“ pokarhala ho domáca, nastavila mu predlaktie a odniesla ho späť k stolu. „To je zvláštne...“ zašomrala si iba tak pre seba.

„Čo je zvláštne?“ začul ju Krauz.

„Lori. Neznáša cudzích ľudí v dome, je ako strážny pes a okamžite útočí, niekedy dosť agresívne. No vás si okamžite obľúbil, to je zvláštne.“

„Tieto veľké vtáky sú teritoriálne a niektoré si svoje územie naozaj temperamentne chránia. Vystihli ste to celkom presne, ako strážne psy. Radšej ho podržte, inak sa von nedostaneme.“

Pani otočila Loriho ku kuchynskej linke, detektívi využili chvíľu, kým ich vták nesledoval, a vybehli z kuchyne.

„Vrana k vrane sadá, vták si vtáka hľadá, či ako je to...“ šomral si Chosé popod nos.

„Počul som!“

Vestibul bol prázdny, kolega v uniforme sa ešte nevrátil, hoci s papagájom sa hrali dosť dlho.

„Žeby zabudol?“

„Kašlime naňho, veď meno zistíme zajtra vo zvodke, keby sa niekto pýtal.“

Odišli, ale pri aute sa chvíľu zdržali – museli pootvárať dvere a vyvetrať, inak sa vnútri nedalo vydržať. Kým strácali čas v milionárskom dome, slnko sa pohlo, vyšlo spoza stromu a cez predné okno im rozpálilo interiér dobiela.

„Všimol si si tie oči?“ vzdychol si Chosé. „Bože, prečo všetky ryšuľky musia mať tie najkrajšie zelené oči na svete?“

„Sa nepotento...“ zlostil sa Krauz a dlaňou skúšal teplotu operadla. Skoro mu navreli pľuzgiere.

Z domu vybehol kolega v uniforme a poobzeral sa. Zbadal ich a uľavilo sa mu.

„Tu ste, už som sa bál. Chvíľu to trvalo, každý ma tam ignoruje, vraj majú plné ruky roboty.“

Krauz ho priateľsky potľapkal.

„Si mladý, zvykaj si. A nevšímaj si to, časom to pominie aj samo. Ja keď som bol v tvojom veku, tak som starým musel behať po pivo, a to nemyslím obrazne, ale doslova. Uznávam, to boli iné časy. Posielajú ťa starí po pivo?“

„Nie!“ zhrozil sa kolega.

„No vidíš, si na tom ešte lepšie ako ja, takže ako sa hovorí na vojne: Držať hubu a krok. Máš to meno?“

Podal mu lístoček. Bolo na ňom iba: Michal Korec.

Na meno ženy sa nespýtali, ani kde bola celú noc. Škoda, už vtedy im mohlo trknúť. Ale nespýtali sa, veď to nebol ich prípad.

8

Skončili sa bezstarostné roky na základnej škole a začala sa zodpovedná drina na strednej. Peter sa dostal na Fajnorku, na strojnícku priemyslovku – otec chcel, aby robil so železom, ale nie ako obyčajný kováč ako on. Roman nezaváhal ani na moment – išiel na gymnázium o štyri zastávky električky nižšie, než bývali, Norbert to mal tiež ľahké, prijali ho na šupku, školu umeleckého priemyslu, a Ivan sa dostal na učňovku – za automechanika.

Už netvrdli celé doobedie v jednej triede, stretávali sa až poobede na lavičkách, ale o to si boli vzácnejší.

„Si tam spokojná?“ spýtal sa raz Roman Miriam, lebo aj keď už vyrástli, aj tak mali pocit, že potrebuje ochranné krídla, a Roman bol vždy ochotný tie svoje rozprestrieť a schovať ju.

„Čo rýpeš?“ osopil sa Ivan a drgol ho, len-len že nespadol z lavičky.

Teraz ako dospelí už sedávali na operadle, nohy mali tam, kde dôchodcovia zadky. Občas im to aj dôchodcovia vytkli, ale mali ich na háku, iba si odpľuli a na asfalte urobili ďalší mokrý fľak. Všetci fajčili, no ich mladé telá s jedovatým plynom bojovali bez ich vedomia a produkovali ochranné množstvo slín, ktoré malo zabrániť poškodeniu ústnej sliznice. Nikto z nich tomu celkom presne nerozumel, sliny považovali za obťažujúcu zbytočnosť a chriachali ostošesť. Po hodine posedávania a fajčenia bola pred každou partiou na lavičkách nechutná mazľavá mláka a okoloidúci poskakovali po asfalte s vyčítavým pohľadom.

Ivan drgol do Romana, až skoro spadol z operadla.

„Čo blbneš!“ ohradil sa, keď našiel rovnováhu.

„Tak nerýp!“

„Sa iba pýtam!“

„Som,“ prerušila ich hádku Miriam. Vzali ju na učňovku za krajčírku. Chcela ísť na gymnázium, ale nedostala sa ani na odvolanie, hoci skúšky spravila. Jej otec bol divný – vraj ho vyhodili z roboty, lebo písal čudné články, v redakcii ho už nechceli. Miriam bola vtedy ešte malá a tie roky si nepamätala, ale otec jej to prednedávnom vysvetlil a pochopila. Už vedela, prečo sa nedostala na gymnázium, hoci spravila skúšky na výbornú. Otec plakal a prosil ju o odpustenie, aj jej vysvetlil, že on v šesťdesiatom ôsmom nemohol inak. Netušil, že tie svine si to zapamätajú a pomstia sa aj na deťoch.

„Som tam spokojná,“ potvrdila Miriam a usmiala sa na Romana. Vedela, že to nemyslí zle. Vedela, že on určite nie, a že keby potrebovala pomoc a ochranu, naňho by sa mohla spoľahnúť v druhom rade. Samozrejme, prvý rad patril Ivanovi.

„Prestaňte sa drgať, chalani,“ napomenula ochrancov a znova sa trpko usmiala.

Zmaturovali.

Peter s vyznamenaním: dve jednotky, dve dvojky.

Roman, samozrejme, samé jednotky.

Norbert tiež exceloval.

Ivan mal pred sebou ešte rok, lebo po trojročnej učňovke ho vzali na dva roky na nadstavbu, aby si dorobil maturitu.

Miriam do maturitného ročníka neprijali. Musela ukončiť učňovku po troch rokoch a dali jej výučný list. Nastúpila do emdéžetky, do továrne na výrobu ponožiek a nití. Spoločnosť potrebovala, aby posilnila robotnícku triedu a prevychovala sa v pracovnom procese. Tak jej to aspoň vysvetlila triedna učiteľka. Ale nemala šancu – Miriam už bola veľká a vďaka otcovi už veľa vecí chápala inak.

Peter si sadol s otcom do kuchyne a porozprávali sa ako chlapi.

„Chcel by som ísť k polícii, tato. Už som sa rozprával s Vyskočilom z vedľajšej brány. Ponúkajú mi dvojnásobne vyšší plat než za sústruhom, do dvoch rokov štátny byt zadarmo, päťtisíc korún náborový príspevok, nemusím ísť na dva roky na vojnu, slušný výsluhový dôchodok, vlastnú  nemocnicu... Ja by som to chcel skúsiť.“

Otec sa pomrvil na stoličke, ruky položené na stole otočil hore dlaňami. Zahľadel sa na jazvy, jediné, čo mu ostalo z ťažkej práce v lodenici. Musel sa premáhať, ale napokon súhlasil.

„Dedo sa bude v hrobe obracať, ale ja ti to schvaľujem, Peťko. Železo ťa v dnešnej skurvenej dobe neuživí, vidím to sám. Celý život som drel na žinenke a v lodenici – a nemám nič, iba krvavé ruky a dodrbanú chrbticu. Vykašli sa na drinu a skús niečo ľahšie. Ak si myslíš, že budeš spokojný, choď to toho, budem ti držať palce a s mamkou ti pomôžeme, kedy len budeme môcť.“

Peter odišiel na pol roka na vojnu do Frýdka-Místka, potom do Pezinka na policajnú školu.

Roman sa ani nemusel snažiť a prijali ho na univerzitu. Začal študovať matematiku a fyziku.

Norbert sa bez problémov dostal na vysokú školu výtvarných umení a bol v pohode aj bez otcových intervencií, lebo maľovať vedel.

Ivan zmaturoval a ako jediný z partie išiel na dva roky na vojenčinu. Kádrový profil mal bez poškvrny, zaradili ho k pohraničiarom – dva roky strážil Šumavu, aby sa odporné imperialistické živly z Bavorska nedostali až k nám.

Miriam zatiaľ robila v cvernovke.

Niekoľko rokov sa vídali iba sporadicky, vtiahol ich vír života a museli veslovať každý podľa svojich síl.

Ivan sa vrátil z vojny – a už nečakali. Ohlásili svadbu.

„Čo mu kúpime?“ spýtal sa Roman.

„Čo mu chceš kupovať, zasraný študentík, koľko máš štipko?“ ohradil sa Peter.

„Náhodou, dvestodeväťdesiat, aby si vedel.“

„Ja som iba nastúpil a mám dvetisícpäťstopäťdesiat. A o rok dostanem zadarmo byt,“ kontroval mu Peter. „A ty?“

Noro pokrčil plecami.

„Mám aj štipko, ale foter je finančne na úrovni. Aby som vám povedal pravdu... Kašlem na prachy, mám, koľko potrebujem.“

„Výborne! Máme z čoho, takže sa rozhodnite, čo im kúpime,“ nástojil Roman.

Sedeli na pive v miestnej krčme, Ivan s Miriam výnimočne chýbali. Išlo o tajné stretnutie, kde sa malo rozhodnúť, čo mladomanželia dostanú do daru. Všetkým bolo jasné, že to musí byť niečo výnimočné. Niečo od partie, niečo, na čo do smrti nezabudnú.

„Tá nová Eta, vysávač...“

„Si na hlavu? Vysávač im dá každý! Čo takto mixér?“

„Si normálny? Mixér? Aj tie dostanú aspoň tri. Čo tie elektronické hodinky z tuzáku...“

„Ti drbe? Hodinky? Radšej práčku...“

Návrhov bolo veľa, jeden lepší ako druhý. Po šiestom pive dospeli konečne k rozumnej dohode.

„Tak dobre, po koľko?“

„Dáme po tisícke. Zvládame to?“

Zišiel im na um jediný rozumný nápad – dajú im do obálky peniaze, a nech si mladomanželia kúpia, čo budú potrebovať. Chlapi na pive – čo iné mohli vymyslieť?

Tri dni pred svadbou uniesli ženícha.

„Kde je Miriam?“ spýtal sa pre istotu Peter.

„Doma. Vie, kde som, nepríde. Aby ma nerušila pri rozlúčke so slobodou.“

„Tak to dnes roztočíme! Ivan, niečo ti musíme povedať,“ Peter sa nahol dozadu a kývol na čašníčku. „Tie štyri pivá! Alebo sme u Suchánkov?“

„Už,“ zakričala od výčapu.

„Fajn. Tak počúvaj, Ivan, rozmýšľali sme, čo ti dáme ako svadobný dar.“

„Chalani, neblbnite...“ skúsil nesmelo Ivan.

„Počkaj, neskáč,“ nedal sa Peter. „Mixér ti kúpi každý, aj vysávač, možno aj stolové hodiny, my sme sa rozhodli, že...“

Ivan čakal najhoršie. Práčku?

„... že ti dáme do obálky prachy a kúpite si, čo budete potrebovať. Sedí?“

„Boha,“ uľavilo sa Ivanovi. „Ja som sa bál, že vám zadrbe a kúpite nám niečo, z čoho už budeme mať aspoň štyri kusy.“

Čašníčka konečne priniesla pivo.

„Tak na váš geniálny nápad, chlapci moji,“ zdvihol čašu Ivan a schuti si pripil. „Viete, mám možnosť kúpiť dvojizbový družstevný byt,“ utrel si penu z hornej pery, „ale pýtajú päťdesiatštyri tisíc. Mám štyridsaťšesť aj s tým, čo nám dali naši. Miriam je na tom horšie, jej otec... Veď poznáte ich situáciu. Beriem si ju fakt z lásky, to mi môžete veriť. Každá koruna sa hodí. Váš nápad s obálkou sa mi páči. Aj tak nebudeme mať dosť, ale zase som o kúsok bližšie k vlastnému bytu. Ďakujem, chlapci.“

Svadba bola perfektná. Ivan si bral najkrajšie dievča zo sídliska. Ich chránenkyňu – hrdzavú Miriam – a všetci mu ju závideli.

Keď dostali byt, opäť sa zišla partia, aby pomohli. Každý si priniesol vlastné vedro, špachtle a handry. Nezmyselné tapety museli postŕhať, celý byt vystierkovať a vymaľovať. Peter zohnal kamarátov – profesionálnych maliarov, pomohli najviac. Prerobiť celý byt im trvalo dva dni. Skončili o polnoci. Miriam dala variť párky a nakrájala chlieb. Sadnúť si nemali kde, tak si na linoleum porozkladali noviny, doprostred postavili drevený hokerlík. Na ňom hodovali. Natlačili sa diétnych párkov a zapíjali ich pivom a borovičkou.

„Chcel som vám niečo povedať,“ začal domáci. „Keď som po svadbe skontroloval obálky, v jednej bolo osemtisíc. Nikto z rodiny mi toľko nemohol dať, nemajú na to. Bola to vaša obálka. Niečo ste mi zatajili. Alebo som niečo nepochopil?“ Ivan zjedol koniec párka a zapil ho pivom. Čakal.

Peter s Romanom si vymenili spýtavé pohľady, iba pokrčili plecami. Bolo to na Norbertovi.

„Ďakujem ti, pekný bonzák,“ poďakoval Norbert. „Malo to ostať v obálke, a nie, aby si o tom kecal pred všetkými!“

Nikto nič nechápal.

„No moment,“ chopil sa vyšetrovania Peter, lebo už robil na polícii. „Tesne pred odovzdaním obálky si mi ju vzal,“ spomínal Peter. „Dohoda bola, že obálku za nás všetkých odovzdám ja, ale ty si mi ju tesne predtým vzal a sám si mu ju hodil do tej plechovej polievkovej misy. A aj si si za to primerane dlho zatancoval s nevestou, ty pes! Tam niekde čuchám zradu!“

Noro prikývol. Bolo to tak.

„Prečo?“

„Dáme si ešte párky alebo... pivečko...“ váhal Noro.

„Nezahováraj!“ zrúkol Peter. „Vysyp, čo si vyviedol!“

Noro si odhryzol z chleba a zapil pivom.

„Nič. Keď sme boli tri dni pred svadbou spolu v krčme, Ivan povedal, že už má skoro dosť peňazí na tento byt, ale ešte mu niečo chýba, bolo to asi päťtisíc. Povedal som to otcovi. Môj otec nemá s takými položkami problém, teraz má novú zákazku v Prahe za... za veľa. Dal mi päťku bez problémov a ja som tie prachy tajne vložil Ivanovi do obálky. Keby teraz nekecal, nikto nemusel nič vedieť. Chcel som iba, aby tento byt dostali, to je všetko.“

Chlapi chvíľu mlčali, Miriam sa pustili slzy.

„Tak vieš čo, Noro, keď si taká sviňa, ja ťa v mojom byte už nikdy nechcem ani vidieť!“ rozhodol Ivan.

„A my s tebou ako s kamarátom končíme tiež, lebo si nielen sviňa, ale aj tajnostkár!“ pridal sa Peter.

„Ani ja ťa nemám rád,“ súhlasil Roman a kývol mu na rozlúčku nedopitou fľašou piva.

„Ani ja,“ pridala sa Miriam, nahla sa k Norovi a dala mu ozajstnú nefalšovanú pusu na celé ústa. A dosť dlhú, až Ivanovi poskočilo obočie.

Vyrástli. Začali sa páriť.

Prví sa spárili Ivan s Miriam, čo bolo logické, normálne a očakávané – chodili spolu už od základky.

Druhý bol Roman. Vyštudoval matiku a fyziku a vzal si Soňu, vlastnú učiteľku. Ono sa to povie, že učiteľku, v skutočnosti bola vedúca ich študijnej skupiny, na katedre ešte iba začínala a medzi staršími kolegami si hľadala miesto. Ešte nebola ani docentka, ani profesorka – ale bola od neho o sedem rokov staršia, asi to mu imponovalo.

Začalo sa to tým, že mu navrhla, aby k nej dochádzal na konzultácie. Najprv do kabinetu, potom domov. Rýchlo pochopila, že Roman je mimoriadny talent na teoretickú matematiku, ale napriek tomu – alebo práve preto – ho podporovala ďalej. Už vo štvrtom ročníku ju predbehol, napísal prácu, ktorou sa musel zaoberať akademický senát. Navrhli mu skrátenie štúdia a vyštudoval dva ročníky za dva semestre. Zvládol to ľavou zadnou a po promócii mu ponúkli prácu na univerzite.

So Soňou sa stretávali stále, spolu riešili nezmysly o fraktáloch a teórii chaosu, a keď sa už pol roka končievali ich debaty ráno o štvrtej a Roman prespával u nej v obývačke na pohovke, navrhla mu, aby sa k nej presťahoval natrvalo.

Vtedy už mali za sebou aj prvý pohlavný styk. Prvý a nadlho aj posledný, lebo matematici to robia iba v presne naprogramovaných periódach, a keď sa do periódy zamieša chaos, tak to nejde. Romanovi by to aj išlo, ale Soňa mala na sex matematicky exaktný názor. Vraj dve a dve nohy nemusia byť zákonite štyri nohy, a už vôbec nie roztiahnuté, a vonkoncom nie každý večer, dokonca ani každý týždeň. Toľko teoretická matematika aplikovaná v sexuálnej praxi.

Aj svadba bola taká matematicko-rozpačitá.

Aj Romana uniesli tri dni pred svadbou.

„Chalani, neblbnite,“ prosil Roman a kývol na čašníčku, aby im priniesla ďalšie pivo. „Soňa pre také hovadiny nemá pochopenie, nechce, aby ste ju uniesli, a nechce, aby ste nám kupovali nejakú zbytočnosť. Ako Ivanovi, radšej obálku. A jej rodina si neželá žiadnu veľkú svadbu, nijaké folklórne perličky, skôr konzervatívna párty...“

Chalani počúvali, občas si odpili, občas si vymenili rozpačité pohľady, napokon to rozhodol Peter.

„Je to jednoducho matematik, čo ste od neho čakali?“

Svadbu pretrpeli, ale stará konzervatívna Soňa do partie nikdy nezapadla, ani po svadbe, ani neskôr.

Nasledoval Norbert, to bola sila.

Občas sa stane, že Roman stretne Romanu, Ivan Ivanu, Peter Petru, a stalo sa, že Norbert stretol Noru.

Nora bola ich krvná skupina. Besný živel.

Aký išiel, takú našiel. Nora bola umelecká fotografka, s Norom sa zoznámila na vernisáži, kde robila sprievodné fotografie k článku o modernom umení, a on sa bol iba pozrieť na kolegove výtvory. Kolega výtvarník ich aj zoznámil, dali si kávu, na druhý deň obed a kávu, o týždeň večeru a kávu, o týždeň večeru a kávu uňho doma, lebo rodičia boli ako vždy niekde preč, a po večernej káve ho pretiahla.

Načo strácať čas. Nora bola živel, živé striebro, a dom sa jej páčil, takto nejako si predstavovala svoju budúcnosť. Išlo to rýchlo – vernisáž, obed, večera, káva, sex, svadba.

Norovi to bolo jedno, mal už svoj vlastný ateliér, lebo otec kúpil vedľajší pozemok so starým domom, dom zbúral a synovi postavil krajší, aj s veľkým ateliérom.

Noro tvoril, maľoval, predával, zarábal a rástol. Dokonca o ňom písali aj zahraničné noviny, lebo vo Viedni predal nejakú mazanicu za strašné peniaze. Ešte väčšmi ho to povzbudilo, zašíval sa v ateliéri a nevychádzal celé dni. Kašľal na ľudí aj na partiu. Norika bola príjemným spestrením, niečo ako blesk do temnoty, ako otvorené okno do prefajčenej putiky. Chalani boli radi, že sa stretli, dúfali, že svitá na lepšie časy a Noro sa vráti medzi nich.

Bola o päť rokov mladšia, o desať rokov rýchlejšia a o sto rokov vrtkejšia. Všade chcela byť, všetko chcela vidieť, všetko chcela odfotografovať.

Keď ju prvý raz privliekol do krčmy, aby sa zoznámili, boli ňou unesení. Huba sa jej nezavrela a vybozkávala sa so všetkými.

Ani ich neprekvapilo, keď im flegmatický Noro oznámil, že sa budú brať. Nikto z partie nebol na pochybách, že to nie je z jeho hlavy.

„A unášať ma nemusíte, dám vám každému pusu ako výkupné aj bez toho, hoci aj hneď. Apropo, svokor vás všetkých pozýva k nám na takzvaný predsvadobný pokec.“

Peter sa iba usmial, ako ľahko povedala k nám...

Roman prišiel s naštvanou Soňou, lebo stále bola naštvaná, Ivan prišiel s krásnou Miriam, lebo stále bola krásna, Peter prišiel sám, lebo sa mu páčilo byť sám, a Noro mal Noru, ktorá tam už bola ako doma.

„No povedzte, nie je ten môj syn chuj?“ zaujímal sa akademický sochár a vôbec mu neprekážalo, že sedí vedľa neho. „Postavil som mu dom ako z rozprávky, ateliér má ako telocvičňu, navarí mu mamka... No čo by ešte chcel? Mohol si tu,“ rukou urobil široký oblúk, aby zahrnul celý dom, „užívať, koľko len chcel, kefovať kurvy, slopať whisky, šnupať koks... a on mi sem chce privliecť cudziu ženu. No povedzte sami, je podľa vás normálny?“

Sedeli utopení v nepohodlných kožených kreslách v obývačke veľkej ako staničná hala so stropom vyšším než katedrála. Nora sa práve vynorila z kuchyne – niesla tácku s chlebíčkami a začula posledné slová.

„Je normálny, dedko, neboj sa, je! My to tu už dáme do poriadku, to budete oči otvárať!“ hulákala od dverí a chlebíčky umiestnila doprostred konferenčného stolíka na popolník. Celá Nora. „Berte si, decká.“

„Aký dedko?!“ zdúpnel akademický sochár. „Ty si už nabúchaná?“

„Ešte nie, ale po dnešku, keď je tu toľko pekných chlapcov, možno aj budem...“

„No nezabili by ste ju?“

Nora sa rozbehla a pristála akademickému sochárovi v lone, až ním heglo.

„Ale, dedko, šak sa už toľko neondej... te,“ prehrabala mu hustú sivú bradu a dala mu dlhý lepkavý božtek.

Umelec sa pomrvil, blažene sa usmial, dvakrát mrdol panvou, aby sa lepšie usadila, potom ju silno objal okolo štíhleho pása a dlhý lepkavý božtek jej vrátil.

Noro ho drgol do pleca.

„Tatko, iba taký detail...“

„No?“

„Táto je moja...“

Umelec si vzdychol a skormútene pokýval hlavou.

„Dievča, máš šťastie, že stará je v Paríži, inak by nám vyškriabala oči. Ale ten tvoj budúci je tu vedľa mňa, toho sa nezbavíme, tak sa ovládaj... me.“

Všetci sa bavili a Nora si akože nasilu nerada presadla do synovho lona. Aby ten jej nebol škodný, aj on dostal dlhú jazýčkovú.

„Po otcovi by som prosil umyť zuby a ústa, tie jeho cigary havany sú otrasné,“ vytkol budúcej manželke Noro, párkrát si odpľul a jazykom si prečistil pery, aby sa zbavil hnusnej chuti z kubánskych cigár.

Nálada bola uvoľnená, všetci okrem Sone sa bavili, pili, hodovali a debatovali o pripravovanej svadbe.

Okolo polnoci sa Peter zatúlal na terasu, jednak sa mu zatočila hlava z poslednej série rýchlych whisky, jednak dostal chuť na jednu zdravotnú na čerstvom vzduchu. Akademický sochár si ho našiel a poklepal ho po pleci.

„Ako, Peťo, počul som, že sa z teba stal detektív.“

„Iba začínam.“

„V pohode?“

„Sám som si vybral.“

„Na to som sa nepýtal.“

„Ale áno, v pohode.“

„Na tomto svete nie je nič také dôležité ako to, aby bol človek sám so sebou spokojný. Máme iba jeden život, každý premrhaný deň nás môže mrzieť a stratený čas nám nikto nevráti. Snaž sa, aby si bol každý deň so sebou spokojný, inak to nemá zmysel a treba zmeniť ihrisko. Zapamätaj si to.“

„Zapamätám.“

„Čo sa toho môjho chlapca týka...“

„No?“

„Som rád, že ste ostali kamaráti. Vaša partia preňho celé detstvo znamenala naozaj veľa a teraz, keď ste dospelí, je váš vzťah možno ešte dôležitejší. Čo si myslíš, Peťo, robí dobre?“

„Robí, veď predáva jeden obraz za druhým.“

„Myslím s Norikou.“

„Aha. To dopredu nikto nevie, ale ako ju poznám a ako ich oboch vidím ja, tak sú v podstate šťastní. Ona je živel, živé striebro, má zmysel pre humor a okamžite zapadla do partie. Kamarátka je perfektná, aká bude manželka...“ vetu nechal nedopovedanú.

Akademický sochár si potiahol a vypustil hustý oblak kubánskeho dymu.

„Ja viem, ja viem,“ pohladil si dlhú bradu, „to mi presne nepovie ani najlepšia veštica. No nič, veď uvidíme...“

Bola to najbombastickejšia svadba, akú chalani zažili. Všetko sa odohralo na zámočku tridsať kilometrov za mestom. Akademický sochár pozval veľa významných osobností z kultúry, objavilo sa aj pár najpopulárnejších hercov a herečiek, dve hudby, jedna sláčiková, jedna moderná, dvaja ministri kultúry, jeden starý, jeden nový, jedla, pitia...

Peťo zažil na svadbe niečo zvláštne. Bol sám a družičku mu určili možno lósom. Na obrade to s ním ako-tak vydržala, ale po hostine sa vrátila k svojim, asi nebol jej typ. Petrovi to neprekážalo – nebola jeho typ. Sedel s partiou a aj si zatancoval s Miriam – viac ani nechcel. Tanec nebol jeho hoby a bavil sa aj bez družičky.

Hlboko po polnoci sa zatúlal do pivnice. Mal chuť na čalamádu a v kuchyni už nemali, kuchár ho poslal dolu o poschodie nižšie a vysvetlil mu, v ktorom sude ju nájde. Nabral si do polievkovej misy a už sa chcel vrátiť, keď ho odzadu prekvapila Norika. Už nemala svadobné šaty, bola v pohodlnom kostýmčeku.

„Čo tu tak sám?“ zatiahla a sadla si na stôl.

„Po čalamádu. Dáš si?“ ukázal jej plnú misu.

„Dám.“

Podišiel k nej a ponúkol. Vzala si, požula, misu odtisla nabok a pritiahla si ho bližšie. Úzka sukňa jej zavadzala, tak si ju vykasala a kolená zdvihla až k jeho ušiam.

„Nebudeš dnes prvý, uznávam, s Norom sme to už stihli dvakrát, ale poteší, čo povieš...“

„Norika...“

„No tak sa neondej.“

Zdrapla ho za vypracované tricepsy a pritiahla ho bližšie k vykasanej sukni.

„Máš svaly jak Tarzan,“ zamľaskala a ľahla si na stôl.

Peter sa pozrel dolu a – chabý kus nohavičiek medzi stehnami široký sotva pár centimetrov vyzeral veľmi lákavo, dokonca aj čas mali dobrý, za desať minút by boli hotoví a nikto by si nič nevšimol, ale...

„Norika, neblázni. Si už dvanásť hodín manželka môjho kamaráta...“

„Kamarád taky rád. Ty nepozeráš televízor? Básnici a tak...“

„Pozerám, ale toto nie je film, už žijeme ozajstný život a nechcem sa hanbiť pozrieť do očí niekomu z tých hore,“ prstom ukázal nad seba na tanečnú sálu.

Chytil ju za kolená a stlačil ich dolu, jemne vzal klopy jej saka medzi prsty, pritiahol a posadil ju. Odstúpil od stola a zase iba jemne potiahol. Cupla na zem a odrazu stáli oproti sebe.

„Bol to iba fór,“ pochopila, ponaprávala si minisukňu a zavlnila sa.

Vzal misu s čalamádou, ju nechal stáť, nech sa vydýcha, na schodoch sa ešte otočil.

„Iba fór,“ súhlasne na ňu žmurkol a vybehol do kuchyne, kde sa s obsahom polievkovej misy podelil s kuchárom.

Posledný neovrabčený ostal Peter. Keď nastúpil k policajtom, pochopil, že o ženy nebude mať núdzu, a ak sa časom nejaká vhodná nájde, nebude sa brániť. Rozhodol sa, že život nebude znásilňovať.

Jeho traja kamaráti už boli ženatí a čo videl, mu stačilo. Nie je všetko zlato, čo sa blyští. Ešte jedno porekadlo mu občas zišlo na um: Každý si ľahne, ako si ustelie. Ale aj: Kto chce kam, pomôžme mu tam.

Peter nechcel, aby mu pomáhali. Bol so svojím životom spokojný. Občas sa o ňom, ale aj o všeličom inom, chcel porozprávať s kamarátmi pri pive, no nie vždy sa stretol s pochopením. Kamaráti by aj išli, niekedy veľmi radi, no...

Radšej sa dohodli, že nebudú strácať čas a peniaze po krčmách, ale budú sa stretávať doma. Peter pochopil, že nejde iba o peniaze, išlo aj o manželky – boli radšej, keď mali manželov na očiach, než keby sa flákali kade-tade. Z ich stretnutí sa stal rituál, dobrý zvyk. Každý druhý piatok sa zišli u niekoho iného, kto bol na rade. Striedali sa štyria, takže každá domácnosť prišla na rad raz za dva mesiace, čo nebolo otravné, skôr príjemné. Jediný Peter nemal ozajstnú domácnosť, ale mal vlastný byt a vedel urobiť pohostenie a zábavu ako každý iný.

Boli aj pokusy. Predstavil im Alenku, vydržala tri návštevy. Potom Evičku, vydržala štyri návštevy, potom Zdenku...

Pred piatimi rokmi im predstavil Luciu. Vydržala najdlhšie, vydržala až doteraz. Bola od neho o deväť rokov mladšia, žabka, ale rozumná žabka. Nehrnula sa do vydaja, žila si svoj športový život, mala svoju garsónku, kam chodila trucovať, keď im to neklapalo, a mala aj svoj príjem, čo im obom vyhovovalo. Boli slobodní aj trochu zadaní, veď už žili spolu päť rokov.

Skončila Fakultu telesnej výchovy a športu a trénovala hádzanárky. Jej mama robila v cestovke a dohodila im prvú dovolenku v Chorvátsku, našla im privát u Gojka. Nikdy im nenapadlo ísť na spoločnú dovolenku, nebyť Lucie, asi by sa k tomu nikdy nerozhýbali, ale keď sa vrátili z prvej a v jeseni sedeli u Nora v pohodlných kožených kreslách, boli nadšení.

„Ako to, že nám niečo také nenapadlo už skôr?“ žasol Roman.

Lebo nemali Luciu. Ona vedela všetko zohnať a vybaviť.

Nebolo to vždy ružové. Keď išli o rok druhý raz, Roman dostal defekt uprostred Chorvátska. Štyri autá ostali  stáť v odstavnom prúde na diaľnici. Peter odniesol trojuholník o kus späť, aby ich ostaní vodiči videli, a začali riešiť problém.

„Nič sa nedeje,“ chopil sa iniciatívy Ivan, „vyhodíme z kufra batožinu a nasadíme rezervu.“

Dali sa do roboty. Vyložili všetko až po dno a odhrnuli koberček. Mala tam byť rezerva, no bol tam iba zdvihák a kľúč na matky. Rezerva nikde.

„Roman,“ začal s mierne zaťatými zubami Ivan, „už si niekedy počul, že šofér si má pred jazdou vozidlo skontrolovať? Zvlášť ak ide na dlhšiu cestu?“

„On nie, je to debil...“ šomrala Soňa, opretá o zvodidlá.

„Šak som! Skontroloval som olej, vodu v chladiči, v ostrekovači...“

„A rezervu?“

Roman bezmocne pokrčil plecami.

„Kupoval som ho pred pol rokom, myslel som, že je tam. Mala tam byť...“

Bezmocnosť občas prináša riešenia sama, stačí iba vyčkať. O polhodinu prišli policajti. Pochopili problém a navrhli riešenie. Jediná Lucia sa s nimi vedela dohodnúť.

„Vraj jeho brat má tu v mestečku autoservis a pomôže nám.“

„Ako je to ďaleko?“

Lucia prekladala.

„Desať kilometrov.“

Roman s Luciou si sadli do Petrovho auta a vyrazili za majákmi. Bolo to takmer dvadsať, ale čo mali robiť.

Majiteľ autoservisu si vypočul brata a milo sa na turistov usmial. Zaviedol ich dozadu do skladu a našiel koleso na ich auto.

„Sto dolárov,“ povedal a znova sa milo usmial.

Peter si cenu rýchlo prerátal na koruny.

„Je šialený? Veď za to by sme u nás doma mali tri kolesá!“

Lucia sa tiež ohradila a protest preložila. Odpoveď bola stručná a jasná.

„Že nie sme doma a k moru chceme ísť, či nie?“

Roman zaplatil. Kyslý výraz v tvári mu ostal dva dni, lebo ako matematik si vedel veľmi dobre spočítať, čo všetko si za predraženú rezervu mohol na pláži kúpiť.

Okrem Romanovej rezervy im ďalšiu – minuloročnú – dovolenku pokazil iný incident. Peter s Luciou skončili milovanie vo vani a zaliezli do postele. Peter študoval televízny program, Lucia prepínala diaľkovým ovládačom a iba tak na blint hľadala niečo na pozeranie. Debilné reality šou ju nezaujímali ako nikoho normálneho, tak prepínala a hľadala.

Zazvonil zvonček.

„Ty niekoho čakáš?“ žasla Lucia a zagánila na hodinky pod televízorom.

Peter si natiahol rifle a išiel otvoriť.

„No doboha!“ privítal návštevu.

Miriam mala monokel ako z divadelnej maskérne. Zato mejkap bol celý rozmočený.

„Prepáč, Peťko, ja neviem, za kým mám ísť, no už to ďalej nevydržím,“ plakala, sotva sa držala na nohách.

Lucia sa tiež obliekla. Usadili Miriam do kresla, dali jej napiť a vypočuli si tuctový príbeh z panelákového bytu.

„Pokiaľ robil v servise, tak sme si žili, čo chýbalo, dobehol na fuškách, ale rozhodol sa podnikať. Však vám to povedal...“

„Všetkým to povedal,“ súhlasil Peter.

„Nevyšlo to.“

„Veď sme ho varovali. V malej garáži pod barakom bez zdviháka nemôže konkurovať veľkým servisom.“

„Ani nemohol, aj sme tak dopadli. Už pol roka sme bez peňazí, iba samé dlhy a neuhradené faktúry.“

„A ako to súvisí s tým, ako teraz vyzeráš?“

Vysvetlenie bolo veľmi jednoduché. Ivan porušil prísahu z detstva, že Miriam už nebude kvákať za vlasy a že ju bude ochraňovať až do smrti. Peter a Roman boli pri tom, oni prísahu dodržali, Ivan...

„Pije. Pije každý deň a bije ma. Skoro stále. Už to nemôžem ďalej znášať, dnes ma skopal v kuchyni...“

„Čo ťa?!“ zreval Peter a chcel vybehnúť do chodby po topánky.

„Prosím ťa, dnes nie, teraz to nechaj tak, Peťo. Je opitý ako hovädo, žiadne argumenty naňho neplatia, iba by ste sa pobili, mohli by ste si ublížiť.“

Peter si bol istý, že najmenej jeden z nich by dnes ľahké ublíženie na tele zažil, možno aj ťažké. Uznal, že Miriam má pravdu, vrátil sa.

„A malý?“ napadlo Petrovi.

„Je u mojej mamy.“

Peter sa upokojil a začal myslieť. Chopil sa nového prípadu s vervou jemu vlastnou. Použil chladné kriminalistické myslenie a analýzu zbavenú zbytočných emócii. Prípad začal riešiť po častiach, Roman tejto metóde hovoril per partes.

Miriam dostala večeru a nocľah. Lekárske tlačivo na opis rozsahu zranení odmietla, aj podanie trestného oznámenia, ale na tom netrval ani Peter – bol to iba návrh, aj on chcel najprv vyskúšať dobré slovo. Na druhý deň zvolal poradu, za hlavný stan určil Norovu obývačku – jednak bola zo všetkých najväčšia, jednak tam bol stále plný bar.

Miriam neprišla, hanbila sa im ukázať v takých farbách, ale to nepoznala Petra – zašiel po ňu autom a priviezol ju takmer násilím. Porada sa mohla začať.

Samozrejme, každý bol múdry a všetkým bolo okamžite jasné, že na vine je Ivanova tvrdohlavosť, jeho neuvážené podnikanie a ignorácia najlepšie mienených rád od najlepších kamarátov, chľast, dlžoby, skurvená doba a...

Najmúdrejšie boli baby – zlietli sa okolo Miriam a chúďatko sem, chúďatko tam, Ivana boli ochotné okamžite lynčovať. Petra to prestalo baviť a s chlapmi dali hlavy dokopy.

Na druhý deň podvečer si na Ivana počkali pred garážou. Mal tam byť a robiť, ale nebol. Kým stihli vymyslieť náhradný plán, vrátil sa. Smola, zase bol opitý.

„Chláápci moji milení! Také preekvapko! Čo sa stalo, máte problém s motorom či...“ sťažka sa oprel o železnú garážovú bránu.

„Problém máš ty,“ zasyčal Peter, ale Roman ho zdrapol za rukáv a výhražne zdvihnutým obočím mu pripomenul dohodu, že dnes krv nepotečie.

Keď Ivanovi povedali príčinu návštevy, už neboli chláápci milení.

„Tá krava...“

„Takto by si o žene nemal hovoriť, Ivan.“

„Vieš čo, Peťko, staraj sa do svojej a nás nechaj na pokoji!“

„Rád by som, ale ty ju otĺkaš a na to sú u nás paragrafy. Ja som policajt, takže sa musím starať.“

Debata dopadla tak, ako mohli predpokladať – ako keď sa traja triezvi snažia niečo vysvetliť jednému opitému, ešte k tomu tvrdohlavcovi tvrdohlavému, zadubenému.

Ivan to pohnojil hneď v ten večer, žalobabu vytrestal po svojom, ale žalobaba už vedela, čo má robiť. Prišla hliadka, milého bitkára previezla na záchytku a ženu aj s lekárskym tlačivom do ordinácie. Chvíľu bol pokoj, no keď sa štátna mašinéria nehýbala, Ivan sa prestal báť a zbil ju znova – tentoraz to prehnal, zlomil jej čeľusť a Miriam do telefónu ani nedokázala vysvetliť, čo sa jej stalo, no Peter ani siahodlhé vysvetľovanie nepotreboval, dokonca ani asistenciu pokakaného Romana. Za Ivanom zašiel sám a zbil ho ako žito. Ivan dostal strašnú bitku, presne takú, na akú sa Peter chystal od druhej triedy, keď jemu a Romanovi prebral Miriam.

Potom už veci dostali spád a všetko išlo veľmi rýchlo. Trestné oznámenie, rozvod, Ivan sa presťahoval, rozpredal zariadenie garážového servisu, uhradil najpálčivejšie dlhy, niečo dal Miriam na malého a začal jazdiť na kamiónoch. Dúfal, že pred problémami utečie, čím bude ďalej od rodného mesta, tým budú menšie, ale pred vážnymi problémami nepomôže žiadny ťahač, ani najrýchlejší a najmocnejší kamión na svete.

Ivan z partie vypadol, o pomoc ich nepožiadal, ponúknutú pomoc tvrdohlavo odmietol, vykašľal sa na všetkých. Sám sa rozhodol.

Tak sa stalo, že na minuloročnú dovolenku išla Miriam sama s chlapcom. Mal už deväť a funkcie hlavného navigátora sa nezľakol, naopak, tešil sa. Chalani už menej, netajili sa obavami, či Miriam funkciu šoféra zvládne, ale zvládla a ani ona, ani chlapec dovolenku nepokazili. Frustráciu z prežitej traumy dokázali celkom šikovne zamaskovať. Nie úplne, Peter raz pristihol Miriam, ako ticho plače na terase, hľadí do diaľky za horizont a spomína, ale keď si ho všimla, okamžite sa spamätala a zase to bola tá príjemná veselá Miriam s najkrajšími medenými vlasmi na jadranskom pobreží.

Od minuloročnej dovolenky sa veci zase pohli dopredu a nastala zmena – Miriam už nebola sama. Na jeseň im predstavila Michala. V zime s nimi strávil Vianoce, na jar ich všetkých pozval do svojho podniku a riadne opil, no a v lete s nimi prvý raz cestoval na dovolenku. Chlapci ho už poznali trištvrte roka a nemali nič proti tomu.

Michala poznali iba od jesene, no už o ňom vedeli, že bol ženatý, ale o manželku prišiel. Z piety k zomretej túto informáciu ďalej nerozoberali. Bol bezdetný vdovec, to ich však až tak veľmi nezaujímalo, skôr si všímali, ako sa správa k Miriam, a keď si ho preverili, boli spokojní. Správal sa k nej ako ozajstný džentlmen a nechýbali ani kvetinky a letmé božteky – o bití nemohla byť ani reč.

Chalanom to stačilo, no pre Miriam bolo dôležité aj niečo iné. Michal bol solventný, mimoriadne dobre situovaný vdovec, a Miriam mala odrazu plnú chladničku, v šatníku sa jej utešene hromadili nové kúsky, v botníku drahé značkové lodičky, ba konečne po dlhom čase si mohla dovoliť aj kaderníčku, kozmetičku aj masáž. Veľmi jej to prospelo a z utrápeného, rozvodom zničeného žieňaťa sa razom stala krásna dáma, na akú boli zvyknutí predtým.

Kúpil jej nové auto, úplne nové, nie ojazdené, zatienilo aj model, čo Noro dostal od otca na tridsaťpäťku, a to už bolo čo povedať. Kúpil jej zlaté náhrdelníky, aj na zápästiach sa jej to začalo trblietať. O náušniciach iba dúfali, že sú fejky, inak by tie kamene museli stáť...

Chalani boli nadšení, baby iba ticho závideli. Peniaze spravili svoje.

Veľa ľudí tvrdí, že peniaze nie sú v živote dôležité, že najdôležitejšie je zdravie alebo láska.

Aj veľa ľudí sa môže mýliť.

Presťahovala sa k nemu do domu, a keď ich prvý raz pozvali k sebe na návštevu, chalani nevychádzali z úžasu.

„Tu bývaš?“ spýtal sa Peter.

„No.“

„Ako dlho?“

„Rok.“

„Ale veď na konci tejto ulice býva Noro a jeho otec!“

Michal a Miriam sa iba sprisahanecky usmievali.

„Ja som to, samozrejme, vedela od začiatku, ale malo to byť prekvapko pre celú partiu,“ priznala Miriam.

„To je fajn, aspoň nemusíme na návštevy behať niekam na druhý koniec mesta,“ zhodnotila situáciu roztopašná Nora a so záujmom si prezerala veľké átrium a zimnú záhradu. Porovnávala, či nie sú náhodou väčšie, než má ona s Norom, a keď zistila pravdu, iba zaťala zuby a hodila plecom – no a čo?

„A čo svadba? Kedy bude svadba?“ zaujímala sa praktická Soňa.

Michal si privinul Miriam, pobozkal ju na vlasy. Svadbu zatiaľ nechali tak.

Každá minca má dve strany. Aj Michalova. Šťastena mu žičila v podnikaní, ale príroda si vybrala svoju daň.

Peter bol odmalička mocný svalnatý junák, Roman matematické tintítko, Noro uletený, ale štíhly umelec, Ivan vypracovaný automechanik v kondícii... Michal obeť genetiky.

Jeho dedo mal stopäťdesiat, otec mal stopäťdesiat, a nech Michal robil čokoľvek, aj naňho sa nabalilo. Nemal mäkkú ovísajúcu pneumatiku ani tukové faldy, mal iba tvrdý balón a všetok tuk ukrytý vnútri. Bol mocný v ramenách, v krku, okolo hrudníka, to áno, no najmä v páse. Tam ho bolo najviac, hoci nebol sadlový, ovisnutý a nechutne mäkký. Bol iba mocný s veľkým problémom v bruchu.

Tučkovia sa delia na dve skupiny – jedni sú nemotorní, spotení, večne nervózni, ufunení mroži, druhí usmiati čiperkovia, ktorí si z vlastného tela ešte aj robia žarty. Michal bol presne taký, večne aktívny, pohyblivý, usmiaty bôžik srandy. Na dovolenke stále plával, hral s nimi volejbal – pomalšie, ale o to s väčšou chuťou – všetkých nabil v pingpongu, biliard im znechutil po dvoch hodinách, ale, čo bolo najhoršie, v šachu porazil Romana, a to sa nerobí.

Na matematického génia nemal v šachu nikto na svete, aspoň taká bola dogma – až kým neprišiel Michal. Pred posledným ťahom skladá porazený figúrku kráľa na šachovnicu, Roman ich razantným gestom zložil všetky, aj súperove, a keď sa vztýčil nad šachovnicou, zaťal päste, z úst mu vyprskla síra, z očí mu šľahali blesky.

„No táák...“ chlácholil ho Peter, ktorého zaujal koniec hry. Vstal od rozčítaného časopisu a s neskrývaným záujmom sledoval tučkove devastačné útoky na bieleho kráľa a dámu. „Roman, je to len hra, neblázni!“

„Kurva...“ zaželal všetkým dobrú noc Roman a odporúčal sa do perín. V deň, keď prehral šachy, s ním už rozumná reč nebola.

Peter potľapkal Michala po mocnom pleci, uznanlivo odul pery a ukázal mu vztýčený palec.

„Díky. Poď teraz ty,“ navrhol Michal.

„Ja viem iba kibicovať, hrať som sa to nikdy nenaučil. A ešte jedno varovanie – nechci mi tvrdiť, že rovnako dobre vieš aj strieľať z pištole, to by si ma vážne naštval! Musel by som ti udeliť titul najuniverzálnejšieho dovolenkára.“

Nečakal na odpoveď a šiel si do domáceho baru naliať.

„By si sa čudoval, kovboj,“ zašomral si popod nos Michal a zbieral spod stola rozsypané figúrky. Robil krátke prestávky, aby sa vynoril, nadýchol, a potom poď ho znova pod stôl.

„Si niečo hovoril?“ zahulákal od baru Peter.

„No, že si dám aj ja jeden, ak ti to nebude vadiť.“

„Prečo by. Rakiju, whisky, vodku...?“

„Whisky.“

„Jim Beam?“

„Chcel som whisky!“

„Tak Jameson?“

„Konečne rozumná reč!“

„Čo?“

„Že neni nad írsku slepačiu polievku! Dám si!“ zakričal Michal spod stola, ale urobil neuváženú chybu, začal sa dusiť a musel sa predčasne vynoriť.

„Už počujem. Nesiem... Čo si taký červený?“

„To to moje brucho, dlho v predklone nevydržím,“ usmial sa ospravedlňujúco a poplieskal sa po svojom majetku.

Peter sa nad nepodareným potápačom zľutoval a zvyšok figúrok pozbieral bez problémov sám, ešte si pri tom aj pohvizdoval.

Posedeli si pod nočnou oblohou a porozprávali sa. Peťovi bol Michal od začiatku sympatický, jeho vitalita v kontraste s obezitou mu imponovala. Aj Michal si Petra obľúbil, jemu imponovala jeho náročná, nevšedná práca.

V ten večer vypili celú fľašu, porozprávali sa, zblížili sa asi najviac z celej partie a Peter bol presvedčený, že si našiel nového kamaráta. No a aby ho uistil, že to s kamarátstvom myslí naozaj vážne, sľúbil mu, že ho vezme na strelnicu a naučí ho strieľať, čo Michala naozaj pobavilo. Navyše mu sľúbil, že zajtra ho udobrí s Romanom, ale pretože aj Roman bol jeho kamarát, Michala slušne poprosil, či by ho nenechal zajtra aspoň raz vyhrať – pre pokoj v partii.

Na druhý deň Roman vyhral, potom ešte dva-tri razy, ale len tak-tak.

Jeden slnečný deň striedal druhý a partia si užívala spoločnú dovolenku. Na oblohe ani mráčik, zdalo sa, že pohodu nemôže nič narušiť, veď sú partia, jedno telo, jedna duša.

No mráčik sa predsa len našiel, nenápadne sa zjavil na horizonte a vyčkával na svoju príležitosť. Nikto si ho spočiatku nevšímal, nikto netušil, ako rýchlo sa priblíži, narastie a ako sa všetci z ničoho nič ocitnú uprostred búrky.

Všetko začala bláznivá Norika, keď navrhla tú hlúpu stávku...

9

Bronko sa zobudil v nemocnici, poznal to okamžite podľa zápachu, ale niečo mu napovedalo aj jedno oko, čo ešte videlo. Druhé bolo skryté pod hrubou vrstvou obväzov, rovnako celá pravá polovica tváre.

Chalan v čiernych kanadách nedodržal slovo – nestačilo mu iba raz a iba do hlavy. Bronko cítil, že má obviazaný aj hrudník, na pravej strane ho príšerne boleli rebrá. Chalan, ako bol rozbehnutý, si to vyskúšal asi ešte raz, možno dva razy, no čo už.

„Sestra...“ zaskučal pacient a pokúsil sa posadiť vyššie. Zasyčal od bolesti a hneď s podobnými hlúposťami prestal. Ležal ani prikovaný, len aby utíšil bolesť v boku.

Z pravej strany začul šuchotanie novín, vzdych, ako keď niekto, kto už pridlho sedel, musí odrazu vstať, potom kroky a sestra bola pri ňom. Mala aspoň metrák, uniformu a naštvaný výraz v tvári.

„No?“

„Kde to som?“

„Kde asi, debil?“

„Môžete zavolať sestričku?“

„Načo?“

„Chcem sa vyšťať.“

„No konečne.“

Poslednej poznámke Bronko nerozumel, ale nespýtal sa, prečo konečne, lámal si hlavu oveľa vážnejšími problémami.

Prišla sestrička a priniesla bažanta.

„Prosím vás, nie! Ja by som zašiel na záchod...“

„To určite!“ nesúhlasil odborný asistent v uniforme. „Len šti, už na to tri hodiny čakáme.“

Chcel si vziať bažanta a sám si ho podsunúť pod zadok, ale sotva sa načiahol k sestričke, opäť zasyčal.

„Len ležte, máte zlomené dve rebrá, ja sa postarám.“

Hanba-nehanba, musel súhlasiť. Až keď odkryla paplón, uvedomil si, že leží skoro nahý iba v ženskej nočnej košeli. Keďže takú nenosil ani doma, pochopil, že mu dali erár.

Sestrička odstúpila na meter, prekrížila si dlane na pupku a odovzdane naňho civela. Policajt to isté z druhej strany. Bronkovi zovrelo nielen hrdlo.

„Prosím vás...“

Kúsok odstúpili. Sestrička sa chvíľu tvárila, že si našla kaz na nalakovaných nechtoch.

Keď si vyprázdnil močový mechúr, ozvalo sa črevo, ale to sa mu už zdalo priveľa, zovrel zadok a rozhodol sa, že vydrží. Sestrička prevzala štafetu a bez slova odišla.

Policajt nie, stál ani soľný stĺp a nenávistným pohľadom prepaľoval pacienta.

Bronko chvíľu čakal, či sa začne výsluch a dostane ďalšiu nakladačku. Keď sa nič nedialo a nič sa ho nepýtal, uvoľnil sa, pomrvil sa, aby si našiel pohodlnejšiu polohu, a snažil sa ignorovať bolesť.

Už sa mu začalo driemať, keď začul dvere. Prebral sa, no na pravú stranu nič nevidel a obväzy mu bránili otočiť hlavu, tak sa sústredil iba na šepot. Policajt sa potichu rozprával s niekým, kto bol mimo jeho zorného poľa, ale iba chvíľu.

Podišli k nemu dvaja muži, jeden v bielom plášti, druhý v civile. Prvý sa sklonil, fonendoskopom mu popočúval hrudník, nadvihol viečko, skontroloval infúziu. Druhý obišiel posteľ a prisunul si stoličku.

„Ako sa cítite?“ spýtal sa doktor.

„Výborne. Dokonca tak dobre, že tu možno zbytočne niekomu chorému zaberám posteľ. Keby ste ma pustili, išiel by som domov.“

Doktor sa usmial, muž na stoličke nie.

„Môžete ho vypočuť, ale nie dlhšie ako polhodinu, dobre? Keby to malo trvať dlhšie, tak radšej až zajtra.“

„V poriadku, pán doktor, o polhodinu sme hotoví, možno aj skôr.“

Už boli naňho dvaja, jeden v uniforme, druhý v civile – Bronko nepochyboval, že aj ten druhý je policajt.

„Kapitán Molnár. Som vyšetrovateľ polície,“ povedal, ale ruku mu nepodal. Z kufríka si vybral notes a začal niečo písať.

„Vaše meno?“

„Viete moje meno, vo vetrovke som mal doklady.“

Molnár prestal písať, položil pero a unudene sa naňho zahľadel. Uvažoval, napokon sa rozhodol, že ostane pokojný a vyhradenú polhodinu využije čo najrozumnejšie.

„Hrdina? Úplne zbytočná póza. Ak sa rozhodnete pre aroganciu, musím vás upozorniť, že v situácii, v akej sa momentálne nachádzate, je to najmenej vhodná forma obrany. Pochopil? Tak meno?“

„Branislav Stuha.“ Bronko uznal, že nemá zmysel vyskakovať.

„Branislav Stuha – alebo radšej Bronko?“ spýtal sa vyšetrovateľ a opäť urobil pauzu, aby mu dal priestor na premýšľanie.

Bronko si v duchu vzdychol. Keby za ním prišiel ako za Branislavom Stuhom, výsluch mohol prebehnúť bez problémov, všetko mu mohol pokojne vysvetliť, no ak za ním prišiel ako za Bronkom, všetko sa komplikovalo. Bronko bol známa firma, nič mu neuveria.

„Nečudujte sa, hádam si nemyslíte, že kým ste sa tu povaľovali, my sme robili to isté vo vedľajšej izbe. Vy ste pre nás známa firma, Stuha, niečo o vás už vieme.“

Bronko nepochyboval. Nepadla ďalšia otázka, tak ostal  ticho ležať.

„Dobre,“ sucho konštatoval vyšetrovateľ, lebo pochopil, že s pacientom to bude mať ťažké. Aby nestrácal čas, radšej prešiel priamo k veci: „Branislav Stuha, oznamujem vám, že vás stíham ako podozrivého zo spáchania trestného činu ublíženia na zdraví a lúpeže, keďže z dosiaľ zistených skutočností je dostatočne opodstatnený záver, že dnešného dňa vo večerných hodinách ste lúpežne prepadli poškodeného mladistvého...“

Bronko si trpezlivo vypočul obvinenie až do konca.

„Čo mi k tomu poviete?“

„Čo je s tým chlapcom?“

Vyšetrovateľ sa pobavene zaškeril na kolegu v uniforme.

„Odkedy sa lúpežník zaujíma o zdravotný stav svojej obete? Už si niečo také niekedy počul?“

Kolega sa silene zasmial – malo to znamenať, že nikdy.

„Ja nie som lúpežník...“

„Nie? Máte smolu, ten dedko, čo vás pri lúpeži vyrušil, sa o chlapca vzorne staral až do príchodu sanitky a chlapec mu stihol všetko povedať. Ako ste ho prepadli, ako ste pýtali peniaze, ako ste sa bili a ako ste ho pichli...“

„Ja som ho nepichol!“

„Nie? Tak kto? Prileteli zelení mužíčkovia z Marsu, dopichali chlapca a odleteli? A vy ste sa tam iba náhodou prechádzali? Zaujímavá verzia, ale dosť nepremyslený spôsob obrany.“

„Nebili sme sa a nepichol som ho!“

„Určite! Vy ste nikoho nenapadli, nikoho ste nezbili, ani tých chalanov, čo vás prenasledovali, spacifikovali a zadržali, čo? Už nám porozprávali, ako ste sa zúrivo bránili a napadli ich a ako sa museli brániť rukami-nohami, aby vás premohli. Našťastie vás zvládli a za toto,“ ukázal na obviazanú hlavu, „si môžete sám. Buďte rád, že to dopadlo iba takto.“

„Ja som sa s nimi nebil, oni ma napadli a skopali.“

„Perfektné!“ spľasol rukami vyšetrovateľ. „Takže ďalšia verzia, vy nič, vy muzikant, vy ste nič nevyviedli, naopak, vás napadli. Nechcete náhodou podať trestné oznámenie? Našťastie máme svedkov, čo to videli.“

„Ten dedko nič nevidel, on prišiel neskoro, až na záver. Videl iba krvavého chlapca, ale nevidel, ako sa to stalo. Bola to nešťastná náhoda!“

„Výborne, takže ďalšia obranná verzia! Nešťastná náhoda! Počúvajte, kam chodíte na tie nápady?“

„To nie sú nápady, tak to bolo!“

„Ako to teda bolo? Porozprávajte nám to, pobavte nás!“

Bronko si vzdychol. Posledné, na čo mal teraz chuť, bolo baviť dvoch policajtov, ale dobre vedel, že po oznámení obvinenia by na svoju obhajobu mal niečo uviesť.

„Je pravda, že som toho chalana oslovil, chcel som od neho peniaze. Priznávam, chcel som peniaze, ale iba som si ich pýtal, nezaútočil som naňho. Nemôže to byť lúpež. Chcel utiecť, tak som ho chytil za rukáv, a keď sa otočil, mal v ruke nôž. Chcel som mu ho zobrať, aby nás nedorezal, ale spadli sme na zem, on na chrbát, ja naňho – a vtedy sa nešťastnou náhodou pichol. Až potom prišiel dedko so psom a začal vrieskať. Ja som sa odpotácal kúsok vedľa, ale spadol som, pribehli nejakí chalani a skopali ma na zemi. Potom som omdlel.“

Vyšetrovateľ sa pohodlne oprel na nepohodlnej stoličke a zagánil na kolegu pri dverách. Ako na povel sa obaja rozosmiali.

„Tak toto sa vám naozaj podarilo,“ bavil sa vyšetrovateľ. „Takže ďalšia verzia – samonapichutie na vlastný nôž! Výborné! Kedy ste stihli vymyslieť takú báchorku? V bezvedomí, keď vás fačovali?“

„To nie je báchorka, tak to bolo!“

„V poriadku, ak na tom trváte, dobre, ja sa s vami hádať nebudem. Zapíšem si vašu výpoveď, nech znie akokoľvek fantasticky. Ostatne máte právo vymýšľať si a brániť sa, ako uznáte za vhodné. Len vás upozorňujem, že už sme vám vzali krv a pred chvíľou aj moč. Labáky nám povedia, koľko ste toho mali v sebe, koľko si toho môžete pamätať a koľko vyfantazírovať. Je dosť možné, že ste mali vidiny a ani netušíte, čo sa okolo vás dialo.“

Bronko sa práve nadýchol, aby sa ešte razantnejšie bránil, keď sa vtom otvorili dvere a bez zaklopania vošli dvaja v civile s dvoma kukláčmi. Až teraz Bronkovi zredlo – uvedomil si, že niečo sa pokašlalo.

Kukláči sa postavili k nohám postele, ruky si ležérne zavesili na samopaly, zahľadeli sa na obviazanú obeť. Bronko si bol istý, že pod kuklami sa usmievajú.

„Pán kolega...“ jeden z civilov vyzval vyšetrovateľa, aby vyšiel na chodbu.

Kým sa radili, v nemocničnej izbe bolo počuť kvapkať infúziu.

„Čo sa deje?“ pokúsil sa o rozhovor Bronko, no nik z prítomných nereagoval.

Porada na chodbe bola krátka, vyšetrovateľ sa vrátil a už si nesadol, namiesto toho položil na stoličku kufrík a začal sa baliť. Keď skončil, vystrel sa a tvrdo pozrel Bronkovi do očí.

„Ten chlapec im práve zomrel na stole pod rukami. Už to nie je lúpež, je to vražda a ja odovzdám prípad nadriadenej súčasti. Skoré uzdravenie vám želať nebudem, naopak...“ zaváhal, ale napokon sa rozhodol, že dopovie: „Skap, ty sviňa!“

Miesto po okresnom vyšetrovateľovi zaujali chlapíci v civile, no tí už používali iný slovník a mali iné spôsoby.

Bronkovi bolo hneď jasné, že to budú detektívi.

„Branislav Stuha?“

„Áno.“

„Poručík Branislav Stuha?“

„Bývalý...“

„Ruku!“

Nebola to vulgárna výzva na sobáš, išlo im o niečo iné. Jeden z kukláčov si odopol chrómované putá a pripútal Bronka o železný rám postele.

„Čo čumíš, jebino?! Sa ti nepáči? Bronko, neboj sa, vieme o tebe dosť, aby sme si dávali pozor. Vraj niektorí paragáni dokážu vyskočiť z nemocničného okna aj s dvoma zlomenými rebrami a otrasom mozgu. Čo ty na to?“

Bronko zaboril hlavu do vankúša a rezignovane sa zahľadel na nepodarenú maľovku na strope. Bolo mu jasné, že prehral, už nemal čo skrývať, vedeli všetko. A čo bolo najhoršie, znova sa mu vrátil absťák.

10

Obaja detektívi z oddelenia vrážd dúfali, že nadnes majú odrobené a že jedna stopäťdesiatkilová mŕtvola ako denný prídel stačí. Nezamierili hore na oddelenie, ale zastavili sa v miestnej krčme.

„Čau, Rišo,“ pozdravil niekto od stola a Krauz kývol tým smerom, ani nevedel komu.

„Nazdar, ahoj, že sa aj ukážeš,“ pozdravilo ešte pár štamgastov a Krauz poctivo každému odzdravil.

Dali si po pive a dobre im padlo – vydržať v tomto teple bez tekutín sa jednoducho nedalo. Sedeli v tieni slnečníka v záhrade a očumovali mladé študentky – brigádničky. Roznášali objednávky, zbierali prázdne poháre, snažili sa zarobiť nejakú korunu navyše k štipendiu. Chosé sa práve chystal prerušiť mlčanie a navrhnúť parťákovi nejaký program na večer, no vtom sa prekvapene vystrel a rukou hodil k východu zo záhrady.

„Aha,“ drgol do kolegu.

Krauz sa musel pootočiť.

„Ale čo!“

Stredom záhradnej reštaurácie kráčala nohatá krásavica s havraními vlasmi dlhými až po zadok. Jedno oko neostalo suché, možno aj niečo iné, lebo všetci chlapi sa otáčali ako slnečnica za svetlom.

Dievča podišlo k ich stolu, nahlo sa a zašepkalo: „V mene zákona ste zatknutí.“

Chosé musel zamachrovať, využil jej predklon a dal jej pusu na líce. Závideli všetci.

„Ako ste nás našli, Petrička?“

Petra Pergnerová a Filip Kiss si bez opýtania prisadli. Prišla brigádnička.

„Dáš si kofolu?“ spýtala sa Petra parťáka.

„V tomto teple také sladké?“

„Tak dve pivá,“ objednala za oboch.

Krauz čakal, že ešte dodá „a čuš“, no zdržala sa.

„Beháme hore po záhradách a vypočúvame susedov. Nehľadali sme vás, ale ideme na obed, už nás to nebaví – a ako ideme okolo, čo nevidíme? Služobný renault rovno pred dverami krčmy, navyše podozrivo známe číslo... Tak sme sa zastavili na kontrolu, zistiť, ako vyzerá bezpečnostná situácia.“

„V pohode. Bezpečnostná situácia je v pohode, práve sme zažehnali nebezpečne sa vyvíjajúcu potenciálnu vraždu, tak si dávame jedno zaslúžené,“ vysvetlil Krauz.

Čašníčka priniesla pivo, Krauz kývol, že to je naňho, zaplatil, konečne si štrngli a schuti sa napili.

Filipovi zabehlo, ako keď si bábätko logne príliš studeného mliečka, Petra si utrela penu opakom ruky, švihla ňou do uličky medzi stoly, aby odletela a pleskla o betón, a na záver si celkom nespoločensky grgla.

Chlapi okolo si ju prestali všímať, všetkým bolo okamžite jasné, odkiaľ je.

„Robíte na tej prestrelenej hlave?“

„No,“ odvetila Chosému.

„Ako ste na tom?“

„Ako... Čo na tom vyšetríme, keď sme stratili najdôležitejší týždeň? Navyše v sobotu bola búrka, ak aj v tráve ostali nejaké stopy, po sobote sú všetky spláchnuté. Iba tápeme, mútime kalnú vodu. Ešte povypočúvame všetkých susedov z okolitých záhrad, a ak nič, tak nič.“

„Kedy sa to stalo?“

„Minulý utorok, presne pred týždňom.“

„Fakt ste stratili najdôležitejší týždeň.“

„Možno to ani nebola vražda, možno nešťastná udalosť,“ zapochyboval Krauz.

„Ale presvedč prokurátora.“

„Ja viem, nie je to ľahké. Nemáte žiadnu stopu, žiadny smer? Čo ten trafený?“

„Sedemdesiatročný dedko, celý život robil autobusára, v záznamoch nemá ani len dopravný priestupok, nieto ešte niečo, za čo by ho chceli zastreliť. Dve deti, už veľké, štyri vnúčence. Tri malé a jeden výrastok. Už sme ich preklepli, žiadny motív, nedelili žiadne majetky, rodina v pohode.“

„To je blbé,“ sústrastne prikývol Chosé.

„Kam to dostal? Presne do zátylka?“ Krauz sa snažil oživiť si pamäť.

„Presne do zátylka.“

„Hej, spomínam si. A strelivo?“

„Dvadsaťdvojka, long rifle.“

„Ak sa strieľa z dobrej malorážky, môže byť presná na veľkú vzdialenosť. Na niektoré sa montuje aj optika a vtedy to môže byť ozaj nebezpečná zbraň.“

„To je pravda, ale mi nemáme ani šajnu o polohe strelca, ani o polohe obete.“

„Okresáci ho ani neodfotografovali?“

„Keby ste videli ako! Vôbec z toho nie je jasné, kde vlastne ležal.“

„Tak to je na prd, bez približného určenia smeru streľby sa naozaj ďaleko nedostanete. Ako sa volá tá záhradkárska osada?“

„Dúbravisko, rímska dvojka. Prečo?“

„Nič, len či to nie je nejaká známa oblasť, či tam niekoho nepoznám, ale nie.“

„Smola.“

„Nevadí, keby ste niečo vyšparchali a potrebovali pomôcť, tak sme tu,“ ponúkol sa Krauz.

„Si zlatý.“

„Ty si ma nepochopila. My dvaja sme tu, v krčme, a aj tu ostaneme, pomôže ti tá banda zdochliakov z našej kancelárie na čele s lenivým Váňom,“ Krauz žmurkol na kolegyňu ponad okraj nedopitého pohára.

Chosé nelenil a rýchlo si pripil aj on, aby bolo jasné, že s parťákom drží basu.

„Aha. Tak vďaka za dobrý tip.“

„Pre teba všetko, Petrička.“

Petra s Filipom dopili a odišli na obed. Krauz s Chosém si na obed dali tekutý chlieb, každý ešte dva, a tiež sa pobrali.

Šéf oddelenia vrážd Alexander Mayor ich už netrpezlivo očakával.

„No kde ste celý deň? Nehovorte mi, že ste robili obhliadku. Dúfam, že to nie je naše!“

Podrobne mu zreferovali, čo našli v pracovni milionárskeho domu. Keď sa šéf dozvedel Lengyelov verdikt, konečne sa upokojil.

„S tým ste mali začať, a nie ma zbytočne naťahovať! Takže žiadne násilie, iba cukrovka. Asi infarkt, výborne.“

„Máme napísať hlásenie?“

Mayor odul pery.

„Načo, veď je to okresná vec a my im záznamy posielať nebudeme. V podstate ste tam boli neoficiálne.“

Výborne! Presne to chceli počuť.

Poobedie v kancelárii sa vlieklo, ale každý si našiel nejaké zamestnanie. Chosé sa vyvalil v rohu do kresla, Krauz dorábal hlásenia z nedeľňajšieho výjazdu, vyšetrovateľ ho už dvakrát urgoval. O pol tretej dorazil aj zvyšok osadenstva a tiež si našli robotu – Burger sa snažil dočítať, čo ráno nestihol, Váňa urobil to isté s vlašákom z chladničky a Kuky sa snažil vtiahnuť Krauza do debaty o možnosti využiť kivi na výrobu pálenky. Logicky očakával, že keby sa mu to podarilo, zisky by podstatne stúpli – aj záujem akcionárov.

Krauz bol nárazuvzdorný, odpovedal mu úsečne na pol úst, aj to iba cez plece. Venoval sa písaciemu stroju a hlasným rachotením sa snažil všetkých vrátane Kukyho upozorniť, že pracuje.

„Tak počúvaš ma, či nie?“ Kuky Krauzove snahy s prehľadom ignoroval.

„Som ako tlačenka...“ zašomral Krauz.

„Čože?“

„Samé ucho...“

„Tak išlo by to – či nie?“

„Nie.“

„Prečo? Veď sa páli všetko.“

„Tak áno.“

„Čo áno? Ty ma ani nepočúvaš!“

„Píšem.“

Burger to už nemohol vydržať, zložil noviny a kolegu napomenul: „Prestaň ho otravovať, Kuky! Nevidíš, že píše?“

„Ja vidím, to on nepočuje!“

Krauz bol rád, že Kuky si našiel novú obeť na otravovanie, a ešte zvýšil frekvenciu úderov.

Dočkali sa fajrontu, pozatvárali okná, vypli ventilátor a Chosé počkal na Krauza, kým sa ubezpečí v operačnom stredisku, že sa nič nedeje a môže ísť domov.

„Zatiaľ v pohode, Riško,“ hlásil operačný. „Keby dačo, kde ťa nájdem?“

„Doma.“

„Vážne? Aká zmena! Zatiaľ sa maj.“

Pred budovou sa chcel Krauz rozlúčiť aj s parťákom. Predbehol ho.

„Riško, večer mám rande s tou vizážistkou. Má kamošku...“

„Nejdem.“

„Nebudeš naveky slamený vdovec. Kedy sa ti vráti?“

„Vo štvrtok.“

„Tak vidíš, už len dva dni! Poďme si užiť.“

„Nejdem, mám všetkého plné zuby.“

„Si len prepracovaný. Tak poďme aspoň k Jumbovi na jedno.“

„Nemôžem...“

„A to už prečo?“

„Dcéra má dnes rodičovské združenie, sľúbil som jej, že pôjdem.“

„Aha. No tak nič...“

Kývli si na pozdrav a rozišli sa každý svojím smerom.

Po pár krokoch sa Chosé zháčil. Trklo ho.

„Ale veď sú prázdniny...“ zvrtol sa, no Krauz už zmizol za rohom.

11

V stredu ráno Krauz ukončil výjazd tým, že o siedmej zavolal na operačné stredisko a odhlásil sa zo služby.

„Dobré ránko, chlapci. Končím výjazd, dnes už otravujte niekoho iného.“

„V poriadku, Riško, v noci nič nebolo, preto sme ťa ani nebudili. Dúfam, že si sa vybuvinkal.“

„No.“

„A sám...!“

„Boha, už aj vy viete...“

„Všetci to vedia, kamarát môj, všetci. V našej firme sa nič neutají!“

Krauz radšej položil, inak by sa zbytočne naštval. Váňa postrehol, že do kamaráta rýpu už od rána, a rozhodol sa pomôcť a zlepšiť mu náladu.

„Som sa ráno pýtal ženy, či to aj včera večer iba predstierala...“

„A...“ ožil Kuky.

„Že nie, vraj naozaj spala.“

Váňa sa rozrehotal, až mu z úst vypadávali kúsky rozžutého rožka. Zbožňoval vlastné vtipy, vedel sa na nich pobaviť asi najviac z celej kancelárie. Ale tento bol dobrý, aj chalani sa usmievali.

Krauz ukázal Váňovi vztýčený palec – poďakovanie za snahu zmierniť jeho žiaľ nad stratenou manželkou, hlavne nad tým, ako si z neho všetci uťahujú.

Otvorili sa dvere a opatrne, balansujúc so šálkou horúcej kávy, vošla Petra odvedľa. Chosé sa posunul, aby si mohla sadnúť do kresla vedľa. Z konferenčného stolíka medzi kreslami chvatne upratal časopisy, aby si mala kam položiť šálku a nevyliala.

Chlapi zhíkli, išli na nej oči nechať.

„No teda...“

„Mňa picne...“

„Ma podrž...“

„Aj mňa...“

Prekrikovali jeden druhého. Petra dnes vyzerala ako obrázok, obligátne rifle a tričko vymenila za bielu rozhalenku a čiernu minisukňu. Čierne pančuchy a biele lodičky len zvýraznili líniu štíhlych nôh. Výrazný mejkap a perfektné vlasy si ani veľmi nevšimli, viac ich zaujímalo to od sukne nadol.

Petra si položila kávu, prešla do prostriedku kancelárie a ako tanečnica na pódiu sa zvrtla vpravo aj vľavo, ešte sa aj pohupla v kolenách.

„Páni...“ roztiahla ruky a otočila sa koldokola.

Každá baba je rada, keď sa páči – Petra si to vedela aj užiť.

„Čo to má znamenať, Petrička?“ zaujímal sa Burger.

„Edko, si zabudol? O desiatej idem na prezídium po odmenu! A tak som si povedala, keď už tam budem, nech si ma všimnú a urobím dojem, možno mi konečne ponúknu nejaké teplé miestečko,“ vyškierala sa a konečne si sadla k Chosému.

„Ty by si nás opustila, nevernica?“

„Hneď.“

Prehodila si nohu cez nohu, Chosému tesne pred nosom zašibrinkovalo najkrajšie lýtko, aké kedy videl, ani nemuselo byť holé. Niečo sa zalesklo a detektív zbystril pozornosť ako lasička v kuríne.

Chosé ukázal prstom na jej členok.

„Aha, Petrička, asi sa ti zošmykla retiazka, máš ju okolo členka.“

„Je tam, kde má byť, ty...“

„A hore máš teda čo?“ hral Chosé sprostého, nahol sa k nej a celkom bez hanby sa jej pozrel do výstrihu. „Je tam, predstavte si, nezošmykla sa!“

Keď už bol tak blízko, neodolal a spýtal sa: „A to si už počula, Petrička, že muži – na rozdiel od žien – sa nedokážu sústrediť odrazu na dve veci?“

„To je aj pravda.“

„Nie je, napríklad keď sa pozerajú do takéhoto výstrihu...“

Rozleteli sa dvere a bolo po zábave – vošiel Mayor. Rozhliadol sa ako blesk v topoľovej aleji a hneď aj udrel.

„Tu ste, Richard! Práve mi volal primár zo súdneho, oni toho cukrovkára urobili ešte včera a dnes už majú výsledky. Vraj tam niečo nehrá. Skočte obaja na súdne, keby tam niečo tlelo, tak to zahaste, kým z toho nevyšľahnú plamene, jasné? Ostatní... čo sa rehocete? A vy, slečna, čo tu robí... Boha! To si ty, Petra? Ani som ťa nepoznal. Čo sa ti stalo? Prečo si dnes taká pekná?!“

„Odchádzam na prezídium.“

„A žiadosť o preloženie mám kde? Či vlastne – ty ideš dnes po tú odmenu, čo? Bože, úplne si ma zblbla! A čo tá sukňa! Mohla si sa aspoň slušne obliecť!“

„Mám si ju dať dolu?“

„Držte ma, ja ju...!“

„Postav sa do radu, šéfe,“ osmelil sa Chosé.

„... dorazím!“

„Jáj.“

„O pol všetci na rozdelení, dnes toho máme vyše hlavy a o deviatej mám poradu u riaditeľa,“ nadával, cúvajúc z kancelárie – od preložených nôh nemohol odtrhnúť oči.

Kuky si odkašľal a začal si nôtiť: „Hasičííí trúbilííí, Janko ešte spal, horelóóó, dymilóó, on sa nestaral...“

„Drž hubu, ty krpec škodoradostný!“ zrúkol naňho Krauz a hodil doňho gumu. „Prečo ja musím mať večne takú smolu a vyžrať tie najhoršie prípady na oddelení, to nechápem! A niekto si len pospevuje a polieva ananás...“

„To je kivi a volá sa Izabela, ty ignorant,“ mojkal sa Kuky s kvetináčom, a aby ich naštval, pobozkal Izabelu na lístoček.

Krauz si zbalil veci do kufríka.

„Je nejaký dobrovoľník, čo pôjde hasiť so mnou?“ vzdychol a úplne zbytočne sa rozhliadol po kancelárii.

Kancelária mu odpovedala hrobovým tichom. Jediný kamarát, čo by prichádzal do úvahy, sa v nenápadnom predklone snažil niečo zazrieť medzi prekríženými nohami vo vedľajšom kresle.

„Prestaň!“ napomenula ho majiteľka nôh.

„Ty prestaň a daj ich dolu.“

„Opri sa konečne!“

Chosé sa neochotne oprel. Petra zložila nohu, tiež sa pohodlne oprela a ešte ich aj naschvál mierne roztiahla. Mohla, oproti nej bolo iba umývadlo so zrkadlom – nič nevideli, nič neprezradili.

„Parťák sa ťa niečo pýta.“ Petra postrčila Chosého a bradou ukázala na Krauza.

„Ja,“ odpovedal oneskorene Chosé, „ja idem. Čo tu budem, keď je taká hanblivá.“

Krauz a Chosé sa pred dverami znova objali okolo pliec.

„Poď, kamarát môj jediný, kašli na ňu, ona dnes ide na lepšie, teba má na háku.“

„Vidím,“ súhlasil Chosé.

„Ja ti všetko vynahradím...“

„Nie! To nechcem!“ bránil sa Chosé, ale už bolo neskoro, Krauz ho zdrapol za zadok, mocne zovrel a vystrčil ho na chodbu.

„A pre vás ostatných – my dvaja ideme do roboty. Keby ste chceli vedieť, kde to je, zoberte si slovník cudzích slov, mapu a môžete prísť na pomoc.“

„Pomoc vyžadujú iba slabí jedinci, vy dvaja ste plnohodnotní mocní junáci,“ ozvalo sa spoza novín. „Ako tak sledujem, veľmi mocní...“

12

Primára súdneho lekárstva ani nehľadali, bol iba zvestovateľom poplašných správ. Ak mali s niekým hasiť, jedine s doktorom Lengyelom.

„Už to viete?“ privítal ich.

„Nič nevieme, no hlavne nevieme, prečo si nám nezavolal ty?! Prečo musí Šaňo všetko vedieť skôr ako my?“

„Lebo o výsledky prejavil záujem sám pán primár a bol som pri tom, keď volal Mayorovi. Načo vás budem zbytočne dráždiť aj ja? Vedel som, že o chvíľu dokvitnete.“

„Tak sme dokvitnutí, vysielaj!“

Posadili sa do kresiel a vôbec sa nesnažili skrývať rozčarovanie z vývoja situácie. Lengyel zvolil na úvod pantomímu – bradou ukázal na chladničku. Krauz hru prijal a tiež odpovedal pantomímou – pokrútil hlavou. Bolo priskoro aj na nich a o chvíľu bude zase horúco, takže bezfarebná tekutina z fľaše so skríženými hnátmi a s vycerenou lebkou by im mohla viac uškodiť než pomôcť.

„Nepovedz nám, že sme niečo prehliadli. Bol si tam aj ty.“

„Nič sme neprehliadli, obhliadka bola urobená odborne a je v poriadku.“

„Aspoň to, inak by nás Šaňo ukrkal.“

„Neukrká vás, v ničom sme nepochybili, problém je v laboratórnych výsledkoch.“

„No fasa!“

Krauz si vybral z kufríka zápisník a pero. Pohodlne sa oprel. Bol pripravený. Lengyel si vzal svoje poznámky a tiež bol pripravený. Chosé pevne zovrel operadlá kresla, aj on už bol pripravený, na všetko.

„Včera som nešiel na záhradku pod morušu, stiahli ma do roboty a otvoril som ho. Ja som ani nechcel, ale chlapci z okresu na tom trvali. Všetko vybavili s primárom, tak čo som mal robiť, urobil som im po vôli.“

„Teda ste pitvali ešte včera.“

„Ešte včera – a ráno prišli prvé výsledky. Keď sme to celé prehodnotili...“ na chvíľu sa odmlčal a prelistoval pár stránok. „No, začnem radšej od začiatku, pitvou. Hlava – mozog bez traumatických zmien, žiadna krvná zrazenina, žiadne zakrvácanie...“

„Mŕtvica ho neranila.“

„Nie, neranila. Keď sme otvorili brucho, hotová pohroma! V brušnej dutine mal aspoň päťdesiat kilogramov tuku...“

„Bude dobre horieť, je tam toho. Radšej mi povedz, čo je na tom podozrivé?“

„Necháš ma dohovoriť, Richard?“

„Prepáč, už som ticho.“

„Ten tuk spomínam preto, aby ste vedeli, že nájsť a vyšetriť všetky orgány v takom prostredí nie je vôbec jednoduché. Nález vnútri nás nikam nepriviedol. Spoliehal som sa na srdce, ale okrem toho, že bolo o dvadsať percent väčšie než u normálneho muža, bolo úplne v poriadku.“

„Žiadny infarkt?“ žasol Chosé.

„Nie, žiadny infarkt myokardu. Prešli sme všetky orgány, no nenašli sme nič okrem toho, že niektoré boli väčšie ako normálne. Pečeň bola dvakrát taká veľká ako u priemerného chlapa, stukovatená, ale inak funkčná. Bol to mocný chlap, traja sme sa s ním mordovali, kým sme ho dostali na stôl. Vnútornosti som pozrel veľmi precízne, nič zvláštne. Jediný orgán, čo ma upútal, bol pankreas. Bol zmenšený a tuhší, môžem konštatovať výrazný úbytok, skoro až absenciu Langerhansových ostrovčekov, zrejme bojoval s cukrovkou už dlhší čas.“

„Tie ostrovy sú načo dobré?“ zapojil sa aj Chosé.

„Ostrovčeky. Langerhansove ostrovčeky produkujú inzulín.“

„Ale na zmenšený pankreas a nedostatok ostrovov v bruchu sa nezomiera, nie?“

„Presne tak, Chosé. Ani po dvoch hodinách som nevedel stanoviť bezprostrednú príčinu smrti, musel som sa vrátiť na začiatok a ešte raz si poriadne pozrieť povrch tela, či sme niečo neprehliadli.“

„A...?“

„Nebudem to naťahovať...“

„Prosím ťa!“

„... a prejdem rovno k veci. Na bruchu som si všimol pár vpichov a to ma priviedlo k myšlienke.“

„Tie vpichy? Veď bol cukrovkár, to sme vedeli už uňho doma!“

„Iste, vpichy na tom konkrétnom mieste boli v poriadku, lebo cukrovkári si väčšinou aplikujú inzulín do kožnej riasy...“

„Čo zase? Najprv ostrovy, teraz morské riasy... sme tu správne na súdnom? Alebo ste sa pretransformovali na cestovnú kanceláriu?“

„Nie morské riasy, ale kožná riasa. Chosé, to si takto palcom a ukazovákom pricvakneš kožu na bruchu a do toho kožného výstupku, teda nariasenia, čo vznikne, si vpichneš ihlu – a je to!“

Krauz nechápavo zažmurkal na kolegu, potom na doktora.

„Zabila ho ihla?“

Chosé iba nechápavo pokrčil plecami. Vysvetlenie nechal na Lengyela.

„Nie celkom, Riško, nie celkom. Pokračujem. Tie vpichy ma iba priviedli na myšlienku, ako ďalej. Vzal som mu krv a dal som urobiť kompletný skríning. Výsledky prišli dnes ráno, nech sa páči,“ Lengyel sa nahol a podal Krauzovi úzky, zato dosť dlhý papierik.

Krauz zagánil, prebehol výsledky očami a chcel ich vrátiť doktorovi aj s ostrým protestom a upozornením, že on nie je lekár, ale kým sa stihol blamovať, všimol si jeden riadok zvýraznený červenou fixkou.

„Ehm,“ odkašľal si a čítal, „glukóza v sére nula celá, tri em mol, aha, to je milimol na liter, správne?“

„Správne si to prečítal. Tam je pes zakopaný.“

Lengyel žiaril od radosti, ale detektívi iba rozpačito mlčali. Lengyelových šesť rokov medicíny im naozaj chýbalo – ešte stále ničomu nerozumeli.

„Referenčné hodnoty,“ pokračoval doktor, „pre obsah glukózy v krvi sú od štyroch do päť a pol milimolu na liter. Po zjedení celej nanukovej torty alebo vypití fľaše koly môžu krátkodobo vyskočiť aj na sedem, to ešte nie je cukrovka, to je normálne, ale klesnúť na nula celá, tri nemôžu, to už je...“ odmlčal sa, aby skontroloval, či ho počúvajú.

Počúvali veľmi pozorne.

„Hypoglykemický šok, kolaps a exitus.“

Krauz si vydýchol.

„Výborne, takže nešťastnou náhodou si pichol viac inzulínu, vyplavilo mu všetok cukor z krvi, skolaboval a zomrel. Záhada vyriešená. V čom je teda kriminalistický problém?“

Lengyel odložil poznámky a pomrvil sa v kresle. Už ich nepotreboval, mohol improvizovať.

„V čom je problém? Tak dobre,“ pomrvil sa v kresle, usadil sa pohodlnejšie, prsty si preplietol tesne pod bradou. „Diabetici, ktorí trpia ochorením dlhší čas, pravidelne dochádzajú do diabetologickej poradne, kde ich stav neustále sledujú. Okrem toho, že sú stále sledovaní, sú aj náležite poučení, lebo v praxi sa občas stáva, že aplikovaná dávka zaberie inak než normálne a môže spôsobiť kolísanie alebo pokles cukru. Diabetici tento stav veľmi dobre poznajú, poznajú príznaky – malátnosť, točenie hlavy, spavosť, tendencia odpadnúť a podobne – a vedia, čo majú robiť. Skoro každý nosí pri sebe pár kociek cukru alebo aspoň čokoládu ako prvú pomoc a vedia, že sa musia rýchlo najesť. Inými slovami, skúsený diabetik tieto príznaky pozná a vie sa brániť. Michal Korec bol skúsený diabetik – s cukrovkou bojoval dvadsať rokov.“

Lengyel stíchol, pohladil si neexistujúce fúziky.

„Čo tým chceš povedať?“ zagánil Krauz. Začínal niečo šípiť, ale chcel to počuť od neho.

„Že som volal kolegovi diabetológovi a opísal som mu problém. Vzhľadom na hmotnosť pacienta a obsah žalúdka – mal tam skoro úplne strávenú večeru – odhadol aplikovanú dávku na osem- až desaťnásobok bežnej dávky. Jedine takéto enormné množstvo mohlo vyvolať taký fatálny pokles cukru po večeri.“

Krauz s kolegom si vymenili veľavravné pohľady.

„Doriti!“ vzdychol Krauz, lebo už pochopil podstatu komplikácie. „Takže žiadny omyl?“

„Určite nie. Korec sa nemohol pomýliť, na to si pichal inzulín už veľmi dlho. A keby aj, nemohol sa pomýliť o osem až desať dávok. Osemkrát väčšiu dávku si môže pichnúť iba človek, ktorý...“

Pre zmenu zostal ticho Lengyel. Teraz chcel počuť dokončenie on od nich.

„Ktorý,“ podujal sa Chosé, „to chce skončiť?“

„Samovražda,“ doplnil Krauz a dúfal, že už vyčerpali všetky možnosti. No Lengyel bol nekompromisne tvrdý.

„Alebo mu niekto pomohol.“

„Takže vražda!?“ zdúpnel Krauz.

„A tu vás už, chlapci moji, opustím a nechám vám široké pole, kde môžete uplatniť svoje schopnosti improvizácie. Ďalej s vami nejdem, ďalej je to už vaše.“

Krauz ho chvíľu prepaľoval očami, potom sa nahol k Chosému a potichu mu zašepkal: „Kecá jak nepodarený básnik, že improvizácie – a ešte k tomu široké pole, počul si ho?“

„No.“

„Dostane na bendžo a bude ticho.“

„Biť by sme ho nemali, on bude písať záverečnú správu z pitvy.“

„Ja by som mu aj tak najradšej jednu drbol. Chce nás vtiahnuť do prúseru.“

„Nie, Riško, skôr sme mu mali priniesť nejakú fľašu.“

Lengyel sa pomrvil, odkašľal si a prstom ukázal na Chosého.

„Ten čierny s fúzikmi sa mi zdá oveľa inteligentnejší než minule.“

„Vidíš, pochválil ma, asi fakt chce fľašu.“

„Chosé, včera sa ešte oháňal nejakým výnosom ministerstva zdravotníctva, ktorý zakazoval úplatky pre doktorov.“

„Ten platil iba do polnoci,“ spresnil pohotovo doktor.

Krauz si vzdychol. Kým sa navzájom doberali, snažil sa premýšľať. Pochopil, že problém je v množstve podaného inzulínu. To bol lekársky problém, kriminalistický problém bol, kto držal v ruke inzulínové pero, keď z neho striekal inzulín.

„Dobre, tak sme sa pobavili, teraz späť do práce. Ty budeš v záverečnej správe konštatovať, že smrť nastala po nadmernej dávke inzulínu.“

„Tak nejako, Riško, ale odbornejšie,“ súhlasil Lengyel.

„Jasné, odpornejšie. Zistil si počas pitvy nejaké indície, ktoré by ťa viedli k tomu, aby si mohol písomne vyjadriť podozrenie, že mu to pichol niekto druhý?“

„Nie.“

„A zistil si niečo, čo by ťa viedlo k názoru, že si to spravil sám naschvál?“

„Myslíš samovraždu? Dá sa predpokladať...“

„Na to sa vykašli, nepredpokladaj, napíš iba to, čo si zistil, dobre? Mal rakovinu?“

„Nemal. A nevypočúvaj ma týmto tónom! Presne v tom zmysle som sa chcel vyjadriť, že napíšem iba to, čo som zistil na pitve.“

„A my od teba nechceme nič iné. Špekulácie o samovražde či vražde nechaj na nás. Ty napíš iba strohé konštatovanie toho, čo si našiel.“

„Ale chlapci zo štvrtého okresu sa to skôr či neskôr dozvedia, raz im správu budem musieť zaslať.“

„V poriadku, zašli a čím skôr. Ak ich nebudeš zbytočne dráždiť vraždou, dajú tomu pokoj aj oni.“

Lengyel odul pery, pokyvkával hlavou.

„Dohodnuté, nebudem ich dráždiť.“

„Fajn. A primárovi povedz, nech sa upokojí a nech už zbytočne nevyvoláva. Povedz mu, že sme tu boli, podozrenie sme si vypočuli, pochopili, a ubezpeč ho, že na tom intenzívne pracujeme.“

„Ale...“

„Intenzívne! To slovo vždy zaberie. My ho na poradách používame dosť často, máme to odskúšané.“

Lengyel si sám pre seba vzdychol: „Že som sa ja s nimi vôbec púšťal do debaty. Mohol som byť ticho, napísať si do správy, čo by som chcel a...“

„A na druhý deň by si mal prerezané všetky štyri gumy na aute a začali by sme si znova vykať. To by si chcel?“

„Vypadnite už, mám aj inú robotu než vás dvoch! Však počkajte, raz sa mi dostanete pod nôž...“

Po takýchto milých slovách na rozlúčku nemohlo nasledovať nič iné ako vrúcne objatia, náruživé bozky, milé úsmevy a nekonečné potriasanie rúk. Možno inokedy, dnes stačili iba ruky – aj to iba narýchlo.

Auto pred nemocnicou zaparkovali tak šikovne, že slnko si ich ešte nenašlo. Pootvárali okná, zapálili si a nikam sa nehnali – debatovali.

„Čo ty na to?“

„Nie je to také strašné, ako panikáril Šaňo,“ uvažoval Chosé.

„Nie je, ale vieš dobre, že niektoré prúsery sa na začiatku plazia ako smrad pri zemi, a ak ich podceníš, je z toho katastrofa.“

„Takže si sa rozhodol ísť do toho?“

Krauz si znechutene odpľul.

„Rozhodol, rozhodol...“ krútil hlavou. „Chosé, aké máme možnosti?“

„Vykašľať sa na to a nechať to celé na okrese. Je to nešťastná náhoda.“

„Zatiaľ. Keď Lengyel dopíše správu, už to bude hovadsky podozrivá nešťastná náhoda. Keď okresáci dočítajú správu do konca, už z toho bude podozrenie na samovraždu. A ak sa im podarí nájsť nejakého vypečeného svedka alebo niečo podozrivé, bude z toho vražda – a na druhý deň trojnásobná vražda, lebo Šaňo nás zabije.“

„Kurva aj s tým,“ odpľul si pre zmenu Chosé, ale netrafil a opľul spätné zrkadielko.

„Uvažujme,“ vyzval ho Krauz.

„Načo, ja som všetko uvážil už hore, sotva povedal osemnásobná dávka.“

„A...“

„Čo a... Čo nám iné ostáva? Len zájsť na okres a dohodnúť sa s chalanmi na spolupráci! Musíme toho Korca preklepnúť, či sa nám chce alebo nie, a zistiť niečo zo súkromia, nejaký motív samovraždy – a sme za vodou.“

„No len aby sa nám nepodarilo zistiť niečo iné...“ naznačil Krauz.

„Tak vyfasujeme vraždu, ale korektným spôsobom a nikto nám nebude môcť vyčítať, že sme sa na to vybodli.“

Krauz si vzdychol – musel uznať, že parťák má zase pravdu.

„Ale poviem ti otvorene – vôbec sa mi nechce.“

„Ani mne, Riško, tiež by som sa radšej vyvalil niekde v záhrade a popíjal chladené, no ale uznaj sám! Dá sa?“

„Nedá. Tak poďme už!“

„Ale ty sedíš za volantom.“

„Jáj! Tak sa drž, štartujeme!“

13

Debata s okresným riaditeľom kriminálky bola jednoduchá. Vypočul si sprostredkovanú Lengyelovu správu a zúfalo zaboril tvár do dlaní.

„Osemnásobná dávka! A práve teraz cez prázdniny, keď mám päť a pol chlapa v robote a nevieme, kam skôr skočiť.“

„Môžeme to nechať tak,“ navrhol Krauz.

„To by bolo krátkozraké riešenie, Richard. Keď príde oficiálna správa z pitvy, a tá raz musí prísť, okresný riaditeľ sa ma bude pýtať, čo sme už o Korcovi zistili, prečo spáchal samovraždu. Alebo – ak je to vražda, prečo už spis nie je na kraji. Nemôžem mu povedať, že sme sa na to vybodli a výsledky z pitvy nás prekvapili. Rozšklbne ma ako tchora.“

„Prečo spomínaš vraždu? My ani Lengyel sme nič také nepovedali!“

„Prepáč, to tie moje jasnovidecké schopnosti! Občas vidím do diaľky...“

„Na vízie sa vykašli, teraz riešime nešťastnú náhodu, prinajhoršom samovraždu.“

„Ale ani na jedno, ani na druhé nemáme zatiaľ žiadne indície.“

„Nejako sa dohodnime.“

„Dohodnime.“

„My by sme sa na prípad tiež pozreli. Helfneme vám.“

„Rozumiem, Richard. Vám ani tak nejde o pomoc okresu, ako skôr aby ste si ustrážili vraždu, presnejšie, aby z toho nebola vražda.“

„Na motiváciu sa vykašli, veď ak to ostane na okrese ako samovražda, štatistiku vám to nepokazí, tak čo.“

„Tiež pravda.“

„Koľko ľudí bude na tom prípade pracovať?“

„Dvaja,“ odvetil pohotovo šéf.

„Len?“ neskrýval sklamanie Krauz. „A kto?“

„No... vy dvaja.“

„Choď do...“

„Nejdem, však uznaj sám! Na! Pozri si plachtu.“ Šéf okresnej kriminálky podal detektívom mesačný rozpis služieb. „Tí v červenom políčku sú na dovolenke, tí v modrom na péenke, tí v žltom na očeerke, dvaja sú odvelení do tímu a tí v bielom mi chodia do roboty. Ale odrátaj ešte jedného – voľno po výjazde. Koľko ľudí bolo dnes ráno na rozdelení?“

Krauz zrátal tabuľky. Vrátil mu dochádzkovú plachtu a na Chosého urobil grimasu utrpenia.

„Presne tak, Riško, dnes sme tu sedeli štyria. A v noci sme mali znásilnenie, takže čo má nohy a ruky zdravé, behá s pätnásťročným dievčatkom po lekároch a kade-tade, teda koľkých ti asi tak môžem dať?“

„Je nám to jasné...“ vzdychol si Krauz, lebo aj on odrobil pár rokov na okrese a dobre vedel, aká je situácia.

„Nie je. Keby bolo, tak by ste sa vy na kraji postarali, aby sa o situácii na okresoch dozvedeli aj tí hore. Keď sa raz stretneš s ministrom...“

„Ja sa s ministrom nikdy nestretnem, nechystám sa.“

„Ty s tvojou plechovou hubou a náturou sa s ním raz určite stretneš, na to ťa poznám až priveľmi dobre. Len mu povedz, že s tými počtami, čo tu máme, sa kriminálka na okresoch o chvíľu položí. Potrebujeme tabuľkové miesta, inak nemôžeme robiť. Nestíhame ani registrovať nápad trestnej činnosti, nieto ešte robiť seriózne vyšetrovanie. O nejakom dlhodobom rozpracovaní nemôže byť ani reči. Stačilo by mi pár tabuliek, aspoň pár chlapov ráno na rozdelení, a s mnohými vecami by sme pohli. Škoda,“ vzdychol si na záver šéf, „že páni z ministerstva nechápu, že všetky výsledky, ktoré tak poctivo a pekne farebne píšu do štatistiky, pochádzajú zdola, od nás, z okresov. Tu sa všetko robí, hore sa iba vyhodnocuje, buzeruje a odrbáva. Pekná spravodlivosť!“

Detektívi prikývli, lebo situáciu dobre poznali.

„Aj my sme robili na okrese...“

„Veď preto vám to hovorím, lebo ste robili. Trtkovi z kancelárie to budem zbytočne vysvetľovať, ten ani nevie, čo je ulica.“

„Dobre,“ Krauz chcel ukončiť nič neriešiacu debatu, „beriem na vedomie. Pochopil som, sme v tom sami.“

Šéf si vzdychol.

„Dnes a zajtra sa musíme venovať tomu znásilneniu. Asi máme podozrivého, je dosť možné, že vyšetrovateľ bude robiť aj rekogníciu. Viete, koľko je s tým príprav. Ak všetko dobre dopadne, v piatok vám dám dvoch ľudí a možno s tým pohnete.“

Mohli namietať?

„V poriadku, v piatok sa ozveme. Ak dovtedy nič nezistíme, uvidíme sa v piatok.“

„Robte, ako myslíte. Ak je to nešťastná udalosť, nech  ostane na okrese, nevadí. Ak zistíte, že je to samovražda, musím okresnému vysvetliť prečo, takže nájdite motív a tiež to môže bez problémov ostať u nás. Ale ak zistíte...“

„Nenamáhaj sa, nezistíme!“

„Dobre, robte, ako uznáte za vhodné. Na, tu máš spis, Richard. Toto je obhliadka miesta činu, fotodokumentácia a pár záznamov z prvotného vyšetrovania, nič viac. Možno vám to pomôže.“

Prevzali žiletkový spis, rozlúčili sa a opäť sedeli v aute s pootváranými oknami.

„To sme si pomohli,“ pochvaľoval si Chosé.

„Ale museli sme ho navštíviť, aspoň videl snahu a že nehráme nefér. Dozvedeli sme sa o podozrení a otvorene sme mu to prišli ohlásiť. On to ocení, uvidíš. Nebude spis zbytočne tlačiť na kraj, len aby sa zbavil zodpovednosti. Druhá vec je, že sme v tom ostali sami, to máš pravdu, veľmi sme si nepomohli.“

„Tretia vec je, Riško, že nám dal voľnú ruku a môžeme si robiť, čo chceme, a nebudú nám do toho okresáci kafrať. Inými slovami...“

„Iste, sami sebe problémy vyrábať nebudeme. Vieš čo, keď sa veci vyvinuli takto, poďme hore za Šaňom, aby vedel, na čom sme, a nech rozhodne on, či máme alebo nemáme hasiť, keď nehorí.“

Šéf oddelenia vrážd už mal po porade a práve raňajkoval, desiatoval a možno aj obedoval naraz.

„No?“ kývol im s plnými ústami, aby vošli. „Tak čo zase vymyslel ten nešťastný doktor Jajbolíto?“

Podrobne mu vysvetlili problém s inzulínom.

„Osemnásobok?“ nešlo mu do hlavy. „Možno desať?“

Potom sa mu pochválili, ako dopadli na okrese.

„A načo ste sa tam terigali?“

Aj to mu vysvetlili.

„Možno máte pravdu,“ pripustil. „Je lepšie spolupracovať s okresom už na začiatku ako nechať to celé na nich a potom sa tváriť prekvapene.“

„Keby sme sa na celý prípad vybodli a nakoniec by z toho bola vražda alebo niečo podobné, však by si nás ukrkal, nie?“

„S tým môžete počítať!“

„Tak vidíš.“

Napokon sa dohodli, že sa rozhodli správne.

„Ak nemáte nijakú súrnejšiu prácu, tak sa na toho Korca pozrite,“ požehnal im šéf oddelenia vrážd.

Mali súhlas vlastného šéfa aj šéfa okresnej kriminálky, mohli začať.

Chýbalo im už len to posledné.

„Máš chuť?“ spýtal sa Krauz v kancelárii vyvaleného Chosého. Zase bol na svojom obľúbenom mieste v kresle.

Chosé zagánil von oknom.

„Pusti ventilátor, už mu zase začína šibať.“

„Vonku to bude ešte horšie.“

„Ale ak sa na to vybodneme dnes, zajtra je už štvrtok, tebe sa vráti Sylvia...“

„Zajtra končím na obed, mám to sľúbené od Šaňa!“

„Takže ani zajtra nič nespravíme, potom je už piatok a okresáci sa nás opýtajú, čo sme robili v zime.“

Krauz sa tiež zahľadel von oknom, smutne si vzdychol a pokýval hlavou.

„Máš pravdu, poďme sa grilovať do auta.“

14

Zvonili, zvonili, ale z domu nikto nevychádzal.

„Možno vybavuje pohreb,“ hádal Chosé.

„Mali sme jej najprv zavolať,“ uvažoval Krauz a vytrvalo sa opieral o zvonček.

Nič si nepomohli, nikto im neotvoril. Vrátili sa do auta.

„Chvíľu počkáme, možno sa vráti alebo sa objaví poštárka, možno vyjde niekto od susedov.“

Chosé si krátil čakanie listovaním v spise. Pozrel si fotodokumentáciu, ale nenašiel nič, čo by nevidel už včera. Potom si všimol záznam detektíva z výjazdu.

„Richard?“

„No?“

„Tu sa píše, že im otvorila domáca Miriam Dobrotková.“

„A...“

„Nepočúvaš ma? Dobrotková. On sa volal Michal Korec...“

„Ukáž!“ prebral sa Krauz a vzal si záznam. „Aha. My sme si mysleli, že sú manželia.“

„A pritom majú rozdielne priezviská.“

„Môžu byť manželia, aj keď majú rozdielne priezviská.“

„Môžu aj nemusia.“

„Potom aký je medzi nimi vzťah?“

„Pýtaš sa toho pravého.“

„Vidím, že o celom prípade vieme veľké guľové, Chosé.“

„Veď iba začíname.“

„Bože, už konečne začnime a niečo zistime! Vylustrovali ju vôbec? Tu čítam... aha, vylustrovali, je ustálená. Má tu aj trvalý pobyt. Púpavová tridsaťpäť. To poznám, dlhý osemposchodový dom, za ním je už les. Pozrieme sa tam.“

Chosé sa musel spoľahnúť na parťáka – mal perfektnú miestnu znalosť, lebo na sídlisku vyrastal.

Adresu našli bez najmenšieho zaváhania, aj miesto na parkovanie rovno pred bránou. Šťastie ich neopustilo ani po zazvonení. Z reproduktora sa ozvalo ospalé: „Prosíím...“

„Hľadáme pani Dobrotkovú. Miriam Dobrotkovú.“

„A kto je tam?“

„Polícia.“

„Keď sa ozve bzučiak, zatlačte, potom na tretie.“

Ani na výťah nemuseli čakať, bol pripravený na prízemí.

Zaklopali na dvere a teraz už čakať museli – keď konečne otvorila, pochopili prečo. Zobudili ju a sotva stihla na seba natiahnuť rifle a tričko. Vlasy si iba rukou našuchorila pred zrkadlom, aj tak bola krásna ako obrázok.

„Aha, to ste vy!“ spoznala ich a odstúpila od dverí.

Sadli si v obývačke.

„Môžem vám niečo...“

„Iba minerálku, vonku to dnes opäť vyzerá na teplotné rekordy.“

Z kuchyne priniesla fľašu a poháre. Chosé ju pozoroval, vôbec sa nesnažil skrývať obdiv. Nemohla si ho nevšimnúť. Prstami si pretrela líce, potom obočie.

„Prepáčte, asi vyzerám hrozne, ale prekvapili ste ma, nestihla som sa namaľovať.“

„Nám to vôbec neprekáža. Keby to v danej situácii nevyznelo nevhodne, povedal by som vám, že vyzeráte vynikajúco,“ ševelil Chosé.

„Ďakujem,“ placho sa usmiala.

Krauz postrehol, že tí dvaja už nadviazali kontakt, rozhodol sa nezasahovať a nechať improvizovanému výsluchu v teréne voľný priebeh.

Chosé pochopil a chopil sa iniciatívy.

„My sme vás hľadali hore v dome...“ začal Chosé a nahral jej, aby sa rozhovorila bez zbytočných otázok. Nechcel, aby ich návšteva vyzerala ako dopredu naplánovaný výsluch.

„Bolo mi tam smutno, prišla som sa vyplakať domov. Celú noc som prebdela, nemohla som zaspať, stále som ho mala pred očami. Zdriemla som si až nadránom.“

„Chápeme. Vy sa voláte pani Dobrotková, Miriam Dobrotková...“

„Áno.“

„A on Michal Korec...“

Pochopila, o čo im ide, a ochotne vysvetľovala ďalej.

„Som rozvedená, žijem – vlastne žila som – sama s chlapcom. Syn je teraz na prázdninách u mamy. S Michalom sa poznáme necelý rok, zoznámili sme sa minulý rok v jeseni. Posledného pol roka sme žili spolu uňho v dome. Chcel, aby sme tento byt predali a nasťahovali sa k nemu natrvalo, ale zdalo sa mi to unáhlené, hoci neskôr som takú možnosť pripúšťala.“

„Ak tomu dobre rozumiem, žili ste ako druh a družka.“

„Zatiaľ áno, svadbu sme pripravovali ako prekvapenie pre kamarátov.“

„Prekvapenie?“

„Viete, my sme taká partia ešte zo základky, navštevujeme sa, chodíme spolu na dovolenky.“ Pri tom slove sa mlčiaci policajt nespokojne zahniezdil, ale nevšímala si ho a pokračovala: „Sme stále v kontakte. S Michalom sme ich chceli prekvapiť a postaviť pred hotovú vec – na september sme naplánovali svadbu. On chcel aj skôr, ale mne prekáža toto vražedné teplo, chcela som neskôr, až keď sa trochu ochladí.“

„Plánovali ste svadbu.“

„Plánovali.“

„Včera na mieste čin... ehm, v tom dome sme začuli niečo, že ste ho našli včera ráno o ôsmej.“

„Našla.“

„Ale neboli ste celú noc doma.“

„Bola.“

„Mám na mysli hore v dome.“

„Aha. No nie, v dome nie. Tu.“

„Prečo?“

Zaváhala. Odkašľala si.

„Ak sa smiem opýtať, prečo ma vyšetrujete?“

Chosé musel zvoľniť, objekt sa začal krútiť, a ak nechcel, aby sa stiahol do ulity, musel zmeniť taktiku.

„Je to veľmi jednoduché. My vám položíme niekoľko otázok, vy nám odpoviete a potom vy nám položíte, koľko chcete otázok, a my vám odpovieme. Ak si budeme navzájom skákať do reči, nikam sa nedostaneme.“

Pouvažovala a zdalo sa jej to logické. Okrem toho ten čierny bol sympatický, mal veľmi slušné vystupovanie a úprimné oči, nemala dôvod, aby sa znepokojovala. Aj ten blondiak bol sympatický, ale bol nejaký zakríknutý – radšej si ho ani nevšímala.

On si ju však všímal veľmi pozorne. Postrehol, ako sa zháčila, ako si pri otázke, prečo nebola doma, bezradne pošúchala bradu, potom si mimovoľne upravila vlasy.

„Máte pravdu, nebudeme si skákať do reči. Odpoviem vám. V pondelok večer...“

„Máte na mysli tento pondelok, trinásteho.“

„... presne tento pondelok večer sme sa pohádali.“

„Prečo?“

„To je... dosť osobná vec.“ Pohrávala sa s pohárikom a sledovala, ako sa vlní hladina minerálky.

„Hádali ste sa často?“

„Nikdy.“

„V tom prípade by nás naozaj zaujímalo prečo teraz.“

„Jednoducho sme sa pohádali, mali sme na niečo odlišný názor. Spravila som mu večeru, pripravila som mu pero a odišla som prespať sem. Tu som bola až do rána a o ôsmej som sa vrátila, aby sme sa ešte stihli porozprávať, kým  odíde do podniku. No a našla som ho hore v pracovni...“ nedopovedala, zlyhal jej hlas.

Krauz bol presvedčený, že jej naozaj zlyhal, inak by musela byť excelentná herečka, čo pri farbe jej vlasov nemohol s určitosťou vylúčiť.

„Trochu podrobnejšie,“ ospravedlňoval sa Chosé, lebo jej strohé vysvetlenie im nemohlo stačiť, zároveň chápal, že sa budú vypytovať na veľmi nepríjemné a chúlostivé osobné záležitosti, čo sa jej to nemusí páčiť. Nechcel ju vystrašiť a bál sa, aby zase necukla. „Pripravili ste večeru...“ našepkával jej.

„No.“

„Kedy?“

„O siedmej.“

„Čo ste pripravili?“

„Bravčové plátky s ryžou, broskyňový kompót. Mal rád broskyňový kompót.“

„Cukrovkár?“

„A pero. Hneď nato išlo pero. Bez neho si nemohol ani kávu osladiť.“

„Máte na mysli inzulínové pero.“

„Áno. Dala som mu novú ampulku Actrapidu a odišla som.“

„Novú? To znamená plnú?“

„Áno. Novú náplň, teda úplne plnú. Je to dôležité?“

„Možno, ešte nevieme. Odišli ste o siedmej?“

„Možno niečo po siedmej.“

„Už ste sa nevrátili? Telefonovali ste spolu?“

„Nie, ani som sa nevrátila, ani sme si nevolali.“

„Čakal návštevu?“

Toto bola zlá otázka. Ťažko povedať, či neuvážená, lebo Chosé uvažoval, až sa mu z kečky parilo, ale v každom prípade vyvolala reakciu.

„Návšte... Vy myslíte, že v dome bol niekto cudzí? Vy... Odkiaľ vlastne ste? Včera tam boli policajti z okresu, jedného poznám osobne, a potom ste na chvíľu prišli vy dvaja. Iba ste sa pozreli, krátko nato ste odišli, a dnes ma tu vypočúvate. Kto vlastne ste?“

Výborne, ak chcú pokračovať, niečo jej povedať musia.

„My sme...“ začal Chosé a tvrdo sa jej zahľadel do mačacích očí, „z nadriadenej súčasti...“

„Takže z kraja?“

„Vy sa vyznáte v štruktúre polície?“

„Nie, ale rozdiel medzi okresom a krajom pozná hádam každý. Z kraja... a z akého oddelenia?“

Babo, raď.

„My sme z oddelenia vrážd,“ priznal Chosé a mal pocit, že ho práve prichytili v špajze pri krádeži šípkového lekváru. Ani nevedel prečo, ale aj sa tak zatváril previnilo.

„Oddelenie vrážd? Michal... Michalovi sa stalo... Michala niekto...?“ habkala, neskrývala zdesenie.

„Nie,“ skočil jej do reči, skôr než by sa mu výsluch vymkol z rúk. „Ono to iba tak hrôzostrašne znie, ale ja vám radšej otvorene niečo vysvetlím, skôr než by mala vzniknúť  panika. V polícii kompetencie fungujú tak, že keď sa nájde mŕtvola, na miesto nálezu idú pracovníci okresu, kde sa mŕtvola našla. V tomto prípade štvorkári, teda štvrtý okres. Ale občas sa stane, že sa im niečo nepáči alebo nájdu niečo podozrivé, alebo ide o významnú osobu, alebo len jednoducho nechcú niečo zanedbať, a privolajú nás, aby sme si to pozreli.“

„Okresní našli niečo podozrivé?“

„Nie, vo vašom prípade ide o poslednú z vymenovaných možností – nechceli nič zanedbať. Pravda je, že minulý týždeň našli v záhrade mŕtvolu a až na pitve sa zistilo, že ten človek bol zastrelený. Nechceli urobiť podobnú chybu a radšej nás zavolali.“

Chvíľu si ich premeriavala. Nebolo pochýb, že im neverí.

„Rozumiem tomu správne, že ste prišli iba ako konzultanti, pozreli ste sa, nič podozrivé ste nenašli a odišli ste?“

„Presne.“

„Prípad vyriešený.“

„Presne.“

„Tak potom načo ste sa dnes vrátili? A prečo ma vypočúvate vy, a nie páni z okresu?“

Chosé si odkašľal a zagánil na ryšaňu, už ho začínala štvať. Krauz sa náramne bavil a vychutnával si, ako sa kolega škvarí vo vlastnej šťave. Ani na um mu neprišlo pomôcť, nech si ju vychutná až do konca. Alebo ona jeho.

„Pretože na okrese majú aj iné prípady – a nestíhajú. Ponúkli sme im pomoc, to sa bežne robí.“

„Aj v prípade nešťastnej náhody? Je to nešťastná udalosť alebo...“ znova si ich podozrievavo premerala, „... alebo nie? Vy ste zistili niečo podozrivé?“

„Nie.“

„Nerozumiem. Potom prečo ste sa ma pýtali, či čakal návštevu? Vy ste niečo zistili a nechcete mi to povedať.“

„Nie. Teda nie celkom. Vyšetrujeme to stále ako nešťastnú udalosť a...“

„Oddelenie vrážd nešťastné udalosti nevyšetruje. Michal nebol žiadny politik ani papaláš, takže nemáte dôvod.“

Museli uznať, že Miriam nie je hlúpa a myslí priamočiaro a logicky. Chosé videl, že ak im má byť Miriam v niečom nápomocná a ak nechcú riskovať, že stratia jej dôveru, musí jej povedať pravdu. Aspoň časť. Fľochol na kolegu, ten prikývol.

„Dobre, ja vám to teda poviem. Na pitve zistili príčinu smrti...“

„Vy už viete...“ ožila a Chosé spokojne prikývol, zase v nej vzbudil záujem spolupracovať. „Čo sa mu stalo?“

„Nebol to infarkt.“

„Nie infarkt?“

„Nie. Zomrel na hypoglykemický šok. Predávkovanie inzulínom.“

Odložila pohár na konferenčný stolík, nič nepovedala, iba sa pohodlne oprela, skoro sa na diváne vyvalila. Mierne sklonila hlavu nabok, tvrdo sa zahľadela Chosému do očí – očakávala útok a obvinenie.

„Nie, to som nepovedal,“ čítal jej myšlienky detektív.

„Ale myslíte si to. Preto ste vlastne prišli.“

„Nie. Prišli sme po informácie, my o ňom vôbec nič nevieme, a pritom máme vysvetliť, prečo mal nízku hladinu cukru v krvi. Ako to máme spraviť bez toho, aby sme začali vyšetrovať, teda pýtať sa a...“

„A obviňovať nevinných.“

„Opakujem, to som nepovedal.“

„Je veľmi jednoduché a pohodlné hodiť všetko na babu, čo celý život chodila v jedných rifliach, a odrazu našla zlatý poklad. Oči jej zaslepila chamtivosť, chcela všetko, nielen polovičku, a pomohla si inzulínom, je tak?“

„Keď na tom trváte...“ pokrčil Chosé plecom. „A bolo to tak?“

„Ja som ho milovala, nezabila som ho.“

„Tak prečo o tom hovoríte?“

„Pretože vy sa bojíte, ste príliš opatrný, ale napokon by sme sa k tomu aj tak dostali, však?“

„Asi.“

„Asi určite. Nezabila som ho.“

„Výborne, teraz to už všetci vieme. To by sme mali a môžeme sa venovať dôležitejším otázkam. Stalo sa niekedy, že by sa sťažoval na mechanickú poruchu pera? Že by sa zaseklo alebo, naopak, striekalo príliš veľa?“

„Nikdy. Ten mechanizmus je jednoduchý, úplne bezporuchový. Možno časom sa niečo upchať môže, zlá priepustnosť ihly, ale určite nemôže vystriekať naraz smrteľnú dávku, to sa ešte nestalo.“

„Vy ste sa mu starali o pero pravidelne?“

„Pravidelne. Požiadal ma o to a túto povinnosť som brala veľmi vážne. Aj my sme mali v rodine cukrovkára, oslepol a prišiel o nohu, viem, aká je to zákerná choroba, ak sa podcení. Ja som nič podceniť nechcela a starala som sa oňho, ako som najlepšie vedela. To pero som mu napĺňala pravidelne, nielen v pondelok večer...“

„Opäť ten sarkazmus.“

„Nie, nechcem byť uštipačná, ani sa nevysmievam. Celá situácia je pre mňa až príliš vážna na to, aby som si z vás robila žarty. Spomenula som to preto, aby som vám ušetrila ďalšie otázky, ktoré by sa oblúkom aj tak vrátili k pondelňajšiemu večeru. Nemusíte oblúkom, môžete sa pýtať priamo.“

„Tak priamo. Ako sa mu mohla dostať do krvi desaťnásobná dávka?“

Chosé vystrelil a Krauz pozoroval.

„Desať?“ To prekvapenie bolo nefalšované.

Krauz mal celý čas ruky položené na operadle kresla, teraz iba nebadane zdvihol prst, aby kolegu zastavil. Chcel, aby si uvedomila celú hĺbku, aby pochopila závažnosť informácie, strávila ju, prehodnotila a došla k záveru.

Miriam stíchla, zvážnela, premýšľala.

„Desať?“ zopakovala po chvíli. „To nie je možné.“

„Bohužiaľ, je. Máte nejaké vysvetlenie?“

„Nie.“

Jej odpoveď bola rýchla, úsečná, vôbec nepremýšľala. Chosé pochopil, že informáciu v spojitosti s ich návštevou vyhodnotila chybne a stiahla sa do ulity.

„Asi si nerozumieme. Nepodozrievame vás. Prišli sme za vami po informácie – hľadáme spojenca z domácich radov. Keby sme vás chceli zavrieť, predvedieme vás k nám a budeme debatovať v inom prostredí, iným tónom. Nič také nehrozí.“

Skúmala mu tvár, bola zmätená, nevedela, ako vážne ponuku na spoluprácu myslí a čo je za tým v pozadí. Neverila mu, že jej nič nehrozí.

„Neviem, naozaj neviem. Desaťnásobok! Fakt netuším.“

Podozrenie sa im evidentne zažehnať nepodarilo. Chosé sa rozhodol obrátiť list.

„Čím sa zaoberal? Povolanie?“

„Je... bol majiteľ reštaurácie Orion.“

„Orion?“ Chosé sa nemohol ubrániť prekvapeniu. Reštauráciu a nočný bar Orion poznali veľmi dobre. Zvlášť nočný bar. Od desiatej hodiny večer tam až do rána tancovali veľmi pekné dievčatá a robili slušnú zábavu. Nečudo, že bar bol okolo polnoci natrieskaný až po strop, hoci niektoré dievčatá boli trochu choré – trpeli sklerózou a pravidelne sa im stávalo, že omylom vybehli na pódium bez podprsenky, občas si v šatni zabudli aj nohavičky.

„Reštaurácie?“ chcel sa uistiť Chosé.

„Reštaurácie! Viem, že zboku bola aj nočná prevádzka, ale tam som nikdy nebola. Pre mňa to bola iba reštaurácia!“

Chápali. Oni boli, ako to šarmantne nazvala, aj zboku a vôbec sa nečudovali, že majiteľ sľubne sa vyvíjajúcemu vzťahu sa nechcel pochváliť, čo všetko vlastní. Zlé jazyky hovorili, že za nočným barom bola chodbička a v nej pár kutíc k dispozícii, ale nemali to potvrdené – a zlé jazyky toho nahovoria...

„Vlastnil aj niečo iné?“

„Ako čo?“

„Mal aj nejaký iný zdroj príjmov?“

„To neviem.“

Zase strohá, úsečná odpoveď. Chosé hľadal pomoc u kolegu. Krauz iba sklonil hlavu, až sa bradou dotkol hrude. Aj on už považoval rozhovor za ukončený, aspoň jeho plodnú časť, inak mohli tliapať donekonečna. Chosé bol ochotný hoci aj donekonečna, veď taký atraktívny objekt na výsluch sa mu už dávno nedostal do rúk, no chápal, že majú aj iné pracovné povinnosti, a chystal sa rozhovor ukončiť.

Krauzovi zapípal mobil.

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa, ale vôbec sa neunúval vzdialiť.

„No? Kto? Áno, spomínam si. Nie, nevedeli sme. Ako zabudli!? Dobre, tak to skúsime my, nazdar!“

Krauz si odkašľal.

„Prepáčte, pani Dobrotková, ale sú v tom dome zabudované skryté kamery?“

„Sú.“

„Prečo skryté?“

„Michal mi ich ukázal, aby som nechtiac nevyvolala poplach. Vysvetlil mi ich funkciu a účel, ale prečo, kam a ako ich namontovali, to mi nevysvetlil.“

„Volal mi kolega z okresu, že včera zabudli prezrieť záznamy z kamier, či by sme mohli my dnes.“

Miriam prikývla a čakala na návrh. Neprichádzal, chvíľu si spýtavo hľadeli do očí. Odrazu pochopila: „Aha, vy tam chcete ísť hneď teraz?“

„No, čím skôr.“

„V tom prípade počkajte, trochu sa upravím.“

Nechala ich samých, ale nepustila ani fén, ani vodu a nemohli vedieť, aké má tenké uši, preto poradu nechali na neskôr a obmedzili sa iba na znakovú reč. Chosé ukázal prstom na dvere, v ktorých zmizla, potom zvraštil čelo, prižmúril oči a dvakrát za sebou rýchlo prikývol, akože dobrá! Prstami na ľavej ruke urobil písmeno o a pravou otvorenou dlaňou po ňom párkrát udrel. Krauz odul pery a hodil plecom, akože nič moc. Chosé sa usmial a zašibrinkoval prstom, akože nehraj sa na svätého, ani ty by si si nedal odtrhnúť ruku, keby ťa niekam ťahala. Krauz mu otvorenou dlaňou naznačil, že možno inokedy, ale teraz má iné starosti. Chosé gestikuloval, aby mu nekazil radosť, že jemu sa páči.

Možno by vymysleli aj nové neslušné posunky v znakovej reči, keby im dala viac času, ale odrazu sa vrátila a bola pripravená. Obaja museli uznať, že stačilo iba natrieť ústa, zvýrazniť obočie, pričesať vlasy, a bolo to zase niečo iné, oveľa lepšie.

„Môžeme. Mám si vziať auto?“

„Netreba, je to päť minút, my vás privezieme späť.“

Na stĺpe vedľa bráničky postláčala pár čísel a otvorila ju kľúčom. Aj dom otvorila kľúčom, na číselníku za dverami opäť niečo postláčala – a už boli dnu a mohli sa slobodne pohybovať. Dvojitý bezpečnostný systém, pomyslel si Chosé.

Krauz sa ponáhľal, vošiel do átria, spomenul si na doktora, prikrčil sa a čakal nálet. Miriam ho s pobavením pozorovala.

„Je v klietke, nič nehrozí. Tadiaľto,“ ukázala im smer.

Za jednými z mnohých dverí na prízemí bola nenápadná technická miestnosť. Dva monitory, niekoľko nahrávacích zariadení, ovládací panel, veľa káblikov, ponuré osvetlenie, aby sa zvýraznil svit monitorov. Jeden z nich pritiahol pozornosť detektívov ako magnet, pretože obraz na ňom poznali. Plocha monitoru bola rozdelená vodorovnou čiarou a dvoma zvislými, čím vzniklo šesť malých štvorčekov – každý zobrazoval dom a pozemok Michala Korca z iného uhla.

„Slečna... ehm, pani...“

„Stačí Miriam.“

„Miriam, chcete mi povedať, že tu je šesť kamier?“ žasol Krauz.

„Šesť.“

„Také množstvo nedokážeme prezrieť iba dvaja a v rozumnom čase. Aký používate systém nahrávania?“

„Krokové video, systém VHS. Dvestoštyridsiatky kazety, jedna na štyridsaťosem hodín. Michal archivuje štrnásť dní, to znamená sedem kaziet, potom idú cyklicky dokola.“

„No poteš nás Pánboh!“

Chosé vedel, prečo si vzdychol. Vo filmoch kamerové systémy fungujú tak, že detektív vloží kazetu do prehrávača, na obrazovke sa objaví podzemná garáž, potom páčkou posunie obraz o dve políčka dopredu, objaví sa vrah, ako strieľa do obete, ďalším pohybom páčky si priblíži jeho tvár a všetci naradostene zvolajú: „Divoký Bill Hickok!“ Idú do baru za Billom, zavrú ho na dvakrát sto rokov – a je po filme. Ale v skutočnosti to nie je také jednoduché. V skutočnosti je prezeranie kamerových záznamov otupná, časovo náročná drina. Ak je na zázname šesť krokových kamier, je šesťkrát ťažšie niečo nájsť.

„Môžeme si tie pásky požičať a dať ich prezrieť nášmu expertovi? Ak chcete, vydáme vám potvrdenie, ale sľubujeme, že kazety poctivo vrátime.“

„Nemusíte, verím vám.“

Chosé mal sto chutí opýtať sa, či iba v otázke kaziet alebo celkovo, ale nechcel ju zbytočne dráždiť, lebo Miriam už vybrala kazetu, na jej miesto vložila novú, vybratú kazetu položila na kôpku k šiestim starým, všetky ich dala do igelitovej tašky a s úsmevom im ich podala.

„Držím vám palce, aby ste niečo našli.“

Mali, čo chceli. V átriu sa Krauz ešte poobzeral a snažil sa spomenúť si na niečo, na čo zabudli a teraz by si to mohli obzrieť, ale neprišiel na nič. Robili na prípade iba pár hodín, mali málo informácií, o podozrivých detailoch ani nechyrovali. Možno neskôr, ale nadnes boli hotoví.

Pred domom sa Krauz poobzeral, aj na chodníku pri aute. Nevidel žiadne kamery, boli schované naozaj dômyselne.

Na Púpavovej ulici pred domom sa s Miriam rozlúčili. Už chcela vystúpiť, no Chosé nevedel odolať.

„Miriam, nedá mi, aby som sa nevrátil na začiatok. Ani teraz nám nepoviete, prečo ste sa v pondelok pohádali?“

Zabuchla dvere, zohla sa k Chosému do okienka, oprela sa o hornú lištu kapoty. Chosé sa skoro zbláznil z toho, čo uvidel.

„Michal chcel, aby som odišla z práce. Aby som sa natrvalo presťahovala k nemu a stala sa domácou paňou na plný úväzok. Tvrdil, že ma finančne zabezpečí. Mne to pripadalo, akoby som sa vešala na krk dobrodincovi, nepáčilo sa mi to, nechcela som stratiť slobodu a samostatnosť. Preto sme sa pohádali.“

Všetci traja vedeli, že to nie je pravda.

15

Cestou na oddelenie chvíľu mlčali. Prvý nevydržal Krauz.

„Šesť kamier, Chosé! Na Prezidentskom paláci sú štyri. Čoho sa bál? To nie je normálne!“

„Majiteľ reštaurácie – a šesť kamier,“ dumal Chosé. Tiež mu to nešlo do hlavy. „Ešte k tomu skrytých.“

„Veď to! Normálny človek si dá jednu nad bráničku – a čo najväčšiu, aby ju každý dobre videl.“

„A niektoré ani nie sú zapojené, sú to iba makety, ale účel splnia, zlodeja odstrašia. Naschvál sa dávajú na čo najviditeľnejšie miesto.“

„Správne, aj maketa splní účel, ale tento potreboval šesť, funkčných a skrytých.“

„Niečo tu smrdí.“

„Chosé, nestraš, nič nesmrdí, iba sme zistili pár zaujímavostí, možno záhad, to je všetko.“

„Prečo nám nakoniec klamala?“

„To je jedna z tých záhad, ale pravdu sa dozvieme, uvidíš.“

„O tom nepochybujem, len aby nás nemrzela.“

„Nekuvikaj, Chosé, neklesaj na mysli, zatiaľ je to celkom zaujímavý prípad.“

„Hlavne nie náš.“

„Ale zaujímavý.“

Chosému sa až taký zaujímavý nezdal.

„Ideme preveriť tú jeho reštauráciu?“ spýtal sa.

„Ja viem, že by si chcel, ale je biely deň a nič sa tam nedeje, bol by si zbytočne sklamaný. Poďme hore.“

Mayorovi sa referovať nechystali, ešte nebolo čo. Krauz chcel využiť čas na spísanie informácií od Miriam a chcel si niečo preveriť. Zavolal Lengyelovi.

„Zase vy dvaja!?“ pozdravil doktor.

„Dlho sme sa nevideli...“

„Neskúšaj mi nervy a hovor! Čo potrebujete?“

„Spomínal si natrávenú večeru v žalúdku.“

„No.“

„Čo jedol naposledy? A kedy?“

„Mäso. Ak je dôležité zistiť aké, dám urobiť rozbor. Bola tam aj ryža a šupky, marhule alebo broskyne, možno hrušky. Jedol asi hodinu pred smrťou.“

„Rozbor nemusíš robiť, vieme, aké mäso jedol, chcel som si to iba potvrdiť. Iná vec nás trápi. Pozrel si si to pero?“

„Pozrel.“

„Bolo funkčné?“

„V akom zmysle?“

„Či nebolo pokazené. Zaseknuté. Alebo povolené, či nestriekalo viac, ako malo. Alebo nie pokazené, ale naschvál nastavené tak, aby striekalo viac.“

„Pozrel, nič podozrivé som nevidel. Ak ide o funkčnosť, treba ho vyskúšať. Zaistili ho vaši z okresu, predpokladám, že ho poslali do vašich labákov, tak im zavolaj, nech ho otestujú.“

„Zavolám. Ešte jedna informácia. Mal alkohol?“

„Mal, jedna celá päť. Aj keby som bral do úvahy prirodzený alkohol vzniknutý trávením ovocia a začínajúcim hnilobným rozkladom, aj tak je to veľa. Jasné, že pred smrťou pil. Tú fľašu na stole aj pohárik určite pred smrťou použil.“

„Bol opitý?“

„Nemyslím. Pri jeho telesnej konštrukcii mohol zniesť ako vôl, pravda, ak nemal alergiu na alkohol, čo asi nemal, fliaš mal v bare požehnane. Jednoducho si pred smrťou uhol.“

„Iné jedy?“

„To sme neskúmali. Mám všetky vzorky poruke, mám ich otestovať?“

„Neviem,“ váhal Krauz. Nechcel zbytočne víriť vodu.

„Pomohlo by mi, keby som vedel, aké jedy hľadáme,“ snažil sa doktor.

„Neviem. Bol to iba nápad.“

„Blbý nápad. Prácny nápad. Uvedomuješ si to?“

„Možno aj zbytočný. Uvedomujem. Ďakujem, nemám viac otázok.“

„Ja áno. To fakt nemáte nejakú serióznu prácu?“

„Máme, ale chceme si trochu precvičiť mozgové závity, jednoducho nás zaujíma, prečo taký finančne úspešný a pohodový človek spách... ehm, chcel som povedať, prečo zomrel.“

„Mňa neoblafneš, už ste niečo zistili a nejde vám to do hlavy. Tak sa snažte! Keby niečo, som tu, čaute.“ Doktor položil, nečakal na odpoveď.

Chosé, vyvalený v kresle, sa tváril, že drieme. Keď Krauz položil, pomrvil sa a precedil pomedzi zuby: „Takže neklamala.“

„Neklamala. Ale dôvod ich hádky bol iný.“

„Sympatické dievča...“

„Vieš čo, spi a neotravuj, ja si niečo poznačím.“

Chosé sa spokojne zahniezdil, ale nebolo mu dopriate, Krauzov pohľad spočinul na igelitke na stole.

„No moment! Nespi! Zober tú igelitku Bilimu a prehovor ho, aby prezrel kazety.“

Chosé sa hneď prebral.

„Si normálny? To chceš, aby ma ukrkal? Vieš, ako neznáša pozeranie kamerových záznamov!“

„Ale on jediný má v tom svojom prekliatom elektronickom laboratóriu na to vhodné stroje. Navyše je tu na to, tak nech pohne riťou. Ty tiež!“

Chosé sa celý vytešený vybral za kolegom s nadprirodzenými počítačovými schopnosťami, za Bilim.

Krauz napísal záznam, zhrnul všetky informácie od Miriam aj od doktora, lebo dobre vedel, že ľudská pamäť je deravá, ale papier nepustí. Okrem toho využil čas a pokoj prázdnej kancelárie a napísal ešte niečo. Napísal fonogram. Obrátil sa na všetky oddelenia v meste s písomnou požiadavkou, aby mu zaslali akékoľvek informácie o osobe Michala Korca. Fonogram pátrania osobne zaniesol na operačné stredisko a slušne požiadal, aby ho rozoslali čo najskôr, vlastne okamžite.

Bol to výstrel do tmy. Krauz sa v nočných streľbách vyžíval.

16

Štvrtok bol túžobne očakávaný deň. Na obed sa mala vrátiť Sylvia z dovolenky. Bol to deň, keď sa mala skončiť Krauzova otročina na oddelení – zmeny očakával aj v domácnosti, rybacie konzervy mu už išli krkom.

Pospevoval si s rádiom. Meky Žbirka spieval Biely kvet a Krauz mu na plné hrdlo kontroval, až sa vydúvala strecha na aute.

Bežne nechodil autom do roboty, ako detektív oddelenia vrážd nezarábal tak dobre, aby si mohol dovoliť každý deň sa rozvážať v autíčku, to by bol luxus, no dnes si auto vzal, chcel prekvapiť Sylviu a prísť po ňu na letisko. Šaňo mu to sľúbil. Za dvojtýždňovú nonstop službu mu to sľúbil celkom rád. Krauz mu vytrhol tŕň z päty a najkritickejšie obdobie roka, dovolenky, pomohol šéfovi vykryť obetavými službami, tak prečo nie.

„Prajem všetkým príjemný dobrý deň, decká,“ zahlaholil, sotva vošiel do kancelárie.

Burgerovi od prekvapenia spadli noviny, Váňovi zabehla tlačenka a Kuky namiesto na Izabelu rozlial pol krhličky na parapetu, tak sa mu roztriasli ruky. Iba Chosé zachoval chladnú hlavu.

„Dnes končí na obed, ide si po Sylviu,“ oznámil celkom zbytočne, lebo všetci dobre vedeli, kedy sa Krauzova manželka vráti. Aj oni tento deň túžobne očakávali, tešili sa na návrat starého dobrého Krauza do kancelárie.

„Hopsa, hejsa do Brandejsa...“ žiaril Krauz, nahol sa cez stôl a šlohol Váňovi koliesko tlačenky. Schuti zahryzol, hlasným zahmkaním pochválil a ďalej sa usmieval na celý svet.

„Taká zmena!“ pokrútil nechápavo hlavou Burger. Potiahol si z cigarety a znova sa začítal.

Kuky sa pokúsil vtiahnuť zmeneného, konečne nenaštvaného Krauza do debaty o výnosoch novoobjavenej rastlinky, ale Krauz bol dnes nárazuvzdorný a nič okrem letiska ho nezaujímalo. Dokonca ním nepohla ani Petra, ani jej minisukňa, ani rozprávanie o včerajšej akcii na prezídiu, ani to, ako ju všetci balili a ponúkli jej dve lukratívne ulievacké miesta, ani...

Ani ranné rozdelenie do práce, ani Chosého podozrivá ponuka niečo robiť.

„Pohneme s prípadom – alebo...“

„Vieš čo, skoč za Bilim a pozrite konečne tie kazety. Skúste tam nájsť niečo zaujímavé, zvlášť z pondelka. Ja mám dnes niečo iné.“

Nezdržiavali ho, nevypytovali sa, chápali ho.

Krauz nemal nič iné, iba blufoval. Štvrtkové dopoludnie vyslovene pretrpel a o pol dvanástej vtrielil do šéfovej kancelárie.

„Ja teda idem, Šani!“

„Kam by si chodil?“

„Na letisko, sme dohodnutí.“

„To je už štvrtok?“

„Štvrtok – a ja končím! Idem si po manželku a neopovážte sa mi volať, trtkáme celý večer, možno aj celú noc. Vidíme sa v pondelok.“

„Počkaj, počkaj, zajtra je ešte piatok.“

„Dobre, bol to iba pokus...“

„Chabý pokus! Dnes máš voľno, ale zajtra ráno ťa tu chcem vidieť.“

„Tak zajtra ráno, no dnes mi fakt dajte pokoj. Keby bol nový prípad, stiahni Chosého a Burgera, sľúbili mi, že dnes potiahnu.“

„V poriadku, dnes máš voľno, nech ťahajú aj iní.“

Krauz mu kývol na pozdrav a chcel odísť.

„Richard!“

„No?“ Otočil sa vo dverách.

„A ďakujem. Fakt si posledné dva týždne zabral a pomohol si mi.“

„To je v poriadku, šéfe. Nato som tu. Držte sa.“

Krauz sa odviezol na letisko. Zaparkoval v zákaze tesne pri hale. Na asfalte bolo jasne vyznačené služobné parkovisko pre letiskovú políciu. Bol odtiaľ najlepší výhľad na východ z haly.

Parkoval sotva dve minúty a už z haly vybehol policajt. Krauz mu ukázal odznak a vysvetlil, že bude iba chvíľu.

„Ako dlho chceš, kolega,“ súhlasil policajt z letiska a rýchlo sa vrátil do klimatizovanej haly.

Krauz sa chvíľu netrpezlivo vrtel na sedadle, potom sa rozhodol a nasledoval kolegu. Vošiel do haly a na paneli príletov skontroloval čas. Lietadlo malo meškanie pätnásť minút. V automate si kúpil minerálku, vrátil sa do rozpáleného auta, zapálil si cigaretu a trpel v záplavách potu. Trpel vytrvalo, bez reptania – veď čakal na Sylviu.

Vyfajčil tri a dopil minerálku.

Konečne vyšli.

Na chodníku pred halou si zložili kufre a začali sa lúčiť. Krauz poznal Sylviine spolužiačky, mená sa mu trochu plietli, ale poznal všetky štyri. Boli to ony. Sylvia však medzi nimi nebola.

Krauz mal akciu prekvapujúceho uvítania naplánovanú tak, že keď vyjde z haly, nechá ju rozlúčiť sa s kamarátkami, nechá ju, aby si zavolala taxík, potom prifrčí a unesie ju taxikárovi rovno zo zadného sedadla. A bude prekvapenie! Vystískajú sa, vybozkávajú a odvezie si ju domov. A doma, po dvoch týždňoch abstinencie...

Ale manželka z haly nevyšla.

Krauz už bol v predklone s rukou na kľúči, iba otočiť, naštartovať a vyraziť... Ale nebolo kam a prečo.

Oprel sa a čakal. Nechápal.

Konečne sa objavila. Cez plece mala prehodenú kabelku, no kufor na kolieskach za sebou neťahala ako ostané. Ťahal ho muž v rifliach a rozhalenke. Taký nepodarený južanský typ, čierne nagélované vlasy, čierne fúziky, nikdy nemiznúci úsmev. Štíhly, chudý, vyšportovaný, keby mu Krauz drbol, zlomil by ho v páse.

Mladý. Mladší než Krauz.

Prečo mu napadlo, že by mu mal drbnúť a zlomiť ho v páse?

Vybozkával sa so všetkými spolužiačkami a ako si postupne volali taxíky, pomohol každej naložiť kufre. Nakoniec ostali pred halou sami, iba on a ona. Pre Sylviu taxík nezavolal. Ani ona nekývla. Vzal ju pod pazuchu, druhou rukou sa zmocnil jej kufra a zamierili na parkovisko. Išla úplne automaticky, spontánne, normálne – nebránila sa, boli dohodnutí.

Krauz sa musel pohnúť, lebo sa mu skryli za autobus. Naštartoval, pohol sa kúsok dopredu a sledoval ich ďalej. Prešli krížom cez parkovisko na denné parkovanie a zamierili do rohu na parkovisko s dlhodobým parkovaním. Krauz zastal a vystúpil z auta, aby mal rozhľad. Nič nevidel. Auto nechal otvorené, motor bežal, prebehol dva rady zaparkovaných áut a postavil sa na lavičku.

Konečne ich zbadal. Nasadli do červenej fiatky a zamierili k rampe. Krauz sa rýchlo vrátil k autu a vyrazil za nimi.

Stratili sa mu, ale na prvej križovatke ich dobehol. Spomenul si, ako ho to učili profesionáli zo sledovačky – nechal medzi nimi tri autá a snažil sa s fiatkou držať rovnaké tempo.

V ústach mal sucho, ruky na volante sa mu potili. Ani nevedel prečo. Možno preto, lebo sa snažil zistiť, kam sa uberá jeho manželka po dvojtýždňovej dovolenke.

17

Chosé mal s Bilim tvrdú rehoľu.

„Si normálny? Včera poobede si mi ich priniesol a dnes ráno chceš výsledky? Čo si na oddelení prvý týždeň?!“

„Sa nepotento...“

„Nieže nepotento, sa spamätaj!“

Bili bol taký – večne naštvaný. Na jednej strane bol hrdý na to, že mu šéf zveril technické pracovisko oddelenia, na druhej strane ho štvalo, že ho všetci otravovali s nezmyselnými požiadavkami. Bol hrdý na prezývku Bili, dali mu ju podľa Bila Gatesa, chlapíka, čo mal okrajovo niečo s počítačmi, no zneužívanie svojho postavenia a svojich schopností neznášal. Jeho kolegovia sa v počítačoch nevyznali a mysleli si, že dokáže zázraky. Občas áno, občas mu to vyšlo, občas iba žasol nad diletantizmom svojich kamarátov.

Kancelária Biliho bola zvláštna, bola najmenšia na oddelení. Mal ju iba pre seba, čo bolo opodstatnené, lebo viac by sa ich tam ani nevmestilo. Namiesto kolegov mal kanceláriu plnú počítačov, monitorov, televízorov, prehrávačov, káblikov... Bili bol technický mág a s počítačmi dokázal všetko. Aspoň taká bola dogma. On ako odborník mal na magické možnosti technického vybavenia oddelenia vrážd iný názor.

„Sklapni, Bili, ešte je iba ráno a už si nasraný.“

„Ty by si nebol, Chosé? Dal si mi sem sedem kaziet, ale nepovedal si mi, že je to krokové video zo šiestich kamier. A časový rozsah dva týždne dozadu. Ani si presne nepovedal, čo mám hľadať, vraj niečo podozrivé. To je zábava na dva týždne.“

„Nekecaj.“

„Na týždeň.“

„No ták...“

„Na týždeň, netákuj, nezľavím.“

„To myslíš vážne?

„Úplne vážne.“

„Toľko času nemáme.“

„Fajn. Som rád, že si prišiel osobne, aspoň sa presvedčíš. Na! Začni tou poslednou – a prajem ti veľa zábavy!“

Bili vložil kazetu do prehrávača, vyladil obraz a spustil prehrávanie.

„Fajčiť môžeš, bez cigarety sa pri tom zblázniš. Želám ti hlboký umelecký zážitok.“

Chosé sa pohodlne zahniezdil na stoličke, zapálil si cigaretu a zahľadel sa na obrazovku. Šesť štvorčekov v pravidelných intervaloch menilo obraz. Oči mu behali sem a tam, pripadal si ako na tenise. Horšie ako na tenise. Vôbec nebol schopný registrovať všetky zmeny. Trvalo mu desať minút, kým postrehol základnú zradu.

„Počkaj, Bili, ja som chcel tú poslednú. Pondelňajšiu kazetu.“

„Máš poslednú.“

„Nerozumieme si. Chcel som časovo poslednú.“

„Máš ju.“

„Tú navrchu kopy.“

„Je navrchu, je posledná.“

Chosé sa ešte raz poriadne pozrel na dátum v pravom rohu štvorčeka. Uistil sa, že sa nemýli.

„No doriti, Rišo sa poteší,“ výstižne zhodnotil obsah kazety, zadusil cigaretu a pozrel na hodinky.

18

Červená fiatka zišla z obchvatu a zamierila do centra. Krauz sa musel na niektorých križovatkách priblížiť skoro až na kontakt, aby chytil zelenú zároveň s nimi, ale osádka auta uháňajúceho pred ním zjavne nemala žiadne podozrenie, vôbec si ho nevšimli, jazdili plynule, bez snahy zbaviť sa chvosta. Asi mali oči iba pre seba, upreté niekde úplne inde než do spätného zrkadla.

Zastavili na Kozej v hornej, strmšej časti a Krauz si s hrôzou uvedomil, že sa ocitol v jednosmerke. Červená fiatka mala šťastie – pred vchodom do domu bolo jedno miesto voľné. On také šťastie nemal – kam dovidel, všade parkovali autá nalepené jedno na druhé. Prudko pribrzdil a plazil sa hore ulicou. Aj keď sa iba plazil, aj tak sa k nim stále blížil, a hoci bol ešte len v polovici ulice, katastrofa sa nezadržateľne blížila. Očami šibrinkoval zľava doprava, horúčkovito premýšľal. Z fiatky ešte nikto nevystúpil, hrozilo, že okolo nich bude prechádzať práve v momente, keď vystúpia.

Zapípal mu mobil.

„Doriti!“

Napravo zbadal medzeru. Parkovala tu skriňová avia a za ňou bol malý fliačik. Vtlačil sa tam tak nešikovne, že časť kufra mu ešte trčala do cesty, ale dala sa obísť. Vodič za ním zabrzdil, zablikal svetlami, a keď ho míňal, poklepal si po čele – asi migréna.

Dvaja mocní chlapi v montérkach vyskočili z avie a neveriaco krútili hlavami. Podišli ku geniálne zaparkovanému autu za sebou. Krauz opatrne vystúpil a prikrčil sa.

„No, pane!“ žasol vodič avie. „Nepoviem, keby blondínka, ale vy, skúsený vodič – a urobíte toto!?“ bezmocným gestom ukázal na vyosené auto.

„Ja nebudem parkovať!“

„V tom prípade čo tu nacvičujete?“

Akurát tebe to budem vysvetľovať, pomyslel si Krauz.

„Ideme vykladať! Kvôli vám nemôžeme ani otvoriť zadok, nieto ešte niečo vyložiť!“

„Hovorím, že nebudem parkovať,“ zopakoval zúfalo Krauz a schoval sa za aviu, lebo z červenej fiatky práve vystúpila jeho žena. „Len tri minúty! Iba si niečo pozriem a okamžite odídem, dobre?“

Pekári na seba bezmocne zagánili, ničomu nerozumeli, ale v hlase nepodareného vodiča postrehli toľko napätia a naliehavosti, že mu radšej nebránili.

„Tri minúty,“ súhlasili, no ostali stáť pri zadných dverách, aby mu bolo jasné, že berú naozaj iba tri.

Krauzovi opäť zapípal mobil. Prešiel na druhú stranu ulice, schoval sa za dodávku, sledoval fiatku a zároveň sa snažil telefonovať.

„Čo je!? Čo otravuješ?“

„Richard? Počuješ ma? Kde si, prečo šepkáš? Čo sa deje?“

„Voláš mi, len aby si ma utýral nezmyslenými otázkami – alebo máš aj niečo iné?“

„Mám.“

„Ale ja teraz nemám čas, zavolám ti neskôr.“

Dvojica vystúpila z fiatky, plejboj otvoril vchodové dvere, galantne ich podržal a Sylvia vošla. On si niesol kufor, Sylviin ostal v aute. Samo dvere automaticky pribuchol.

„Je to dôležité,“ nástojil Chosé.

„Aj ja robím niečo dôležité, vlastne oveľa dôležitejšie, tak sklapni a daj pokoj! Ozvem sa!“

Krauz schoval mobil, ešte raz skontroloval ulicu, červenú fiatku, chodník aj vchod do domu. Pozrel na hodinky a vrátil sa krížom cez ulicu k autu.

„Tak vidíte, ani to nebolelo,“ chlácholil pekárov.

Jeden z nich pozrel na hodinky a uštipačne utrúsil: „Ešte máte jeden a pol minúty.“

„Tie vám dávam k dobru, chlapci, za ochotu.“

„Šak si aj zaslúžime, inak sme mohli volať policajtov a mali by ste vytriasačky.“

„Ja viem, mohli ste. Aj za to vám ďakujem.“

Krauz nasadol, opatrne vycúval a pohol sa hore Kozou. Na križovatke odbočil doprava a hneď našiel miesto na zaparkovanie. Vrátil sa pešo na križovatku, prešiel na druhú stranu a našiel si miesto, aby cez pol ulice dovidel dolu na vchod, v ktorom zmizla manželka.

Zase sa pozrel na hodinky, zapálil si cigaretu a vybral mobil. Mal nutkanie vyťukať dve čísla, oba telefonáty považoval za dôležité a určite by boli zaujímavé, ale napokon si to rozmyslel. Nech sa obaja škvaria vo vlastnej šťave – schoval mobil a iba fajčil.

Druhú.

Potom tretiu.

Sylvia vyšla, niesla si nejaký malý balík. Hnedá papierová guča previazaná motúzom. Plejboj s nagélovanými vlasmi jej otvoril dvere spolujazdca a usadil si ju v aute. Ako baleťák – Krauzovi napadol výraz „odľahčený baleťák“ – obišiel auto a nasadol aj on.

Krauzovi sa zdalo, že po ulici ani nechodí, že sa vznáša. Pozrel na hodinky. Dvadsaťtri minút. Za dvadsaťtri minút sa dá stihnúť všeličo. Vlastne všetko. Z vlastnej skúsenosti vedel, čo všetko.

Bleskovo vyšprintoval k autu, naštartoval a v spätnom  zrkadielku sledoval križovatku za sebou. Neodbočili k nemu, musel vyraziť, blikaním svetiel požiadať oprotiidúceho vodiča o pochopenie, aby mu toleroval dopravný priestupok, otočil sa cez plnú čiaru a vyrazil za nimi. Zdržal ich trolejbus a o chvíľu ich dobehol.

Prešli stredom mesta a zamierili na sídlisko. Zastali pred ich domom, nagélovaný fešák jej pomohol s kufrom, rozlúčili sa letmým bozkom na líčka a bolo. Sylvia zmizla v bráne paneláka a frajer s úsmevom na perách vypratal bojisko.

Krauz zaparkoval a ostal sedieť. Uvažoval. Plánoval. Prvé tri plány zavrhol razantným pokrútením hlavy. Na konci každého bola mŕtvola – nechcel zabiť ani jeho, ani ju. Ešte nie.

Rozhodol sa pre štvrtý.

Zo zadného sedadla si vzal staré noviny, zložil ich tak, aby nebolo vidieť titulnú stranu, a pobral sa domov za Sylviou.

Nezavolal ani Chosému, ani Sylvii – ani jeden z plánovaných telefonátov už nepovažoval za dôležitý.

19

Chosé nechápavo zagánil na umlčaný mobil. Toto Krauz nikdy nerobil. Zvlášť nie jemu a zvlášť nie, ak jasne povedal, že má niečo dôležité.

Čo myslel tým, že aj on má niečo dôležité, vlastne ešte dôležitejšie? Veď mal ísť po Sylviu na letisko – ešte nemohli byť doma a kefovať. Nič dôležitejšie mu nezišlo na um.

Vrátil sa do výpočtového strediska k Bilimu.

„Čo povedal?“

„Nič, neberie mi,“ zaklamal Chosé.

„Čo navrhuješ?“

„Letmo si prezrieme všetky kazety, len pre istotu, či sa niekde nepoplietli dátumy. Musíme nájsť nejakú chybu.“

„Nech sa páči,“ súhlasil Bili. „Takto sa používa rýchly previn dopredu. Ak ťa nezaujímajú obrázky, stačí ti sledovať iba tieto čísla vpravo dolu. Ak ťa nezaujímajú sekundy, stačí ti sledovať iba prvé dve dvojčíslia, je to dátum. Prajem príjemnú zábavu, ja idem na obed, čau.“

„Zradca! Sviňa zradcovská!“

„A za toto ti nedonesiem ani tresku, ani rožky.“

„Dvadsať deka a tri, ty nedonosený.“

Ale Bili už treskol dvermi a nechal v tom kolegu samého.

Za trištvrte hodinu stihol Chosé prezrieť iba polovicu kazety.

Bili sa vrátil z obeda, skontroloval stav na počítadle a vzdychol si: „Amatér! Vypadni! Na, nažer sa!“

Chosé mu rád uvoľnil stoličku a schuti sa pustil do studeného prídelu.

„Pätnásť osemdesiat,“ zašomral Bili, keď si zakladal slúchadlá.

„Šestnásť, väčšia berie,“ uškrnul sa Chosé, ale Bili už jeho kontru nepočul, už bol zabraný do práce.

Chosé sa iba usmial, chcel ho aspoň naštvať.

Naštvaný bol napokon on, pretože Bili mu predviedol, ako sa s kazetami má robiť, a Chosé si pripadal naozaj ako amatér. Bili ich prebehol za hodinu – všetky. Skončil a zložil si slúchadlá.

„Ak vám ide o pondelok trinásteho, tak nie je ani na jednej kazete – a za týmto výsledkom si stojím,“ znel rezultát.

Chosé už bol najedený a aj si v prítmí Biliho elektronického laboratória stihol zdriemnuť.

„Čože?“

„Ten dátum tam nie je. A ak si teraz vymyslíš tajomnú postavu v čiernom s batohom na chrbte a mačetou v ruke, ako preskakuje plot, tak si ju môžeš hľadať sám, ale tresku ti už nosiť nebudem a skapeš tu od hladu.“

„Nič také nehľadáme a neskáč už. Garantuješ mi, že pondelok tam nie je?“

„Garantujem.“

„Ďakujem, to je všetko.“

Chosé zbalil kazety do igelitky a zamieril k dverám.

„Pätnásť osemdesiat,“ pripomenul mu Bili.

„Na,“ Chosé zalovil v služobáku a podal mu dvacku.

„Drobné nemám!“

„Sviňa zradcovská, ešte k tomu aj zlodej.“

„A príď ešte niekedy...“

Chosé odomkol kanceláriu, kazety v igelitke hodil na stôl a zašil sa do svojho kresla v rohu. Skontroloval čas v mobile a zmeškané hovory – nemal žiadny, parťák sa z nepochopiteľného dôvodu neozval.

Chvíľu zápasil s nutkaním zavolať, potom si to rozmyslel. Keď ho upozornil, že teraz nemôže, tak asi fakt nemôže, a ak povedal, že má niečo dôležitejšie, asi má, a ak sľúbil, že zavolá, tak zavolá, a ak nie, tak mu to povie zajtra, no určite ho už nebude rušiť. Keby potreboval pomoc, povedal by mu, ale nepovedal, takže to zvláda aj sám.

Parťák bol s manželkou, chlapci boli vonku a Chosé si sám v kancelárii pripadal ako zatúlané šteňa v lese. Schúlil sa v kresle a o chvíľu od strachu zaspal – no a čo, však aj zajtra je deň.

20

Krauz otvoril dvere a zaštrngotal kľúčmi.

„Je tu niekto?“ zakričal do bytu.

Sylvia vybehla zo spálne a hodila sa mu okolo krku.

„Ty si už doma!? Tak skoro?“

Vlepila mu dlhý podovolenkový bozk.

„Som rada, že som už doma! Normálne som sa na teba tešila!“

Vrátil jej bozk, nadvihol ju a roztočili sa, až jej odleteli papuče.

„Vypýtal som sa od šéfa, chcel som ťa privítať. Čakám ťa už hodnú chvíľu. Kde si bola tak dlho?“ spýtal sa s úsmevom.

Zase mu dala dlhý bozk.

„Ako čakáš? Veď si nebol doma.“

„Bol som už hodinu, mala si priletieť o pol dvanástej. Už som to nemohol vydržať a išiel som si do stánku kúpiť noviny. Museli sme sa tesne minúť.“

Krauz hodil na sekretár noviny, aby videla, kde bol. Hodil ich tak šikovne, aby nevidela titulnú stránku.

„Chvíľu sme meškali.“

„Ako si prišla?“

„V pohode. Let bol úplne perfektný.“

„Myslím z letiska. Taxíkom?“

„No,“ odvrkla a ťahala ho do spálne. „Poď! Zavri oči!“

Zavrel.

„Toto je pre teba!“

Otvoril.

Na posteli bol už skoro vybalený kufor. Vedľa kufra roztiahnuté rifle a tričko s talianskym nápisom. Pri posteli kožené talianske šľapky.

„Toto som ti priniesla. Vyskúšaj si ich!“

Krauz si všimol papierový balíček previazaný motúzom. Nestihla ho schovať, ležal na posteli za kufrom.

„Teraz?“

„Urob mi radosť!“

Vyzliekol sa a vyskúšal si rifle.

„Sú deravé...“

„To sa teraz tak nosí. Všade na Západe sa to teraz nosí,“ vysvetľovala deravé kolená.

„Ale stáli ako nové, som si istý.“

„Stáli, veď sú nové! A teraz tričko.“

„Sylvia...“

„Nekaz mi radosť,“ zaprosila.

Vyskúšal si aj talianske tričko. Musel uznať, že je pohodlné.

„V poriadku?“

„Poznáš moju veľkosť, v poriadku.“

„Poznám tvoju veľkosť... a už som sa na ňu tešila. Nevedela som sa dočkať.“

Vyzliekla mu tričko, kľakla si, stiahla mu rifle a nešťastnou náhodou zachytila aj slipy. Chmatla ho za zadok, otočila a zatlačila. Hrana postele mu podlomila kolená a Krauz sa zvalil na posteľ. Bleskovo zo seba strhla šaty a nohavičky. Znova si kľakla a roztiahla mu nohy.

„Decká ešte nie sú doma,“ vysvetlila úplne zbytočne, lebo vedel, že sú na prázdninách. „Už som sa nevedela dočkať, miláčik,“ zašvitorila.

„Sylvia...“ chcel ju zastaviť a niečo dôležité s ňou predebatovať.

Zdrapla ho za penis a mocensky zovrela, až zastonal.

„Sylvia... áách...“

Urobila pár pohybov hore-dolu a reakcia sa okamžite dostavila.

„Sylvia...“

Ani sa ho neopýtala, či je osprchovaný, a zahryzla sa. Jemne, ako to mal rád.

„S... sss... y... l...“

Nepočúvala. Pridala tempo, a keď Krauz videl, ako si rukou hodila padajúce vlasy za hlavu, prestal rebelovať. Tento pohyb na ženách zbožňoval.

Skočila naňho a vyskúšala polohu jazdca na bielom koni. Kufor vedľa neho nadskakoval ako besný, pracka mu poškriabala rameno. Odsunul kufor, prevalil ju na chrbát a vyskúšali misionára, tak to mala najradšej.

Chvíľu sa snažil, ale stále mal pocit, že tam nie je sám, že vnútri mu niečo zavadzia, že ho niekto predbehol, nielen predbehol, že zabudol vycúvať a delí sa o ňu ešte s niekým. Príšerný pocit – nevedel sa ho zbaviť.

Sylvia zavrela oči a prirážala ako besná, ale on namiesto vlniacich sa pŕs a tváre pokrivenej rozkošou videl iba kapotu červenej fiatky.

Robil, čo mohol, no nešlo to. Za posledných pätnásť rokov, čo sa vzali, mali iba pár dní pauzu, zväčša keď bol jeden z nich chorý. A keď sa potom milovali, boli hotoví za chvíľu.

Dva týždne dosiaľ nemali pauzu nikdy, tak dlho bez seba ešte nevydržali. Pri prvých dotykoch mal presne taký istý pocit, ako keď prišiel o panictvo, ale potom prišla kapota červenej fiatky a vychladol. Nemohol sa cez tú fiatku preniesť, nevedel sa sústrediť.

Začal sa potiť a dychčať. Medzi nohami zacítil, ako mäkne, vlhkosť prešla do šťavy. Zdrapla ho za plecia, kolená si posunula až k ušiam a odrazu zacítil, ako ho orgazmovými sťahmi vagíny vytláča von. Zaskučala a dolu to zažblnkalo.

Stále pracoval, ale nič. Chvíľu sa dala unášať rytmom, potom sklonila kolená, a keď ani potom nič, otvorila oči. Stretli sa im pohľady. Iba na pol sekundy, iba taká rýchla kontrola. Krauz zavrel oči a aj ona, aby ho nerušila.

Krauz si predstavil sekretárku riaditeľa vyšetrovačky z dolného poschodia. Ilonka mala štvorky a minisukňu nosila zásadne tak, aby jej bolo vidieť nohavičky pri každom pokuse prehodiť si nohu cez nohu. Vyzerala na sedemnásť, ale toľko mať nemohla, inak by nerobila u nich, ale vyzerala tak, a Chosé z nej bol nešťastný.

Krauz si predstavil, ako by si ju posadil u nich v kancelárii na stôl, ako jej sťahuje minisukňu, potom biele nohavičky, ako jej rozťahuje nohy...

Zaskučal a zvalil sa vedľa kufra. Teraz si o pracku poškriabal plece sám, ale vôbec to necítil.

Sylvia vstala, dlaňou si prikryla prirodzenie, aby neokvapkala koberec, a odbehla do kúpeľne.

Krauz sa chvíľu prevaľoval, utieral si pot do talianskeho trička a cítil sa ako idiot. Lialo sa z neho ako z vola – aj si tak pripadal.

Vrátila sa zamotaná do osušky.

„Inokedy to po pauze robíme na zajačika a si hotový po troch ťahoch. Čo je s tebou? Ty si tu niekoho mal?“

Krauz si poutieral posledné litre potu z tváre, talianske tričko šmaril do rohu postele za kufor, zaťal päste a radšej sa išiel aj on osprchovať.

21

V piatok ráno ho už všetci netrpezlivo čakali. Dúfali, že bude meškať a bude sa vyhovárať na hustú dopravu, ale prišiel včas.

„Áá... vítame slameného vdovca po skončení slameného ovdovenia! Postav sa doprostred kancelárie a pekne poskoč, aby sme videli, ako vysoko vyskočíš s prázdnymi vajcami,“ privítal ho Váňa s plnými ústami huspeniny.

„Choď do riti,“ pozdravil Krauz a všetkým dal jasne najavo, že ani dnes s ním nebude zábava.

Burger mal už zložené noviny a vytiahnutú cigaretu z úst, tiež sa chystal povedať niečo vtipné, ale keď zbadal kolegu a začul jeho reakciu, iba si vložil cigaretu späť a zodvihol noviny, aby si dočítal úvodník. Hneď pochopil, že to nemá význam, hoci nechápal, prečo aj dnes.

Ani Kuky s ním nepohol, a pritom mal pripravený perfektný plán na rozšírenie využitia kivi na liečebné účely.

Krauz ich ignoroval, iba si niečo písal. Na rozdelenie odišiel o tri minúty skôr, ešte aj za sebou zaplesol dvere.

„Chosé?“ spýtal sa Burger.

„Neviem nič. Volal som mu včera na obed, ale zrušil ma – že má niečo dôležité. Sľúbil, že zavolá, no nezavolal. Neviem zhola nič.“

„Ostatní?“ Burger sa rozhliadol po kancelárii.

„Mne nevolal,“ priznal Váňa.

„Ani mne,“ prikývol Kuky.

„No nič,“ rozhodol Burger, hoci nechápal, „poďme na rozdelenie, veď on sa časom vyfarbí...“

„To si vymyslel celkom dobre, ale na krku ho budem mať celý deň ja, nie vy,“ zaskučal Chosé.

Mal pravdu.

Na rozdelení nadiktovali šéfovi do zošita súčinnosť s kriminálkou zo štvrtého okresu a že na fajront mu o Korcovi podajú nejakú ucelenú správu. Diktoval Krauz, Chosé bol radšej ticho, iba tušil, že dnes to podľa nadiktovaného plánu asi nepôjde.

Ani po rozdelení nebola v kancelárii s Krauzom zábava. Počkal, kým sa kolegovia vytratili do terénu a ostal s parťákom sám.

„Chosé...“ Krauz odložil pero, navalil sa na operadlo stoličky.

„No?“

„Sme kamaráti?“

„Sme,“ odvetil a už vedel, že je zle, lebo Krauz nikdy nepodliehal sentimentu. „Prisahám, že sme!“

„Takže vieš udržať tajomstvo a držať hubu.“

„No.“

„Sylvia mi je neverná. Našla si tam jebáka.“

Chosé vstal z kresla. Takáto informácia, podaná navyše s takým výrazom v tvári, si zaslúžila, aby prejavil záujem a podišiel bližšie. Prešiel kanceláriou od kresla k svojmu stolu, sadol si a navalil sa dopredu, aby videl parťákovi priamo do očí.

„Rišo, ti jebe už načisto? Sylvia?“

Krauz sa nedal vyviesť z miery, drmolil si stále svoje.

„Bol som včera na letisku. Chcel som ju prekvapiť a priviezť si ju domov. Nevedela o tom, nedohodli sme sa dopredu, malo to byť prekvapko. Dokonca keď mi predvčerom volala, ako to bude, uistil som ju, že neprídem, lebo máme čerstvý prípad, a uvidíme sa až večer. Chcel som, aby bola smutná a sklamaná, a o to väčšie ovácie som očakával na letisku.“

„A...“

„Odstavil som to na policajnom fleku a čakal som, kým vyjde. Chcel som vyštartovať a prekvapiť ju, ale prekvapila ona mňa. Nasadla do auta nejakému zmrdovi, odviezli sa k nemu, vyjebal ju a potom mi ju odviezol domov.“

„Ako to môžeš vedie...“

„Chosé!“

„Aha! Keď som ti volal, akurát si ich sledoval.“

„Pochopil.“

„Už pochopil. To, čo mi hovoríš, si videl na vlastné oči?“

„Videl.“

„Kurva!“

„Chosé! Stále je to moja manželka!“

„Nie, počkaj! To nebola nadávka, to bol povzdych, akože kurva aj s tým! Aj tak neverím, že by Sylvia...“

„Boli uňho dvadsaťtri minút. Keď vyšla, niesla si balíček.“

„Balíček? Zatajila ti ho?“

„Nie. Rozbalila ho predo mnou na posteli – v balíčku boli šaty. Letné talianske šaty, vraj drahé, značkové.“

„Sylvia to robí za... ona za to dostala... ša...“ Chosé sa nevedel vykoktať a nájsť správny výraz, aby sa kolega zase nerozčertil.

„Ja neviem, či jebe za šaty! Videl som ju, ako si ten balíček nesie od neho, doma mi tvrdila, že tie šaty dostala od Zdeny.“

„To je zase kto?“

„Tá krava, čo sa vydala do Talianska a čo celú vyjebanú dovolenku spískala!“ Krauz treskol do stola, až mu nadskočili spony na spisy.

„Klídek, kámo,“ snažil sa ho upokojiť Chosé, hoci sám nevedel, ako by on v podobnej situácii reagoval. Aj tak chcel udržať Krauza aspoň ako-tak v pohode.

„Veď som pokojný!“

„Vidím.“

„Ako každý v mojej situácii.“

„Richard, počkaj. Nepanikárme. Možno jej ich fakt dala,“ uvažoval Chosé a hľadal čo možno najlogickejšie vysvetlenie.

„Ty ma nepočúvaš? Ako jej ich mohla dať? Zdena bola včera na obed v Taliansku a ja som videl Sylviu, ako si nesie balíček od neho z bytu. Predtým ho nemala. Nič mi o ňom nepovedala, klamala mi – a klamala, aj keď som sa jej spýtal, ako sa dostala domov. Vraj taxíkom! Nešla taxíkom, sledoval som ich celú cestu.“ Krauz sa zložil na stôl, hlavu si schoval do dlaní a bolo mu do plaču.

„To je niečo iné,“ pripustil kolega, lebo mu došli protiargumenty. Sylviu by bránil vlastným telom proti každému, len proti manželovi nie, na to nemal.

„Chosé,“ zaprosil Krauz plačlivým hlasom, „povedz, ako mi to mohla urobiť?“

Chosé váhal, chcel vstať a poplieskať ho po pleciach, možno aj pomojkať, keby to pomohlo, napokon sa rozhodol byť tvrdý a povedať mu pravdu.

„Presne ako ty.“

Krauz sa pozviechal, nadýchol sa, oprel sa rukami o stôl, vystrel sa, zaklonil hlavu.

„To som si našiel fakt najlepšieho psychológa v meste.“

Chosé bezradne pokrčil plecami. Obaja vedeli, že má pravdu. Aký požičaj, taký vráť, ako sa vraví. Chosému napadlo ešte jedno porekadlo: dovtedy sa chodí s džbánom po vodu, kým ti niekto nevykope jamu, a kto druhému jamu kope, pluh môj šetrí. Takže vlastne štyri.

„Som ochotný pomôcť, kedy budeš chcieť, ale poradiť ti neviem. Vieš, že ja ich beriem rad-radom, slobodné, vydaté, čierne, biele, hrdzavé...“

„Dobre, dobre!“ zastavil ho Krauz. „Toto dnes fakt nepotrebujem. Jedného takého som videl včera na obed a viezol si moju manželku do bytu!“

„Mňa z toho neobviňuj a nerev na mňa!“

„Prepáč...“ Krauz sklapol a ovládol sa.

„Možno moje blbé reči teraz fakt nepotrebuješ, ale jedno by som ti rád...“

„Musí to byť?“

„Malo by byť.“

„Tak dobre.“

„Riško, dodrbal si si to sám. Nikto z kancelárie, vlastne z celého oddelenia, ti to nechce povedať, lebo sa ťa boja, ale je to tak. Ja ti to môžem povedať. Ktorý normálny chlap pustí manželku samu na dva týždne do Talianska na dovolenku – ešte k tomu so samými babami? Ktorý normálny chlap? Možno v Amerike to tak funguje, možno aj v Taliansku, neviem, nebol som tam, ale u nás určite nie. Ty si ešte nepočul rozprávať pri pive slobodných chalanov, ktorí chodia na dovolenky k moru? Nepočul si, ako sa chvália? Veď tam idú iba pre takéto vydaté neukojené kozy, jebú ich tam odpredu-odzadu. Plážoví inžinieri! Čo sa čuduješ? Tak to je! A ak si ju už pustil, načo si o tom rozprával na oddelení, prečo si si to nenechal pre seba? Keď sa to o tebe roznieslo, všetci sa z teba smiali.“

Krauz si vzdychol, precvičil si žuvacie svaly. Až keď mu začali škrípať zuby, prestal, lebo od zlosti by mu praskla sklovina.

„To bola náhoda!“ osopil sa na Chosého. „Bol som sekretárke riaditeľa odniesť rozpis služieb na august, a keď si všimla, že všade som napísaný ja, sa čudovala. Vraj prečo? Iba medzi rečou som utrúsil, že mám ženu na dovolenke, som doma sám, tak potiahnem. Hneď sa ponúkla, že mi príde poumývať riad a povysávať. Ten riad som odmietol šmahom ruky, to vysávanie by nemuselo byť zlé, keby chcela vysávať to isté čo ja... Rehotala sa! V každom prípade sme sa nedohodli a bral som celý rozhovor iba ako fór. Dúfal som, že aj ona. Mohol som vedieť, že je taká krava a všade to roztrúbi?“

„Mohol.“

„Dobre, je krava, mohol som vedieť, ale už sa stalo.“

„Stalo sa a vie o tom celé oddelenie.“

„Horšie, celý kraj.“

„No, ale poznaním celokrajskej situácie si si nijako nepomohol. Skôr naopak. Zosmiešnil si sa pred celým krajom. Všetci mali podozrenie, len ty nie – a teraz sa vrátila. Videl si, čo si videl. Podozrenie sa potvrdilo. Čo ja s tým?“

Krauz si vzdychol, analyzovať situáciu ex post nemalo žiadny význam, skôr sa chcel sústrediť na plánovanie do budúcnosti.

„Videl som, čo som videl, súhlasím. Od teba potrebujem iba pomoc. Chcem ho nájsť.“

„To nie je dobrý nápad, Richard. Ak ho nájdeme, zviažeš ho, odnesieš ho do lesa, poleješ benzínom a budeš ho ohadzovať horiacimi zápalkami.“

„No a? Tak sa to robí normálne, nie?“

„A mňa budeš nútiť, aby som prilieval a hádzal s tebou.“

„Sme predsa kamaráti, nie? Pred chvíľou si mi prisahal!“

„Sme, ale podľa mňa by si mal začať od manželky, nie od neho. Čo keby ste si sadli doma v pokoji a predebatovali...“

„Na to ti seriem! Skupinová terapia a kuchynské reči s nevernou manželkou sú nahovno! Tu treba radikálne riešenie!“

„Ale už sme dospelí, nikoho, ani trtkoša manželky by sme nemali mučiť, to nás bavilo zamlada.“

„Si posratý? Tridsaťdeväťročný starec mi tu ide hovoriť, čo sme robili zamlada! Ešte pred pár rokmi ťa to bavilo – a odrazu aký dôchodca! Ja som si myslel, že sa na teba môžem spoľahnúť!“

„No...“

„Chosé, sme najlepší kamaráti – alebo nie?“

„To je citové vydieranie, Rišo!“

„Ty nemáš city.“

„Tak vydieranie!“

„To by šlo. Ideš do toho so mnou – alebo nie?“

„Si sviňa!“ súhlasil bez váhania Chosé. Rečičky okolo boli dobré iba na to, aby donútil Krauza skuhrať. Obaja dobre vedeli, že to Chosého od začiatku bude baviť, až sa triasol od nedočkavosti.

„Dám ti číslo auta, vylustruješ ho, keď zistíme majiteľa, porovnáme meno s menami nájomníkov na Kozej, potom si ho nájdeme a dohodneme ďalší postup.“

„Súhlasím. Jeden malý detail.“

„No?“

„Je piatok, mali sme sa ozvať štvorkárom a dohodnúť si ďalší postup tam, nie tu. Chceli nám dať posily.“

„Ale my na oddelení vrážd vždy postupujeme podľa princípu priorít. Čo je podľa teba dôležitejšie? Nejaký zdochnutý tučko na štvorke – alebo rodinné šťastie vlastného parťáka?“

„Nič som nepovedal. Daj to číslo, idem ho vylustrovať.“

Chosé začal prehliadať evidencie v počítači a Krauz pre istotu telefonoval, lebo niečo sľúbili Mayorovi a niečo mu na fajront museli zahlásiť.

„Nazdar,“ pozdravil žoviálne Krauz, keď sa dovolal šéfovi kriminálky vo štvrtom okrese. „Je piatok...“

Ďalej sa nedostal.

Vypočul si dlhý príbeh, ako robili opoznávačku do toho prípadu znásilnenia, ako tá krava neoznačila podozrivého za páchateľa, ako musia celý cirkus spúšťať nanovo, koľko ľudí do toho prípadu musí nasadiť, lebo ho tlačia  zhora...

„Takže nám nedáš nikoho, sme v tom sami aj naďalej. Pochopil som správne?“ prerušil ho Krauz.

„No. Ale keby ste niečo potrebovali...“

„Zoženieme si sami, viem. Tak sa držte, ahoj!“ Krauz nasadil nasrdený tón, ale v skutočnosti bol rád, že v prípade problémov sa má na koho vyhovoriť.

„Keď sa k niečomu dopracujete, tak ma informuj, okresný sa už začína nebezpečne vypytovať...“

„Dám ti vedieť.“

„Richard, spolupráca s tebou, to je jedna báseň. Škoda, že to s vami krajskými nejde takto hladko aj v iných prípadoch. Držte sa!“

Chcel mu povedať, že nápodobne a recipročne, teda s tou spoluprácou, ale už položil.

„Máme voľné ruky, Chosé, nebudú do Korca zasahovať ani dnes a vyzerá to tak, že ani budúci týždeň, ani vôbec, takže si výsledok ustrážime. Ukáž, čo si už zistil...“

Mohli sa vykašľať na nejakého tlstého Korca.

Obaja detektívi si sadli, dali hlavy dokopy a dumali nad novým, oveľa dôležitejším prípadom.

22

Majiteľ červenej fiatky sa volal Vlasto Vican.

„Teda Vlastík...“ zašomral si Krauz a cez kolegovo plece sledoval obrazovku počítača. „Dvadsaťosem rokov, slobodný, bezdetný, príma samec.“

Fotografia z občianskeho preukazu sa zhodovala.

„Je to on,“ okamžite ho spoznal Krauz.

Chosé našiel v počítačovej evidencii obyvateľov aj adresu, zistil, že legálne nemá prihlásenú žiadnu zbraň, zato má dva pasy.

„Načo sú takému zmrdovi dva pasy,“ šomral nespokojne Krauz. Tušil, že to môže skomplikovať celú situáciu.

„Neviem. Mám to vytlačiť?“

„Vytlač všetko, Chosé, nech o ňom vieme čo najviac. Nech to máme na paieri.“

Chosé tlačil a Krauz plánoval. Trestná výprava na Koziu za účelom vypočutia, poprípade zlikvidovania Vlasta Vicana sa začínala celkom pekne vyvíjať, lenže...

Lenže v polícii nikdy nejde nič celkom pekne a priamočiaro.

Otvorili sa dvere a šéfovi oddelenia vrážd sa uľavilo.

„Boha! Aspoňže vy dvaja ste tu...“ oprel sa o zárubňu a musel sa vydýchať.

„Čo blbneš, Šani?“

„Práve idem od riaditeľa! V chemičke došlo k výbuchu, už majú troch mŕtvych, musí tam ísť aj niekto od nás.“

„Priemyselné nehody nerobíme,“ oponoval Chosé.

„Vybuchlo auto v podniku, už sa chytila aj nejaká prevádzka.“

„Doboha.“

„Je tam podozrenie na sabotáž, možno aj niečo horšie. Musí tam ísť niekto od nás, sú tam mŕtvi. Pozrite sa na to a dajte vedieť, hneď ako niečo zistíte!“

Mayor zavrel dvere, ani nečakal na prejavy nespútaného nadšenia a ovácií.

Piatok bol v keli. Aj Michal Korec, aj Vlasto Vican museli počkať. Výbuch je výbuch, to chápali obaja detektívi.

Výbuch v chemickej továrni je mimoriadna udalosť. Okamžite sa zlietnu novinári a médiá, je to vážna vec a zaslúži si zvláštnu pozornosť. Podozrenie na sabotáž alebo niečo ešte vážnejšie irituje všetkých reportérov. Oddelenie vrážd takýto prípad zaujíma iba do momentu, kým nezistia, že to nebola sabotáž ani vražda, ale že jeden z hasičov si v služobnom aute načierno prevážal čerstvo naplnenú, zle uzavretú propánovú bombu, s ktorou vykuroval víkendovú chatu. Buchla a zabila nielen jeho, ale aj dvoch kolegov. Ostatní hasiči to prežili a potvrdili skutkovú podstatu veci, inak povedané, natreli kolegu, lebo s tými načierno prevážanými propánovými bombami im išiel pekne na nervy. Chytila sa aj časť lakovne a štipľavý jedovatý dym sa valil do celého podniku, ale to už nebola ich záležitosť. Iba ten smrad museli strpieť.

Kým sa dopracovali k tomuto poznaniu, ubehlo celé dopoludnie, potom skočili na pivo a spláchli smrad zo spáleného ľudského mäsa a z ostatných chemikálií.

Piatok ubehol veľmi rýchlo. Na oddelenie sa vrátili o štvrť na štyri, pätnásť minút pred fajrontom. Mayor ich videl prichádzať, podišiel k nim a iba privoňal – smrdeli spáleninou na sto honov.

„Dnes záverečné posedenie nebude, nemusíte referovať, viem, kde ste boli, boli tam aj ostaní. Okrem toho výbuchu nič nebolo, zbaľte sa a upaľujte domov. Keby bolo niečo cez víkend, zavolám. Inak ste v poriadku? Nikomu sa nekrúti hlava? Nikomu nie je zle? Musím podať hlásenie hore.“

Kývli mu na pozdrav a išli rovno do umyvárne opláchnuť sa. Smrad spáleniny bol taký intenzívny, že smrdeli aj sami sebe.

„Ale do Korca sme nič neurobili,“ namietol Chosé a vyšparchával si z nosa čierne sadze. Siakal a prúdom vody sa snažil vyčistiť si nos, opláchnuť si tvár a ako-tak sa poľudštiť.

„V pondelok, veď to počká, nepotentujeme sa,“ bublal Krauz do vody. Aj on sa umýval.

„Ani do Vlasta.“

Krauz sa vyumýval, vysiakal, mokrými prstami si učesal vlasy a dlho kontroloval stav v zrkadle nad umývadlom. Zľava aj sprava.

„To nechaj na mňa,“ povedal záhadne.

„Tak moment!“ ohradil sa Chosé a tiež sa začal utierať. „Ak za ním zajtra zájdeš, vyprovokuje ťa, vytiahneš kvér a odjebeš ho. Ja ti potom budem musieť dvadsať rokov nosiť banány a pomaranče, a na to sa ti môžem zvysoka...“

Krauz si ponaprával krčnú chrbticu a žmurkol do zrkadla.

„Seriem naňho. Nepôjdem za ním bez teba.“

„Fasa! Tak ešte horšie! Zabiješ Sylviu!“

„Bez tvojej pomoci nikdy.“

„Takže sa môžem spoľahnúť, že pokračujeme až v pondelok?“

„Môžeš sa spoľahnúť. Chosé, dva týždne som ťahal ako kôň a dnešný deň ma dorazil. Nebudem riešiť nič. Idem domov a konečne sa vyspím. Dokonca mám taký pocit, že budem spať celý víkend. V pondelok doriešime aj jedného, aj druhého. Spolu, určite nepôjdem do toho sám, tak som sa rozhodol.“

Chosé bol rád. Presne niečo takéto chcel parťákovi navrhnúť. Rád by mu veril, ale to by nesmel poznať Krauza ako vlastné gate.

Vrátili sa do kancelárie. Už prišli aj Burger a Váňa. Kuky sa niekde zatúlal. Burger s Váňom boli tiež na výbuchu, Burger sa umýval v umývadle v kancelárii, Váňa to už mal za sebou. Balil sa a zúril, lebo dnes sa vypýtal skôr a už mohol cestovať k švagrovi na dedinu. Vidina bohatej dedinskej tabule konfrontovaná s krutou pracovnou realitou mu penila krv.

„Tento vás tu čaká...“ ukázal na Chosého kreslo v kúte a ďalej si balil nedojedený proviant do aktovky.

„Ahoj, Peťo!“ pozdravil prekvapený Chosé. „Čo ty tu?“

„Čau,“ pozdravil Krauz.

„Nazdar, chlapci,“ pozdravil Peter Lipan, kolega z lúpeží. Vstal, aby im podal ruku.

Obaja chvatne zamierili k svojim veciam na stoloch a začali sa baliť, ruku akože nevideli, čím chceli dať návštevníkovi jasne najavo, že je piatok, o pár minút pol štvrtej, čo je úplne najhorší čas na podávanie rúk a riešenie cudzích problémov.

„Čo ťa k nám priviedlo?“ zašomral Chosé na pol huby, ale iba tak naoko, aby nevyzneli ako čistí nevrláci.

„Idem za vami v súrnej veci.“

Zlý začiatok v zlú hodinu, v zlý deň.

„Ak máš nejaký problém, ordinujeme od pondelka od pol ôsmej,“ Chosé sa mu pokúšal naznačiť, že jeho prítomnosť je viac ako nežiaduca.

„Hľadal som vás už doobeda, ale boli ste vonku,“ snažil sa ospravedlniť lúpežník.

„Vidíš, makáme ako fretky celý deň a na fajront máme už iba jeden jediný cieľ...“

„Ja viem, vypadnúť, však aj ja už idem.“

„Výborne...“

Peter zamieril k dverám, ale dostal ešte jeden nápad, tak ho vyskúšal.

„Volal som na štvorku,“ nedal sa odradiť.

Chosé a Krauz narážku zaregistrovali, ale neprestali sa baliť.

„Prečo?“ spýtal sa Chosé iba tak.

„Ako som povedal, bol som tu už poobede, ale boli ste preč, váš šéf mi povedal, že ste na tom výbuchu. Predtým som volal na štvorku kvôli Michalovi Korcovi. Povedali mi, že na tom robíte vy dvaja, že ste prebrali prípad.“

Chosé a Krauz sa ako na povel prestali baliť a cez stoly na seba zagánili.

„To sú svine,“ žasol Chosé, „človek im podá pomocnú ruku a oni – že sme prevzali prípad. Peťo, nič sme neprevzali, spis je na štvorke, my sme iba prejavili záujem pomôcť, nič viac! Chápeš?“

„Iste,“ pripustil Peter z lúpeží. „Poznám to, aj nám sa s okresnými občas stáva, že nám chcú hodiť horúci zemiak, a ešte sa pritom tvária, že je to eskimo. Ale neprišiel som preto, aby sme riešili problémy v súčinnosti. Prišiel som preto, lebo ste poslali fonogram na všetky oddelenia, aby sa ozval, kto má nejaké informácie. Dnes ráno nám ho na rozdelení čítal náš šéf a požiadal nás, aby sme s vami spolupracovali. Preto som prišiel. Ale ak sa ponáhľate...“ kývol im a otočil sa k dverám.

Krauz s Chosém si vymenili zdrvujúce pohľady. Krauz si k tomu aj zhlboka vzdychol – toto nebude mať konca-kraja, kým nepôjde do dôchodku.

„Je piatok...“ namietol Chosé a snažil sa predbehnúť kolegu, kým vzplanie. „Peťo, tie informácie, nech sú akékoľvek, by mohli vydržať do pondelka, čo povieš?“

„Ako myslíte,“ neodporoval Peter s rukou na kľučke.

„Je pol, ja sa lúčim!“ zahlaholil Váňa. Vzal si igelitky, zakýval im a odišiel. Informácie súvisiace s robotu ho dnes vôbec nezaujímali.

„Čaute,“ pozdravil Burger a odišiel aj on.

Krauz sa za ním smutne zahľadel, ale nečudoval sa – za celý týždeň si nenašli chvíľu, aby sa o robote porozprávali, takže ak Burger na protest odišiel a nechal ich v tom samých, vedeli prečo. To sa v kancelárii, v ktorej sa praktizovalo mušketierske heslo, nerobilo. Ale Krauz naozaj nemal čas si s ním pohovoriť.

Obaja kolegovia odišli, Kukyho stôl ostal ešte rozhádzaný, ale nevedeli, kde je, ani kedy sa vráti. Nemali chuť ani čas starať sa oňho. Ostali s Peťom sami.

„Doboha...“ vzdychol si Krauz.

„Aj ja si myslím,“ pritakal parťák.

„Ja ho zabijem!“

„Radšej si ho vypočujme.“

Krauz rezignovane prikývol.

„Sadaj a spusti. O čo ide?“ Krauz ukázal na stoličku.

Peter pokrútil hlavou a pobral sa k dverám.

„To je nadlho, chalani. Ja sa ospravedlňujem. Prídem v pondelok, nech vás nezdržujem.“

Obaja vraždári si sadli.

„Už sa stalo, tak nevyšívaj a povedz, čo máš!“

Peter sa vrátil a prisadol si k nim.

„Ja som ho poznal. Dosť dobre. Všetkých v partii poznám. Chcel som vám niečo povedať, niečo, čo sa stalo pred mesiacom na dovolenke. Máte chvíľu čas? Pozývam vás k Jumbovi na jedno, tam vám to všetko poviem.“

„Ja ho fakt zabijem,“ vzdychol si Krauz. „Musel s tým prísť práve v piatok? Sylvia ma doma čaká...“ Potom si uvedomil, že možno ani nie. „Chosé?“ nechal rozhodnutie na kolegu.

„Ak zaplatí...“

Bolo rozhodnuté.

23

U Jumba bolo veselo, bol piatok po fajronte a všetci smädní policajti sa cestou domov zastavili na jedno. Ako vždy, jedno dodržali iba traja zbabelci, ostatní smelo bojovali ďalej. Krásny letný deň, pivo tieklo potokom.

„No to je mi nášteváá!“ zareval Jumbo. „De ste tak dlho, decká, leto v plnom onom, prúde, a vy nikde! Vajčáci, že sa aj ukážete!“ Vstal od baru a vztýčil sa v celej svojej kráse hodnej aljašského grizlyho. Našťastie nehrýzol, lebo aký bol veľký, také mal aj srdce.

Krauz sa uhol, zachytil mu ruky pripravené drviť chrbtové kosti a privítal sa s ním na bezpečnú vzdialenosť. Chosé tiež poznal Jumbove objatia, obehol ho a kamarátsky ho zboku potľapkal po pleci.

„Ahoj, starý brachu.“

Peter k Jumbovi často nechodil, navrhol túto krčmu preto, lebo vedel, že sem vraždári radi chodia. Neuhol sa, myslel si, že sa s majiteľom iba normálne zvítajú.

Keď ho Jumbo pustil, pripadal si ako vyžmýkaný citrón. Aj sa tak tváril. Sanitku nevolali, lebo po pár minútach modrenia sa konečne nadýchol.

„Kurva... tak teda nazdar, Jumbo...“ snažil sa neomdlieť.

„Ideme dozadu za plentu,“ ukázal Krauz.

„Jasnačka,“ súhlasil majiteľ a hneď sa chopil iniciatívy. „Alenkáá, tri pivá a tri vodky. Pre mňa jedno, to moje...“

„Už sa to nesie,“ zaznelo od pultu a tým bola objednávka vybavená.

„Dám si s váma, vajčáci, a povyprávame...“

„Jumbo, dnes nie. Nehnevaj sa, ale máme debatu.“

Nič viac nebolo treba povedať, Jumbo ako bývalý policajt všetko chápal.

„Chápem, nechám vás samých,“ neochotne súhlasil Jumbo. Nerád si nechal len tak utiecť debatu s vraždármi.

Sadli si a počkali, kým im Alenka priniesla objednávku. Keď sa nahla nad stôl, Chosé sa zaklonil, aby lepšie videl.

„Chosé,“ napomenula ho Alenka.

„Prepáč, ja len zo zvyku, aby si sa neurazila, inak som tým nič nemyslel.“

„Škoda,“ odvrkla a porozkladala poháre. „Debilná výhovorka, ale čo už môžem od teba iné očakávať? Zatiaľ stačí, chlapci? Ešte niečo? Nič? Tak si užívajte, keby dačo, som za výčapom.“

Chosé sa musel zmieriť s tým, že dnes prišli pracovať. Zatiaľ to muselo stačiť aj Alenke. Možno neskôr, možno na záverečnú, ak sa zdržia.

Štrngli si, vypili, poutierali si penu, rozdali si cigarety a Peťo mohol začať.

„Tak spusti,“ vyzval ho Krauz.

„Ja som Michala poznal.“

„Michal Korec bol tvoj kamarát?“

„Bol. O jeho smrti som sa dozvedel hneď v utorok ráno. Miriam mi volala, že ho našla, a chcela, aby som jej pomohol.“

„Ty poznáš aj Miriam Dobrotkovú?“

„Poznám. Veľmi dobre.“

„To by vysvetľovalo, prečo s nami jednala tak suverénne.“

„Ale nie drzo, však?“

„Ako si jej mal pomôcť?“ zaujímal sa Krauz.

„Prečo ti volala?“ zaujímal sa Chosé.

„Chalani, takto sa nikam nedostaneme. Ak ma umoríte otázkami, začnem od konca a ničomu nebudete rozumieť. Ja vám to budem musieť porozprávať od začiatku, ale sľubujem, že to skrátim.“

Peter im v stručnosti porozprával príbeh troch mušketierov, ktorých aj v tomto prípade bolo o jedného viac, a hrdzavej Miriam. Už boli ako-tak v obraze.

„Takže Ivan Dobrotka vypadol.“

„Vypadol, Rišo, bil ju ako žito. Zakročili sme a rozviedli sa. Dostal šancu, niekoľko šancí, ale uletel.“

„A Ivana nahradil Michal Korec.“

„Minulý rok na jeseň.“

Krauz fúkol do peny a urobil si miesto na nos, pretože pivo medzitým dopili a už mali ďalšie. Napil sa sám, po prvom sa už za stolom neštrngalo a nenúkalo, každý si užíval podľa svojich možností a chuti.

„A prečo ti v utorok ráno volala? S čím si jej mal pomôcť?“

„Volala mi, že ho našla a že nežije. Panikárila, plakala, nevedela, čo má robiť. Poradil som jej, aby zavolala sanitku, políciu a aby čakala doma. Prišiel som aj ja a bol som na začiatku obhliadky.“

„Nevidel som ťa.“

„Minuli sme sa. Keď ste prišli, už som bol u nás na oddelení. Rozbiehame akciu na tých zmrdov, čo prepadávajú staré babky pod stanicou, a šéf ma uvoľnil iba na hodinku.“

Krauz prikývol. Zatiaľ sa v tom orientujú.

„Dobre, ale nerozumiem, načo si nám to všetko rozpovedal. Ušla mi pointa.“

„Ešte nezaznela. Aby ste pochopili, musím vám povedať, čo sa stalo minulý mesiac na dovolenke v Chorvátsku.“

24

Večer sa chystali na diskotéku. Telá spaľované celodenným ostrým slnkom a vymáčané v azúrovom mori bažili po dobrom drinku a vášnivom tanci.

Prišla búrka a zasekla ich v Gojkovom dome. Keď prestalo pršať, už mali všetci naliate a boli porozvaľovaní po celej obývačke.

„Mne sa ani nechce, je tu fajn, ostaňme,“ navrhol matematik Roman a Soňa, ako správna manželka, s ním súhlasila. Presnejšie, nesúhlasila s ním ako správna manželka, ale ako správna matematička s vyhraneným názorom na diskotéky. Iba prikývla a odpila si vína.

Peter s Luciou sa pridali prikývnutím a zodvihnutím pohárov. „Veď sme si ešte ani poriadne nepotrkotali. Ostaňme dnes tu, súhlasíme.“

„No fasa!“ žasla Nora. „S vami je fakt zábava! To tu budeme celý večer sedieť a hrať sa fľašu – alebo čo? Choďte do riti a poďme niekam!“

„Čisto z matematického hľadiska je tvoj návrh nerealizovateľný,“ ohradil sa Roman. „Buď pôjdeme do riti, ako si navrhla, alebo niekam, ale ísť naraz aj do riti, aj niekam, sa nedá. Jedine, že by tá riť bola niekde a dalo by sa to realizovať jedným vojdením. Logika veci mi hovorí...“

„Roman!“ zahriakla ho naštvaná Nora. „Sme na dovolenke! Kašli na logiku veci a poď na didžinu,“ zmenila tón hlasu a ku koncu vrúcne zaprosila.

Pozrel na manželku, ale Soňa privrela viečka a zovrela pery – za nich dvoch bolo rozhodnuté.

„Doriti,“ uľavila si Nora, lebo Sonin prižmúrený pohľad neznášala. Velil všetkým a všetkému, a keď ho použila, muselo byť podľa nej.

„Noro?“ skúsila šťastie u manžela.

„Daj mi pokoj...“ odvrkol flegmatický akademický maliar a ďalej sa nadájal whisky. Ešte pár pohárikov a mohli ho zaliať do asfaltu, nič by necítil a určite by sa nebránil.

„Daj si pauzu,“ znechutene komentovala jeho stav Nora.

Nielen ona si všimla, že Norbert pochopil tohtoročnú dovolenku ako ochutnávku do dna – ochutnávku všetkého, čo tieklo.

Nora nenašla porozumenie ani u manžela – vôbec ju to neprekvapilo, tam by ho čakala najmenej. Ešte chcela rypnúť do Lucie a Petra, poprípade nahovoriť Miriam, ale vrátil sa Michal a vyrušil ich.

„Vytieklo servo, Goran dotiahol bratanca mechanika a potvrdil to. Tu sa servo nedá opraviť, ale je ochotný odtiahnuť ma do servisu za mestom. Musím ísť, inak nemôžem jazdiť.“

Michal si utieral zamastené ruky do ešte mastnejšej handry a s dosť napätým výrazom v tvári im oznamoval výsledok prehliadky auta.

„Goran je príma, všetko zariadil, idem s nimi. Nečakajte ma, neviem, ako dlho to potrvá.“

Miriam vybrala poslednú pizzu z trúby, pofúkala si popálené prsty, poutierala si zašpinené dlane a pridala sa k Michalovi.

„Ideme. Decká, pizza je na stole. Je vrelá, dávajte bacha!“

„Nie,“ protestoval Michal. „Ja to vybavím, ty ostaň a bav sa. Ak pôjdete von, len mi napíšte na lístok, kde vás nájdem.“

Miriam chvíľu váhala.

„Ale išla by som s tebou... rada.“

„Ja viem, ale načo, srdiečko? Opraviť servo je chlapská záležitosť, nuda. Len tu ostaň s ostatnými a bavte sa. Zatiaľ čaute a držte palce, aby mal náhradné súčiastky.“

Michal odišiel a Miriam ostala. Vrátila sa k pizzi, rozkrájala ju, naložila na tácku a priniesla na stôl. V mori fliaš a pohárov si musela urobiť miesto, Peter jej pomohol a pár prázdnych odniesol na kuchynskú linku. Keď už bol tam, zobral pivo, víno a fľašu whisky, aby sa nezdržiavali.

„Takže rozhodnuté? Nikto sa nepridá?“ urobila posledný pokus Nora.

Nikto sa nepridal, bolo im fajn a pomaly sa dali unášať alkoholovým opojením.

„Dobre teda, nech je po vašom,“ rezignovala Nora, naliala si pol vodového pohára whisky a vypila na tri glgy.

„Kto sa pridá aspoň k tomuto? Kto je hrdina? Alebo ste všetci svrabi?“ zdvihla pohár do výšky ako fakľu a čakala odpoveď od prvého odvážlivca.

„Kroť sa,“ napomenul ju unudene Norbert.

„Ty mi chceš niečo vyčítať!?“ zaútočila profesionálna fotografka na akademického maliara, vzpriamila sa v sedačke ako kobra pred uhryznutím a čakala na kontru. Veľmi rada by sa dočkala nejakej kontry od kohokoľvek, lebo jej nevyšiel plán na diskotéku a mala chuť hrýzť. „Už si zase naliaty ako cecok, tak sklapni! Ja sa ťa iba snažím dobehnúť, ale to sa mi nepodarí, ani keby si mi išiel oproti!“

Nikto sa nezasmial, nikomu sa jej agresívna, nedovolenková nálada nezdala smiešna.

„Moment, moment! Takto nie!“ zakročil Peter, lebo chuť hrýzť na nej poznal už z predošlých návštev. Dobre vedel, že keď sa raz Nora rozhodne a začne byť otravná, pokazí akúkoľvek dobre rozbehnutú zábavu a všetkých rozoštve. „Na to sme tu neostali. Ak sa chcete hádať, tak von! My sme sa tu takto pekne svorne porozkladali preto, aby sme... aby sme... si pokecali kto čo a ako, lebo sme sa dlho nevideli. Ak sa chce niekto hádať, nech nám nekazí zábavu a vypadne!“

„To ti teda pekne ďakujem, milý Petríček!“

„Nemáš za čo, milá Norika! Nikto ťa nevyhadzuje, kým budeš normálna a necháš nás dovolenkovať. Nemusíme byť každý večer na diske, dnes sa nám chce takto...“ rukou ukázal na dovolenkárov vyvalených v obývačke.

Petrov vstup prišiel v pravú chvíľu, lebo Norin zúrivý výlev bol nevhodný a mohol pokaziť celý večer. Miriam na Petra žmurkla a poďakovala, že zasiahol v pravý čas, aj Lucia naňho žmurkla a tiež mu posunkom s pohárom poďakovala.

Peter otvoril nové fľaše, ponalieval, sám si dal trochu vína a rozhodol sa dávať pozor. Jednak mu bolo zle od žalúdka po včerajšej rybacej večeri – morské príšery neznášal, ale nechcel trhať partiu –, jednak mal nepríjemné podozrenie, že jeden triezvy sa okolo polnoci zíde.

Rozhovor chvíľu viazol, lebo Norino intermezzo bolo všetkým nepríjemné, ale snažili sa naň čo najrýchlejšie zabudnúť.

„Včera pri večeri si sa mi páčil, Peťo,“ pokúsil sa Roman o žart. „Vyzeral si ako brokovnica.“

„Prečo?“

„No keď si si kýchol s plnými ústami ryže...“

Peter si spomenul – prišlo mu nielen nevoľno, navyše aj prechladol, lebo si sadol do prievanu. Romanov postreh ohodnotil vztýčeným palcom. Spýtal sa Romana, ako sú na tom so Soňou. Už sa dávno nerozprávali o rodine, či niečo plánujú. Obaja sa chopili iniciatívy, aby sa rozbehla debata a atmosféra sa konečne uvoľnila. Roman pochopil a chcel odpovedať.

„Roman teraz robí vedeckú prácu a ja učím na dvoch fakultách, je to dosť hektické, takže ešte neplánujeme,“ odpovedala za manžela Soňa, ako to mala bežne vo zvyku.

„Ešte neplánujeme,“ dodal rýchlo Roman, aby bolo všetkým jasné, že je to aj jeho rozhodnutie.

„Šak načo aj, decká sú len na otravu. To vám kvitujem, serte na rodinu, urobte sa pre seba, aspoň vás nebude mať kto na staré kolená hodiť do domova a vydierať,“ zapojila sa uštipačne Nora.

Miriam sa spýtala Petra, či oni s Luciou niečo neplánujú. Lucia priznala bez mučenia, že svadbu neplánujú, užívajú si jeden druhého a plány do budúcna ich neťažia.

„Šak načo, čo by sa brali, boli by sprostí. Takto na voľnej nohe je to najlepšie, závidím im,“ zase zasiahla Nora.

Nora medzi vstupmi pila čistú whisky a tankovala si sama z fľaše, ktorej sa bez dovolenia zmocnila.

Soňa sa opýtala Noriky, ako je to s nimi, či niečo neplánujú oni. Myslela to dobre, chcela ju iba vtiahnuť do rozhovoru o rodine a deťoch.

„S ním? Šak sa pozrite, zase je v siedmom nebi, ako furt,“ komentovala umelecké manželstvo. „Kto by to malé vychovával?“

Norbert dopil fľašu whisky a s pohárom na pupku driemal s nahlúplym úsmevom na perách. Už mu mohli hovoriť, čo chceli, bol v siedmom nebi.

„Je tak, Noro?“ zahučal Peter, aby ho prebral.

„Čo?“ mykol sa maliar a zažmurkal.

„Že či áno?“

„Áno,“ súhlasil, pomrvil sa na pohovke, zavrel oči a driemal ďalej.

„Hovädo...“ uľavila si Nora.

Peter pochopil, že Nora dnes nedá pokoj a bude rýpať do každého. Pripravil sa na ňu a bol ochotný znova zasiahnuť, keby bolo treba.

„Tak naleje mi tu niekto!?“ otrčila pohár do priestoru – svoju fľašu už dopila. Našťastie nebola plná.

Peter jej nalial, no po očku ju sledoval. Chvíľu nemala do koho rýpať, tak sa venovala poháriku. Využili jej zaváhanie a začali sa nenútene rozprávať o doterajšom priebehu dovolenky, o počasí, ktoré sa zatiaľ prekonávalo, o pohostinnosti miestnych, ktorá sa z roka na rok vytrácala.

Peter nalieval, decká sa bavili, konečne im bolo fajn. Padli prvé fóry, začali sa navzájom doberať, líčka sa im zapálili. Atmosféra sa upokojila a gradovala. Peter nalieval znova a znova, všetci sa smiali – už aj na hlúpostiach.

Peter bol rád, takto nejako si predstavoval dnešný spoločný večer. Naozaj sa mu na dovolenke nechcelo riešiť vážne témy. Už si začali skákať do reči a odrazu hovorilo viac aktérov naraz. Peter zvoľnil a stratil ostražitosť, už nebolo treba dávať pozor, všetko bolo v poriadku, ako malo byť. Nora sa mlčky spíjala a všetci využili jej mlčanie na kamarátsky rozhovor o všetkom, čo ich zaujímalo. Na každej návšteve sa vedeli takto baviť, vždy sa jeden o druhého zaujímali, vždy si vedeli – alebo aspoň sa snažili – navzájom pomôcť, vypočuť jeden druhého, a ak sa dalo, obrátiť každý problém na žart.

„... a keď sme vŕtali ten pamätný obraz od Norbertka...“

„Chcela si povedať Norberta, nie?“ napomenul manželku Roman a všetci sa išli pošťať zo Soninho vtipného prerieknutia.

„Vlastne od Norberta. Noro, prepáč,“ nahla sa zo sedačky, aby naňho dovidela a ospravedlnila sa mu.

Zbytočne. Bolo mu všetko jedno, už nielen driemal, občas aj zatiahol a chrápal.

„Roman, povedz, ako to bolo, keď sme išli vešať jeho obraz v obývačke a nemal si vrták. No povedz im to!“ pokračovala žoviálne Soňa, lebo víno roztopilo aj jej ľady.

„Povedz!“ nástojili všetci ústami Lucie.

„No čo? Nič také zvláštne sa nestalo. Soňa ma poslala do železiarstva kúpiť vrták. Predavač sa ma spýtal, aký chcem, a vymenoval mi aspoň desať možností. Povedal som mu, že obyčajný do steny. To som nemal, pochopil, že má pred sebou amatéra. Zobral do ruky vrták, otrčil mi ho pred oči a začal vysvetľovať. Vraj vrtáky sa delia na tri základné skupiny. Prvá skupina sú vrtáky do stropu. Rozoznáme ich tak, že hrot vrtáka smeruje nahor – a nasmeroval hrot hore. Toto je jeden z nich, povedal mi. Druhá skupina sú vrtáky do podlahy. Poznáme ich podľa toho, že hrot vrtáka smeruje nadol. Otočil vrták hrotom dolu a povedal mi, že toto je jeden z nich. Potom vraj existuje tretia skupina a to sú vrtáky do steny, aby som skúsil uhádnuť, ako ich rozoznáme, a nebudete veriť, ten debil otočil vrták vodorovne! Asi mi chcel napovedať, blbec, pritom ja som túto úlohu vyriešil už dávno predtým a vrták do steny by som spoznal na prvý pohľad medzi stovkou iných aj bez jeho našepkávania!“

Všetci sa smiali, až sa im vylievalo z pohárov.

„Pošli profesora matematiky do železiarstva!“ vrešťala Lucia medzi záchvatmi smiechu.

Zábava bola vynikajúca a Peter vypustil Noru úplne z mysle. Bol si istý, že už sa nič nemôže stať.

Ako vždy pri alkohole musela prísť na pretras aj otázka sexu. Peter si s odstupom času nevedel spomenúť, kto prvý a v akej súvislosti s tým prišiel, jednoducho to prišlo samo, lebo na krídlach alkoholu sa toho porozpráva o sexe veľa. Aj chválenkárske reči sú prípustné, vlastne tie sú najvtipnejšie. Nikdy s tým nemali problémy, v partii sa o sexe bavili normálne, lebo boli normálni kamaráti. Na každej návšteve alebo spoločnom stretnutí v podniku túto tému preberali, raz vážne, inokedy položartom.

Od obyčajného sexu je iba krôčik k nemanželskému sexu – k nevere. Aj na to boli zvyknutí, aj túto tému už omieľali, niekedy donekonečna. Boli si takí blízki, že sa vedeli porozprávať aj o naozaj intímnych témach. Kto bol ostražitý a menej opitý, dával si na jazyk pozor, kto nie, mal ráno čo manželke vysvetľovať.

Teraz boli na dovolenke, tu sa to tak nebralo. Pospomínali kadečo, aj vedúceho diskotéky, ako temperamentne balil Luciu, až kým mu Peter nevysvetlil, kto je a čo všetko dokáže. Aj kapitána lode, ako balil Soňu a prišiel po ňu až na pevninu, aj bitku v nočnom bare, kde chceli Miriam, a nie jeden, ale všetci a partia sa jej zastala a ochránili ju. Aj to, ako sa na Petra nalepili na pláži dve Nemky a prenasledovali ho tri dni. Ako opitý Roman skončil v bordeli a ani o tom nevedel a všeličo iné, aby skóre medzi babami a chalanmi bolo jedna – jedna.

„To má ešte u mňa!“ zareagovala Soňa pri tej spomienke.

„Ale, miláčik! Veď som bol ako bomba a k ničomu nedošlo, veď som ani nič neplatil...“ chlácholil ju manžel za hurónskeho rehotu ostatných. „Okrem toho ja som tam ani nešiel, priniesol ma Noro, to je jeho vina! Však to bolo tak, Noro!?“ dožadoval sa podpory od kamaráta, ale z rohu sedačky sa ozvalo iba tiché dunivé zachrápanie.

Noro nemusel vôbec nič povedať, aj taká blbosť im stačila, aby sa schuti rozosmiali.

„Žiadna si nemôže byť istá tým svojím,“ prebrala sa Nora, lebo konečne začali s témou, ktorá ju aspoň ako-tak zaujímala. Aj tak bola stále odutá, lebo jej prekazili diskotéku.

„Ani žiaden tou svojou,“ oponoval jej rozjarený Roman.

„Máš pravdu, Romčo, vždy je to pol na pol,“ súhlasila Nora. „Vlastne, aby som povedala pravdu, tak tridsať na sedemdesiat v náš prospech. Ja si totižto myslím, že nevera mužov sa zbytočne preceňuje. Všade sa hovorí, že muži si odskočia, kedy chcú, že je to normálne, že dokonca v Japonsku je to súčasť kultúry a v spoločnosti a rodine sa to akceptuje... je to blbosť! My ženy to robíme takisto, akurát oveľa rafinovanejšie, preto sa o tom menej vie a ešte menej hovorí. Parohatých mužov je podľa mňa oveľa viac ako parohatých žien.“

Všetci boli radi, že už neštípe ako osa.

„Ste lepšie, šikovnejšie,“ pripustil Peter a usmial sa na Luciu, lebo táto téma sa ich netýkala. Obaja boli slobodní a žili si na dohodu. Dohodli sa, skúšali dohodu dodržiavať, a keď to nebude fungovať, pôjde každý svojím smerom.

„Sme a môžeme si robiť, čo chceme, aj keď sa vám to nepáči,“ pokračovala Nora. „Berieme si vás za mužov, lebo nám to vyhovuje. Máte prachy, postavenie, ste schopní nám zabezpečiť blahobyt, boli by sme sprosté, keby sme z toho nič nemali. Ak sa k tomu pritrafí nejaké decko, nevadí, dá sa to tých pár rokov vydržať, decko odrastie a život ide ďalej. Ale ani nejaký krpec nám nemôže zabrániť, aby sme si neužívali.“

„To je dosť cynický pohľad na manželstvo, nemyslíš, Norika?“ napomenula ju Soňa.

„Je, ale vychádza z reality. Ani ty nemáš deti a profesor matematiky ťa finančne zabezpečuje.“

„Tu ide o iné,“ mávla rukou Soňa, nechcela sa touto témou ďalej zaoberať.

„Ide o to isté, Soni. On ťa zabezpečuje a ty si robíš, čo chceš. Možno aj Roman. Deti nemáte, ale navonok je všetko v poriadku. Tak si žijete. Tak si žijeme. Všetci, nielen vy, preto mi tu nementoruj o cynizme.“

„Ja určite,“ Roman sa schuti napil. „Ja si robím, čo chcem. Na nás slobodných mužov!“ zodvihol pohár a prevrátil ho hore dnom.

Soňa ho zabila prižmúreným pohľadom, ako to vedela iba ona. Roman ju mal na háku, konečne povedal a urobil niečo bez jej dovolenia a celkom sa mu to páčilo. Otrčil prázdnu čašu k Petrovi a gestom sa dožadoval ďalšieho prídelu.

„Nič vážne v tých našich manželských vzťahoch nie je, iba si to nahovárame,“ zamumlala Nora do pohára a snažila sa napiť.

„Každý by mal hovoriť za seba. Ale mali sme aj lepšie témy na zábavu,“ napomenula ich Miriam. „Akosi sa už nesmejeme. Načo sa trápiť problémami, ktoré sú aj tak neriešiteľné?“

Nora čakala iba na to, kedy zareaguje Miriam.

„Sa ozvala tá pravá! Ty si tiež nemôžeš byť istá... ale žiješ s ním, lebo ti to vyhovuje. Len vďaka nemu si dnes tam, kde si.“

„Počkaj! O moju finančnú stránku sa ty nestaraj, nevieš o tom vôbec nič a... to ostatné... Ako to myslíš, že ani ja si nemôžem byť istá?“

„Ako? Veď čo robí Michal? Majiteľ nočného podniku, ešte k tomu akého...“

„Je to reštaurácia,“ oponovala pokojne Miriam.

„Tomu nech verí, kto chce. Po polnoci sa už v jeho podniku reštauruje inak.“

„Počkaj, ty niečo vieš?“ zatiahla podozrievavo Miriam.

„Nič, iba som počula.“

„Neviem, čo si počula, ale ja sa na Michala môžem spoľahnúť. Aspoň doteraz som mohla.“

Nora čakala iba na to.

„Iste. Čo sa prachov týka, tak to môžeš, tých má fúru, ale to ostatné...“ Nora sa zatvárila záhadne a zahľadela sa do pohára, hoci na takú krátku vzdialenosť už nemohla vidieť, či má naliate, alebo nie.

„Čo ostatné? Máš na mysli iné ženy? To sme si s Michalom vydebatovali. Aj v tom mu verím!“

„To myslíš vážne?! Si naozaj taká naivná? Vieš, ako prijíma nové baby do práce majiteľ nočného podniku? Všetky musia prejsť cez jeho kok...“

„To by stačilo, Norika!“ zasiahol Peter.

„Kašlite na to!“ napomenula ich Lucia. „Otočme list, poďme na pláž, baby... Ktorý plavčík sa vám tento rok páči najviac?“

Jej snaha odvrátiť pohromu nevyšla.

„Nie!“ ohradila sa Miriam a zastavila ich otrčenou dlaňou. „Peťo, Lucia, nechajte ju, nech dopovie. Toto si musím vybaviť sama, len ju nechajte.“

„Ale tu už prestáva zábava, decká,“ upozornila ich Soňa, lebo posledných pár minút sa nebavila. A nebavil sa nikto.

„Nech. Aj tak musíme nahryznuté dožuť do konca. Čo si tým myslela, Norika?“ trvala na svojom Miriam.

„Že v tom ich nočnom podniku si môže robiť s babami, čo chce, a aj to robí...“ Nora nechala vetu nedopovedanú.

„Chceš mi povedať niečo konkrétne? Môžeš, počúvam ťa. Aj oni ťa počúvajú, môžeš pokojne, sú to kamaráti.“

„Nie, nič konkrétne, iba si myslím...“

„Takže nič konkrétne. Potom sa nečuduj, že mu aj tak verím!“

„To nemyslíš vážne?“

„Vážne, Nora!“

„Ostatní tiež?“ Nora sa bezradne poobzerala dookola, hľadala spojenca.

„Michal nie je taký,“ snažila sa Miriam pomôcť Lucia.

„Určite nie,“ súhlasil Peter.

„Aj ja si myslím,“ súhlasila Soňa.

„Norika, preháňaš,“ zapojil sa Roman.

Nora spojenca nenašla, dovolenkári vyjadrili svoj názor a bol jednoznačný – všetci sa postavili za Miriam. Rad-radom si ich premerala nenávistným pohľadom, lebo za ňu sa nepostavil nikto.

Potom padla osudná veta.

Nikto netušil, na čo sa Nora chystá, ani Peter nie, ani on nedokázal odvrátiť blížiacu sa pohromu.

„Tak sa stavme!“

Ostali prekvapene sedieť a aj tým, čo sa práve chystali napiť, zamrzol pohár na polceste.

„Čože?“ vyhŕklo z Romana.

„No stavme sa!“ triumfovala Nora.

„Ako stavme?“ nerozumela ani Miriam. „Ako to myslíš, Nora?“

„Normálne! Ty si si istá, že Michal to s inými babami nerobí. Ja som si istá, že áno. Ako veľmi sa mýliš, ti dokážem ešte teraz na dovolenke. Ja ho vykefujem a ešte si ho pri tom aj nafotím. Ak vyhrám, platíš basu whisky,“ ukázala na fľašu tullamorky na stole. „Ak nie, platím ja.“

Chvíľu ostali, akoby ich zasypala lavína – nikto sa ani nepohol.

Peter sa rozosmial prvý, lebo to, čo práve počul z Noriných úst, považoval za dobrý vtip, ale okrem neho sa nesmial nikto – ešte im to nedošlo.

„No to je pekná blbosť!“ konečne sa prebrala Lucia a spolu s ňou začali dýchať aj ostatní.

„Fakt hovadina,“ vydýchla Soňa.

Aj keď na Norinu ponuku mali svoj názor, aj tak čakali na reakciu Miriam – ona sa musela rozhodnúť.

Nevedela sa rozhodnúť. Celá situácia sa jej zdala absurdná, nenachádzala slov.

Prvý seriózne zareagoval Roman, ako matematik mal ku stávkam zvláštny exaktný vzťah – permutácie, variácie a kombinácie mu nerobili problém a odhadnúť mieru úspešnosti akejkoľvek stávky dokázal aj bez papiera.

„Stávka?“ ožil. „To znie lákavo! Nechcem byť zlým prorokom, ale ako poznám Noriku, dávam jej úspešnosť tri ku jednej.“

„Sklapni!“ uzemnila ho Soňa. „To je iba medzi nimi!“ Počkala na reakciu ostatných – váhali – preto odhodlane dodala: „A vôbec sa mi to nepáči, aby ste vedeli.“

Ale Nore sa novovzniknutá napätá situácia páčila, konečne sa bavila.

„Rozhodnite sa, idete do toho so mnou. Alebo ste nerozumeli? Je tu dilema. Slušnosť proti skúsenosti. Kto sa staví?“

Stuhli a nevedeli, čo povedať. Väčšina to ešte stále brala ako jeden z Noriných nepodarených žartov, no Nora nežartovala, už bola na koni a zase ich mala pod palcom. Konečne ich položila na lopatky, konečne ich mala tam, kde chcela, konečne ju začali brať vážne, konečne bola tam, kde vždy chcela byť – na výslní, v strede pozornosti.

„Tak sme sa pobavili, otočíme list...“ odkašľala si Lucia do zovretej dlane, lebo nikto sa nemal k tomu, aby zasiahol.

Nora sa nehodlala vzdať bez boja.

„Moment, moment, počkajte! Rad-radom ste sa tu vyjadrili, že Michal nie je taký, ako ho opisujem ja, tak čoho sa bojíte? Ak máte pravdu vy, nič neriskujete a týždeň pijete whisky zadarmo! Ak nie, pijem ja. Je to veľmi jednoduché. Alebo sa bojíte prehrať? Bojíte sa rizika? Bojíte sa pravdy? Bojíte sa spoznať, aký ten zázračný milionár naozaj je? Až doteraz ste sa mi zdali presvedčení o svojej pravde. No čo je to odrazu s vami?“

Peter ukázal bradou na Miriam, pokrútil hlavou.

„Nechaj to tak, Miriam, už pila a chce iba provokovať. Ani to nemyslí vážne.“

„Chcem sa staviť a myslím to vážne!“ trvala na svojom Nora.

Lucia a Soňa ju prepálili vražednými pohľadmi.

Romanovi zaiskrili očičká, potmehúdsky sa usmieval.

Zábava už bola tatam. Všetci pochopili, že Nora neblafuje, a začali ju brať vážne.

„Ja od toho dávam ruky preč,“ upozornila Soňa.

Roman mal ten istý názor ako manželka, ale iba navonok, vo vnútri jasal – takú stávku na dovolenke ešte nezažil.

Lucia hľadala pohľadom pomoc u Petra, ten bol viac prekvapený ako presvedčený o serióznosti stávky.

Noro spal.

Ako na povel sa všetci pozreli na Miriam. Jedine ona mohla rozhodnúť.

„Miriam, ako som povedal, iba provokuje, vykašlime sa na to, je to blbosť!“ varoval ju naposledy Peter.

Ale Miriam ich všetkých prekvapila.

„Tak dobre, nech je po tvojom, Nora.“

Nora sa hodila na operadlo, víťazne sa rozrehotala. Roman sa plesol po stehne, vychutnával si čaro situácie, no hneď sklapol, lebo Soňa ho zmrazila prižmúreným pohľadom.

„Ale stanovme si pravidlá,“ začala celkom vážne vyjednávať Miriam.

„Miriam!“ pokúsil sa naposledy Peter.

„Už som sa rozhodla, Peťko,“ poďakovala mu úsmevom, ale keď sa vrátila k Nore, úsmev jej zmizol.

„Pravidlá!“

„Nedbám. Počúvam,“ súhlasila Nora.

„Nora, stávka platí iba počas dovolenky.“

„Dobre.“

„Nebudeš Michala nijako vydierať a používať nátlak.“

„Dobre.“

„Ak k tomu má dôjsť, musí s tým on súhlasiť a musí to byť spontánne.“

„Dobre.“

„A...“ na ďalšiu podmienku si nevedela spomenúť.

„Všetko?“ spýtala sa Nora.

„Zatiaľ.“

„Aj ja mám pár detailov,“ víťazoslávne sa usmievala Nora. „Všetci ste svedkovia, teda ste do stávky zainteresovaní a nesmiete do priebehu zasahovať. Nikto z vás nesmie Michala varovať, že ide o stávku, a nesmiete mi vedome podrážať nohy.“

Peter si uvedomil, že prikývol, dokonca aj Soňa, hoci s nechutnou stávkou nechceli nič mať.

„Miriam, nesmiete z dovolenky odísť predčasne, inak stávka padá.“

„Dobre.“

„Ak sa mi to podarí, nesmieš sa na mňa hnevať, vlastne nikto z vás, ostaneme kamaráti ako doteraz.“

Miriam mala na ich kamarátstvo trochu iný názor, ale ten teraz nebol predmetom sporu a súhlasila.

„Dobre.“

„Ani ty ho nesmieš varovať, že sme sa stavili.“

„Dobre.“

Nora si už nevedela spomenúť na ďalšie podmienky, tak vstala, podišla k Miriam a podala jej ruku.

„Jelito, kopyto, platí to! Kto nás presekne?“

Presekol Peter.

Roman, ako vždy, mal na vec najpraktickejší pohľad. Niečo mu napadlo a aj sa hneď ozval. Zahľadel sa do rohu sedačky na chrápajúceho maliara.

„A čo s ním, Norika?“

„On o ničom nevie, do stávky nepatrí a necháme ho mimo. To je moja posledná podmienka.“

Súhlasili, hoci všetci si boli istí, že nič by sa nestalo, keby sa to Noro ráno dozvedel. Možno by na konci dovolenky vynášali z domu o dve-tri fľaše whisky viac.

25

„No dobre, a ako to dopadlo?“ spýtal sa netrpezlivo Chosé, lebo o podobnej dovolenkovej stávke v živote nepočul.

„Nora prehrala. Podarilo sa jej urobiť tri, možno štyri výpady, boli s Michalom na bárke na mori, boli spolu v meste akože na nákupoch, podarilo sa jej ho vylákať na obhliadku pláže až ku skalám za mesto... Robila, čo mohla.“

„A nič?“

„Nič. Nepredložila žiadne dôkazy, prehrala basu. Už sme ju aj načali u Romana. Miriam ju doma nechcela, aby nemusela Michalovi nič vysvetľovať, Nora ju doma nechcela, aby nemusela vysvetľovať Norovi, tak ju prichýlil Roman a celkom rád. Všivák, podozrievam ho, že jednu fľašu stopil a tajne si doma popíja.“

„Nechaj ho,“ zaprosil zaňho Chosé, „ak má doma takú sekeru, možno mu dobre padne.“

„Veď ja nič, nech si dá, chudáčisko,“ súhlasil s úsmevom Peter. „Romčo je správny chalan.“

Krauz kývol na Alenku, že by si dali ešte rundu. Kým čakali, ticho uvažovali.

„No dobre,“ začal Krauz. „Ale aj tak som nepochopil pointu. Prečo si nás sem vytiahol a načo si nám to všetko  porozprával? Stále nevidím nijakú súvislosť medzi jeho smrťou a tou stávkou. Nič to nevysvetľuje. Veď k ničomu nedošlo, Nora prehrala a stávku vyplatila. Alebo som blbý iba ja?“ zagánil na parťáka, ale aj ten iba pokrčil plecami.

„Pointu vysvetlím. Nie je to váš prípad, ale robíte na ňom, malo by vás zaujímať všetko v pozadí, či nie?“

„Súhlasím,“ prikývol Krauz.

„Podľa mňa sa všetko motá okolo stávky, Miriam, Nory... Vlastne okolo nás všetkých. Okolo dovolenky. Miriam sa mi potom ozvala až v stredu. Povedala mi, že ste za ňou boli u nej doma, teda v paneláku, vraj sa od vás dozvedela, že Michal mal v sebe nejako veľa inzulínu.“

„To je pravda, niečo sme jej povedať museli, tak prečo nie pravdu.“

„To je dobre, Richard, že ste sa tak rozhodli. Jej to stále nejde do hlavy a sľúbila mi, že sa po dome ešte poobzerá a skúsi niečo nájsť, čo by vnieslo do celej veci aspoň aké-také svetlo.“

„Pozitívna správa, ďakujeme.“

„Vraj ste jej zobrali kazety z kamier.“

„Aj to je pravda.“

„A...“

Krauz si uvedomil, že o kazetách nič nevie. Pozrel na parťáka. On vedel.

„No to bol dôvod, prečo som ti včera na obed volal, ale ty si bol...“

„Dobre, dobre,“ skočil mu do reči Krauz. „To sem teraz nepatrí.“

„A dnes ráno sme to zahovorili, potom sme sa celý deň drbali v chemičke.“

„A...“

„Takže som ti ani nemal kedy oznámiť, že Bili nenašiel kazetu z pondelka. Dala nám sedem za posledné dva týždne, ale posledná sa končí v nedeľu a pondelňajší záznam sme nenašli.“

Peter sa za stolom napriamil a čakal reakciu Krauza, najskúsenejšieho vraždára. Najskúsenejší vraždár sa v tejto chvíli cítil ako idiot, lebo o takej dôležitej informácii nebol informovaný, no trapas zahral do autu.

„Mohla sa pomýliť. Dala nám všetky z jednej kopy, možno práve tá posledná je niekde bokom, niekde v zásuvke, a nájde ju. V pondelok sa ku kazetám ešte vrátime.“

Petrovi sa vysvetlenie nezdalo, aj oni na lúpežiach často využívali kamerové záznamy, možno ešte častejšie ako vraždári, a vedeli s nimi pracovať.

„Ale ak bola posledná, mala byť v stroji. Veď ho našli v utorok ráno a už ju nemohol vymeniť, takže posledná z pondelka by mala byť v stroji, nie? Dala vám aj poslednú zo stroja?“

„Dala,“ musel priznať Krauz a uvedomil si, že rozpráva s detektívom, a nie s nejakým trtkom. „Máš pravdu, Peťo, posledná mala byť v stroji. No nič, ako som povedal, na tie kazety sa ešte musíme pozrieť a poslednú dohľadať. Povedal si, že je ochotná spolupracovať a ešte sa po dome rozhliadne?“

„Presne to mi sľúbila.“

„Možno ju nájde a záhada bude vyriešená. V každom prípade som rád, že si sa unúval a vytiahol si nás na pivo. Aspoň sme sa niečo dozvedeli o pozadí vášho spolku.“

„Som rád, že ste neodmietli, viete, bol to kamarát...“

„Všetci máme nejakých, takže ťa chápeme. Dobre,“ treskol Krauz do stola. „Dopijem a utekám, čaká ma žena a po dlhom čase je pred nami pekný víkend, ponáhľam sa. Vy si v pohode dopite, vyprevádzať ma nemusíte, trafím aj sám.“

Rozlúčili sa a Krauz svižným krokom vykročil na zastávku električky – hnala ho vidina pekného, pohodového víkendu s manželkou.

26

Keď prišiel Krauz domov, byt bol prázdny, manželky nikde.

„Sylvia! Srdiečko! Kde si?“

Odpoveď nedostal, hoci ho veľmi zaujímala.

Prezrel celý byt, pozrel sa aj do kúpeľne a na záchod. Vzal si cigaretu a išiel si zapáliť na balkón. Až teraz si všimol, že ani auto neparkuje tam, kde ho nechal. Nahol sa z balkóna a prezrel celú ulicu, kam len dovidel – auta nikde.

Zahasil cigaretu a vrátil sa do kuchyne. S manželkou mali dobrý zvyk, že keď niekto z nich išiel preč, zvlášť autom, tomu druhému zavolal, ak sa nedalo, nechal mu aspoň na lístočku odkaz, kde je. Krauz hneď na začiatku vysvetlil manželke a neskôr aj dcéram, že to nie buzerácia, ani prejav nedôvery, ale praktické bezpečnostné opatrenie.

„Viete si predstaviť, že sa vám vonku niečo stane? Že vás niekto prepadne, unesie, zrazí vás auto alebo čokoľvek iné? Ak mi nenecháte odkaz, kam ste išli, nemám sa od čoho odraziť, neviem, kde začať s pátraním, nemám vám ako prísť na pomoc.“

Sylvia neskôr v izbičke dcéram vysvetlila, že tatko je paranoik a na celý svet vrátane vlastnej rodiny sa pozerá očami policajta a všetko, čo sa ráno dočíta vo zvodke, si automaticky predstaví ako katastrofu valiacu sa na jeho rodinu. Požiadala ich, aby tatka zbytočne nedráždili a radšej nech vždy nechajú odkaz, kam idú.

„Veď mu tam môžete napísať, čo chcete, aj tak vás nepôjde kontrolovať, na to by som sa pozrela.“

Robili si z neho srandu až do dňa, keď staršiu dcéru zamkol u seba v izbe úchylný chorý spolužiak a nechcel ju od obeda až do neskorej noci pustiť. Veľmi sa vtedy bála, plakala a úprimne ľutovala, že mamke povedala, že sa ide s babami do mesta flákať po novom nákupnom centre.

Učiť deti klamať sa nevypláca, už to pochopila aj Sylvia. Krauz spustil celomestskú pátraciu akciu a nákupné centrum prehľadávali policajti ešte hodinu po záverečnej. Krauz bol odhodlaný pokračovať až do rána a prehľadať hoci aj celý kraj, ale krátko pred polnocou mu zavolala Sylvia, že dcéra je už doma, aby sa ponáhľal, že bude mať čo riešiť.

Nič jej nespravil, o pár dní, keď sa spamätala a vyriešil úchylného spolužiaka s celou ich vydarenou rodinou, sadli si v detskej izbe a porozprávali sa. Nekričal, nenervačil, nevyhrážal sa, nezakázal jej ani vychádzky, ani televízor, iba jej pokojným hlasom – musel sa veľmi premáhať, aby zostal pokojný – vysvetlil, čo tým klamstvom spôsobila. Plakala a pochopila. Odvtedy si už nikdy neklamali a prestali si z tatka robiť žarty, nielen staršia dcéra, ale všetky tri baby. Asi pochopili, že medzi paranoikom a strachopudom na jednej strane a opatrným skúseným detektívom na druhej je nenápadný rozdiel.

Krauz sa vrátil do kuchyne, skontroloval chladničku, no žiadny odkaz na nej nalepený nebol. Prezrel stôl aj kuchynskú linku – nikde nič. Vybral mobil a pozrel si zmeškané hovory – žiadny nemal. Vyťukal skrátenú voľbu, ale mobil mu oznámil, že volaná stanica je momentálne nedostupná, aby zavolal neskôr.

Otvoril si fľašu vodky, sadol si v obývačke na diván, pustil si televízor a prepínal hore-dolu, lebo v skutočnosti ho pramálo zaujímalo, čo vysielajú.

Sylvia sa vrátila po desiatej, Krauz už mal v sebe polovicu fľaše.

„Ježííš, prepáč, miláčik, ja som ti zabudla nechať odkaz, že ideme s babami hači, že si chceme ešte začerstva pokecať o dovolenke. Vieš, oživiť spomienky a tak! Nehneváš sa, však?“

Krauz prikývol.

V piatok večer nesexovali – keď mal Krauz v sebe pol fľaše, už sa žiadny manželský sex nekonal, Sylvia to neznášala. Krauz ostal v obývačke, dopil fľašu a sexu s manželkou sa nedožadoval – ani nevedel, či by mal chuť.

Išiel si ľahnúť, ale dlho po polnoci nemohol zaspať.

27

V sobotu ráno sa zobudil zo zvyku o pol šiestej – úplne nevíkendovo. To tie posledné dva týždne, tie ho rozhodili a odnaučili spať.

Civel do stropu, počúval Sylviu, ako pravidelne odfukuje a nepravidelne škrípe zubami, a snažil sa nadviazať na myšlienky z noci. Pripustil, že tie nočné boli ovplyvnené obsahom fľaše s obľúbeným nápisom Stolichnaya, no nie všetky nápady sa mu zdali hlúpe. Posledné, čo si pamätal, kým zaspal, bolo rozhodnutie, že tento víkend sa s ňou porozpráva a celú záležitosť vyriešia, nech by to dopadlo akokoľvek.

Toto konkrétne riešenie sa mu ráno zdalo hlúpe. Z čias, keď ho ešte Burger učil slušnému správaniu, si pamätal jednu z jeho mnohých múdrych rád.

„Richard, pamätaj si, najhoršia smrť je smrť z oplašenia. Rozumieš?“

„No.“

Pritakal príliš rýchlo a Burgerovi bolo jasné, že nerozumie ničomu, ale netlačil na pílu a dal veciam čas a voľný priebeh, presne, ako si vyžadovala jeho múdrosť.

Krauz sa párkrát popálil, vždy keď bol s úsudkom hotový príliš rýchlo, a pochopil aj sám. Aj sa potom s Burgerom zasmiali, ale to už boli obaja skúsení detektívi.

Aj teraz mu hrozila smrť z oplašenia. Mal iba podozrenie, nič viac, možno pár podozrivých indícií, možno iba náhod. Keby sa s ňou chcel teraz o tom porozprávať podľa vlastného scenára napísaného horúcou, žiarlivosťou opantanou hlavou, navyše otupenou alkoholom, iba by sa zosmiešnil, možno aj niečo horšie.

Na druhej strane – prečo sa ju snaží hájiť už na začiatku? Ak je jeho podozrenie oprávnené, tak nech si to, sviňa, vyžerie až do dna hranta!

Vytočil sa hneď ráno a išiel si na balkón zapáliť nalačno, čo nerobil nikdy. Aj ho rozbolel žalúdok a musel si uvariť repíkový čaj a natrieť si rožok maslom. Pri raňajkách sa rozhodol, že sa nebude blamovať, že od profesionálneho detektíva si manželka zaslúži profesionálny rozchod, a pokým nebude mať v rukách fakty, bude ju sledovať a zliepať obžalobu kus po kuse ako lastovička hniezdo.

Vrátil sa do postele a podarilo sa mu ešte zaspať. Keď sa zobudil, Sylvia už prala veci z dovolenky a na sporáku niečo voňavé bublalo a tvárilo sa ako fantastický obed. Po dvoch týždňoch konzerv a krčmového gulášu by si niečo ozaj fajnové dal, aj zaslúžil.

„Varím plnenú papriku, nech je na dva dni a nemusím skákať okolo sporáka aj v nedeľu.“

„Výborne!“ Plnená paprika od Sylvie dokázala nielen zasýtiť, ale možno aj odvrátiť blížiacu sa manželskú krízu, takú ju robila dobrú.

„Dáme si obed, oddýchneme si a po obede by sme mohli vypadnúť do mesta, čo povieš? V nedeľu sa vrátia baby a je po prázdninách, zase budú otravovať. Využime posledný slobodný víkend, si za?“

„Som za, pozývam ťa večer do kina a potom na kávičku, prípadne aj na niečo lepšie k tomu.“

Z plánovanej soboty im vyšiel akurát obed a oddych po ňom. O druhej zapípal Krauzovi mobil.

„Ahoj, tu Peter.“

„Čau, Peťo.“

„Prepáč, že ťa otravujem ešte aj v sobotu...“

„No...“ zavrčal Krauz, ale nedopovedal, aby kolegu z lúpeží neurazil.

„Ja viem, máš toho za posledné dva týždne plné zuby...“

Takže aj lúpežníci vedia, ako dopadol.

„... ale keby to nebolo súrne, tak nevolám.“

„Ak je to súrne, tak spusti.“

„Volala mi Miriam.“

Peter sa odmlčal, aby dodal informácii primeranú vážnosť. Krauz mu na primeranú vážnosť zvysoka kašľal.

„Mám prísť k nej domov a chcela, aby ste prišli aj vy dvaja. Ako sľúbila, snorila po dome a niečo našla.“

„Čo?“

„To mi nepovedala.“

„Takže nevieš, či je to niečo dôležité, alebo iba nejaká hovadina, ktorú nevie rozlúsknuť.“

„Richard, ona by pre nejakú hovadinu nevolala.“

„Prečo ti to teda nepovedala do telefónu?“

„Lebo mi... nám, to chce ukázať osobne.“

Krauz váhal. Konečne mal po dlhom čase voľný víkend a naozaj mal čo riešiť. Aj doma, aj s vlastnom manželkou, aj sám so sebou, aj so svojím vredmi vyštípaným žalúdkom aj... jednoducho chcel byť konečne doma!

„Peťo, pozri, Miriam je tvoja kamarátka, nie moja. Ak máš pocit, že za ňou musíš ísť, tak choď. Zisti, o čo ide, a potom mi daj vedieť, ale ja nebudem skákať do pozoru pre nejakú...“

„Ja viem,“ skočil mu do reči Peter. „Ja viem, že vy dvaja nerobíte fušky pre súkromné osoby, ale toto nie je jej súkromný problém, toto nie je fuška, tu ide o Michala.“

„Ako to môžeš vedieť, keď ti nič do telefónu nepovedala?“

„Nepovedala, iba naznačila. Ide o Michala.“

„To povedala?“

„Povedala mi, že našla niečo, čo súvisí so smrťou Michala, a do mobilu nechcela povedať čo, vraj je to dôležité. Vraj ak prídem k nej, tak mi to ukáže.“

„Doriti...“

„Chce pri tom aj vás dvoch.“

„Prečo?“

„Neviem, to nepovedala. Vraj to isto bude zaujímať aj tých dvoch detektívov z oddelenia vrážd, čo Michala vyšetrujú. Presne to povedala. To je všetko.“

Krauz bleskovo zvážil všetky za a proti a rozhodol sa.

„Dobre, zavolám Chosého.“

„Už som mu volal.“

„A...“

„Že ak pôjdeš ty, tak pôjde aj on.“

„Môžeš mu volať, že idem.“

„Výborne!“

„Kam? Do domu alebo k nej do bytu?“

„Do domu.“

„Som tam za polhodinu.“

Krauz zrušil hovor a nechápavo civel na displej. Ani sám dobre nevedel, prečo mu to sľúbil.

„Sylvia?“

„No?“

„Zoberiem si auto a na hodinku vybehnem na Drozdiu ulicu. To je...“

„Mrzáčka nad Centrumom, však?“

„No.“

„Ale o hodinu si späť, však?“

„Určite! Príde aj Chosé, niečo vyriešime a vrátim sa.“

Obliekol sa a zo skrine si vzal malý revolver do vrecka. Sylvia ho pristihla.

„Richard, niečo sa deje?“ zarazene zastala vo dverách.

„Vždy si beriem zbraň, keď idem von mimo služby. Nič sa nedeje, ale keby dačo, rád by som ju mal pri sebe. Keby sa niečo stalo, volal mi Peter Lipan z oddelenia lúpeží, on ma vytiahol von. Vieš, kde som a s kým.“

„Viem,“ prikývla Sylvia a vedela aj, komu má oznámiť, keby sa manžel nevrátil.

28

Krauz prišiel pred dom Michala Korca presne o polhodinu, ako sľúbil. Chosé už čakal na chodníku a fajčil. Zaliezol do tieňa vysokého duba a pokrčenou nohou sa opieral o múrik. Krauz zaparkoval tesne za jeho autom. Chcel mu drgnúť do nárazníka, ale besne horúce sobotňajšie poobedie sa mu na takýto druh humoru zdalo nevhodné, nemusel ho každý pochopiť. Prvé Chosého slová ho presvedčili, že sa rozhodol správne.

„Ja ho zabijem sám, nemusíš ani vystupovať,“ pozdravil sa Chosé.

„To by som kvitoval, parťák. Vieš, o čo ide?“

„Nič mi do mobilu nepovedal, debil. Iba že si mu povedal, že ak pôjdem ja, pôjdeš aj ty.“

„To je sviňa, mne zas povedal, že je to naopak.“

„Odrbal nás. Vychcaný lúpežník. Nepáči sa mi to, Rišo. Snaží sa nás iba vytiahnuť von a ešte k tomu klame.“

„Ani mne, Chosé. Máš zbraň?“

„Mám, veď je sobota.“

„To je dobre.

„Rišo, ak idú riešiť nejakú rodinnú záležitosť a my im pri tom máme sekundovať, tak si ho potom vytiahneme von a vysvetlíme mu, aký je rozdiel medzi služobnými záležitosťami a fuškou pre kamarátku.“

„To si píš!“

„A ja mu jednu schuti drbnem!“

„Až po mne.“

Chosé odhodil ohorok, odrazil sa od múrika a podal kolegovi ruku. Privítali sa, objali a pobúchali sa po chrbte. Horúce sobotňajšie fušky si zaslúžili privítanie.

„Dúfal som, že ťa uvidím až v pondelok, Chosé.“

„Ja teba tiež.“

„Nie je ožratý? Ako ste včera dopadli?“

„Dali sme si ešte dve a išli sme domov. Aspoň ja.“

„No uvidíme, ako dopadol on. Zvoň, Chosé! Na čo čakáme?“

Chosé zazvonil, v reproduktore iba zapraskalo, ale nikto sa nič neopýtal a magnetická zámka cvakla. Krauz potlačil bráničku a boli v záhrade. Na polceste k domu zbadali Petra – vítal ich pri dverách.

„Som rád, že ste prišli. Už sú tu všetci.“

„Kto všetci?“ zagánil Krauz a podišiel až k nemu.

„Celá partia,“ odvetil vážne Peťo.

„A to zas čo má byť? Budete premietať diapozitívy z Chorvátska?“

„To rozhodne nie, Riško. Uvidíte sami, len poďte za mnou.“

Átrium už poznali, aj kuchyňu, aj technickú miestnosť s monitormi.

Peter ich viedol ďalej, hlbšie do domu. Krauz sa poobzeral, prikrčil sa a Chosé sa musel zasmiať.

„Už sa ho toľko neboj, však keď sme naposledy odchádzali, boli ste celkom kamaráti.“

„Taká sviňa operená dokáže všeličo, len ho nepodceňuj! Niektorí sú naozaj lepší ako strážni psi.“

Lori napriek Krauzovým obavám nepriletel, bez ujmy prešli ďalej. Obývačka nebola oddelená stenou ani dverami – s átriom tvorila jeden priestor, šikovne zastrčený v zadnej časti domu. Moderná architektúra vytvárala veľké voľné priestory bez zbytočných priečok a dverí a tento dom stopy modernej architektúry niesol – a niesol ich s hrdosťou.

Partia sedela okolo konferenčného stolíka, urobil ho šikovný tesár pozdĺžnym rezom cez peň nejakej vzácnej dreviny. Farba, veľkosť a hrúbka nenechali nikoho na pochybách, že stál majland. Dvaja sedeli v kreslách, traja na pohovke. Poznali iba Miriam. Ako jediná stála. Ostatní tu už boli skôr, dobre skôr, lebo už mali naliate.

Miriam k nim podišla a usmiala sa. Aspoň takto sa snažila zmierniť ich naštvané ksichty. Nepodarilo sa, mali ich stále rovnaké.

„Prepáčte, že vás obťažujem ešte aj v sobotu, ja chápem...“

Iba z povinnosti prijali jej ruku na privítanie a pokývali hlavami – znamenalo to, že nemusí ani pokračovať, lebo nechápe, ako si detektívi z oddelenia vrážd vážia voľnú sobotu.

„Keby to nebolo naliehavé, nevolala by som.“

Zase iba prikývli a so záujmom si prezerali osadenstvo. Vopred odhadnúť súpera bola základná taktika ich boja, a ak tých súperov bolo päť, možno šesť, otázka získania prevahy bola už na začiatku dosť významná. Preto sa snažili vyzerať čo možno najdrsnejšie. Asi sa im to podarilo, lebo všetci na nich vyvalene civeli, sotva dýchali. Pre detektívov to bol dobrý začiatok.

„Decká, toto sú tí dvaja detektívi z oddelenia vrážd, čo vyšetrujú jeho smrť.“

Krauz si vzdychol. Preto tak civeli. Vidieť živého detektíva z oddelenia vrážd bol pre nich asi silný zážitok. Teraz by sa mal ohradiť, že nič nevyšetrujú, že to nie je ich prípad, iba pomáhajú štvorkárom... Ale načo? Kto z nich tomu rozumel? Koho z nich to zaujímalo?

Iba si vzdychol a zabil Petra pohľadom, lebo on jediný vedel, ale ani on nemohol pomôcť, lebo Miriam už pokračovala.

„Ak dovolíte, páni, predstavím vám ostatných. Toto je Roman Suchoň s manželkou Soňou. Obaja sú matematici.“

Presne tak aj vyzerali, a keby ich Miriam nepredstavila a nechala ich zo žartu hádať, kto je kto, dnes by určite vyhrali detektívi, lebo manželia to mali napísané na čele.

„Nevstávajte, len seďte,“ zastavil Chosé Romana. „Ruky si podávať nemusíme, vraj je to nehygienické a na Západe sa to už dávno nerobí.“

Nikto sa nezasmial, nemohli ani tušiť, či ide o policajný humor, alebo to myslí naozaj vážne. Roman zobral upozornenie vážne, stiahol ruku a rýchlo sa posadil. Soňa sa ani nepohla, nevedela odrhnúť oči od Chosého – takto nejako si predstavovala živého hrdinu, agenta nula nula sedem z filmov o Bondovi.

Chosé postrehol skúmavý pohľad a opätoval jej ho. Soňa si uvedomila, že čumí, spamätala sa, zahanbila sa, cudne sklopila zrak, zapýrila sa, pritisla k sebe kolená, ešte si ich aj spôsobne prikryla dlaňami.

To musí byť ale krava, pomyslel si Chosé a aj teraz by detektívi v hádaní vyhrali.

„Toto je Norbert Simon, akademický maliar Norbert Simon, a jeho manželka Norika, umelecká fotografka,“ pokračovala Miriam v predstavovaní.

Aj ich by detektívi ľahko identifikovali. Norbert sedel panovačne s naširoko roztiahnutými nohami a voľba jeho odevu nasvedčovala, že dnešnému stretnutiu veľkú vážnosť nepripisuje. Obuté mal domáce šľapky, krátke rifle narýchlo odstrihnuté z dlhých tesne nad kolenami, kvietkovaná rozhalenka, hodvábna šatka okolo krku, na čele slnečné okuliare.

Krauz poznal aj takých umelcov, čo v zime v lete nosili okolo krku šál, tento mal iba hodvábnu šatku, boli aj takí, čo nosili výhradne klobúk, tiež bez sezónneho obmedzenia – tento sa uspokojil s okuliarmi na čele. No čo už, umelci.

Norika mala vzdušné letné šaty, hore bez podprsenky, dolu nevideli, lebo mala prekrížené nohy. Okuliare mala pred sebou na stolíku vedľa pohára. Pri predstavovaní sa usmiala, zahľadela sa na Chosého, ale keď jej opätoval pohľad, nesklopila zrak, drzo, vyzývavo vydržala.

Chosé si ju uložil do pamäti, ale až na druhé miesto za Miriam.

„Toto je Lucia...“

„To je moja priateľka,“ skočil Miriam do predstavovania Peter, aby bolo jasné, kto ku komu patrí.

Krauz mal pocit, že to urobil zámerne, a zneistel. Ak Peter chcel, aby vedeli, že Lucia je na ich strane, ľahko sa mohlo stať, že situácia sa vyvinie tak, že niekto z tých prísediacich ostane na druhej strane, a ak zareaguje skratovo, mohli by byť problémy. Nemal možnosť túto alternatívu s Petrom prebrať, lebo už boli v centre diania – in medias res.

Krauz neznášal akcie, do ktorých vhupol rovnými nohami a vopred nevedel, kto je na čej strane. Pre istotu sa posunul o krok k Petrovi a fľochol na parťáka.

Chosé postrehol výstrahu, ale zatiaľ nerozumel, čo má robiť. Presunul sa k rečniacej Miriam a Krauz nebadane prikývol. Chosé pochopil – urobil dobre.

Všetci sedeli, iba dvaja stáli – Peter a Miriam. Krauz si zobral na starosť Petra, Chosé Miriam. Keby sa situácia zdramatizovala, tých dvoch sediacich zmrdov by zvládli ľahko, jediný nebezpečný by mohol byť Peter, ale od neho útok neočakávali. Napriek tomu sa rozostúpili, aby potenciálnemu útočníkovi znemožnili zasiahnuť ich jednou ranou naraz. O nebezpečenstve zo strany žien vôbec neuvažovali.

„Nech sa páči, sadnite si,“ vyzvala ich Miriam.

Krauz sa poobzeral a všimol si, že okolo konferenčného stolíka už ostali iba dve miesta voľné. Keby ich prijali, Peter s Miriam by ostali stáť, a túto výhodu im poskytnúť nechcel.

„Ďakujeme, postojíme, sme zvyknutí. Nech sa páči, posaďte sa vy.“

„Ja budem rečniť, radšej tiež postojím.“

„V tom prípade aj my,“ ukončil debatu o rozmiestnení síl.

Miriam pojem rozmiestnenie síl určite nepoznala, nechápala, prečo si detektívi nesadli, ale ich rozhodnutie rešpektovala.

Peter sa oprel o klavír, Krauz tesne vedľa neho. Peter si založil ruky na prsia, Krauz si ich zavesil za opasok tesne vedľa koženého puzdra. Miriam začala chodiť hore-dolu a Chosé ju nespúšťal z očí. Chodiť za ňou by bolo nápadné, tak si našiel strategicky najlepšie miesto pri rohu sedačky a iba ju sledoval. Bolo to celkom príjemné, lebo nadnes si zvolila vypasované rifle a bavlnené tričko. Tesné, obtiahnuté bavlnené tričko.

Zastala pred konferenčným stolíkom, nadýchla sa, čo tesné bavlnené tričko znášalo s vypätím posledných síl, ale vydržalo. Chosé nie a musel od jej pŕs odvrátiť pohľad na špičky svojich topánok.

„Chcela by som sa vám poďakovať, že ste všetci prišli. Zvlášť vám,“ usmiala sa na Chosého. Krauz to bral osobne, lebo aj on tu bol. „Určite sa pýtate, načo sú tu detektívi z oddelenia vrážd. Nie, nie je to tak, že by oni vyšetrovali Michalovu smrť ako vraždu. Jeho smrť vyšetruje štvrtý okres ako nešťastnú náhodu a títo dvaja detektívi boli iba prizvaní na miesto činu, aby dohliadli, presnejšie, zistili niečo podozrivé, ale nezistili nič.“

Krauz jej mohol skočiť do reči už teraz a opravovať ju slovo za slovom, ale z Miriam vyžarovala taká istota a temperament, že Krauz ostal na pochybách, či sa mýli alebo to iba predstiera. Ak predstiera, asi vie prečo, tak si iba v duchu vzdychol a nechal ju, nech dohrá divadielko do konca.

„Napriek tomu vedia o prípade asi najviac. Preto som ich sem zavolala a som rada, že prišli. Skôr ako vám vysvetlím, prečo sme tu, rada by som vám povedala, že veľmi dobre chápem, že do našej pôvodnej partie patril Ivan, nie Michal. Ivan je môj bývalý manžel,“ otočila sa na Krauza v snahe vysvetliť pozadie.

Nemalo význam vysvetľovať jej, že pozadie celej partie už poznajú, preto iba prikývol.

„Odišiel od nás a vy dobre viete prečo. Ivan už do partie nepatrí a nemá význam ho ďalej spomínať. Vystriedal ho Michal. Niektorí ste ho do partie nevzali, ale pre mňa bol v poslednom čase najdôležitejším členom, pomohol mi najviac. Poznali ste ho skoro rok a viete, že to bol dobrosrdečný chlap, mal ma rád a...“ zlyhal jej hlas, ale iba na chvíľu „... a ja som lepšieho muža v živote nestretla. Aj vás mal rád, často mi to opakoval. Keď som ho v utorok ráno našla, bol to pre mňa šok. Ani teraz sa mi o tom nehovorí ľahko. Ale musím. Viete dobre, ako na tom bol so zdravím. Zasvätil ma do tajov cukrovkárov a starala som sa oňho, ako som len najlepšie vedela, a on, hoci mu občas bolo ťažko, nikdy nikoho cudzieho svojou chorobou neobťažoval. Ani sa na ňu nikdy nevyhováral. Nepokazil žiadnu zábavu, musíte uznať.“

Matematik Roman sa zahniezdil. Pozrel na manželku, či môže. Neprižmúrila oči.

„To je fakt, nikdy nikoho neotravoval, vlastne sme ani nevedeli, že je tak vážne chorý, nie, decká?“

„Bol vážne chorý,“ pokračovala Miriam. „O jeho chorobe by som vám chcela niečo povedať. Vedel o nej všetko, vedel veľmi presne, čo má jesť, čo má piť, kedy si má pichnúť inzulín, kedy má ísť spať, vedel všetko. Preto ma šokovalo, keď som sa od týchto dvoch pánov dozvedela, čo ho zabilo.“

Miriam sa významne pozrela na Krauza a zmĺkla. Ak to mala byť prosba, či to môže vyzradiť, už bolo neskoro, veď im to už takmer povedala. Ak to malo byť niečo iné, tak to nepostrehol a ani netušil, o čo jej ide. Radšej ani neprikývol, iba čakal, čo z toho všetkého vznikne.

„Michal zomrel na predávkovanie inzulínom, dostala sa mu do krvi desaťnásobná dávka.“

Krauz z nich nespúšťal oči. Ak mu Miriam chcela nahrať na smeč a mal niečo pochopiť, tak asi to niečo sedelo na pohovke.

Matematik stuhol, jeho manželka si zovrela kolená, maliar si napravil šatku na krku, fotografka vyvalila na Miriam veľké prekvapené oči. Lucia zagánila na Petra, evidentne jej to nepovedal, čo mu chcela pohľadom vytknúť. Urobila dobre, lebo Krauza ubezpečila, že Peter je stále na ich strane, nemusí ho už strážiť a môže sa naplno venovať predstaveniu.

„Ale veď si nám povedala, že to bol infarkt!“ žasla Nora.

„Povedala, lebo aj mne tak na začiatku povedali. Potom prišli títo dvaja páni za mnou domov a oznámili mi výsledok pitvy. Aby som vám povedala pravdu, bola som šokovaná a okamžite som vedela, že Michal nemohol zomrieť nešťastnou náhodou, lebo inzulínové pero som mu v pondelok večer chystala ja a bolo v poriadku, a on by sa nemohol pomýliť, nie desaťnásobne!“

Posledné slová skoro zakričala, všetkých tým pribila do kresiel. Akademický maliar sa chcel napiť, ale rozmyslel si to a znova sa oprel. Matematik si zložil okuliare a preleštil si ich. Ženy nevychádzali z úžasu, čakali, čo bude nasledovať.

Krauz a Chosé sa iba opierali – sledovali. Zatiaľ pochopili iba toľko, že práve toto je ich dnešná úloha, ak nie, ak od nich niekto očakával niečo viac, musí sa prejaviť.

„Pochopila som, že sa niečo stalo, a ak chcem zistiť čo, musím sa vrátim sem a nájsť dôkazy. Vrátila som sa, hoci som si prisahala, že sem už nevkročím, aj tak som sa vrátila a začala som hľadať. Prešla som celý dom, strávila som tu celý piatok, prevrátila som celý dom naruby... a našla som.“

Teraz už nielen detektívi sledovali prísediacich a čakali reakciu, už sa k nim pridala aj Miriam. Krauz musel uznať, že túto hrdzavú manekýnku hlboko podcenil – ukázala sa ako vynikajúca scenáristka a jej rozprávanie v ňom vzbudilo nefalšovaný záujem. Teraz už išlo iba o to, či je aj dobrá režisérka a či dotiahne predstavenie do konca.

„Našla som.“

Miriam podišla k sekretáru a zo zásuvky vybrala kancelársky dvojhárok. Vrátila sa na svoje rečnícke miesto a dvojhárok im ukázala, obsah nie. Potom si ho založila pod pazuchu – do bezpečia.

„Daj,“ načiahla k nej ruky Soňa.

„Počkaj, Sonička! Kým vám to ukážem, ešte musím niečo vysvetliť.“

Miriam sa otočila ku Krauzovi.

„Musím sa vám ospravedlniť, že som vám klamala. V stredu u mňa ste sa ma pýtali, prečo sme sa s Michalom v pondelok večer pohádali, a ja som vám povedala, že to bolo kvôli jeho návrhu, aby som sa sem presťahovala natrvalo, prestala pracovať a venovala sa iba jemu. Pravda je, že mi to viackrát navrhol, a nikdy sme sa nezhodli, ale v pondelok to bolo inak, v pondelok mi povedal niečo iné. Aby ste porozumeli, musím sa vrátiť o mesiac dozadu, k našej dovolenke v Chorvátsku. Uzavreli sme tam takú hlúpu, naozaj hlúpu stávku...“

„No táák!“ protestovala Nora. „To hádam nie! To sem vôbec nepatrí! Okrem toho týchto pánov to nemusí zaujímať! Miriam! Toto, čo teraz robíš, je nefér! Je tu aj môj manžel! Stávka bola stávka a dohoda bola dohoda, kurva!“ Jej reakcia bola prehnane výbušná a prekvapila nielen detektívov.

„Ale môj priateľ je mŕtvy a tu sa končí každá sranda,“ ospravedlnila sa Miriam.

„Nora, sklapni!“ napomenul ju Peter.

Nora zaťala zuby a privrela oči. Ostala sedieť ani napnutá struna a Krauz upozornil pohľadom Chosého, odkiaľ môžu očakávať problémy. Chosé pochopil a posunul sa kúsok k sedačke. Nora sa načiahla za pohárom a dožičila si naozaj liberálnu dávku.

„Miriam, stávku nemusíš vysvetľovať, ja som im už všetko povedal,“ priznal sa Peter a podišiel k nej.

Miriam chápavo prikývla, pohladila ho po tvári.

„Ďakujem ti, Peťko.“

„No, Peťo!“ žasla Nora.

„Peter, ale... to sa nerobí...“ ohradil sa aj Roman. „To sú čisto privátne záležitosti a...“

„Sklapni!“ zahriakla ho Soňa, čím jasne vytýčila rodinné stanovisko k celému problému.

Lucia nepovedala nič. Detektívi si ju prestali všímať, ona jediná dnes nebola zaujímavá.

„Nora!“ Miriam sa odrazila od Petra a vrátila sa na svoje miesto. „Ty mne ideš vyčítať a pripomínať, čo bola dohoda a čo stávka!? Ty mne? Tak si spomeň, na čom sme sa ešte dohodli? Že stávka trvá iba počas dovolenky! Iba v Chorvátsku! A sama si tam priznala, že si prehrala, a prehru si aj vyplatila! Už sme si z nej u Romana aj odpili!“

Nora prehltla a opätovala Miriam tvrdý, prepaľujúci pohľad.

„No a?“

Miriam sa nadýchla, ale akademický maliar ju prerušil. Odkašľal si, pomrvil sa v pohovke a veľmi spôsobne zdvihol ruku, ešte aj naširoko roztiahol ukazovák od prostredníka.

„Plha se hlásí...“ pokúsil sa o humor.

„Norbert, nech sa páči,“ pustila ho k slovu Miriam.

„Vážení prítomní, ja vám nechcem kaziť debatu, ale rád by som vás rad-radom upozornil, že som si nie celkom istý, či som tu správne. Naozaj k tomuto potrebujete aj mňa? Ja totiž vôbec ničomu nerozumiem. Najprv inzulín, potom desaťnásobný inzulín, potom Chorvátsko, potom stávka... Prosím vás pekne, je tu nieto ochotný aspoň niečo z toho mi vysvetliť? Ja sa naozaj neviem zorientovať!“

Krauz vedel prečo, ale bol posledný, kto by mu to povedal.

Akademický maliar vypil, čo mal v poháriku, bradou mykol k Petrovi a slušne poprosil.

„Peťko, prosím ťa, mohol by si mi podať tú fľaštičku whisky, čo máš na klavíri?“ previnilo sa usmial na kamaráta.

Peter sa pohol k fľaši, ale Krauz luskol prstami tak hlasno, až to na mramorovej dlažbe zadunelo.

„Tá fľaša ostane tam, kde je!“ rozhodol tvrdým nekompromisným hlasom Krauz.

Možno keby iba vyslovil príkaz, iba by nechápavo pokrútili hlavami, ale keď ešte k tomu aj luskol a tak hlasno, všetkých zarazil. Už pochopili, že toto nie je iba domáce posedenie pri čaji, že je tu aj polícia a asi sa bude diať niečo vážne.

Norbert sa posadil a bez slova položil prázdny pohár pred seba na konferenčný stolík.

Všetci sa zahľadeli na Krauza, čo bude. Krauz sa ani nepohol, viac nepovedal ani slovo. Doterajšej režisérke nehodlal siahať na kompetencie a pohľadom ju postrčil. Jemu úplne stačilo, že pochopili, aké bude dôležité, aby ostali triezvi.

„Noro, toto sa ti nebude páčiť, ale odvolávam sa na naše dlhoročné priateľstvo,“ pokračovala Miriam. „Chcem, aby si ma vypočul a pochopil, hlavne, aby si uveril, že hovorím pravdu. Nechcem ti nijako ublížiť ani ťa pred ostatnými ponížiť či zosmiešniť, ale ja musím pokračovať. V ten deň, keď prišla búrka a Michal išiel opravovať auto, si sa opil.“

„A čo, veď aj potom, aj predtým. Bol som na dovolenke. Všetci sme boli, všetci ste pili.“

„To nemusíš vysvetľovať, Noro, ani sa ospravedlňovať. Nespomínam to preto. Zaspal si v kresle. My sme sa bavili a pili sme tiež, to máš pravdu. Možno práve to by som mala spomenúť na ospravedlnenie toho, čo sa potom stalo, ale dnes sa už na celú vec pozerám inak a som si istá, že ani alkohol nás neospravedlňuje. Nemalo sa to vôbec stať, ale stalo sa. My sme s Norou uzavreli stávku, že ona sa vyspí s mojím Michalom.“

„Miriam, ty si sa stavila, že jej dohodíš Michala?“ žasol maliar.

„Nie. Nora sa stavila, že ho na dovolenke pretiahne, a ja som tvrdila, že on sa nedá a zachová sa ako čestný muž. Nikoho som nedohadzovala.“

Maliar vyvalil oči a nechápavo pokrútil hlavou. Potom preniesol pohľad na manželku a logicky očakával, že k tomu niečo povie aj ona.

„Doriti, Noro! Boli sme opití a boli sme na dovolenke! Sa netvár jak svätý za dedinou!“

„Sa netvárim, iba čakám, čo z toho bude,“ zašomral akademik.

„Nora stávku prehrala,“ pokračovala Miriam. „Nevyspala sa s ním.“

„No prosím! Aká manželka!“ plesol sa sochár po stehnách a od radosti až nadskočil. „Ale potom načo okolo toho toľko rečí?“

„Lebo stávka platila iba na dovolenke a tam sa mala aj skončiť, ale pre Noru sa neskončila.“

Všetci prekvapene zagánili na Noriku. Tá to už nevydržala a vyskočila.

„Ty krava sprostá! Čo si to dovoľuješ!? Ty chudera z paneláka! Toto je čistá závisť, čistá zákernosť! Noro, nepočúvaj ju!“

Do rozhovoru sa rozhodol vstúpiť aj matematik a vzhľadom na závažnosť obvinenia si od manželky výnimočne povolenie nepýtal. Problém sa začínal komplikovať, vyžadoval si logické myslenie a analýzu vykonanú chladnou hlavou – a to bola jeho platforma.

„Miriam, toto by si naozaj nemala. Či sa ti to páči alebo nie, ale ono to naozaj znie ako úbohá zákernosť. Na takéto tvrdenie musíš mať dôkazy, inak je to iba vulgárne osočovanie. Ako sa môže cítiť taký Noro...“

„A ja, ty mozog!“ zahulákala Norika.

„Aj ona.“

Miriam čakala iba na to, aby niekto zareagoval. V duchu aj dúfala, že prvý sa bude logiky dožadovať Roman.

„Tak na,“ podala mu dvojhárok. „Čo je podľa teba toto, ak nie dôkaz?“

Roman ho otvoril, prelistoval a zavrel. Soňa nemohla vydržať, od zvedavosti až horela. Nahla sa k nemu, aby lepšie videla. Roman jej zo slušnosti podal dvojhárok, ale iba s odporom zavrtela hlavou – videla dosť.

„No doboha!“ konštatoval matematik.

Lucia vstala a načiahla sa k Romanovi. Vzala si dvojhárok a tiež si prezrela obsah. Zavrela ho a skúmavo sa zahľadela na Miriam. Nevedela, komu ho môže podať ďalej.

„Ak smiem pekne poprosiť,“ ozval sa prehnane nesmelo akademický maliar, „alebo som vzduch?“

Lucia mu váhavo podala dvojhárok.

„Prepáč, Noro...“ už vopred sa ospravedlnila, lebo logicky tušila, že obsah sa mu nebude páčiť.

Norbert otvoril dvojhárok, prelistoval, vybral fotografiu, skúmavo si ju pozrel do svetla, potom vybral druhú, priložil ich k sebe, chvíľu porovnával, znova ich vrátil do dvojhárka a celé umelecké dielo podal Petrovi.

Peter sa musel pustiť klavíra a prejsť pár krokov. Urobil to rád, lebo bol naozaj zvedavý. Vrátil sa späť ku klavíru a oprel sa. Krauz sa prisunul bližšie, ale nevzal mu ho, nechal ho listovať, aby mohol mať voľné ruky. Pre istotu skontroloval sediacich, až potom sa venoval fotografiám vloženým do dvojhárka. Peter pomaly listoval, Krauz iba civel.

Boli štyri. Niekto ich vytlačil na veľký kancelársky formát, pretrhol ich po šírke aj po dĺžke a na zadnej strane znova zlepil priesvitnou lepiacou páskou.

Na prvej ležal na posteli mocný pupkatý chlap. Pupok mu vytŕčal do vzduchu, lebo ležal úplne nahý. Žena, čo na ňom sedela obkročmo, bola odzadu, no na druhej fotografii sa akoby náhodou obzrela, aby jej bolo vidieť do tváre. Na ďalších dvoch bolo v podstate to isté, iba v pozmenených polohách. Fotografie boli urobené profesionálnou technikou s vysokým stupňom rozlíšenia, o identifikácii hlavných protagonistov nebolo pochýb.

Peter zavrel dvojhárok, otrčil ho Krauzovi a spýtavo zdvihol obočie. Krauz pokrútil hlavou – načo, veď videl v podstate všetko. Jediný, kto ešte nevedel, o čo ide, bol Chosé. Peter sa znova lenivo odlepil od klavíra, párkrát nechápavo pokrútil hlavou a zamieril ku kolegovi z vrážd.

Chosé nezdržiaval, prebehol fotografie, kým sa Peter vrátil na svoje miesto. Už ich nemal komu podať, tak si ich nechal. Urobil z nich ruličku a mechanicky, pomalým vražedným tempom sa ňou začal búchať do stehna.

Čakali. Všetci čakali, čo bude. Krauz si uvedomil, že Chosé nevidel fotografie ako posledný z partie, bol tu jeden, čo ich nevidel vôbec a ani sa k tomu nemal.

Vlastne jedna.

„No bóóže!! Tak som to spravila, zabite ma!“ vzkypela jedna.

„Aj by som mohol a nikto z nich, ani títo dvaja, by mi v tom nezabránil a nemohol by mi nič vyčítať,“ povedal ľadovo maliar a Krauz si bol istý, že by s ním mali naozaj robotu, keby mu chceli brániť.

„Nora... ale prečo? Veď sme sa dohodli, že iba na dovolenke,“ nechápal matematik, zložil si okuliare a napriek tomu, že už sa leskli ako drahokam, pre istotu si ich ešte raz preleštil.

„Ja som hneď tušil, že tá stávka je hovadina,“ vzdychol si Peter.

„Aj ja som...“ chcela sa pridať Soňa, no Nora ju predbehla.

„Ale čo, ale čo!? Odrazu aké neviniatka! Ale do stávky ste sa zapojili všetci, čo? Aj ste súhlasili s tým, že Noro sa nesmie nič dozvedieť, nie? Už ste zabudli na podmienky? Všetci ste súhlasili! A odrazu som iba ja tá najhoršia?!“

Nora mala argumenty dobre premyslené a vedela pohotovo reagovať. Všetkým vyrazila dych – stíchli a s pohľadmi uprenými na zem si chvíľu spytovali svedomie. Jej manžel sa zahľadel na Petra.

„Peťo, vy ste súhlasili?“ žasol. „Aj ty, môj kamarát?“

„Doboha!“ Peter nevedel, čo má robiť s rukami, kam sa pozerať. „Noro, prosím ťa! Pili sme, boli sme na dovolenke, blbli sme, kto mohol vedieť, že...“

Norbert Simon spojil dlane, vsunul ich medzi kolená a mocne zovrel. Chvíľu sa pohupoval dopredu-dozadu. Krauz bol rád, že uvažuje, že nereve, nehysterčí.

„Nora,“ pokúsil sa o vysvetlenie Peter, „malo to ostať na dovolenke, taká bola dohoda. Poviem ti – vlastne vám všetkým, že som bol celkom rád, keď sa to nepodarilo a Nora prehrala. Malo to ostať v Chorvátsku ako žart, nepodarený žart! Prečo si to ťahala ďalej?“

Nora pokrútila hlavou, hlboko si vzdychla, akože ju to už prestáva baviť – stále dokola to isté –, a dosť srdnato mu odvetila: „Peťko môj zlatý, že prečo? Toto ťa zaujíma, prečo? Dobre, tak ti to teda poviem! Lebo som chcela vedieť, či je naozaj taký, za akého sa vydával, či...“ odkašľala si. Chvíľu hľadala slová. „Celý čas v Chorvátsku ma odmietal, tak som chcela vedieť, či je taký aj doma. Bol to iba pokus, doboha, iba pokus!“ snažila sa zvýšeným hlasom vysvetliť nevysvetliteľné. „Môžem za to, že vyšiel? Čo na mňa čumíte!? Bol to iba pokus – a boli sme pri ňom dvaja, nie iba ja! Prečo by som si mala všetko vyžrať iba ja? Aj on bol  pri tom!“

„On si už svoje vyžral...“ povedala ticho Lucia.

Norbert vstal, podišiel ku klavíru, vzal fľašu whisky po Petrovej pravici, nalial si viac ako liberálnu dávku, napil sa a vrátil sa na svoje miesto.

„Zastrelíte ma za to?“ spýtal sa Krauza.

Pokrútil hlavou, jeho otázka si inú odpoveď nezaslúžila. Čokoľvek by povedal, bolo by zbytočné – akékoľvek slová boli zbytočné. Chápal ho.

Miriam podišla bližšie k detektívovi.

„Pán Krauz, ešte stále som sa vám neospravedlnila a nevysvetlila ten pondelok. Michal bol posledný týždeň, možno dva, nesvoj. Stále sa sťažoval, že je asi chorý. Nebola s ním reč, k lekárovi ísť nechcel. Napokon to vyvrcholilo v pondelok. Zavolal ma hore do pracovne a priznal sa. Povedal mi, čo ho zožiera a že takto už nemôže ďalej žiť. Priznal sa, že Nora ho pred dvoma týždňami pozvala k nim a že k tomu došlo. Posťažoval sa, že po ňom išla už na dovolenke, ale nechápal, o čo jej ide. Na konci dovolenky sa vraj porozprávali, ona mu povedala, že ho chce, a on jej vysvetlil, že on ju nie. Týždeň po našom návrate s tým začala znova – najprv iba pár telefonátov, potom bola za ním v reštaurácii, napokon ho pozvala k nim.“

„Pred dvoma týždňami som bol v Prahe, pripravovali sme výstavu, vernisáž je v utorok na budúci týždeň,“ ozvalo sa ticho z rohu sedačky.

„Vtedy k tomu došlo,“ pokračovala Miriam. „Michal mi všetko porozprával. Plakal, prosil ma, aby som mu odpustila, vraj si z toho skoro nič nepamätá, prišlo mu nevoľno, nemal pri sebe pero, nemohol si pichnúť inzulín, bol ako omámený...“

„No moment! To je už priveľa!“ vzkypela Nora. „Tá chudera zo mňa bude robiť obludu, čo na počkanie znásilňuje slabých bezbranných mužov rovno na ulici? Všetkým vám už načisto jebe!? Nebolo mu nevoľno a veľmi sa mu to páčilo, taká je pravda! A nepotreboval ani pero, jedno mal pri sebe, bolo nabité na prasknutie, takže nazývajme veci pravými menami, dobre?“

Peter sa musel chytiť klavíra, aby sa ovládol.

„Nora! Aspoň nebuď nechutná!“ zahriakol ju. „Miriam,“ obrátil sa ku kamarátke, „pokračuj,“ dodal miernym tónom.

„Povedala som mu, že ma veľmi ranil a že dnes v jeho dome neprespím. Chcela som o celej veci popremýšľať a na druhý deň sa s ním dohodnúť na vyriešení trápnej situácie. Povedala som mu, že si neviem dosť dobre predstaviť, ako by sme mohli ďalej spolu fungovať, ale na konečné rozhodnutie si žiadam nejaký čas. Zabuchla som dvere a odišla som domov – k sebe. Na druhý deň ráno som mu chcela povedať, že by sme mali nejaký čas žiť oddelene a každý by si mal v hlave ujasniť nejaké základné princípy, o ktoré sa chceme v budúcnosti oprieť. Už som mu to nestihla povedať – v utorok ráno som ho našla mŕtveho.“

Krauz sa stále opieral o klavír, iba preniesol váhu tela z nohy na nohu. Neskákal jej do reči, lebo dobre vedel, že príbeh sa ešte neskončil.

„V stredu ste mi povedali, že mal v sebe desaťnásobnú dávku inzulínu, a ja som už vtedy tušila, prečo a kto mu ju pichol,“ zagánila na sedačku, nikto na nej ani nedýchal.

„Jemu ju... niekto pichol!?“ nevychádzal z úžasu matematik. Po prvom šoku z fotografií sa začal preberať a detektívny podtón dnešného stretnutia ho opäť zaujal. „To znie napínavo!“

„Roman!“ zahriakla ho manželka.

„No tak moment! Hádam nechceš tvrdiť, že ja...!“ zavrešťala Nora.

„Drž hubu!“ uzemnil ju Peter. Napočudovanie okamžite poslúchla. „Miriam, pokračuj.“

„Ospravedlňujem sa, ale v stredu som vám nemohla povedať pravdu,“ pokračovala pokojne Miriam, ignorujúc vrieskajúcu Noru. „Ešte som nemala dôkazy, hoci som si bola istá, že niekde sú a že ich musím nájsť. Predpokladám, že ste mi neverili a tušili ste, že vám klamem.“

Krauz prikývol.

„V utorok ráno som spravila niečo, čo som si vôbec neuvedomila a okamžite som na to zabudla. Môžem to ospravedlniť iba tým, že som bola v šoku. Vošla som do jeho pracovne a našla som ho rozvaleného na stole. Oslovila som ho, myslela som si, že spí, potom som si uvedomila, že mu mohlo prísť zle, tak som k nemu rýchlo pribehla, lebo mi napadlo, že mu nielen prišlo nevoľno, ale mohol aj omdlieť. Keď som sa ho dotkla, bol studený a tuhý, pochopila som, že je už mŕtvy. Rozplakala som sa – bola som v šoku. Naozaj v šoku. Stratila som pojem o čase. Na to, čo sa dialo potom, si spomínam iba matne, akoby cez hmlu. Chcela som ho položiť do postele, ani neviem prečo, ale ani som s ním nepohla. Potom som skontrolovala stôl a automaticky som ho chcela poupratovať, lebo poriadok na stole bola jeho doména. Stále som plakala. Cez slzy som zbadala náš atlas, mal ho pred sebou. Náš atlas... to bol atlas, ktorý som mu dala k Vianociam. Často sme v ňom listovali a plánovali sme si, kam sa spolu pozrieme, kam sa ešte vyberieme, čo všetko spolu preskúmame – mal ho veľmi rád. Vedľa neho bolo inzulínové pero, fľaša, pohárik...“

Na chvíľu stíchla, utrela si slzy, nabrala dych, potom pokračovala.

„Vzala som atlas a založila som ho na poličku za ním, medzi ostatné obľúbené knihy. Chcela som upratať aj pero a fľašu odniesť do baru, ale zrazu som si uvedomila, že by som to nemala robiť, že je mŕtvy a mala by som niekoho zavolať. Spomenula som si, že v prípade smrti by sa nemalo ničím hýbať. Zavolala som Peťovi, povedala som mu, kde som a čo sa stalo, povedal mi, aby som sa ničoho nedotýkala, okamžite zavolala políciu, sanitku, že sadá do auta a ide ku mne. Keď prišla sanitka a polícia, začal sa cirkus, pýtali sa ma, či som sa niečoho dotýkala, či som niečo odniesla, či som niečo videla, kde som bola... Stále sa ma niekto niečo vypytoval, dookola, dookola. Snažila som sa odpovedať, ako som najlepšie vedela, tvrdila som, že som nič neodniesla, a bola to pravda, lebo na atlas som v tom chaose úplne zabudla. Verte mi, úplne som zabudla, nebol v tom úmysel klamať.“

Krauz pokýval hlavou. Veril jej. Už sa s takýmto správaním na mieste činu párkrát stretol, ľudia v šoku si niektoré udalosti vôbec nepamätali. Občas to boli páchatelia, občas iba svedkovia – kam zaradiť Miriam, zatiaľ nevedel. Ale predbežne jej veril.

„Keď ste mi v stredu povedali, čo sa zistilo na pitve, okamžite mi trklo. Keby som vám povedala pravdu, vzali by ste mi kľúče a celý dom prehádzali, ale ja som nechcela policajnú raziu, bola som si istá, že niečo dôležité nájdem aj sama. Vrátila som sa a celý dom som prehľadala. Keď som otvorila atlas, bol v ňom tento dvojhárok. Uistil ma v presvedčení, že mi neklamal, keď sa priznal. Môžete mi prepáčiť, pán detektív?“

Stála pred Krauzom a pozerala mu priamo do očí. Prikývol. Tým istým spôsobom mu poďakovala za dôveru.

„Ale ani týmto objavom sa náš príbeh nekončí,“ odstúpila od Krauza a vrátila sa na pódium pred sedačku. „Nie pre vás, kamaráti a kamarátky!“

Ako každý správny režisér urobila pred finále dramatickú pauzu. Požadovaný efekt dosiahla – nespúšťali z nej oči.

„Je tu pár otázok, na ktoré by som rada počula odpoveď. Kým vám dopoviem celý príbeh a zaznie aj pointa, musím poznať odpoveď. Napríklad – ako sa dostali fotografie z domu Nory do domu Michala – a prečo sa tam dostali? Kedy sa tam dostali?“

Pod vplyvom ohurujúcich správ a dramatického priebehu celého sedenia si ani neuvedomili, že smrť Michala nie je vôbec vysvetlená a že sa zatiaľ iba naťahovali s Norinou nechutnou hrou na neveru.

„Ozaj!“ hlesla Soňa. „Ako?“

Všetky pohľady prevŕtali Noru. Krauz bol naozaj zvedavý na druhé kolo jej argumentácie. Pozrela na manžela – stále mal ruky zaseknuté medzi kolenami, iba prijímal jednu facku za druhou. Ak čakala pomoc od neho, tak sa zmýlila.

„Doriti!“ vzdychla si. „Dobre, bola som tu a priniesla som mu ich. Bola som to ja! Chcela som iba jeho mlčanie, nič iné. Dá sa to pochopiť?“

„Ak to vysvetlíš, možno áno,“ nekompromisne ju ničila Miriam.

„Dobre. Priniesla som ich. Ukázala som mu ich a povedala som mu, že ak bude vyskakovať a robiť z toho veľkú vedu, tak sa budem brániť a použijem ich. Myslela som to iba ako obranu, nepočítala som s jeho prehnanou reakciou. Vyrútil sa na mňa, fotografie roztrhal a vyhodil ma von, skoro mi zlomil ruku, taký bol rozzúrený.“

Miriam spokojne pokývala hlavou. Mala ju tam, kde ju chcela mať.

„Takže si ho vydierala!“

„Počúvaj, ty krava! Odpusti si tieto policajné výrazy z nepodarených krimi seriálov, toto môžeš skúšať na niekoho iného, nie na mňa! Nikoho som nevydierala! Nič zlé som nespravila, iba som sa chcela brániť a predísť presne takémuto trápnemu divadielku, ako tu teraz nacvičuješ! Vy mi stále nerozumiete? Malo to zostať medzi nami dvoma, to som chcela! Ani som netušila, že sa to takto zvrtne!“

Miriam na urážky nereagovala, situáciu zvládala s chladnou hlavou a veľmi premyslene, cieľavedome sa blížila k záveru. Krauz ju musel ticho obdivovať, máloktorý z jeho kolegov by vedel tak brilantne viesť konfrontačný výsluch.

„Nora, ty si ho tlačila k múru! Ty si ho vydierala!“

„Nie! To nie je pravda!“

„Klameš a ja ti to dokážem! Pozrite sa!“

Miriam znova podišla k sekretáru, otvorila zásuvku a vybrala z nej hárok papiera.

„Pozrite sa všetci!“ zamávala papierom. „Nepovedala som vám celú pravdu, ale teraz som ju nepovedala zámerne. V tom dvojhárku neboli iba fotografie, bol tam aj tento nedopísaný list! Zámerne som ho pred vami zatajila, aby som zistila, kto z prítomných začne klamať a brániť sa urážkami a aroganciou.“

Ešte raz im pred očami zamávala listom, potom si ho nachystala na čítanie.

„Do rúk vám ho nedám, iba im.“ Koho tým mala na mysli, bolo všetkým jasné. „Čítam. Drahá Miriam...“ zovrelo jej hrdlo a do očí sa jej nahrnuli slzy. Boli to posledné slová milovanej osoby a nedokázala sa ubrániť dojatiu. Prehltla a sústredila sa. „Nedokážem takto žiť, bez teba určite nie. Ublížil som ti, viem to, ale neprestanem prosiť o odpustenie. Ja nie som na vine, to ona. Nora je beštia, tlačí ma do...“

Miriam stíchla a s vypätím posledných síl sa snažila ovládnuť plač a triašku.

„Miriam, skús sa premôcť. Ovládni sa. Dočítaj to,“ chlácholil ju Peter.

Chvíľu jej trvalo, kým sa vzchopila.

„Už som dočítala, Peťko, ďalej sa nedostal, nič viac nenapísal, tu sa list končí.“

Znova sa nadýchla a podala list Chosému, aby sa presvedčil. Stál najbližšie. Presvedčil sa, prikývol a založil list do dvojhárka.

„Nora,“ pokračovala Miriam chladným vyrovnaným hlasom. „Od začiatku klameš. Nepriznáš sa ani pod ťarchou týchto dôkazov? Policajti ľahko zistia pravosť jeho rukopisu. Chceš ísť až tak ďaleko, že celú vec bude musieť riešiť kriminálka, že budeme všetci chodiť na výsluchy, že sa kvôli tebe rozhádame? Nič na tomto svete ti nie je sväté? Ani naša stará partia, naša súdržnosť, ani naše kamarátstvo? Nora! Ty si k nám prišla až neskôr, až keď si ťa Noro vzal, ale my sa poznáme od detstva! Ja, tvoj muž, Peter, Roman... my sme najlepší kamráti! Nikdy sme si neklamali. Neklam ani ty a povedz pravdu, ako to bolo! Povedz už konečne pravdu!“

Sedela a žmolila si dlane. Roman sediaci vedľa nej si podvedome o kúsok odsadol, aj napriek tomu, že tým sa dostal ešte bližšie k svojej žene.

Stále si žmolila dlane. Nevedela sa rozhodnúť.

„Čo to na mňa skúšate? Čo sú to za policajné výrazy – ťarcha dôkazov, vydieranie – a čo ja viem čo? Aj ja poznám jeden policajný výraz – advokát! Mám právo na advokáta, nie? Alebo len vy máte patent na pravdu? Len vy môžete človeka obviňovať donekonečna!?“

Peter sa odrazil od klavíra a podišiel k nej. Nesadol si, iba podišiel.

„Nora, uvedomuješ si, že ak požiadaš o advokáta, títo dvaja ťa predvedú ako podozrivú na oddelenie, dajú ťa na vypočutie vyšetrovateľovi, ten ti zavolá advokáta, potom spolu zavolajú prokurátorovi, dajú ťa do väzby, kde stvrdneš na pol roka, možno celý...“

„Choď do riti! Chceš sa mi vyhrážať?!“

„Môžem tam ísť, ale to ti nijako nepomôže! Zatiaľ sa bavíme iba v partii, sme tu na návšteve, no ak chceš, môže sa to zmeniť. Nevyhrážam sa ti, iba ti vysvetľujem oficiálne policajné postupy vyšetrovania. To všetko sa stane, ak na tom budeš trvať.“

Nora si premerala dvoch neznámych policajtov, ktorí doteraz skoro nič nepovedali, iba stáli a sledovali situáciu. Výraz ich tvárí ju nenechal na pochybách, že to všetko, možno aj horšie, sa naozaj môže stať.

Detektívi stáli a mlčali. Čakali.

Režisérka bola perfektná, nemali dôvod skákať jej do scenára.

Partia uprela oči na Noru.

Väčší psychický nátlak by nevedel vytvoriť ani Krauz vo svojej kancelárii, ani keby zhasli a namierili na ňu lampu.

„Trvalo mi týždeň, kým som sa rozhodla,“ začala tichým monotónnym hlasom. Dlaňou si požmolila nos, prehodila si dozadu vlasy, znova si požmolila nos. „Napokon som za ním zašla. Ani neviem prečo. Vlastne... viem prečo. Miriam, on mal pravdu, keď ti povedal, že si to ani presne nepamätal. Naozaj mu prišlo zle, ale to sme už boli vyzlečení. Chcel, aby som mu pomohla obliecť sa a pomohla mu von, aby mohol ísť domov. Ja som to chcela dokončiť, tak som naňho vyskočila – akože som to do objektívu s ním spravila. V skutočnosti k ničomu nedošlo, ani sa mu poriadne nepostavil, ani sa neodbavil. Keď som mala fotografie, pomohla som mu, aby sa obliekol, a odprevadila som ho až sem domov. Nemyslite si, nenechala som ho vonku pred bránou, podopierala som ho až hore do pracovne a ostala som s ním, až kým si nepichol dávku. Odišla som, až keď sa mu uľavilo. Ale to nebolo víťazstvo, to bolo iba také polovičaté nič, musela som ho presvedčiť, že sme sa milovali, a chcela som fotografie ukázať aj vám, aby som sa pochválila, že som to dokázala. Napokon som sa sem po týždni vrátila a ukázala som mu fotografie, aby veril. Rozzúril sa, roztrhal ich, siahol do zásuvky na stole, vybral odtiaľ hrubý balík bankoviek zviazaných gumičkou a hodil ich do mňa, vraj ak mi ide iba o toto, nech sa zadrhnem. Nechápala som, čo tým myslí, ja som iba chcela, aby uznal, že prehral. Hodila som mu balíček späť, to ho ešte viac naštvalo, vstal, zdrapol ma za ruku, skoro mi ju zlomil a vyviedol ma až na ulicu. Odsotil ma, spadla som, udrela som si hlavu, bol ako besný... Vtedy zo mňa vyhŕklo, že bude ešte banovať, že tie fotografie...“ zarazila sa. „Ale ja som to tak nemyslela! Ja som iba povedala, že tie fotografie by sa mohli objaviť aj v tvojej schránke, alebo aj v schránkach celej partie... Ale ja som to tak nemyslela!!“

V obývačke by bolo počuť aj svišťanie padajúceho pierka.

Dlho nepovedal nikto nič.

„Ježišukriste...“ zastonala Lucia.

„Presne tak,“ súhlasila ticho Miriam. „Nora, uvedomuješ si, čo si spravila?“ rozhliadla sa po prísediacich a dlhou odmlkou si vynútila ich pozornosť. „Michal sa dva týždne trápil a nevedel, ako sa s tvojím rozmarom vyrovnať. Mne sa zdalo, že je chorý, ale nebola to choroba, nepotreboval lekára. Bolo to niečo iné – zožieral sa. V pondelok už nevydržal a priznal sa. Ja som mu povedala, že odchádzam – musím si všetko dôkladne premyslieť, ale on to bral ako rozchod. Nora, dotlačila si ho až k múru a on nevedel ako ďalej. Tie fotografie vybral z koša a znova ich zlepil, chcel mi ich ukázať, lebo keď sme sa v pondelok rozprávali, párkrát mu poskočila ruka, chytil atlas, pritiahol si ho, odsunul, znova si ho pritiahol, no nenašiel odvahu. Nechápala som, čo robí, dnes už viem, už chápem. Bojoval sám so sebou, no ostal iba pri priznaní, tie fotografie už boli nad jeho sily, nechcel ma raniť až tak veľmi. Nechcel, aby som to svinstvo videla na vlastné oči! Keď som odišla, pokúsil sa mi napísať list na rozlúčku, ale aj to zvládol iba do polovice, viac nevládal, už nechcel, potom sa rozhodol a konal.“

Všetky oči viseli na Miriam. Musela sa zhlboka nadýchnuť, aby príbeh dopovedala do konca.

„Diabetik s jeho skúsenosťami by si omylom nikdy nepichol takú dávku, ani omylom. Nora... počúvaš ma, Nora! Pozri sa mi do očí!“

Miriam počkala, kým Nora zdvihla hlavu.

„Nora, ty si ho dohnala k samovražde! Pichol si to sám a potom znova a znova, a znova... A stále dokola. Desaťkrát. Už nemal dôvod žiť. Tvoja samoľúbosť a ekvilibristické číslo v posteli vo vašej spálni ho stáli život.“

Nikto sa ani nepohol.

Dlho sa nikto ani nepohol.

„Ja...“ skúsil Roman, ale ani jeho matematické schopnosti mu nestačili na vyjadrenie prekvapenia nad priebehom zamotaného detektívneho príbehu.

„To je všetko. Preto sme sa tu dnes zišli. Pointa je jednoduchá, krutá, ale vysvetlenie je naozaj také, ako som povedala. Nora, ako sa teraz cítiš?“ spýtala sa Miriam.

Spýtala sa vlastne celej partie. Cítili sa rozpačito, možno viac ako rozpačito, cítili sa previnilo.

Logicky mysliaci matematik Roman si zložil okuliare, snažil sa ich vyleštiť vreckovkou. Potom ich položil na stôl pred seba. Tvár si schoval do dlaní a cez prsty zaskučal: „My sme ho zabili, decká!“

Verili mu.

„Kurva aj s dovolenkou!“ vydýchol Peter. „Takto sa to nemalo skončiť.“

„Michal, odpusť...“ zašepkala Lucia sama pre seba.

Krauz sa odrazil od klavíra a po dlhšom čase sa prešiel, urobil pár krokov k sedačke. Nora jeho pohyb okamžite postrehla, vystrela sa a otrčila k nemu dlane, akoby sa ho snažila zastaviť.

„Počkajte!“ zvolala zlomeným hlasom. „To nemôžete! Nemôžete ma iba tak zatknúť! Veď predsa existujú zákony, existujú paragrafy! Ja som ho nezabila! Ani som tu v pondelok nebola! Ja som...“ zaváhala. „Ja som predsa nevinná!“ V očiach mala nefalšovaný výraz úžasu a zdesenia.

Krauz podišiel k stolíku. Ostal stáť a chvíľu zvažoval slová. Nechcel nikoho uraziť, nikomu ublížiť, ale ani nikomu ťahať medové motúzy popod nos. Napokon sa rozhodol pre strednú cestu.

„Pani Simonová, o tom, že u nás existujú zákony a paragrafy, mi prednášať nemusíte, verte mi, že s nimi robím už tak dlho, že ich existenciu som si všimol. Viem o nich a rešpektujem ich – a to je vaše jediné šťastie, inak...“ urobil pauzu, aby mala čas predstaviť si, čo by s ňou najradšej spravil. „Máte pravdu, Nora, ste nevinná. Na to, čo ste vyviedli, sú naše paragrafy krátke. Pred zákonom ste možno nevinná, ale či vás za nevinnú budú považovať aj vaši kamaráti, či vám odpustí Miriam, Michal a títo tu, to neviem. Ono je to v živote tak, že niektorým nevinným sa ťažko odpúšťa.“

Kývol na parťáka.

„My pôjdeme, Chosé, čo povieš?“

Nepovedal nič, iba sa naposledy udrel ruličkou po stehne a vykročil do átria.

„Počkajte!“ zastavil ich maliar. „A čo tie fotografie? Môžete mi ich vrátiť? Veď ide o moju česť, o česť rodiny...“

Krauz sa pri argumentácii o cti musel pousmiať, ale zo slušnosti sa obrátil.

„Tú mala predovšetkým hájiť vaša manželka, od nás to nežiadajte, pán umelec. V pondelok spracujeme hlásenie, k hláseniu priložíme fotografie, aby nám šéf veril, a celý spis pôjde do archívu. Nemusíte sa báť, tam ho nikto nenájde a my s novinármi nespolupracujeme, takže vaša česť už neutrpí. Určite nie viac ako doteraz. Dovidenia.“

Peter ich odprevadil až k autám.

„Už sa na mňa nehneváte?“

„Prečo nie? Dodrbal si nám skoro celú sobotu!“

„Aha, to mi ani nenapadlo, Chosé. Za dobrotu na žobrotu...“

„A ešte jedno porekadlo by sa hodilo: Kam čert nemôže, pošle ženu... ak ani to nestačí, tak kolegu z oddelenia lúpeží!“

Popodávali si ruky. Peter sa vrátil dnu.

„Ideš na jedno?“ pokúšal Chosé. „Po vyriešenom prípade by sme si jedno zaslúžili.“

„Idem so Sylviou do mesta – možno do kina, možno na večeru.“

„Aha,“ pochopil Chosé. „Ozaj, ako to u vás doma vyze...“

„Som ozbrojený!“

„A tým by som dnešný operatívny deň aj ukončil.“

Krauz mu iba kývol na pozdrav a sadol do auta.

29

Sobota sa ďalej vyvíjala celkom príjemne. Krauz vzal Sylviu do kina, potom na večeru, neskôr do baru a na záver na diskotéku, lebo po rozjarenej talianskej dovolenke sa jej žiadalo tancovať a Krauz jej nechcel kaziť dobrú náladu. Asi tak končili každý večer, načo ju zbytočne stresovať neuváženými zákazmi.

Viezli sa stredom mesta a Sylvia zbadala vysvietený vchod do diskotéky.

„Richaaard, len na chvíľočku!“

Čo mal s ňou robiť? Zaviedol ju do pivničnej diskotéky so všetkým, čo nočné disko má mať. Basové repráky trhali ušné bubienky aj okoloidúcim na ulici, vnútri bolo hotové disko peklo.

„Máme plné, pane, počkajte za reťazou,“ povedal biletár s postavou Golema.

Sylvia sa usmiala, poobzerala sa a hodila rukou, aby do gesta zahrnula celý priestor pred vchodom.

„Ako plné, veď tu nikto nestojí, sme tu sami!“

„Aj tak,“ znela tupá biletárova odpoveď.

Mala už vypité a chcela vidieť, ako jej manžel vyrieši nočný problém.

„Drbni mu!“ našepkávala manželovi pripitým veselým hláskom. „Ešte som nevidela tvoje päste v ozajstnej akcii,“ štengrovala.

Krauz tak mal chuť na päste v akcii, to určite, ale rozhodol sa nekaziť sľubne sa vyvíjajúcu zábavu.

„Načo päste? Zastrelím ho a bude pokoj,“ navrhol Krauz.

„To nespravíš! Vážne? Kvôli mne by si ho...“ vyvalila oči. „Tak to chcem vidieť!“

„Bez problémov. Pozri!“

Krauz vytiahol pištoľ a namieril ju biletárovi na obrovský pupok.

„Ty srabe, máš dve možnosti, buď – alebo...“

Biletár rozopol reťaz a vpustil ich dnu. Krauz zasunul pištoľ do puzdra a potisol manželku do chodby.

„No, Rišo!“ nevychádzala z úžasu.

„Choď a rozhliadni sa, kde chceš sedieť, prídem hneď za tebou, iba si s ním niečo vybavím.“

„Nebi ho, veď nás vpustil.“

„Nezbijem ho, neboj sa.“

„Načo sa chceš vrátiť?“

„Aby nevolal fízlov, však vieš, my v civile by sme pištole nemali vyťahovať iba tak pre nič za nič. Keby mu zahrabalo v lebeni a zavolal by péemjéčko, mohol by mi narobiť problémy, aj keď to nikto nevidel. Choď dnu, ti hovorím, a vyber miesto!“

„Nezdržuj sa, veď bol skoro milý... neubližuj mu...“

„Len choď a vyber miesto,“ postrčil ju Krauz do chodby.

Krauz sa vrátil ku vchodu. Holohlavý obor sa nadýchol, roztiahol ruky a Krauzovi ukázal mocnú potetovanú hruď a bicepsy.

„Čau, Rišo,“ povedal namiesto prvého úderu.

„Čau, Drobec.“

Objali sa a poplieskali sa po chrtoch.

„Mám u teba padíka.“

„Máš hovno.“

„Ako, veď si povedal, že za každú frajerinu pred kurvou mi dáš padíka!“

„Toto je moja manželka, ty debil!“

„Jáj! Tak stovku, né?“

„Choď do riti!“

„Ale zahral som do dobre, ako vždy, tak čo skáčeš?“

„Dobre, ale toto sa nepočíta, to je v rodine, chápeš?“

„Ne.“

„To nevadí, na padíka zabudni. Je tu majiteľ?“

„Tých tu je...“

„Myslím toho pôvodného, vaše špinavé kšefty s prevodmi nočných podnikov z jedného na druhého, potom na tretieho ma nezaujímajú!“

„Odrazu...“

„Som akože nepočul,“ povedal Krauz a ustúpil z cesty valiacemu sa davu rozjarených tínedžerov. „Idem si sadnúť.“

„Mám ťa odprevadiť a zavolať ti ho?“

„Nie, nechaj tak. Sadnem si s manželkou a zabavíme sa, vlastne ho ani nezháňam, pýtal som sa iba tak.“

„To určite, ty sa nikdy nepýtaš iba tak.“

Ešte raz si podali ruky a ukázali si vztýčené palce.

„Drž sa.“

„Aj ty.“

Krauz vošiel do rozbehnutej diskotéky. Sylvia bezmocne stála na prahu a nevedela sa rozhodnúť, ale už sa pohupovala v bokoch v dunivom rytme duc-duc.

„Kam chceš ísť?“ objal ju odzadu Krauz.

„Čo?“

„Že kam chceš ísť!?“ zareval jej do ucha.

„Tam,“ ukázala k baru.

Najhoršie miesto na sedenie, príliš blízko pri reproduktoroch, ale Krauz sa podvolil.

Pretlačili sa k baru. Krauz si vybral koniec, aspoň z jednej strany bol krytý múrom. Sadnúť si nemali kam, všetky barové stoličky na nastoknutie boli obsadené. Nahol sa k baru cez dvoch sediacich chalanov. Na druhej strane pultu pribehlo mladé blonďavé nič a spýtalo sa, čo chce.

„Zavolaj mi toho čierneho,“ Krauz ukázal prstom na jej kolegu na druhom konci baru.

„Sa nepotento,“ komentovalo jeho výber malé blonďavé nič a odbehlo smerom, ktorý jej naznačil Krauz.

Čiernovlasý čašník prijal drganec od kolegyne, dal si vysvetliť problém, obzrel sa, zaregistroval Krauza, prikývol, vybavil svoju objednávku a podišiel k novému návštevníkovi.

„Nazdar, dlho si tu nebol,“ pozdravil a usmial sa.

„Ahoj. Radi by sme si sadli k baru a niečo by sme vypili.“

Barman si premeral Krauzov nový objav, pokývaním hlavy zhodnotil: kozy celkom dobré, papuľka by tiež ušla – usmial sa a prikývol. Nadýchol sa a Krauz vytušil, čo chce povedať, preto ho predbehol.

„Toto je moja manželka, máme chuť sa dnes zabaviť.“

Barman vydýchol a zagánil na Krauza. V jeho očiach si mohol prečítať jasný odkaz: Ešteže si povedal včas, inak by som ti pochválil nový objav, ty debil!

Prstom ukázal na chalanov, čo bránili Krauzovi a jeho manželke v prístupe k barovému pultu.

„Chlapci, zoskočte, zoberte si to sem vedľa na rezerváciu.“

Chlapci zoskočili z barových stoličiek, zagánili na Krauza – čo je to za chuja zazobaného? Odniesli si pitie bokom a Krauz s manželkou sa mohli nastoknúť.

„Dáte si?“

„Ja malé pivo a...“

„Vodku s džúsom.“

Sylvia sa oprela chrbtom o pult a pozorovala hmýriace sa, vtieravým rytmom nakazené telá. Všetci sa zvíjali – nedalo sa odolať.

„Ideš?“

„Sylvia, choď do kola, ja to vyplatím a prídem za tebou.“

„Tak si švihni, lebo záujem bude veľký...“ koketne prižmúrila oči, zoskočila zo stoličky a odbehla na parket.

Barman priniesol objednávku a položil ju pred Krauza.

„Ešte niečo?“

„Ani nie, to by zatiaľ stačilo. Je niečo nové?“

„Nič.“

„To je dobre. Fakt sme sa prišli iba zabaviť,“ odpil si z piva.

„To môžeš hovoriť tomu, čo seno žerie,“ odvetil barman a odbehol, lebo už mal ďalšiu objednávku.

Sylvia sa votrela do kola a začala blbnúť ako každá normálna baba, ktorú manžel raz za čas vytiahne von.

Otočila sa, kývla manželovi, on jej odkýval a už ju pohltil dav. Krauz sa pohodlne oprel o barový pult a popíjal pivo. Dunivý rachot hudby mu prekážal, ale aspoň sa nemusel obávať, že sa s ním niektorý zo spolusediacich pokúsi nadviazať zbytočný rozhovor. Občas mu pohľad vyskočil o poschodie vyššie, kde za zažalúziovanou sklenou stenou tušil kanceláriu bossa. Po treťom pokuse zbadal v žalúziách škáru a siluetu postavy. Krátko predtým barman vnútorným telefónom niekam telefonoval, ale asi to nesúviselo.

Sotva dopil, prišiel si poňho malý nenápadný počerný chlapík. Ľavé rameno mu neprirodzene odstávalo od tela.

„Nech sa páči,“ povedal spôsobne a rukou ukázal cestu.

„Nič som si neobjednal.“

„Už vás videl, chce vás osobne privítať.“

Krauz ho počul iba prerývane, no pochopil. Predrali sa davom tancujúcich tiel a v rohu diskotéky vybehli po železnom schodisku hore. V chodbe sa iba tak flákali ešte dvaja takí s pokrivenou chrbticou – o hlavu vyšší. Keď sa Krauz priblížil, spozorneli. Sprievodca im niečo povedal v nejakej balkánskej reči, ale to nestačilo, jeden z ochranky ukázal prstom na Krauzov opasok a naštval sa. Sprievodca musel ďalej vysvetľovať, až potom sa upokojili, a vpustili ho dnu.

„Vitaj,“ povedal starší počerný muž, ktorému sa nedal odhadnúť vek. Po našom rozprával bezchybne, skoro bez prízvuku – žil tu ešte za socíka. Tak dlho sa s Krauzom poznal.

„Ďakujem za privítanie.“

„Dlho si tu nebol, naposledy...“

„V marci,“ pomohol mu Krauz.

„Áno, na jar. Čo sa stalo, Riško?“

„Celé leto som slúžil, mal som veľa roboty, nebolo kedy.“

„Robota je príma vec, u nás jej je málo.“

„Preto ste všetci tu.“

Majiteľ diskotéky sa usmial, akoby poslednú narážku nepočul, vstal spoza masívneho stola a podišiel ku kamarátovi. Objali sa dvakrát z každej strany a sadli si do rohu na sedačku.

„Konečne si prišiel, takže už vieš o strelcovi?“

Krauzovi poskočilo obočie.

„Preto si prišiel, nie?“

„Nie,“ priznal Krauz.

Majiteľovi diskotéky obočie neposkočilo, iba sa tvrdo zahľadel do Krauzových očí.

„My dvaja sme si nikdy neklamali.“

„A nič sa na tom nemusí zmeniť.“

„Tak potom... čo ťa k nám privádza?“

Domáci na odpoveď nečakal, vstal, z baru vybral fľašu a jeden pohár.

„Túto máš rád,“ ponúkol hosťa.

Krauz na druhý pohár nečakal, dobre vedel, že si nebude mať s kým štrngnúť, že jeho hostiteľ je moslim a že to myslí vážne – alkohol a drogy neznášal, hoci na nich zarábal nekresťanské, teda moslimské peniaze.

Vzal pohár a privoňal.

„Koľko má rokov, netuším, ale vonia nádherne.“

„Je staršia než ty, Rišo, ale pre teba mi nie je ľúto ani kvapky.“

Krauz prestal privoniavať a napil sa whisky s magicky opojnou chuťou.

Domáci ho chvíľu nechal, aby si vychutnal zážitok, potom zopakoval otázku.

„O čo ide?“

Krauz vstal, prešiel cez kanceláriu, rozhrnul žalúzie na mieste, kde predtým stál majiteľ, zahľadel sa dolu na tanečný pľac a kývol na hostiteľa, aby prišiel k nemu.

„Atnan, vidíš tamtú v tých červených šatách v kole uprostred parketu? To je moja žena. Boli sme v kine, potom na večeri, potom v bare a na záver pekného večera dostala chuť na diskotéku. Vzal som ju sem, lebo si chcela zatancovať, zažiť ozajstný nočný virvar, a ty si najlepší.“

„Ďakujem.“

„Zajtra nám prídu decká a končí sa jej dovolenka. Chcela sa rozlúčiť s letom. To je všetko. Dnes nepracujem, neslúžim, som tu s manželkou a užívame si. Dá sa to pochopiť?“

Atnan chvíľu pozoroval tanečný parket.

„To myslíš vážne?“

„Smrteľne,“ usmial sa Krauz, aby mu bolo jasné, že dnes naozaj iba dovolenkuje a nepracuje.

Majiteľ sa vrátil k stolu, stlačil tlačidlo a vošli dvaja ochrankári. Ukázal na Krauza pri okne s roztiahnutými žalúziami.

„Tá dolu v červených šatách. On vám ju ukáže. Pošli k nej dvoch a nech ju nikto neotravuje, nech sa jej nič nestane.“

Podišli ku Krauzovi – roztiahol žalúzie a ukázal im ženu v červených šatách zvíjajúcu sa v kole.

„Naľavo od nej je teraz blondínka celá v bielom.“

Prikývli a odišli.

Krauz ostal chvíľu pri okne, aby videl výsledok Atnanových opatrení. Cez škáru v žalúziách zbadal, ako sa k jeho manželke zvŕtajúcej sa na parkete prilepili dvaja sympatickí mocní mládenci, každý z jednej strany ju chytil za ruky, zladili si s ňou krok a zvíjali sa v rytme... duc-duc... dlouhá noc... duc-duc.

Vondráčková to spievala z roka na rok čoraz lepšie a lepšie, tak prečo by sa netešili.

Krauz sa vrátil do rohu na sedačku.

„Spomenul si nejakého strelca,“ začal váhavo a chlípal z pohára. „Môžeme sa porozprávať.“

„A ty si povedal, že tu nie si pracovne.“

„Tak sa môžeme porozprávať iba tak, kamarátsky.“

„Veď to aj robíme.“

„Dobre, nechajme pracovné problémy bokom. Aj tak vieš, že v našej brandži sa nám všetko, čo necháme na chvíľu bokom, časom vráti ako bumerang. Ale ako chceš.“

Atnan sa usmial a posunul sa na sedačke dopredu, aby ho netlačil žalúdok.

„Máš pravdu, každá nedorobená vec sa nám časom vráti. Dobre, tak počúvaj. Zmizol nám z ulice strelec. Najprv bol vynikajúci, potom dobrý, potom iba normálny, no nevedel použiť zarobené peniaze na rozumnú vec a začal sa venovať bielemu prášku. Upozornili ma naňho, keď ho žena vyhodila z domu a začal sa flákať. Vie toho až priveľa, aby sa mohol iba tak flákať bez dozoru. Na chvíľu sa stratil, niekam sa zašil, ale objavil sa a vyrobil si problém. Mám čerstvé informácie, vraj padol do rúk vám.“

Atnan počkal, ako Krauz zareaguje.

„Neviem o tom.“

Atnan sa nadýchol a vydýchol. Zahľadel sa na koberec pod nohami. Krauzovi bolo jasné, že mu neverí.

„Nemusím o tom vedieť. Nesledujem každého, koho zatknú.“

„Tento uletel za vraždu.“

„To je blbosť, to by som vedel.“

„Aj ja si to myslím.“

„Ale fakt neviem.“

„Uletel minulý týždeň.“

„Robím celé leto v jednom kuse, musel by som o tom vedieť.“

„Za vraždu malého chlapca.“

„Tým skôr, šéf by ma na to nasadil.“

„Potom si asi nerozumieme, niekto z nás dvoch je zle informovaný.“

„Alebo vôbec nie.“

„Alebo. Richard, ale moji informátori z polície ma nikdy neklamali. Platím im toľko, že by si to nedovolili.“

Krauz si odpil a zamyslel sa.

„Celý tento týždeň som robil na jednom prípade,“ uvažoval nahlas, „a nechodil som na ranné rozdelenia, takže som ani nečítal zvodky, možno sa niečo také stalo a nepostrehol som to, môže sa stať, že o tom neviem.“

Znova si odpil.

„Ale asi to nebude také žeravé. Možno to šéf dal niekomu inému.“

„Je to žeravé,“ nesúhlasil Atnan. „Ani netušíš ako. Čudujem sa, že o tom nevieš.“

„Ja tiež. Asi ma chcel šéf ušetriť, vedel, že dorábam svoju vec.“

„Nechajme to tak.“

„Nie, počkaj! Niečo by si mi mohol o tom povedať.“

„Načo?“

„Aby som bol informovaný, keby dačo.“

„Nechci byť informovaný a nechaj to tak. Vlastne som rád, že o tom nič nevieš.“

Krauz postrehol v jeho hlase výstrahu.

„Počkaj, to je také...“

„Je, Richard.“

„Až také?“

„Až také.“

„V tom prípade počúvam naozaj pozorne,“ Krauza začal problém naozaj zaujímať.

„Viem iba toľko, že ste ho dostali, a to sa nemalo stať. Je nalomený z prášku, a teda nespoľahlivý. Ulica sa oňho postará, lebo nespoľahlivých nemá rada. Dorob si svoju vec, keby ťa do toho ťahali, daj ruky preč.“

„Počkaj, ako to myslíš?“ žasol Krauz.

„Nechcem, aby si stál nablízku.“

„Chceš naznačiť...“

„Nič ti nechcem naznačiť. Ak si neprišiel kvôli nemu a o celej veci nič nevieš, tak je to, po prvé, dobre, po druhé, nie je dôvod niečo na tom meniť.“

Krauz si odpil a uvažoval. Vôbec nechápal, o čom je reč, ale veril kamarátovi, že niečo sa asi deje. Kamarátovi informátori z radov polície boli aspoň takí spoľahliví ako jeho informátori z ulice.

Krauz dopil, kývnutím sa poďakoval a vstal.

„Meno?“ urobil ešte posledný pokus.

„Zistíš si.“

„Zistím.“

Chcel odísť. Muž ho zastavil, chytil ho za plece a donútil ho znova si sadnúť.

„Richard,“ povedal mu s vážnym výrazom v tvári. „Ešte stále som nezabudol, čo si urobil pre môjho syna.“

„Povedal si, že nikdy nezabudneš, nieže ešte stále.“

„Vieš, ako to myslím,“ pokýval hlavou. „Neber moje varovanie na ľahkú váhu, myslím to vážne.“ Chvíľu si pozerali do očí. „Smrteľne vážne,“ dodal.

„Viem, čo je to smrteľne,“ súhlasil Krauz.

Majiteľ iba prikývol a Krauz pochopil, že táto téma je už vyčerpaná. Spýtal sa ho, ako idú obchody, Atnan sa posťažoval, že ako-tak, on sa spýtal detektíva, ako ide život, Krauz sa mu posťažoval, že je veľa roboty. Okrem počasia prebrali ešte pár zbytočných tém, a keď sa obaja presvedčili, že dnes večer ani jeden tomu druhému nebude nebezpečný, Krauz sa zdvihol na odchod.

„Idem dolu za Sylviou, chvíľu sa zdržíme, ak nevadí.“

Majiteľ sa iba usmial.

Krauz sa vrátil k baru, vypil pivo, dal si ešte jedno čerstvé, fajčil a obzeral si osadenstvo. Pár báb by stálo za hriech. Jedna sa aj pokúsila a kývla mu, aby sa k nej pridal. Krauz natiahol krk, aby sa presvedčil, či Sylvia nič nezbadala, potom sa iba usmial, kývnutím pohárom poďakoval za ponuku a venoval sa iba pivu.

Dvaja počerní chlapci stáli opretí o barový pult kúsok za ním. Nemusel si ich všímať, z tejto strany nebezpečenstvo nehrozilo, práve naopak, boli tu pre jeho bezpečnosť. Atnan sa postaral, aby si posledný dovolenkový deň s manželkou užili v pohode, bez incidentov.

Využil chvíľu samoty uprostred hlučného davu a snažil sa prebrať si v hlave čerstvé informácie, no po chvíli sa na to vykašľal – nič o strelcovi nevedel, nemal s čím kombinovať, nemal sa o čo oprieť.

Sylvia si v ten večer dala riadne do nosa a rozlúčila sa s dovolenkovým ošiaľom, ako sa na ťažko pracujúcu ženu patrí. Keď ju ráno o pol piatej nakladal Krauz do auta, pripadal si, že sa oženil s chobotnicou – zaboha nie dostať všetky chápadlá dovnútra.

„Ešte sa vráťme... na chvíľu,“ žvatlala. „Dlouhááá noc, lala-lálala-la... dlouhá noc...“

Tesne pred zabuchnutím dverí sa jej zakaždým nejaký hnát dostal von, a keď jej nechcel polámať prsty, musel ju znova prácne a trpezlivo ládovať dnu. Napokon pomohla hrubá sila a pohli sa.

„Richard, celý večer si ma nechal napospas... hik... chlipníkom a len ma očumovali a oblápali a... hik. Tí dvaja čiernovlasí najviac. Prečo si im nerozbil huby? Čo keby ma uniesli a znásilnili? Hik. Ty sa vôbec nevieš postarať o bezpečnosť vlastnej manželky a to si hovoríš detektív...“ hikla naposledy a zaspala spánkom spravodlivých.

V nedeľu sa už nič zvláštne nestalo, okrem ovracaného koberčeka v záchode a návratu rozjarených dcér z dovolenky. Celý cirkus sa začal až v pondelok ráno.

30

Krauz prišiel o niečo skôr, aby sa mohol pustiť do písania hlásenia. Kým začal, chcel mať celý prípad – hlavne jeho vyriešenie – odkonzultované so šéfom a to sa dalo najpohodlnejšie urobiť, kým sa nenavalia davy.

Šaňo si akurát varil prvú kávu.

„Dáš si? Čo tak skoro, Rišo?“

Nedal si, lebo kávu nikdy nepil a šéf to dobre vedel, preto tak srdečne ponúkal.

„S vodkou by si taký štedrý nebol, čo?“

„O pol siedmej ráno?“ žasol Mayor.

„Nebudeš mi veriť, ale ja som už pil vodku aj o pol piatej ráno.“

„Neuveriteľné,“ hral zbytočné divadielko šéf, lebo občas bol pri tom.

Krauz mu porozprával sobotňajší zážitok a ukázal fotografie. Mayor zabudol aj na kávu, tak ho to zaujalo. Prehrabával sa vo fotografiách a len neveriaco krútil hlavou.

„To nemyslíš vážne! Fakt? Neuveriteľné! Vraj najlepšia a najbezpečnejšia je dovolenka v partii!“ Takto aj inak mu skákal do reči a nevychádzal z úžasu.

Prerušený list na rozlúčku si prečítal aspoň desiatykrát.

„No čo ty na to?“ zakončil rozprávanie Krauz. „Môžem v tomto zmysle spracovať hlásenie a zaslať ho na okres? Myslím si, že celú vec môžeme s pokojným svedomím uzavrieť.“

„Perfektná robota, Riško! Za pár dní také jednoduché a logické riešenie! Daj sa do toho! Zas vytrieme okresným zrak!“ Mayor bol nadšený. „Toto keď poviem o deviatej na porade u riaditeľa...“

Krauz už chcel odísť, ale vo dverách sa zháčil.

„Ozaj, Šani, chcel som sa opýtať... ehm... máme vo väzbe nejakého strelca z podsvetia? Hovorí ti to niečo? Mal zastreliť nejakého chlapca.“

„To je úplne inak,“ hodil rukou Mayor a konečne sa vrátil k vychladnutej káve. „Blbosť. Bolo to úplne inak, nikoho nezastrelil a nie je to pre nás. Už to robí vyšetrovateľ, kriminálka s tým nemá nič spoločné. Ani nepožiadali o spoluprácu, prípad je jasný a vyriešený, pusti to z hlavy.“

Krauz si vydýchol.

„Tiež som si myslel, že niekto preháňa. Asi mám zlé informácie. Tak ja teda idem písať, napíš mi to nadnes do roboty.“

„Napíšem, na rozdelenie nemusíš chodiť, cez víkend nič nebolo, len sa venuj hláseniu, nech to dnes odíde na okres.“

Krauz sa uspokojil so šéfovým vysvetlením a vrátil sa do kancelárie. Keď odchádzal, bol tam iba Burger, vždy chodil prvý, teraz už sedel za stolom aj Váňa a vybaľoval si raňajky.

Krauz si zapol počítač, nastavil si novú wordovú stránku, napísal hlavičku, dátum a do stredu veľký nápis: ÚRADNÝ ZÁZNAM.

Urobil odskok, zamyslel sa, potom sa zamyslel hlbšie, potom sa odštartoval a začal písať.

„Taká pracovitosť hneď na začiatku týždňa,“ šomral si Váňa pri vybaľovaní, „to môže svedčiť aj o duševnej poruche. Edo?“

„No?“

„Čo mu je?“

„Vypísali konkurz na nového šéfa kriminálky. Kto do piatka napíše tristostranový román o polícii, dostane funkciu. Rišo to zobral vážne.“

„Aha. Je to debil, ja by som im neveril.“

„Ani ja, ale nehovor mu to, iba čo ho zbavíš ilúzií.“

„To je čo? Aj také niečo existuje v polícii?“

„Hej, ale volajú sa jalové.“

Krauz ich nepočúval, vlastne počúval iba na pol ucha, hlásenie mal už celkom pekne rozbehnuté a nechcel sa rozptyľovať. Prsty mu po klávesnici len tak behali.

Prišiel Kuky, zložil si veci na stôl.

„Ježišukriste!“ zareval.

Krauza až nadhodilo.

„Izabele zvädol jeden lístok!“ zavyl krpec, vzal si črepník z parapety a odborným pohľadom začal skúmať defekt na milovanej stvore.

Krauz vydýchol, neveriaco pokrútil hlavou a zahĺbil sa opäť do písania.

„Richard,“ skúsil krpec plačlivým hlasom.

Krauz iba pokrútil hlavou a mlátil do klávesnice ešte hlasnejšie.

Kuky si viac netrúfol.

„No doboha aj s tým!“ zareval Váňa.

Práve otvoril polkilový téglik s parížskym šalátom.

„Veď je skysnutý! Čo ja budem jesť celé ráno až do desiatej!? Veď ja budem hladovať!“

Krauza myklo a urobil tri preklepy za sebou. Až keď Váňa vysvetlil problém, vysyčal a vrátil sa k písaniu. Ale zase iba na chvíľu.

„Ja to jebem!“ rozohnil sa tentoraz Burger a šmaril noviny o stôl, až to plesklo. „Mala tu byť pondelňajšia obrázková príloha o nových kosačkách na trávu – a ja ju tu nemám!“

Krauz sa znova zľakol a postláčal chybné písmená. Skoro si omylom vymazal celý záznam.

„A máš trávu?“ zaujímal sa Kuky.

„No nemám, ale prílohu som si zaplatil, né? Ja tú trafikantku rozšklbnem!“

Krauz si vzdychol, opravil preklepy, prečítal si posledný odsek a nadviazal naň – opäť sa rozbehol. Vytrvalosť mu dnes nechýbala.

Prišiel Chosé.

„Ahoj,“ pozdravil ho Burger.

Ostaní kývli, okrem Krauza.

Chosé iba zagánil. Poškrabal sa v rozkroku, sadol si do kresla, znova sa poškrabal a zašomral: „Kurva, chlapi, na vtákovi sa mi urobila taká vyrážka... A svrbí to od nedele. Asi dnes nepôjdem na rozdelenie a zaskočím k lekárovi, čo myslíte? Rišo?“

Krauz vydýchol a prestal písať. Radšej prestal písať, lebo pri slove vyrážka urobil ďalšie dva preklepy.

„Vieš aj, ktorá to bola?“

„Nie, kompl.“

„Tak choď k tomu lekárovi, cestou odtiaľ si kúp škatuľku prezervatívov a neotravuj, tu sa pracuje!“

Chosé uznal, že parťákove rady sú celkom rozumné, a už sa iba škrabal – neotravoval.

Krauz si znova prečítal posledný odsek a celkom pružne nadviazal – prsty sa mu samy rozbehli po klávesnici.

Vošla Petra s kávičkou, ako vždy bez zaklopania. Krauz sa hodil na operadlo stoličky a zareval: „Ak si nedostala krámy, tak sem ani nelez!“

Rovno vo dverách sa otočila a išla si ju radšej vypiť k sebe.

Tento pondelok sa nevydaril, nebol modrý, bol rovno čierny.

„Akosi sa nám dnes nedarí,“ vzdychol Burger. „Možno to zachráni Hanzel, dnes sa vráti z dovolenky.“

Otvorili sa dvere a nakukol šéf.

„Volal Oto, posledný deň na dovolenke si zlomil palec, takže ide na maródku, nečakajte ho.“

Krauz sa už nedal vytočiť, zabalil sa do vákuovej kukly a iba písal a písal. Už si ich nevšímal – fakt banda debilov.

Naozaj čierny pondelok.

Ani netušil, že sú aj tmavšie farby než čierna.

31

O desiatej bol hotový. Ešte raz si prečítal služobné hlásenie, opravil preklepy, ypsilony, doplnil pár čiarok a stlačil magické tlačidlo PRINT. Rachot tlačiarne neomylne ohlásil ukončenie driny.

Hlásenie vytlačil trojmo, zaskočil na sekretariát a fotografie a list na rozlúčku si dal skopírovať. Vrátil sa do kancelárie, scvakol, čo patrilo k sebe, originál zaniesol Petrovi na oddelenie lúpeží.

„Keď pôjdeš okolo, vyhoď to na štvorke, nech môžu prípad uzavrieť.“

„A nechceš ty sám? Budeš slávny!“

„Na to ti zvysoka... Nejaká súčinnosť musí byť aj z tvojej strany, ty si nás do toho namotal.“

„Súčinnosť je, aj bude, mne išlo o pôžitky.“

„Mám ich dosť aj bez okresných prípadov, takže ak tam budú chlebíčky, pivo a vodka, daj si aj za nás.“

„No, že by nás až tak milovali, to neviem, ale súčinnosť urobím, doručím im to ešte dnes.“

Tým bola oficiálna časť vyšetrovania samovraždy Michala Korca ukončená.

Krauz sa vrátil do kancelárie, rozvalil sa na stoličke a zapálil si pohodovú cigaretku. Tých desať predtým bolo pracovných, táto bola oddychovka a aj tak chutila. Pohľad mu padol na prázdne kreslo v rohu.

Nebol tam, ostalo mu akosi smutno.

„Kde v riti je, čo ho rovno operujú?“ zašomral si popod nos.

Prelistoval si spis na stole, prečítal si pár úvodných riadkov zo svojho hlásenia, prezrel si fotografie... a zavrel tvrdé dosky, lebo obsah už poznal naspamäť. Nudil sa, bubnoval prstami po doskách. Bubnoval nielen preto, lebo sa nudil, ale nechcel si to pripustiť.

Čosi ho štvalo.

Bubnoval a čosi ho štvalo stále.

Siahol na slúchadlo, potom stiahol ruku. Načo? Prípad je uzavretý, načo do toho rýpať?

Čosi ho štvalo stále – znova a znova. Nemal rád, keď ho niečo štvalo stále, a už vonkoncom nie, keď ho to štvalo znova a znova. Ale odolal. Zatiaľ.

Zdvihol slúchadlo a radšej zavolal šéfa okresnej kriminálky.

„Už si počul?“

„Čo?“

„Ako ten váš prípad dopadol.“

„Nie.“

„Ide ti hlásenie, Peťo vám ho doručí. V sobotu sme to rozlúskli.“

Krauz mu v stručnosti porozprával, ako dopadol.

„Tak hovoríš samovražda... Kto by to bol povedal? Aj tak ste sa pochlapili! Dnes sa mi uvoľnili dvaja chlapci, chcel som vám ich prideliť na výpomoc, keby ste sa zastavili, ale keď ste to už rozlúskli...“

„Ďakujeme, už netreba,“ musel sa usmiať Krauz.

„Riško, keď pôjdete okolo, zastavte sa, mám tu fantastický koňačik, zaslúžite si.“

„Keď pôjdeme okolo...“

„No nie! Počkaj! To ja nielen tak. Myslím to vážne. Vytrhli ste mi tŕň z päty, máte to u mňa! Vážne vás pozývam.“

„Ja to tak aj beriem, keď pôjdeme okolo, zastavíme sa na koňačik.“

„Dohodnuté, drž sa!“

„Aj ty!“

Krauz položil. Zase sa začal nudiť a bubnovať.

Zapálil si ešte jednu pohodovku. Prelistoval spis na stole, prečítal si pár úvodných riadkov zo svojho hlásenia, prezrel si fotografie... a zavrel tvrdé dosky, lebo obsah už poznal naspamäť. Nudil sa, čakal na parťáka, bubnoval prstami po doskách. Bubnoval nielen preto, lebo sa nudil.

Čosi ho štvalo – dobre vedel, že samo od seba to neprestane.

Siahol na slúchadlo, potom stiahol ruku. Načo? Prípad je uzavretý, načo do toho rýpať?

Nemal rád veci, čo ho štvú stále. Už neodolal. Tak dobre, takto to nemôže nechať! Rozhodol sa!

Znova siahol na slúchadlo a ruku už neodtiahol. Zavolal na kriminalistický expertízny ústav a zistil si, kde je práve inzulínové pero. Bolo u chemikov.

„Poručík inžinier Toman, chémia, počúvam.“

„Krauz, vraždy.“

„Ahoj.“

„Čau.“ Tykali si, hoci sa v živote nevideli, ale Krauzovi to vôbec neprekážalo, práve naopak. „Počúvaj ma, nadporučík, inžinier, zistil som si, že inzulínové pero z toho štvorkárskeho prípadu je momentálne u vás.“

„Pero Michal Korec máš na mysli?“

„No.“

„Je.“

„Zaoberal sa niekto aj funkčnosťou toho pera?“

„Samozrejme! Ty si tam nový?“

Krauz zaváhal.

„No.“

„Tak si zapamätaj, kolega, že vecný dôkaz ide najprv na daktyloskopiu, aby sa neporušili ich stopy. Keď vykonajú expertízne skúmanie, ide taká hračka mechanoskopom, aby sme zistili poškodenia a mechanoskopické stopy, až potom ide k nám a my sa s tým naozaj pohráme. Ak ide o skúmanie, kde by mali daktyloskopické chemikálie narušiť naše skúmanie, poradie sa vymení alebo priamo pri vyšetrovaní spolupracujeme, ale to je detail, ktorý ťa asi nebude zaujímať.“

„Ďakujem za odborný výklad, kolega. Mám zavolať mechanikom alebo mi odpovieš aj ty?“

„Mechanoskopom, kolega, mechanoskopom, ten vedný odbor sa volá mechanoskopia, ale odpoviem ti aj ja, lebo to pero mám náhodou na stole a mám k nemu aj sprievodný spis. Tak čo by ťa zaujímalo?“

Krauz potlačil úsmev a vážnym hlasom začal vysvetľovať.

„Ide mi o to, či je pero funkčné. Či na ňom niekto nevykonal zmeny, či tam nie je nejaký cudzí zásah, či nenesie stopy manipulácie, či sa na ňom neodtlačili nejaké nástroje a podobne,“ vysvetľoval Krauz celkom seriózne.

Chemik chvíľu listoval.

„Je funkčné. Kolegovia experti na ňom nezistili žiadne zošinuté stopy ani vrypy. Nikto s ním nemanipuloval, nikto ho neupravoval, nikto sa ho nesnažil poškodiť ani mechanicky znehodnotiť.“

„Je plne funkčné?“

„Vyskúšali ho, je plne funkčné.“

Krauz si zapisoval a uvažoval.

„Takže žiadna porucha.“

„Nie, žiadna porucha.“

„A čo tí prví, tí daktyloskopovia?“

„To by si mal zavolať im.“

„Ďakujem, zavolám. A čo teraz skúmate vy?“

„Sme chemici, chceme vedieť, čo v tom pere všetko bolo.“

„A...“

„Inzulín. Nič viac sme nenašli.“

„Už ste skončili skúmanie – alebo...“

„Skončili.“

„Výborne! Ďakujem, kolega. Veľmi si mi pomohol. Keby ste ešte niečo zistili, zavolaj mi na oddelenie.“

„Krojc, vraždy.“

„Krauz, vraždy.“

„Píšem si: Krauz, vraždy.“

„A ozaj, ty tam ako dlho robíš?“

„Pol roka, teraz som prišiel z výšky...“

„Ja tiež iba prednedávnom. Drž sa, poručík, inžinier Tomanovič...“

„Toman!“

„Prepáč, Toman! Jasné, že Toman!“

Krojc položil a už ani nevedel, ako sa volá – nad kolegovo mentorovanie sa povzniesol a bavil sa iba chvíľu. Dopísal si poznámky a odhodil ceruzku na zošit. Chvíľu pozoroval, ako sa kotúľa, tesne pred pádom na zem ju zachytil a zastokol si ju za ucho. Oprel sa dozadu na operadlo, ruky si založil za zátylok.

Presne toto chcel vedieť. Presne toto chcel mať potvrdené. Presne toto ho štvalo celý čas. Pero nebolo chybné, nikto ho neupravoval, nemohlo vystreknúť desať dávok naraz, musel si ich sám vpichnúť desaťkrát za sebou.

Bola to samovražda, mal to potvrdené z expertízneho ústavu – a vlastným expertom veril na sto percent. Uľavilo sa mu. Zahnal aj posledné pochybnosti. Nemal rád polovičatú robotu. Experti polovičatú robotu nikdy neodvedú.

Nedokvasený inžinier Toman mu poradil, aby zavolal aj na daktyloskopiu, ale načo, veď už má, čo chcel.

32

Krauz bol so svojou prácou spokojný, ďalšiu pohodovku si zapálil v kresle v rohu, aby si mohol natiahnuť nohy. Kým sa vráti parťák, chcel fajčiť v polohe oddychujúceho detektíva – teda vyvalený čo najpohodlnejšie.

Sadol si, potiahol si, no kým sa oprel, uvedomil si, že sedí v Chosého kresle a kým sa nevráti od lekára s výsledkami, nechcel riskovať. Rýchlo vstal, poškrabal sa v rozkroku, oprášil si zadok a presadol si do vedľajšieho kresla.

Zaklonil hlavu, natiahol si nohy, labužnícky poťahoval a snažil sa o nemožné – vypustiť z úst koliesko dymu. Nikdy to nevedel a nechápal, ako to môže niekto dokázať. Asi to bolo tým, že nevedel pískať na prstoch – chýbal mu ten správny oblúk pier.

Bol vytrvalý, skúšal, no po chvíli ho začali bolieť žuvacie svaly a vykašľal sa na kolieska, iba fajčil a vytrvalo čakal.

Začalo sa mu driemať.

Prestal fajčiť, v tichu opustenej kancelárie sa mu nielen driemalo...

Rozleteli sa dvere.

„Máš smolu, nikto tu nie je,“ povedal Mayor a chcel zavrieť.

Medzi dverami a Krauzovým kreslom stál starožitný rohový vešiak. V lete na ňom neviseli kabáty, ale chlapci boli na letných streľbách, zmokli a sušili si maskáče. Príma schovávačka pre zašivákov, no Krauz sa prezradil, lebo sa zo spánku strhol a popálil sa na dohasínajúcej cigarete.

„Au, kurva!“

„Tu je!“ odhalil ho šéf.

Vošli.

Krauz si šúchal popálené prsty a snažil sa čo možno najrýchlejšie sadnúť si slušne. Nevyšlo to, odhalili ho.

„On drichme!“ zahulákal vyšetrovateľ. „Aj ja chcem ísť robiť na oddelenie vrážd!“

„Choďte niekam, nemôžete klopať? Práve tu dopisujem druhú časť hlásenia a vy sem vpadnete jak lavína! Aké drichme!? Pracujem hlavou... ak to pánom z vyšetrovačky niečo hovorí.“

„Utri si sliny z brady, ty dopisujúci pracujúci,“ pozdravil ho vyšetrovateľ Musitz a bez okolkov si sadol do Chosého kresla.

Krauz ho chcel varovať, ale už tam sedel. Veď čo, diagnóza ešte nebola potvrdená, a keby aj, prečo by sa aj na vyšetrovačke nepoškrabali...

Mayor si pritiahol stoličku a prisadol si k nim.

„Richard, ráno si sa ma pýtal na strelca,“ spustil bez úvodu.

„Ani nie,“ snažil sa brániť Krauz, lebo nájazd šéfa v sprievode vyšetrovateľa neveštil nič dobré.

„Pýtal! Nebolo to naše až doteraz. On ti to vysvetlí,“ bradou ukázal na Musitza.

„Ja nechcem nič vysvetliť,“ ešte stále sa bránil Krauz a šúchal si popálené prsty.

Zbytočne, vyšetrovateľ už spustil a bol si istý, že je na správnej adrese.

„Čo o tom vieš?“ začal otázkou.

„Nííč! A ani nechcem!“ zaúpel Krauz. „Nepočúvate ma?“

Márna snaha.

„Radšej ti to vysvetlím od začiatku. Celý prípad zadokumentoval okres ako lúpež, ale ten malý chlapec zomrel na následky zranenia a prokurátor trval na prekvalifikovaní na vraždu. Pochopiteľne, že ešte budeme skúmať, či to mal dopredu naplánované, či mal úmysel zabiť, či zámerne zaútočil na životne dôležité orgány a tak ďalej, ale zatiaľ rozhodnutie prokurátora nebudem komentovať. Páchateľ bol známy od začiatku, svedkovia ho videli, vražedný nástroj sme našli, išlo už iba o riadne zadokumentovanie a vypočutie všetkých zúčastnených, takže sme vás zbytočne neotravovali. Leží v nemocnici, je strážený, úkony sme mohli robiť bez problémov aj bez vašej asistencie... až do dnešného dňa. Niekto mu poslal advokáta, dal mu podpísať splnomocnenie, podebatovali spolu skoro dve hodiny a chlapík sa posral. Vieš veľmi dobre, Rišo, že ich advokáti sú takí istí vagabundi ako oni sami, možno ešte väčší, bohvie, čo všetko mu nakvákal, ale fakt je, že dnes ráno som s ním mal dokončiť výsluch z piatka, ale už nebol ochotný so mnou debatovať. Je vystrašený. Povedal mi, že už so mnou nebude hovoriť, že chce hovoriť iba...“

„Nie, to nie!“ bránil sa Krauz zodvihnutou popálenou dlaňou, lebo dobre vedel, čo bude nasledovať.

„Iba s tebou a s Chosém,“ nasledovalo, čo dobre vedel.

Unavený detektív z oddelenia vrážd sa psími očami zahľadel na šéfa a dožadoval sa ochrany.

„Ale ja sa na to môžem zvysoka – viete čo! Celé leto som drel ako hovädo, to mi musíš uznať, šéfe!“

„Uznávam,“ nemal problém šéf.

„A teraz som skončil... teda práve dokončujem ten prípad samovraždy zo štvorky. Uznávaš?“

„Uznávam.“

„A čakám na parťáka, aby sme vyrazili na pivo a vysrali sa na robotu! Nech robia dovolenkári, sú čerství, oddýchnutí, plný elánu a optimizmu...“

„Ale on chce iba teba,“ škodoradostne sa usmial Musitz.

„To je nespravodlivé!“

Vyšetrovateľ sa pobavene pozrel na šéfa vraždárov.

„Tohto si kde vykopal? O čom to hovorí? O spravodlivosti v polícii? Zábavný chlapík!“

Krauz sa od rozčúlenia nevládal ani postaviť. Iba sedel a meravo na nich civel. To nemôžu myslieť vážne!

„Šéfe!“ pokúšal sa ešte vyjednávať, no dochádzal mu dych.

„Riško, ale on chce iba teba,“ štebotal Mayor láskavým hláskom, akoby ho chlácholil pred operáciou žalúdočných vredov. „Asi si najlepší...“

Krauz by mu najradšej jednu drbol, šéf sem, šéf tam.

„Vysvetlím problém,“ pokračoval nekompromisne vyšetrovateľ, ale bavil sa bohovsky – až mu na sánkach navierali svaly. „Malo to prebehnúť tak, že bude obvinený z vraždy, z nemocnice ho prevezieme do Trenčína na doliečenie, po uzdravení pôjde do väzby a začne sa príprava na proces. Odrazu sa po porade s advokátom sekol a žiada si hovoriť s tebou, nie vypovedať do zápisnice. Povedal mi to otvorene. Rišo, on chce vyjednávať. Takú príležitosť si nemôžeme dať ujsť pomedzi prsty. Pochop to!“

„A kto pochopí mňa?“

„Všetci, keď za ním skočíte.“

Krauz neveriacky pokrútil hlavou.

„Zase ste ma do niečoho namočili. Ste hajzli, jeden ako druhý! Mám právo na oddych a na pivo! Možno aj na advokáta!“

„Právo je sviňa,“ zauvažoval vyšetrovateľ, lebo o tom niečo vedel.

Krauzovi došli argumenty, už iba sedel a neveriaco prijímal facky raz z jednej, raz z druhej strany. Rezignoval.

A... kto to vlastne je?“

Vyšetrovateľ sa víťazne usmial. Už vedel, že ho má upečeného.

„Bronko.“

Krauz na chvíľu stuhol. V hlave mu za sekundu prebehlo toľko kombinácií ako IBM počítaču, čo pripravujú na výsadok na Mars. Možno o tri viac. V každom prípade po vyslovení mena už rozumel viacerým narážkam zo sobotňajšej noci, začal chápať niektoré súvislosti.

„Braňo Stuha je v našej moci?“ hlesol, a aby získal čas, začal si fúkať popálené miesto na ruke. Nebolelo ho, ale fúkal, chcel získať čas na premýšľanie.

„Popálenú máš druhú,“ upozornil ho Mayor.

Tak si ich vymenil.

„On. A chce s tebou hovoriť,“ dodal vyšetrovateľ a vychutnával si víťazstvo, lebo priniesť chlapcom z oddelenia vrážd na tácke Braňa Stuhu nebolo len tak hocičo.

Krauz fúkal. Uvažoval. Pozrel na hodinky. Hral o čas.

„Ale bez Chosého...“

Rozleteli sa dvere.

„Včéééra večer u sila, já to prvně zkusila, tramtaradááá, trmataradááá... mááám to za sebou!!“ hulákal Chosé a tancoval po celej kancelárii. Ani si nevšimol, kto je vnútri, no ani ho to veľmi nezaujímalo. Žiaril od radosti.

Chlapi sa až mykli, tak ich vystrašil.

„Chlapci, je to iba alergia na prací prášok! Nič vážne!“ jasal Chosé.

„Ty si normálny?“ zapochyboval šéf.

„Som. Mám to aj na papieri od doktora, šéfe! Mám teraz takú novú babu, robí dílerku pracích práškov, podomový predaj... dal som sa nahovoriť a nasypal som ho do práčky. Však čo, dostal som ho zadarmo. Chyba, je to šmejd a vyhádzal som sa ako v škôlke zamorenej osýpkami. Inak je všetko okej!“ výskal.

„Takže zmeníš babu?“ hádal Krauz.

„Nie, prášok. Ona trtká perfektne.“

Vyšetrovateľ iba civel, ničomu nerozumel. Chosé otvoril chladničku, nalial si pol deci vodky, šéf sem, šéf tam, hodil ho do seba, uľavene si vydýchol, zavrel chladničku a prisadol si k nim.

„Fúú!“ pleskol sa po stehnách. „Chlapci, ani si neviete predstaviť, aký kameň mi odpadol,“ zašvitoril. Potom si uvedomil, že sa asi niečo deje. „A vy čo tu takto družne...?“ usmial sa na nich ako dobrý vojak Švejk, keď ho vypočúvali na policajnej stanici ako podozrivého zo špionáže pre Rusov.

Mayor zalomil rukami, drgol vyšetrovateľa.

„S týmto materiálom ja musím pracovať. Ešte stále sa čuduješ, prečo som už teraz šedivý?“

Musitz si ich rad-radom vážne poobzeral a zhodnotil situáciu po svojom.

„Ale bez nich by si nebol šedivý, už by si dávno visel na služobnom opasku v spoločných sprchách.“

Mayor musel uznať, že aj na tejto argumentácii je niečo pravdy.

Prvý to začal brať vážne Krauz.

„Chosé, ty hovädo, prečo si nedostal syfilis? Mohli sme sa uliať.“

„Lebo obrábam iba paničky z lepšej spoločnosti.“

„Tak pre tvoju vyberavosť sme práve vyfasovali nový prípad.“

„A...“

„A v najbližšom čase si ani nelizneš, budeš robiť vo dne v noci ako otrok!“

Chosé sa vážne zahľadel na vyšetrovateľa.

„A teba kto sem volal? To ty si nositeľom Jóbových správ?“ pochopil Chosé a už sa neusmieval.

Vyšetrovateľ hodil plecom – on za nič nemôže, to vrchnosť.

„Budeme si musieť naštudovať spis, Bronkove posledné výpovede, priebeh udalosti...“ smutne drmolil Krauz. Už sa zmieril s osudom a začínal pracovať na novom prípade.

„Bronko?“ Chosému poskočilo obočie. „Máme strelca?“

„Všetko je u mňa dolu pripravené, chlapci,“ pookrial Musitz. „Ste obaja vítaní.“

Ako na povel vstali.

Jano Musitz bol jeden z najstarších a najskúsenejších vyšetrovateľov na oddelení, ak mali rozbehnúť vážnu akciu, Krauz bol rád, že práve s ním. Musitz je stará škola, robil s ním už Burger a robil s ním aj Krauz – vždy sa vedeli rozumne dohodnúť.

Odišli študovať spis a snovať plány, ako vykývať s Bronkom.

Na daktyloskopiu Krauz úplne zabudol.

33

Kto sa chcel dostať k pacientovi stráženému kukláčmi, musel byť ohlásený. Kukláči mali jasný pokyn nepustiť nikoho – služobný preukaz ani odznak nič nezavážili.

Musitz musel zavolať šéfovi útvaru OPA, ten zavolal dvom slúžiacim podriadeným do nemocnice, a až keď potvrdili zmenu v systéme opatrení, mohli detektívi vyraziť.

Výťah bol stále obsadený – vybehli po schodoch. Čakali ich od výťahov, oni prišli od schodov, niečo ako princov sme čakali od rieky – oni prišli od lesa.

„Héj, tu sme,“ ozval sa Chosé, lebo im stáli chrbtom a nechcel zažiť prestrelku so samopalmi.

Obaja mali na hlavách kukly. Otočili sa.

„Doriti, Chosé, vám šibe?“

„Jano, neblbni, nemier na mňa!“

„Ma poznáš aj cez kuklu?“

„Taký raťafák? Taký má len jeden jediný policajt – a to si ty.“

„Máte mať povolenie.“

„Hovno, volal vám šéf, musíte nás pustiť.“

„To bola kontrola. Volal. Musím si vás iba zapísať.“

Zapísal si ich služobné čísla a čas, kedy prišli.

„Zbrane?“

„Ďakujeme za opýtanie. A tie vaše? Tiež fungujú?“ usmial sa Chosé.

„S pištoľou by som vás tam nemal pustiť.“

„Povedal kto? Sme policajti, nie advokáti.“

„Tak choďte. Môžu byť problémy?“

„Ak nebudete stále nakúkať, tak nie.“

„Vraj má špeciálny vojenský výcvik.“

„Kým mu závity nevygumoval prášok, možno mal.“

„Aj tak by som ho nepodceňoval.“

„Je pripútaný?“

„Nie.“

„Radšej poď s nami dnu a jednu ruku mu zaves o rám postele, tým by to malo byť vyriešené.“

Takto sa to páčilo aj kukláčom a prestali byť nervózni, ale chalani im nič nezazlievali, mali dôvod byť nervózni, niesli zodpovednosť a Bronko nebol čajak.

Počkali, kým ho pripútali o posteľ, až potom vošli.

„Tušil som,“ usmial sa Bronko cez celú izbu. „Inak ma neuväzujú.“

Nepovedali nič, prisunuli si stoličky a sadli si dva metre od neho. Natiahol pravú ruku – usmiali sa, potom aj on a stiahol ju späť.

„To mám až také dobré meno u polície? Toľko strachu z jedného podania rúk?“

„Nie, klepeš už tak dlho, že si nemôžeme byť istí aidsom ani syflom,“ uzemnil ho Krauz.

Keby boli vonku na ulici, možno by táto narážka mala iný ohlas, možno by boli obaja v momente krvaví, lebo Bronko sa nebál ani policajtov, ani čerta, ale teraz sa iba smutne usmial a prikývol, že rozumie. Sily boli rozložené tak, že musel iba prikyvovať a znášať všetko, čo si vymyslia. Sily boli rozložené tak, že bol bez sily.

„Banány sme zabudli, tak čo chceš? Nezdržuj.“

„Porozprávať sa.“

„Pošlem ti moju babku, stále sa sťažuje, že sa nemá s kým porozprávať.“

Iniciatívy sa chopil Krauz, tak to bolo dohodnuté, lebo sa s ním poznal lepšie. Chosé mal sledovať a dávať pozor na parťáka, aby sa mu niečo nestalo. Preto sa so stoličkou odsunul o meter bokom, aby neboli v jednom uhle zásahu.

Bronko to, samozrejme, postrehol, ale uhly ho teraz nezaujímali, tu išlo o niečo iné – a vedeli to obe strany. Niekto musel začať.

„Čítali ste spis? Predpokladám, že čítali,“ Bronko si aj sám odpovedal.

Prikývli. Zbytočná otázka, nestála za odpoveď.

„Je to tak, ako som poved...“

„Počkaj!“ skočil mu do reči Krauz. „Prečo my dvaja?“

„Konečne rozumná otázka! Lebo ma poznáte najlepšie. Nikto okrem vás mi neuverí. Robili sme spolu najviac akcií. Pri Táslerovi ste sa ku mne dostali tak blízko, až sa čudujem, že vám to prokuratúra nezožrala a nezbalili ste ma. Dostali ste sa veľmi blízko, poznáte môj rukopis. Vy dvaja najlepšie viete, ako pracujem, takže dobre viete aj to, že toho chlapca som nespravil. Chcem sa rozprávať iba s vami.“

„Omyl. Nerobili sme spolu najviac akcií. Ty si zabíjal a my sme ťa naháňali, to nie sú spoločné akcie! Stáli sme na opačnej strane barikády.“

„Pre mňa spoločné. Okrem toho naháňania musíš, Rišo, uznať, že sme spolu aj párkrát sedeli na pive.“

„Vždy keď si niekoho odjebal a chcel si vedieť, ako sme ďaleko. To nebolo kamarátske posedenie pri pive, to bolo kto z koho, nemýľ si pojmy, my nie sme tvoji kamaráti.“

„Nemýlim si, ide mi iba o to, že nikto iný mi neuverí, iba vy dvaja, a nechcem vás za kamarátov o nič viac ako vy mňa. Neškamrem ani neprosím, to si vyhoďte z hlavy, ale nikomu inému neporozprávam to, čo chcem povedať vám. To je moje posledné slovo.“

Aspoň niečo si na začiatok vysvetlili.

„Dobre. Pochopil som, že chceš rozprávať. Je tak?“

„Je.“

„Tak spusti.“

Prehltol, odkašľal si a znova prehltol. Krauz pozrel na Chosého. Kolega vstal, napustil do pohára vodu a priniesol ju pacientovi. Podal mu ju a ruky sa im stretli na pohári. Aj oči sa im stretli. Bronko pritlačil Chosého prst. Chosé sa k nemu nahol bližšie.

„Nebojím sa ťa. Ak ti niečo napadne, niečo z výcviku, zabije ťa on – alebo ja, podľa toho kto bude mať príležitosť.“

Chosé si uvoľnil prst, odstúpil, vybral pištoľ, ukázal mu plný zásobník a podržal mu ho pred očami tak dlho, kým si nevšimol hlavičku prvého náboja. Vrátil zásobník do pištole, obtiahol ju, až potom si sadol.

„To som taký dobrý, že na mňa musíte ísť s trhavými?“

„Bol si. Teraz je z teba polovica, ale keby ti zahrabalo v palici, mohlo by to byť dosť nepríjemné. Pre teba.“

Bronko vedel, že aj oni majú výcvik, navyše aj pravidelný tréning, čo jemu chýbalo. Nechcel provokovať, chcel sa iba uistiť, že dávajú pozor.

Aj tak sa usmial – bol spokojný, dosiahol svoje. Presvedčil sa, že ešte stále má rešpekt, aj u profesionálov. Keby bol normálny, mohol z neho ťažiť aj ďalej. Nebol normálny, tam, kde teraz bol, sa dostal vlastnou blbosťou. Vedel to, uvedomoval si svoje postavenie a rozhodol sa hrať vabank. Ak mu neuveria ani oni, skončil a onedlho zomrie.

„Chosé, to ja len tak, či si v strehu...“

„Som a už to nerob.“

Prikývol a rýchlo pokračoval, aby zmenili tému.

„Poviem vám niečo, čo by vás mohlo zaujímať.“

Čakali.

„Potrebujem cigaretu.“

Krauz zaváhal.

„Si závislák. Šľahajú ti metadon a bohvie čo ešte. Ak sa dostaví reakcia, skončili sme a už nás k tebe nepustia.“

„Ale cigareta na to nemá vplyv, to vieš. Žiadna reakcia sa nedostaví. Potrebujem cigu.“

Krauz vstal, napustil do pohára vodu, podal ju pacientovi, potom mu podal cigaretu a pripálil mu. Pre istotu odstúpil až k oknu a otvoril ho dokorán.

Bronko si potiahol, zadržal dych a skoro nič nevypustil. Znova si potiahol, žeravý koniec cigarety sa predĺžil o dva centimetre – a zase skoro nič nevypustil.

Krauz ho pozorne sledoval. Trochu očervenel, ale netriasol sa, ani sa nedostavila reakcia.

Bronko si potiahol tretí raz a zničil viac ako polovičku cigarety. Odklepol popol do pohára s vodou a pokojne fajčil.

Nechali ho, teraz nebol čas na vypočúvanie. Bronko nefajčil, inhaloval – a vedeli si predstaviť, čo prežíva. Sami to nikdy nezažili, ale v kancelárii to videli už toľkokrát, že s ním takmer súcitili.

Konečne dofajčil. Krauz mu vzal horiaci filter, zahasil ho v pohári a vyhodil ho von oknom. Vodu vylial do umývadla. Privrel okno a sadol si na stoličku.

Dali mu ešte dve minúty.

„Díky, máš to u mňa, Rišo.“

„Dúfam, že nebudeš mať príležitosť mi to vrátiť.“

„Niet nad úprimnosť.“

„Čo keby si prestal kecať a začal s niečím ozaj rozumným.“

Podvihol sa na posteli a voľnou rukou si upravil vankúš.

„Čítali ste moju výpoveď. Bolo to tak, ako som povedal. Ja nenosím nože, nebol to môj nôž, bol jeho. Pravda je, že som ho oslovil. Bolo mi zle, potreboval som dávku, potreboval som prachy a on sa objavil v parku, tak som po ňom vybehol. Chcel som iba pár korún, nič viac. Začal sa brániť. Chytil som ho, začal sa metať. Vytiahol nôž, upozornil som ho, že robí blbosť, že s tým nevie narábať, ale nepočúvol ma. Stratil som rovnováhu, unavil ma, spadol som a strhol som ho so sebou. Nôž sa musel nejako skrútiť pod neho a napichol sa. Nemalo sa to stať, je mi to ľúto, ten chalan nemal zomrieť, ale stalo sa. Dobre viete, že ja nože nenosím – keby som ho chcel napadnúť nožom, tak si zoženiem taký, čo ho rozpára jedným šmahom odhora dole, ale nemal som taký. Keby som aj mal taký, už by som ho dávno predal a prefetoval. Nemal som taký a nemal som ani žiadny iný. Nemal som pri sebe nič.“

Stíchol. Skúmal ich, či začal dobre, či mu veria. Nedalo sa odhadnúť.

„To má byť všetko?“ nudil sa Krauz.

„Bolo to tak, musíte mi veriť, inak nemá význam, aby sme tu sedeli.“

„Čo má alebo nemá význam, nechaj láskavo na nás. A nie je vôbec dôležité, či ti veríme alebo nie, dôležité je, že ti neverí prokurátor a chce ťa dať do väzby. Má svedka, starého deda, a ešte šesť ďalších očitých svedkov.“

„To nie je pravda!“ ohradil sa Bronko. „Ten starý dedo sa vynoril z kríkov, až keď sme ležali na zemi, videl už iba nôž trčiaci z jeho brucha, prišiel až po akcii. Do zápisnice povedal to, čo mu do úst vložil vyšetrovateľ, no v skutočnosti nič nevidel.“

„A tí chlapci?“

„Chlapci? Šesť ožratých pankáčov, čo si chceli udrieť? Skopali ma na zemi, a aby sa polišom zavďačili a zabezpečili si, že ich nebudú stíhať, podpísali, čo im nadiktovali. Vraj som ich napadol a bil som sa ako lev! Ležal som a nevládal som sa ani pohnúť. Okrem toho ani oni tam neboli, dobehli, až keď začal dedo vrieskať.“

„Pekné, možno by ti to aj sedelo, ale prokurátor to vidí inak. Má svedkov, má páchateľa, po ktorom už roky pasie, a je na koni.“

„Roky pasie...“

„Čo sa čuduješ? Si známa firma, nikdy si sa netajil tým, čím sa živíš. Myslel si si, že nad teba nie je, bol si drzý, arogantný, zo zákonov si sa vysmieval – a pozrime sa! Karta sa obrátila, teraz ťa majú na lopatkách. Možno ťa neujebú za všetky vraždy, čo si urobil na objednávku, ale uletíš za túto, čo si neurobil. Keď sa to spíše pod seba, podčiarkne a sčíta, vlastne bude spravodlivosti učinené zadosť. Bronko, je mi úplne jedno, či si toho chlapca odkrágľoval alebo sa napichol na vlastný nôž, pôjdeš do basy na dvadsaťpäť, a keď sa ešte niekedy stretneme, ruky sa nám budú triasť tak, že si ani nepripijeme na zvítanie.“

Bronko prikývol, svoju situáciu chápal veľmi presne – nepodceňoval.

„Prokurátor ma ujebe iba za to, že som mu ušiel z lopaty za iné akcie.“

„Presne tak, pochopil si. Nech použiješ akúkoľvek obranu, nech by si mal akokoľvek pravdu, nikoho to nebude zaujímať. Zrátajú ti staré hriechy a použijú na to tohto malého chlapca, lebo to bude pre médiá bonbónik.“

Bronko to dobre vedel, mal dosť času vytriezvieť a použiť hlavu aj inak než na nasávanie.

„Mohli by sme sa posunúť o kúsok ďalej,“ navrhol, lebo debata o chlapcovi a vine či nevine evidentne nezabrala.

„Výborne!“ zajasal Krauz. „Čo sme si mali vyjasniť, sme si vyjasnili a teraz by som prosil k veci. Náš čas je drahý.“

„Trochu vody?“

„Nie, díky, my potom skočíme na pivo.“

„Ja by som chcel.“

Krauz skontroloval polohu parťáka, až potom mu nalial chlórovanú z vodovodu.

„Nemám na vlastného advokáta, mal som, ale dnes už nie. Preto ma prekvapilo, keď za mnou jeden prišiel. Riadne sa ohlásil u vyšetrovateľa, žiadna čiernota.“

„Vieme o tom. Ani by ho sem inak nevpustili.“

„Neprišiel ma obhajovať. Iba sa prišiel pozrieť, kde ležím. Mladý chlapec, kúpený mladý chlapec. Nasľuboval mi, že všetko je vybavené a zariadené, že o pár dní ma dostanú von, aby som ešte chvíľu vydržal a nevypovedal. Spýtal som sa ho na dve veci zo spisu, nevedel, o čom hovorím, ani ho nemal naštudovaný. Nebol tu na obhajobu, bol tu na obhliadku. Stále sa iba obzeral, keď odišiel, na chodbe sa ešte vypytoval sestričiek. Povedala mi to jedna...“

„Ty tu už máš známosti?“

„Viete, že je to nutné. V cudzom prostredí je každá podaná ruka vítaná.“

„A čo? Čo si sa dozvedel?“

„Od nej dosť dôležité informácie. Vraj sa vypytoval, na akom som to vlastne oddelení, prečo ma strážia, koľkí, ako sa striedajú a tak. Od neho som sa nedozvedel nič, bol to nastrčený trtko. Ale aj tak som si už urobil názor na ďalší priebeh akcie. Jeho návšteva bol jasný odkaz. Viem, čo bude nasledovať. Bol tu v piatok. Už majú potvrdené, kde ležím. Prešiel víkend. To im stačilo na prípravu. Útok sa začne dnes večer alebo zajtra ráno, viac času by som ani ja nepotreboval, keby som dostal takúto zákazku, a je dosť možné, že si našli aj šikovnejšieho.“

„Kto – oni?“

„Ehm,“ zaodŕhal Bronko.

„Dobre, takže ty si myslíš...“

„Nielen ja, aj vy to dobre viete, nerobte sa, že nie. Viete, že som nerobil len bežné objednávky, ale aj chúlostivé veci na rýchle vybavenie.“

Vedeli.

„Musíme vedieť, odkiaľ vietor fúka, aspoň tušiť.“

„Robil som aj zmenky a Duckého a dve akcie pre trojpísmenkových, čo nasledovali po ňom.“

„Povrávalo sa.“

„Teraz sa nepovráva, teraz ti to hovorím ja. Spravil som to, utopili ma v prachoch. Už preto ma nemôžu nechať vypovedať. Viem toho priveľa, dajú ma dole. Inak padnú veľmi vysoké hlavy.“

„Možno iba pozeráš mládeži neprístupné filmy...“

„Možno, ale aj vy ste sa s tým už stretli. Viete dobre, že existujú ochranné sféry. Už sa aktivizovali. Keď mi poslali advokáta, už vedia, kde ležím. Bol to iba posol zlých správ, nie právna pomoc pre mňa.“

„Ako to myslíš, že sme sa stretli...?“

„Richard, ako to bolo s tebou v deväťdesiatom siedmom? Prečo ťa skoro zabili? Pre pár všivavých spisov? Oni ešte stále žijú a bránia sa. Na svojich ľudí nikdy nezabúdajú, zvlášť nie na tých, čo môžu byť pre organizáciu nebezpeční.“

Krauz si zapálil. Veľmi dobre vedel, o čom Bronko hovorí – pravý členok ho aj po toľkých rokoch občas pobolieval.

„Daj ešte jednu.“

Dal mu aj s pohárom vody.

„Robili sme pre tých istých ľudí, akurát mňa neklamali ako vás dvoch, ja som vedel, za čo ma platia.“

Krauz si prisadol na kraj postele. Klepali popol do toho istého pohára.

„A čo navrhuješ?“

„Urobme dohodu, začnem vyjednávať.“

„Takže nejde o rozhovor, chceš vyjednávať.“

„Chcem.“

„Počúvame.“

„Dostaňte ma preč, ešte dnes večer. Kamkoľvek, kam chcete. Ja vám za to zhodím jednu vraždu, čo vás bude zaujímať. Samozrejme, že to nie je všetko. Chcem, aby ma prokurátor nestíhal za vraždu a nedal ma do väzby. Zariadite to tak, aby som bol stíhaný na slobode za lúpež, lebo to je aj pravda.“

„Ale aj tak ťa nepustia von. Ostaneš pod našou ochranou až do procesu. Čo tým získaš?“

„V prvom rade to, že ma dnes, respektíve zajtra, nerozstrieľajú na nemocničnej posteli. Nešker sa, už aj to sa stalo! Zabudol si na Róberta Holuba na Kramároch?“

„Nezabudol, mal som v ten deň výjazd, ty debil, strávil som tam dvanásť hodín na streche.“

„Vidíš, že sa to dá aj v nemocnici.“

„Dobre, pokračuj.“

„Dostanete ma von a prežijem. Za to vám dám jednu vraždu aj s dôkazmi. Kus za kus. Férový obchod.“

Dofajčili. Krauz zase zahasil ohorky v pohári, vyhodil ich von a vodu vylial do umývadla. Poumýval zvyšky popola, vyvetral. Celý čas premýšľal. Skôr než si sadol, vymenili si s Chosém pohľady. Chosé mu naznačil, že by do toho išiel.

„Počítaš s tým, že zdrhneš?“ otvorene sa spýtal Krauz.

„Vám prevalím jednu vraždu, čo vás osobne bude veľmi zaujímať. Budem vypovedať pred vyšetrovateľom a uvediem mu do zápisnice fakty. Také, že budete môcť konať. Čo bude ďalej, sa nestarajte. Pokiaľ budem spolupracovať s vami, budem sa riadiť vašimi pokynmi, to je súčasť dohody. Keď ma prevezme iná súčasť polície alebo prokuratúra...“ nedopovedal.

„To na nás neskúšaj.“

„Nič neskúšam, snažím sa vyjednávať. Dal som konkrétnu ponuku a konkrétne podmienky, teraz ste na rade vy.“

„O akú vraždu ide?“

„Máme už dohodu?“

Nemali. Krauz nemohol sľúbiť niečo, čo nemohol splniť, a Bronko to dobre vedel.

„Poznáš postup. Musím ísť za vyšetrovateľom, on za prokurátorom. Aspoň niečo musíš dať, aby bolo o čom jednať. Nejakú návnadu, niečo šťavnaté. Dáš do pľacu Duckého zmenky?“

„Nie. Tak vysoko ísť nemôžem. Môžem urobiť iba to, čo ma neohrozí. Keby som išiel proti trojpísmenkovým, nájdu si ma aj v Thajsku a skončím nie dnes večer, ale o dva roky ráno. Čo tým získam? To nemôžete chcieť. Dám vám obyčajnú vraždu, ale pre vás dvoch neobyčajnú, to vám musí stačiť.“

Krauz skontroloval Chosého. Prikývol.

„Dobre, rovno odtiaľto pôjdeme za vyšetrovákom a hneď bude volať s prokurátorom. Zatiaľ sem pošleme armádu kukláčov, aby sa sem nikto nedostal. Presťahujeme ťa okamžite, len čo budeme vedieť kam a ako zabezpečiť priestor. Ochránime ťa ešte dnes večer, taká je moja ponuka.“

„Mám vaše slovo?“

„Máš naše slovo.“

„Verím vám.“

„Tak daj! Čo je to za neobyčajnú vraždu?“

„Cigaretu...“

„Kurva, nešponuj mi nervy!“

„Daj jednu a dajte si aj vy, zíde sa vám, to vám garantujem!“

Dostal ju.

„Chosé,“ začal Bronko, keď si tretíkrát labužnícky šlukol. „Koho si obrábal pred tromi rokmi v máji?“

Chosé vyskočil zo stoličky.

„Ty hajzel vyjebaný!“

34

V pondelok o tretej bola kancelária stoštyridsaťjeden žalostne prázdna. Prázdna a smutná. Hanzel si zlomil prst, Krauz a Chosé sa flákali bohviekde a Burger to s tými dvoma už nemohol vydržať. Ani Petra neprišla, lebo Krauz ju hneď ráno vyhodil a urazila sa. Celý deň si lámala hlavu nad tým, ako mohol vedieť, že nedostala...

Kde sa flákajú tí dvaja? Burger sledoval ich prípad zo štvorky a vedel, že sa dopracovali k záverečnej správe o samovražde. Ale to mohli spracovať doobeda – kde sú celý čas až do fajrontu, ani netušil. Ani nevedel, ako dopadol Chosé u lekára, či mu môže podať ruku alebo sa ho má štítiť. Neinformovanosť ho štvala a bol zvedavý, čo sa deje. Dúfal, že sa iba vonku ožrali a boja sa prísť na rozdelenie. Čítal noviny, fajčil a čakal na poobedný nástup.

Krauzovi zazvonil telefón.

Kuky sa muckal s kvetináčom a Váňa si balil proviant. Načiahol sa Burger.

„Burger, vraždy.“

„Chémia, podporučík inžinier Toman.“

„Máš viac titulov ako ja, kolega, tak spusti prvý. O čo ide?“

„Máte tam v kancelárii nejakého začiatočníka menom Krojc... Krauz... či tak nejako?“ habkal.

„Máme,“ zareagoval pohotovo Burger.

„Daj mi ho k telefónu.“

„Nie je tu.“

„Nech mi zajtra zavolá, my už dnes končíme.“

„Odkážem, ale ak je to súrne, povedz mi, o čo ide, a ja ho zoženiem, zavolá ti.“

„Nie je to súrne. Mali sme debatu o nejakom prípade a chcel, aby som mu zavolal, keby dačo, tak som s ním chcel...“

„Ide o ten štvorkársky prípad samovraždy?“

„No.“

„Našli ste dačo? Môžeš to povedať aj mne.“

„Nemôžem, lebo som zistil, že dožiadania na vykonanie expertíz nám zaslal štvrtý okres, a on robí na kraji, takže by som s ním o tom vôbec nemal debatovať...“

„To sa občas stáva, kolega, nerob paniku. Normálne si vypomáhame. Ide iba o administratívno-byrokratického šimľa, ktorého sa snažíme všetci ignorovať, občas zbaviť.“

„Aj tak, mali by ste ho poučiť, že nemôže požadovať informácie k prípadu, ktorý oficiálne nerobí. Niektorí mladí kolegovia radi ignorujú predpisy, ale my na expertíznom ústave to nerobíme.“

„Viem, chápem, poviem mu, je to začiatočník.“

„Ďakujem za ochotu, pán kolega. Aj napriek tomu som mu chcel niečo povedať. No nič, keď tam nie je, nech mi zavolá zajtra.“

„Ďakujem za zavolanie, odkážem mu.“

Burger ďalej nenástojil, iba si poznačil, čo má nováčikovi Krauzovi odkázať.

Škoda, že nenástojil, mohli sa dozvedieť zaujímavé veci už v pondelok.

35

Burgera upútal najmä posledný pondelňajší telefonát. Už to bolo ozaj na hrane, bolo o dve minúty pol štvrtej, už by sa telefóny ani nemali dvíhať. Dvaja kolegovia sa poberali k dverám, keď znova zazvonil telefón. Kuky s Váňom odišli, Burger sa vrátil.

Ostal sám s telefónom, tak si radšej sadol.

„Burger, vraždy.“

„Dobrý deň, pán Burger, tu je Sylvia.“

„Ááá... ručičky bozkávam!“

„Necítim!“

„Prídem bližšie.“

„Budú z toho reči...“

„Nech, to znesiem, za to riziko to stojí!“

„Vám to stojí...“ nechala pauzu, aby fór vyznel, „ale Rišo by sa hneval.“

„Nemôžete vedieť, sme kamaráti...“

„Vy ste koťuha!“

Burger nevedel presne, čo myslí pod pojmom koťuha, ale aby nekazil atmosféru, zasmial sa.

„Dáte mi ho?“

„Rád, ale nie je tu. Majú s Chosém nový prípad a...“

„Vy ste všetci dohodnutí, no mali by ste to už zmeniť. Klamete manželkám tak dlho a tak rovnako, že sme už na to prišli. Chcelo by to inováciu.“

„To je možné...“

„Čo?“

„No že ste na to už prišli, ale vážne tu teraz nie je.“

„Škoda. Keď tam nie je, napíšte mu odkaz, že si beriem auto a idem na siedmu ku kaderníčke, prídem neskôr. Volám mu, aby sa nerozčuľoval, kde je auto, ako minule.“

Burger prehltol, odkašľal si.

„Odkážem.“

„Ďakujeeem!“ zašvitorila Sylvia.

Burger položil a sadol si za Krauzov stôl. Napísal mu odkaz, že o desať minút tri mu volal kolega z chémie a o tri dvadsaťosem mu volala manželka – berie si auto a večer o siedmej ide ku kaderníčke. Podpísal sa.

Chvíľu sa pozeral na odkazy. Naozaj nevedel, ktorý z nich je dôležitejší. Mal chuť si zapáliť, ale premohol sa a zašiel za šéfom zahlásiť ukončenie pracovného dňa. Išiel iba tak, z vlastnej iniciatívy, lebo sa mu niečo nezdalo.

36

Chosé si sadol, prinútil sa reagovať pokojne a rozhodol sa, že tomuto prefetovanému úbožiakovi radosť neurobí.

„Čo ty môžeš vedieť, koho som ja obrábal pred tromi rokmi, drbino!“

„Ja? Nemal by som nič, ale vedelo o tom celé mesto. Sám si sa o to postaral. Veď Zoru Kowalskú si vtedy sprevádzal na všetkých akciách, všetci si ťa všimli. Aj sme tipovali, o čo ide, či o riadenú policajnú akciu alebo si sa naozaj zabuchol. Či pôjdeš do civilu a budeš jej robiť rohožku pred spálňou, alebo ste takí hlúpi, že to na ňu skúšate cez posteľ. Naozaj na teba boli stávky. Čo skáčeš? Ty si do nej robil, nie ja. Chceš to poprieť?“

Chosé nepovedal nič, na túto tému sa mohol rozprávať iba s človekom, ktorý mu preukáže, že vie aj niečo o pozadí. Bronko nemal odkiaľ vedieť, o čo išlo, mohol iba sledovať Chosého, ako sa vláči so Zorou, ale dovnútra nemohol preniknúť, a teda nestál za odpoveď.

Krauz vedel, o čo išlo, sám to naplánoval. Vymenili si s kolegom pohľad, mlčky si prikývli a pokračovali.

„No dávaj.“

„To je tá vražda, ktorá by vás mohla zaujímať, Richard. Vás dvoch osobne. Mne to neublíži a vám to pomôže, potom pomôžete vy mne. Ešte dnes.“

„Hovor.“

„Máme dohodu, aj keď už viete, o čo ide?“

Museli súhlasiť – alebo odskočiť.

„Máme dohodu.“

„Vaše slovo mi stačí. Zatiaľ vám niečo poviem, a keď sa odtiaľto pohneme, dopoviem ostatné, to je moja poistka.“

„Tak sa to robí.“

„V máji deväťdesiatosem som dostal zákazku.“

„Kedy presne?“ Museli sa uistiť, že ovláda detaily a netrepe.

„Posledný májový víkend. Bol piatok, sedem hodín večer.“

„O tom písali aj noviny.“

„Nechaj ma rozprávať, dozvieš sa, aj čo v novinách nepísali.“

Mal pravdu, Krauz mu zbytočne skákal do reči, veď ešte nič nepovedal.

„Zora Kowalská mi nechala odkaz, prišiel som na stretnutie. Už tam bol...“

Spozorneli.

„Zolo Krivák.“

„Zolo Krivošík?“

„On.“

„Zvaný Krivák?“

„On.“

„To si si teda vybral parťáka!“

Bronko sa usmial.

„Nevybral, už bol tam.“

„Prečo by chcela teba?“

„Už som pre ňu robil, bol som preverený.“

Všetci traja dobre vedeli, koľko roboty dá v podsvetí získať si titul preverený. PhD. ani netuší, čo je tvrdá poctivá práca.

„Pokračuj.“

„Dala nám adresu a povedala, že musí zomrieť nenápadne, aby sa nevyšetrovalo. Prízvukovala to donekonečna, žiadne stopy, žiadne násilie, profesionálna práca. Aj honorár bol profesionálny, tak sme sa snažili. Teraz vám poviem niečo, čo v novinách nebolo. Ten chlapík býval na deviatom poschodí, bol kamionista a mal ísť na Ukrajinu na rizikovú linku, kde sa lepšie zarába. Zazvonili sme mu, predstavili sme sa ako zamestnanci špeditérskej spoločnosti a vpustil nás dnu. Použili sme legendu, že nás posiela vedúci, aby sme mu oznámili, že jeho jazda sa odkladá, bude preložená na najbližší termín. Chceli sme od neho, aby podpísal náhradný príkaz na jazdu. Uveril, mali sme originál tlačivá. Už mal vypité. Bohoval, lebo počítal s peniazmi. Na stole mal fľašu borovičky, jeden pohár, ani nezapíjal. Ľahký objekt. Stlačil som mu nerv pod trapézovým svalom, na chvíľu znehybnel. Zolo ho vzal na balkón a vyhodil. Na balkóne sme prevrátili kuchynskú stoličku – akože niečo montoval a liepal sa na ňu. Zolo mal rukavice, ja som sa ničoho nedotkol, nebolo čo utierať. Bolo to takto v novinách?“

Museli uznať, že nie.

„Zolo odišiel, ja som ostal. Prišli ste niečo po ôsmej. Obzreli ste si mŕtvolu pod balkónmi, išli ste hore a po polhodine ste odišli. Mali ste zeleného žigulíka dva-jedna-nula-sedem. Stál som na chodníku oproti. Ani ste mi nezakývali.“

V nemocničnej izbe bolo chvíľu ticho. Odchýlili sa dvere a kukla skontrolovala, či sú všetci, čo mali prežiť, ešte živí. Boli – zavrel za sebou.

„Dobre,“ ozval sa Chosé. Prevzal iniciatívu, lebo tento prípad ho mimoriadne zaujímal. „Povedal si, že máš aj dôkazy. Toto je iba tvrdenie. So zaujímavými detailmi, ale iba tvrdenie.“

„Zolo si ju nahral.“

„Vraždu? Na video?“

„Nie, Zoru.“

„Takú chybu by nespravila!“ ohradil sa Chosé, lebo ju poznal najlepšie.

„Spravila, lebo sa dostala do časovej tiesne. Pokiaľ viem, celú akciu plánovala tak, aby to za ňu odsedela nejaká jej kamarátka. Poslala ju o šiestej rovno vám, policajtom, do roztvorenej náruče. O siedmej bol sám doma a hrozilo, že pôjde von. Teraz neviem, či na chatu, na pivo, či kam to mal ísť. Mala to presne naprogramované, premyslené.“

„Ale ona nikdy nejednala ako objednávateľka, vždy používala sprostredkovateľa,“ oponoval Chosé.

„Zora to tak robí vždy, to je pravda, ale tentoraz jej sprostredkovateľka zlyhala. Poznáte jej prostredníčku...“ zatiahol hlasom na konci vety, aby sa s nimi pohral.

Spozorneli.

„No, to by som už prekračoval rámec dohody,“ usmial sa nad ich nadržanosťou. Naozaj si chvíľu mysleli, že im iba tak prezradí meno, ktoré ich vážne zaujímalo. „Neprišla, nemohla prísť, ja viem prečo a vy sa to tiež dozviete, ale nie tu a nie teraz. Zore bežal čas, kamarátka išla na stretnutie s vami, padla vám do pasce a ona musela doriešiť situáciu. Zvolila priamy kontakt. Zolo je sviňa, mal pri sebe diktafón a všetko si nahral, celú objednávku, celú inštruktáž.“

„Neverím, Zolo jej robil ochranku.“

„Chosé, každý z nášho fachu je tak trochu naivka a dúfa, že sa dožije penzie. Z čoho by sme na staré kolená žili, keby sme nerobili podobné podrazy ako naši zamestnávatelia? Robil jej jeden čas ochranku a využil to, nahral si ju a odložil si kazetu na horšie časy, čo keby náhodou.“

Chosé ani tak neveril.

„Videl si potom niekedy Zola?“ pokračoval Bronko.

„Nie.“

„Ako dlho?“

„Pol roka...“ spomínal detektív.

„Presne tak, Chosé! Už sa okolo nej nemotal, už jej nerobil ochranku. Vyplatila ho, poslala ho do Prahy, lebo tam otvárala salón, a začala s tebou. Postarala sa, aby ste sa nestretli, odpratala ti ho z očí a ja som dostal nové zákazky, držala si ma od tela peniazmi. Postarala sa, aby si nás nevidel, nestretol, aby v tebe neskrslo podozrenie. Tak to hrala, taká je Zora, tak s chlapmi vyjebáva. Geniálna manipulátorka.“

Chosé konečne prikývol – o tom niečo vedel.

„Jediný chlap, čo s ňou na revanš vykýval, je Zolo, využil situáciu a zvečnil si ju na magnetofónovú kazetu. A to je moja poistka. Ak ma odtiaľto dostanete, dám vám tú nahrávku. Viem, kde je schovaná. Sólo pre Zoru. V súdnej sieni sa jej hlas bude nádherne rozliehať, nádherne vynímať. Je vaša. Beriete?“

Chosé vstal a vyšiel von. Krauz tesne za ním.

„Hotovo?“ spýtala sa kukla.

„Počkaj.“

Zašli k oknu na koniec chodby a zapálili si cigarety.

„Kurva...“ povedal Chosé.

Krauz netušil, či tak hodnotí svoju bývalú známosť alebo stav dnešnej akcie. Kým sa stihol spýtať, otvorili sa najbližšie dvere a vyšla sestrička. Všimla si, čo robia.

„Preboha, páni! Toto je nemocnica, tu nemôžete...“

Zagánili na ňu a pochopila.

„Aspoň si zoberte toto...“

Podala im plechovú misku v tvare ľadvinky. Krauz si spomenul, že takú mu podkladali pod bradu, keď mu trhali nosné mandle. S odporom si vzal improvizovaný popolník.

„... a fúkajte von oknom!“

Poďakovali a počkali, kým odišla.

„Čo ty na to?“ spýtal sa Chosého.

„Bol tam, niet pochýb.“

„Aj ja mu verím.“

„Dostať tak Zoru! Ty brďo...“ sníval Chosé. „A konečne dostať Kristínu z basy!“

Krauz vedel veľmi dobre, prečo po tom túži. Zo všetkých kolegov z oddelenia vrážd to vedel najlepšie – on nahovoril Chosého na tú nepodarenú akciu, on niesol zodpovednosť.

„Ale čo s ním? Kam ho dáme? Ak budeme súhlasiť, musíme ho dostať von ešte dnes večer,“ uvažoval Krauz.

„To musíme. Advokátik všetko mení, oni to tak robia bežne. Pôjde to rýchlo. Teraz je už nebezpečenstvo reálne.“

„Chosé, nezabúdaj na Holuba, toho nám odbachli pred nosom zo strechy. Koľko sme tam mali policajtov?“

„Presne. Druhý taký prípad už nechcem zažiť.“

„Ja ho doma nechcem, Chosé, Sylvia je citlivá na posteľné plachty.“

„Ani ja ho doma nechcem.“

„Ale čo s ním? Toto budeme musieť vyriešiť čo najskôr, inak stratíme jeho dôveru.“

„Rišo, ideme do toho, či nie? Ty mu veríš?“

„Čo mu mám veriť? Že tam bol? Bol. Že chce spolupracovať? Chce. Ide mu o kejhák.“

„Že nám nezdrhne?“

„Nezdrhne! Pokiaľ bude spolupracovať s nami, nezdrhne. Vie, že by sme v podsvetí rozvírili prach a už by sa nechytil, už by nedostal šancu. Ulica by ho zavrhla, zariadili by sme to – a on to vie. Nás neojebe, ver tomu. Aj najväčší profíci sa boja profíkov.“

„Ako to zahráme, Rišo?“

„Ťažko. Bojím sa jedného.“

„Čoho?“

„Že bežná vražda nebude prokurátorovi stačiť. Vedia, s kým majú do činenia, budú nás tlačiť, aby pustil ešte niečo, niečo šťavnatejšie.“

„Duckého?“

„Napríklad.“

„Ale na to sa môžeme zvysoka, je tak? My ho urobíme za Zoru, upraceme ho, vypočujeme ho, zadokumentujeme prípad a posunieme ho hore, nech si ho potom dorábajú odborníci zhora. Počul si, čo povedal. S nami bude spolupracovať a nám nezdrhne – čo sa bude diať potom, to už nie je naša starosť.“

Krauz zauvažoval, pokýval hlavou.

„Asi tak by som to videl aj ja. Dodržíme dohodu a dostaneme ho von, on nám dá Zoru – a čo bude potom, ide mimo nás.“

„Ideme do toho?“

„Poďme!“

Zahasili cigarety a odpornú lekársku misku v tvare ľadvinky nechali na parapete aj s ohorkami – za to utrpenie s nosnými mandľami.

37

Podarilo sa im dovolať na oddelenie tesne pred koncom pracovného času. Využili izbu sestričiek, mali tam telefón a Chosé si všimol, že jedna taká s dlhými čiernymi vlasmi sa tvári celkom prítulne. Dotelefonoval, pokúsil sa o rýchly výpad, ale dopadol zle – nebol jej typ.

Keď Burger vošiel do šéfovej kancelárie zahlásiť ukončenie operatívneho dňa, práve skladal telefón.

„Výborne! Edo, ideš ako na zavolanie! Práve mi volal Chosé z nemocnice. Zožeň chalanov a ostaňte v pohotovosti, asi sa bude niečo diať!“

Mayor stopol Burgera, Kukyho, Váňu a Biliho, keby bolo treba nejakú techniku, ostatní mohli ísť domov.

„Ja ich zabijem,“ soptil Váňa a znova si vybaľoval proviant. „Už som bol skoro na zastávke! Dokedy tu na nich budeme čakať? O polhodinu zatvárajú bufet, tak mám tam ísť, či nie, budeme celú noc, či nie? Vie niekto niečo? Zase to organizuje tajomný pán Krauz a ja ho už konečne nakopem do riti! Čo vy na to?“

Kuky prikývol, Burger si otvoril zadnú stranu novín a zapálil si cigaretu.

Vošla Petra.

„Robíme nadčasy?“

„Ak máš čas, tak ostaň. Ani my nevieme, o čo ide. Tí dvaja volali z nemocnice, tak čakáme.“

Priniesla si kávičku a čakala s nimi.

Krauz, Chosé, Mayor a Musitz sa stretli v šéfovej kancelárii. Ani nešli do svojej kancelárie, ani sa nezdržiavali vysvetľovaním kolegom, rovno zamierili k šéfovi.

Aby sa neprekrikovali, rozprával Krauz, Chosé iba čo-to doplnil.

Vyšetrovateľ Musitz si ich pozorne vypočul. Vyfajčil tri cigarety, vypil dve vodky. Bolo po pracovnom čase, už sa to tak nebralo.

„Problém vidím v dvoch rovinách,“ začal rozvážne vyšetrovateľ. „Po prvé, ako to vysvetliť prokurátorovi, aby pochopil, že je to pre nás mimoriadne dôležitý svedok a otvára sa nám možnosť preniknúť do podsvetia, o akej sme doteraz iba snívali. Po druhé, ak sa nám podarí prehovoriť prokurátora, kam Bronka uložíme? Viete dobre, ako u nás funguje program na ochranu svedkov. Je inak koncipovaný ako vonku a...“

„Stojí celý za hovno,“ doplnil ho Chosé.

„Asi tak. Teda čo s ním? Musíme sa oňho postarať sami.“

„Prvý problém je tvoj,“ uvažoval Mayor. „Druhý je náš. S prípadom dlhodobého rozpracovania svedka s tým, že ho musíme aj uložiť a izolovať, sme sa ešte nestretli. Nikto nebol zatiaľ ochotný spolupracovať. Ja na to nemám ani priestory, ani financie,“ vysvetlil Mayor. „Môžem zavolať na ministerstvo...“

„On potrebuje prevoz okamžite, ešte dnes, nie o pol roka,“ upozornil ho Krauz na lehoty vybavovania žiadostí cez ministerstvo.

„Takže ministerstvo nie,“ pochopil aj šéf.

„Ja si ho domov nevezmem,“ upozornil ich vyšetrovateľ. „Zavolám prokurátora, čaká.“

„Choď volať, my sa zatiaľ poradíme,“ súhlasil Mayor.

„Ešte jedna vec,“ zháčil sa vyšetrovateľ. „Čo ak mu bude jedna vražda málo? Dá nám Bronko aj niečo navyše? Naznačil niečo?“

Detektívi mu zatiaľ celú pravdu nepovedali, niečo si chceli nechať aj na neskôr, ale museli uznať, že prvý krok presvedčiť prokurátora je kľúčový, bez neho celá akcia padá.

„No... ehm,“ zaodŕhal Krauz. „Reč bola o Zore, tú je ochotný hodiť cez palubu bez problémov – na tom stojí jeho ponuka. Potom ešte naznačil...“

„No?“

„Naznačil, že vie o Duckom...“

„No doboha!“ nadskočil vyšetrovateľ a oči sa mu rozžiarili. „To by bolo terno!“ Už videl titulky na prvých stranách novín.

„Pozor!“ zodvihol varovný prst detektív. „Dohoda bola o Zore, na to nezabúdajte! Duckého iba spomenul, ale nechce ho pustiť, bojí sa odvety, tuší, čo by mohol spôsobiť.“

„Zatiaľ ho nechce pustiť, ale keď budeme mať čas a spracujeme ho, určite nám ho dá,“ bol presvedčený vyšetrovateľ.

„Dobre, to je zatiaľ iba hudba budúcnosti. Fakty sú také, ako som vám povedal, a nič sa nesmie dostať von, jasné?“ dôrazne upozornil Krauz.

Vyšetrovateľ prikývol a odišiel lámať prokurátora.

Detektívi ostali so šéfom sami. Chvíľu. Vošiel Burger, lebo chlapom v kancelárii už bolo dlho a vyslali ho ako prieskumníka.

„Môžem, šéfe?“

„Len poď! Aj tak sme vás chceli zavolať.“

„Ja len, že chlapi sa pýtajú, či si majú ísť nakúpiť jedlo na noc, či ťaháme do rána.“

„Zavolaj ich všetkých, musíme sa poradiť.“

Krauz znova porozprával výsledok ich návštevy v nemocnici, trochu to skrátil, ale nič podstatné nevynechal. Napokon všetko zhrnul Mayor a celý problém im vysvetlil v dvoch rovinách, presne ako ich načrtol vyšetrovateľ.

„Už išiel telefonovať prokurátorovi – predpokladám, že ho nahovorí na spoluprácu. Druhý problém je náš.“

„Ak ho dáme do hotela alebo motela...“ zauvažoval Váňa.

„To je blbosť. Kto to zaplatí? Ako sa tam budeme nenápadne striedať?“ nesúhlasil Chosé.

„Okrem toho by sme ho po pár dňoch museli aj tak previezť a zase by sme riešili to isté, zase by sme boli tam, kde sme teraz. Hotel je blbosť,“ uzavrel Mayor.

„Ani vlastné byty sa na také niečo nedajú použiť,“ šomral Krauz a všetci iba prikyvovali – takúto možnosť spomenuli viac-menej zo žartu.

„Ako dobre sa pozerajú americké filmy, kde majú na takéto účely postavené celé komplexy,“ vzdychol Kuky.

„Je iba jedna jediná možnosť,“ ozval sa napokon Burger. Zatiaľ iba ticho počúval, šúchal si bradu.

„No...“ všetky oči mu odvisli na perách.

„Moje kábéčko...“

„Si normálny?“

„A čo? Načo ho využívame? Na nič.“

„To je vyslovene proti predpisom!“ bránil sa šéf.

„Nie je, Šani. Návštevy si tam môžem vodiť, dokonca sú vítané a žiaduce, aby susedia videli, že byt je živý a používa sa. Bronka nazveme návštevou, a je to. Trochu dlhšou návštevou. Tam ho môžeme pohodlne strážiť do aleluja, môžeme sa pri ňom striedať, ako budeme chcieť, a bude na bezpečne utajenom mieste.“

Mayor uvažoval. Kábéčko bol skrátený názov konšpiračného bytu. Dnes iba zbytočné bremeno na krku kriminálky, kedysi veľmi zaujímavý objekt – dedičstvo starého režimu. S nápadom kúpiť v meste pár bytov a využívať ich na stretnutia s informátormi prišla za starého režimu Štátna bezpečnosť. V tých časoch pretaviť myšlienku na čin nebol problém – štátniari svoje kábéčka vybudovali rýchlosťou blesku a aj ich v hojnej miere využívali. Dnes už nikto  nevie, kedy dostal podobný nápad aj niekto z vedenia kriminálnej služby, ale stalo sa a podľa vzoru staršieho brata si zriadila kábéčka aj kriminálka. Minuli sa účelu, žiadny normálny informátor kriminálky sa nechcel zašívať kade-tade po zastrčených bytoch, dať sa nahrávať skrytými mikrofónmi a kamerami a hrať sa na super utajeného špióna. Bežní informátori kriminálky sa s detektívmi stretávali normálne na pive, samozrejme, na úplne opačnom konci mesta, než bývali alebo pracovali. Ak išlo o mimoriadne chúlostivú vec, stretli sa na odpočívadle diaľnice alebo výpadovky, prípadne podvečer na nábreží alebo v parku na lavičke. Nebolo treba dramatizovať a vymetať utajené byty v centre alebo na sídliskách.

Oddelenie vrážd malo k dispozícii jeden konšpiračný byt v centre mesta a bol písaný na Burgera, samozrejme, na jeho krycie doklady. Kábéčko prevádzkoval väčšinou najskúsenejší detektív na oddelení, lebo s prevádzkou bytu bola spojená nepríjemná, zbytočne komplikovaná administratíva – práca navyše. Burger bol logická voľba, byt dostal ešte za starého režimu a svojej roly nájomníka nového bytu sa zhostil s vervou a so zodpovednosťou jemu vlastnou. Aj sa zodpovedne pozoznamoval so susedmi, pozval ich na úvodný žúr, vysvetlil im, že pracuje v Čechách a do bytu bude chodiť len občas. To všetko bolo vopred naplánované, podobné legendy sa vymýšľali pre susedov bežne – aby nemali podozrenie a aby skutočná funkcia bytu ostala utajená. Vo väčšine prípadov sa skutočný účel konšpiračných bytov podarilo úspešne tajiť a nájomníci ani netušili, aký byt majú v dome.

Po revolúcii sa situácia skomplikovala – hneď prvý rok sa niesol v duchu honu na čarodejnice s trojpísmenkovým cajchom ŠtB. Celý rok bol charakteristický nebývalým priesakom utajovaných informácií priamo do médií, a teda do celej verejnosti, a Krauz, ale aj ostatní kriminalisti s veľkou nevôľou sledovali v televízii čiernobiele filmy zachytávajúce stretnutia riadiacich policajtov s informátormi v konšpiračných bytoch. Navyše vtedajší krikľúni z improvizovaných pódií vyvreskovali do celého sveta, že už majú kompletné zoznamy príslušníkov Štátnej bezpečnosti a ich donášačov a budú ich postupne zverejňovať a dotyčných lynčovať, prípadne iba vešať na kandelábre.

Po takomto masívnom psychickom nátlaku cez médiá by sa na schôdzku v kábéčku dal nahovoriť iba samovrah a byty postupne pustli a chátrali. Burger neustále upozorňoval nadriadených, že kábéčka už dávno neplnia pôvodnú funkciu a treba sa ich zbaviť, ale nikto nevedel ako, nikto ani netušil, akú legislatívu použiť na odpredaj bytov späť štátu – žiadna legislatíva v tomto zmysle neexistovala.

Jedinú skutočnú funkciu, ktorú byty spĺňali na sto percent, musel Burger pred nadriadenými tajiť – hoci zbytočne, lebo neboli včerajší a tušili to. Občas si kľúče od bytu požičal niektorý zo starších kolegov, ktorý o existencii takéhoto bytu vedel, lebo nebolo totiž bežné ani to, že by o byte vedeli všetci z oddelenia. Nováčikovia museli najprv prejsť krstom, potom zložiť skúšku spoľahlivosti a až postupne boli zasväcovaní do tajov kriminalistiky. Tí zasvätení si mohli od Burgera požičať kľúče, ale podmienkou bolo, že po sebe povynášajú fľaše, prezervatívy a vyperú posteľnú bielizeň.

Mayor ešte váhal, no napokon nesmelo pokýval hlavou.

„Prevezieme ho ku mne a budeme sa pri ňom striedať po dvanástich hodinách, povedzme od siedmej do siedmej. Kým ho vyšetrovateľ vypočuje a všetko zadokumentuje, ubehne pár dní – dovtedy buď niečo vymyslíme, alebo celý systém zdokonalíme tak, že si ho nakoniec dáme aj patentovať,“ vysvetlil Burger a šéf už bol uvarený.

„Dobre, poďme na to!“ rozhodol Mayor.

38

Rozdelili sa na dve skupiny. Burger, Váňa a Kuky mali ísť pripraviť byt, Krauz a Chosé previezť pacienta. Petru poslali domov – ani jeden nechcel, aby ho strážila aj ona, zvlášť nie cez nočnú.

Kým sa rozišli, Burger upozornil Krauza: „Na stole máš dva odkazy.“

Krauz si prečítal odkazy na lístočku. Chemik by si zaslúžil pozornosť, ale teraz ho musel odsunúť, druhý odkaz musel riešiť okamžite. Pri čítaní odkazov sa Krauz snažil zachovať pokoj, nehnúť ani brvou. Burger ho pozoroval a nebol si celkom istý, či sa mu to podarilo – zvlášť pri druhom.

Keď Krauz s parťákom odchádzali z oddelenia, Bili práve zatváral kanceláriu, aj jeho poslal šéf domov – zvláštnu techniku dnes potrebovať nebudú.

„Hej, Bili, počkaj ešte...“

„No?“

„Požičaj mi ten nový foťák s optikou.“

Bili sa bez reptania vrátil.

„Chceš aj veľkú optiku? Na akú vzdialenosť budete fotiť?“

„Na tridsať metrov.“

„Tak ti stačí malá,“ rozhodol Bili. „Vieš používať tieto veľké karty?“

„Viem, už si mi to vysvetľoval.“

Krauz vzal fotoaparát a ponáhľal sa za kolegom, až sa mu z kečky parilo.

Nielen Krauz sa snažil, aj z vyšetrovateľa sa parilo. Prokurátorovi sa zdala celá akcia zbytočne riskantná – nepáčilo sa mu najmä, že chcú uniesť páchateľa vraždy malého chlapca na neznáme miesto a ani jemu nechceli povedať kam presne.

„Mne to pripadá ako akcia z divokého západu. Načo také riziko? Uletí za vraždu a postarám sa, aby dostal doživotie, tak načo...“

„Lebo je to šanca, akú sme ešte nemali! Ešte nikto od nich, z druhej strany barikády, sa nedostal do takej prekérnej situácie, aby musel vyjednávať a ponúkať niečo na výmenu. Tebe sa zdá Zora málo? Poznáš ten prípad, vieš, o čo ide. Je to ikona módneho biznisu! Predstav si tie titulky!“

„Ja neviem,“ váhal prokurátor. „Je to všetko iba v polohe možno, ale vraždu chlapca mám istú, ja naozaj neviem,“ koktal.

Vyšetrovateľ sa musel rozhodnúť.

„Dobre, poviem ti aj niečo navyše. Budú s ním robiť Chosé a Krauz, poznáš ich.“

„Poznám.“

„Dajú si záležať, buď si istý. Už teraz im sľúbil, presnejšie, naznačil, že by dal do pľacu aj...“

„No,“ zareagoval napätý prokurátor.

„Aj Duckého...“

„Boha! Ale to je niečo iné! Tak dobre.“

„No počkaj! Toto iba naznačil...“

„To je jedno. Ak to bude robiť Rišo s Chosém, je to tutovka. Beriem, robte si s ním, čo uznáte za vhodné, no akékoľvek riziko ide na vašu hlavu.“

„Jasné, vieme sa postarať o svojich pacientov!“

Musitzov kolega v kancelárii sa práve balil, upratoval si stôl, zberal sa domov. Pri vyslovení posledného mena ho až myklo, no rýchlo sa spamätal a nedal na sebe nič znať.

„Ja už idem, zajtra dovidenia.“

„Ahoj,“ rozlúčil sa Musitz.

Tak sa stalo, že posledné najnebezpečnejšie meno opustilo budovu policajného riaditeľstva, a to rovno z kancelárie vyšetrovateľa, hoci on prvý upozorňoval kolegov z kriminálky na zvýšený stupeň ostražitosti. Opustilo budovu dvoma kanálmi – jedným po dvoch nohách a druhým po drôte, čo bolo ešte horšie, lebo niektoré drôty sa končili... bohviekde.

39

Primár bol zásadne proti.

„Ani rebrá nemá zrastené, otras mozgu pretrváva!“

Vysvetlili mu, čo sa môže stať a aký scenár im načrtol sám pacient.

„V tom prípade si ho berte a rýchlo! Žiadnu strieľačku na oddelení nepotrebujem! Prepúšťaciu správu...“

„... nám dáte zajtra, pošlem niekoho.“

„Výborne, dnes aj tak nemám čas, teda zajtra.“

A Bronko bol ich.

Ani kukláčom sa takéto riešenie nepáčilo, ale dostali befel zhora a iba sa postarali, aby sa pacient bezpečne dostal do auta kriminálky, potom už prebrali zodpovednosť oni. Hoci Bronko bol dobrovoľný pasažier, aj tak mu pre istotu dali putá. Zvolili zlatú strednú cestu – dali mu ich dopredu, a nie tesno, aby neskučal.

Prevoz prebehol bez problémov. Aj do bytu na druhom poschodí ho dostali celkom nenápadne.

„Prečo je tu toľko ľudí?“ frfotal Bronko, keď mu dávali dolu putá. „Á, dobrý deň, pán Burger,“ pozdravil, keď spoznal domáceho.

„Lebo sa tu budeme striedať. Hádam si si nemyslel, že ja s Chosém sa sem nasťahujeme natrvalo,“ uzemnil ho Krauz.

„A kde sme to?“

„Toto je byt môjho kamaráta,“ odpovedal Burger. „Pracuje v Čechách, chodí sem len občas, ale aj tak by ste mu to tu nemuseli zdemolovať.“

Bronko sa v duchu zasmial – dobre vedel, v akom sú byte.

Nasledovala krátka porada. Bronko sa vypýtal pod sprchu, jednak ju nutne potreboval, jednak nechcel načúvať. Z oboch dôvodov mu ju vrelo odporučili aj policajti a Burger mu dal čistý uterák na cestu.

„Prvú službu do rána do siedmej si berie...?“

„Ja,“ prihlásil sa dobrovoľne Chosé.

„Váňa,“ pokračoval Burger, „za rohom je samoška, skočíš im niečo kúpiť na večeru, niečo do chladničky. Kúp aj nové mydlo a šampón, teraz sa bude rýchlejšie míňať.“

„Idem. Kto mi dá prachy?“

Burger odul pery.

„Aha, ďalšia vec. Vybehli sme tak rýchlo, že sme si od Šaňa nevyfasovali peniaze na zvláštne výdavky.“

„Netreba, ja mám, ja mu dám,“ priznal Krauz. „Zajtra si to u šéfa vyfasujem.“

Váňa vzal peniaze a odišiel nakupovať.

„Dnes tu ostane Chosé a...“ pozrel na Krauza.

„Aj ja,“ súhlasil Krauz. „Trochu s ním podebatujeme a naklepeme ho, aby sme si určili nejaké mantinely – odkiaľ pokiaľ.“

„Presne to som myslel,“ súhlasil Burger. „Ráno o siedmej striedačka. Asi príde aj vyšetrovateľ a začnú sa výsluchy.“

„My ostaneme na začiatok výsluchu, potom si pôjdeme trochu pospať,“ plánoval Chosé.

„Zajtra cez deň potiahnem ja,“ vzal si dobrovoľnú službu Kuky.

„Výborne! Na najbližšie dni by sme plán mali a teraz to ďalšie...“

„Ja si na chvíľu odbehnem,“ skočil mu do reči Krauz, lebo sa pozrel na hodinky a až nadskočil.

„Ty chceš ísť teraz preč?“ žasol Burger.

„Len na chvíľu. Veď tu ostane Chosé, keby dačo bolo, potom mi to povie. Letím, hneď som späť!“

Burger iba pokrčil plecami.

Bronko pod sprchou chvíľu načúval za dverami, keď sa uistil, že sa naozaj radia, vyzliekol sa a pustil si vodu. Odmotal si dlhý elastický obväz sťahujúci poranené rebrá a vstúpil do šuštiaceho prúdu. Prvé kvapky teplej vody po dlhom čase boli mimoriadne príjemné a Bronko si užíval, neponáhľal sa. Hlavu si vydrhol dvakrát, peny narobil viac než morský príboj.

Skončil a pomaly, dôkladne sa utieral. Aj by si začal pískať, no za týchto okolností sa mu to zdalo nemiestne. Práve si utieral nohu a musel sa zohnúť, keď si všimol odtok v sprche. Dom bol starý, v centre mesta, namiesto linolea parkety, namiesto stierky a tapiet poctivá hrubá omietka, namiesto moderných bublinkových obkladačiek obyčajné biele – nemocničné. Aj odtok v sprche bol starý, namiesto moderného, uchyteného štyrmi skrutkami, tu bol kus liatiny iba tak položený na odtokovej rúre. Jeho hlavnou funkciou bolo vlastnou váhou zabrániť potkanom v snorení po bytoch.

Bronko zvraštil čelo, dostal nápad a hneď sa prestal utierať. Pustil sprchu, aby si mysleli, že ešte pokračuje, a nelozili mu dnu. Opatrne nadvihol liatinový kryt a dal si záležať, aby necengol o dlažbu. Ako predpokladal, odtok bol plný sivastého marazmu – zlepené vlasy a kusy starého mydla. Už dávno ho nik nečistil. Opatrne vopchal prsty – kúsok po kúsku odtrhával mastnotu a rozmotával vlasy.

Konečne mu zažiarili oči – Bronko našiel poklad.

40

Krauz dorazil na Koziu krátko pred siedmou, ale mal smolu, jeho auto už stálo tri miesta pod červenou fiatkou a on zase nenašiel vhodné miesto na parkovanie. Musel sa odviezť až hore na križovatku a zaparkovať vo vedľajšej ulici. Vrátil sa a našiel si celkom bezpečné miesto vo výklenku náprotivnej brány, samozrejme, kúsok povyše, aby nebol na očiach.

Smutne sa zahľadel na strechu svojho auta, potom skontroloval hodinky. Ešte nebolo ani sedem a už bola tu, asi sa veľmi ponáhľala. Nič to, nestihol ju pri príchode, počká si ju pri odchode.

Trvalo to hodinu a Krauz už bol nervózny, lebo chalanom sľúbil, že ide iba na otočku. Konečne vyšla. Chalan s nagélovanými vlasmi ju odprevadil až k autu, spôsobne jej podržal dvere, dali si božtek na líčko a rozlúčili sa. Fotoaparát cvakal ako guľomet.

Krauz sa pohral s optikou, a keď jej nagélovaný mával z chodníka, priblížil si ho. Rozoznal mu aj dva nevytrhnuté chlpy na nose.

Skryl sa pred odchádzajúcim autom a smutne zamieril hore ulicou k svojmu služobnému.

Zapípal mu mobil.

„Si v poriadku?“ zaujímal sa parťák.

„Práve som skončil, už idem.“

„Zastav sa niekde v stánku a prines karty – mariášky, však čo tu s ním budeme robiť do rána?“

„Je osem. Ktorý stánok je ešte otvorený?“

„Na hlavnej stanici,“ pohotovo odvetil Chosé.

41

Keď sa Krauz vrátil, už všetci odišli. Bronko aj so strážou pozerali televízor, ale niečo bolo s anténou, takže viac trpeli, ako by niečo videli.

„Daj sem karty, veď toto sa nedá,“ privítal ho parťák.

Dali si s Bronkom pár partičiek šnapsu, prebrali detaily bezpečnostných opatrení, pripravili ho na zajtrajší výsluch a Krauz sa odporúčal domov.

Sylvia ešte nespala, pretŕčala sa pred ním, provokačne si utľapkávala vlasy, a keď ani tak nič, nasrdene sa ho spýtala:  „A nič? Moja nová frizúra ti nič nehovorí?“

Krauz dojedal večeru a musel sa veľmi premáhať.

„Celkom fajn,“ pochválil ju pomedzi zuby.

„Vraj celkom fajn! Umelecké dielo, ty ignorant!“

„Uhm,“ pripustil. „Idem sa osprchovať a zaľahnem, dnes sme toho mali vyše hlavy.“

S vyvalenými očami sledovala jeho vzďaľujúci sa chrbát.

42

Ozajstný cirkus sa začal až v utorok. Ráno o pol ôsmej Kuky priviezol vyšetrovateľa a Krauza. Väzeň a dozorca ešte raňajkovali.

„Choď sa vyspať, ja tu ostanem,“ navrhol Krauz parťákovi.

„Netreba,“ odmietol Chosé. „Normálne sme sa vyspali. Zatiaľ je rozumný a nerobí problémy.“

Musitz si priniesol kufríkový písací stroj, rozložil si zápisnice, založil pár papierov do stroja a bol pripravený. Počkali, kým sa chlapci najedia, kým si Bronko zapáli a pohodlne sa vyvalí v kresle. Traja detektívi sa ako lastovičky posadili na nepohodlnú sedačku.

„Takže,“ začal vyšetrovateľ, „najprv vás poučím ako svedka, potom vypíšeme na prvú stranu generálie a pustíme sa do samotného výsluchu.“

Udrel na klávesnicu, ozvalo sa tlmené bum – a nič sa nestalo, písmeno sa na papier nevyrazilo.

„Doprdele!“ zavyl vyšetrovateľ. „Oni ho nedali do opravy! Načo som to hlásil?“

Krauz pochopil prvý.

„Nechaj tak, zavolám hore Šaňovi, privezú nám náš.“

Zavolal, ale nepriviezli. Dvaja kolegovia išli vypočúvať do Leopoldova a kufríkový písací stroj si vzali so sebou.

„Počkaj, zavolám na prvý okres, tí sú najbližšie, privezú nám odtiaľ.“

Zavolal, ale nepriviezli, požičali ho komusi v piatok a ešte im ho nevrátili.

„No nič, prevezieme sa na...“

„Nechaj tak,“ zastavil ho Musitz. „Nebudeme sa nikomu doprosovať a vyčkávať, nemáme toľko času. Urobíme to inak. Ja zapíšem jeho výpoveď rukou do zošita a poobede z toho vyhotovím odpis. Zajtra to podpíše a je to platné, procesne upotrebiteľné. Bude to iba trochu prácnejšie, ale de iure korektné.“

Boli radi, že si vedel rady a nemuseli sa zdržiavať.

Aj tak začali, akoby vypisoval prvú stranu tlačiva o výsluchu svedka, vyšetrovateľ vyplnil všetky kolónky, až potom sa dostali k samotnej výpovedi.

Bronko začal, ako mu zavolala Zora, ale vyšetrovateľ ho hneď zastavil. Spustil naňho paľbu otázok o jeho minulosti, čo kde a kedy robil...

„To musí byť?“ ohradil sa Bronko.

„Musí.“ A pretože svoje rozhodnutie viac neodôvodňoval, Bronko súhlasil.

Dozvedeli sa, kedy a za akých okolností nastúpil do armády, ako sa dostal do špeciálnej výsadkovej jednotky, prečo odišiel...

„A preto ma prepusti... ehm, chcel som povedať, preto som odtiaľ odišiel. Preradili ma na školu, viedol som výcvik, ale bavilo ma to iba dva roky, potom som z armády odišiel nadobro.“

Konečne sa dostali na ulicu.

„Ale to nebolo v dohode,“ zase sa ohradil Bronko.

Vyšetrovateľ prestal písať. Musel uznať, že aj Bronko má nárok na svoju časť dohody.

„Veď ste ma poučili, že ak svojou výpoveďou spôsobím trestné stíhanie sebe alebo osobám mne blízkym, mám právo odmietnuť vypovedať,“ hájil sa podľa práva Bronko.

„Dobre, tak toto nie, vašu činnosť na ulici necháme bokom a prejdeme rovno k veci.“

Mohol si to dovoliť, lebo Bronko ani netušil, aká je medzi vyšetrovateľom a detektívmi dohoda. Mali ho nechať rozprávať, až kým sa nezasekne a nezačne protestovať. V tom momente mal vyšetrovateľ bez problémov preskočiť a začať o kus ďalej. Detektívi si mali zapamätať, kedy sa zasekol, a vrátiť sa k tomu v nenútenom rozhovore počas dlhých večerov, ktorých, ako predpokladali, bude ešte dosť a dosť.

Keď sa dostali k Zore, vyšetrovateľa zaujímal nie iba prípad z deviateho poschodia, ale ich prvé kontakty, prvé zákazky, prvé...

„Ale to sme zase tam, kde sme boli.“

„Dobre, porozprávajte nám iba to, čo pre ňu robil Zolo Krivák.“

Zase mohol rozprávať, hoci občas sa mýlil.

„... a tak sme ho kántli a zakopali... ehm, chcel som povedať, že Zolo ho vtedy sekol poza väzy a zakopal ho niekde pri televíznom vysielači...“

Vyšetrovateľ si dával pozor a dodržiaval jednotné číslo aj bez Bronkovho ehm.

Konečne sa dostali k ich prípadu. Dozvedeli sa meno kontaktnej osoby, ktorú Zora najčastejšie používala, a miesto, kde je schovaná magnetofónová kazeta s jej objednávkou. Okrem toho bol zápisnične zadokumentovaný celý priebeh vraždy – podľa dohody všetko to vyviedol Zolo.

Bolo pol druhej poobede, keď skončili. Kukyho nechali s väzňom samého a vrátili sa hore na oddelenie.

„Ja idem na obed, potom začnem s prepisom výpovede. Kolega mi pomôže a vybavíme domovú prehliadku, aby sme sa dostali ku kazete. Ak to posúrime, ráno by sme mohli spustiť akciu, zatknúť sprostredkovateľku, nájsť a zaistiť kazetu. Pripravte si ľudí.“

Šéf oddelenia vrážd si všetko zapísal a prikývol. Vyšetrovateľ odišiel na obed a prepisovať, Krauz s Chosém fajčili a čakali na šéfove pokyny.

„Kto je tam teraz?“

„Kuky.“

„Na noc?“

„Váňa.“

„Zajtra ráno?“

„Edo.“

„V poriadku. Vy dvaja odchod domov, vyspať sa a pripraviť sa na zajtrajšiu akciu. Bude to frmol, to vám garantujem, chlapci moji!“

Bol, ale trochu iný, než predpokladali.

43

Večer dostal chuť na pizzu.

„Kuky, nebudeme žrať konzervy, nie? Za rohom je samoška, skoč po pizzu, ja ju spravím. Stačí taká v polotovaroch, som majster na polotovary, uvidíš, ako si dáme.“

Kuky chvíľu váhal, potom si spomenul, čo hovorili Krauz a Chosé – je tu dobrovoľne a nebude robiť problémy.

„Dobre, ale dohoda je dohoda, sadaj sem a daj ruku.“

Bronko si sadol na rozheganú kovovú posteľ a natrčil ruku. Kuky ho pripútal o rám postele.

„Dohoda je dohoda, samého ťa tu len tak nemôžem nechať.“

„Hovorím niečo?“

Kuky odišiel do obchodu a Bronko počítal do tridsať, potom zalovil v najmenšom vrecku na rifliach a vybral dámsku sponku do vlasov.

Otváranie oceľových pút sponkou sa učí v prvom semestri vysokej vagabundskej školy a Bronko absolvoval všetky ročníky s vyznamenaním. Bežne súťažili kto skôr. Bronko nebol najrýchlejší, ale nad tridsať sekúnd nikdy nešiel. Ani teraz mu to netrvalo dlhšie.

Svižne zabehol do kúpeľne, učesal sa, nastriekal si deodorant, nacvičil si v zrkadle dva neodolateľné úsmevy a vyrazil na chodbu. Dvere nechal otvorené a zazvonil u susedov. Otvorila mu staršia pani, skoro babička.

„Dobrý večer, pani suseda,“ zašvitoril Bronko. „Prepáčte, že otravujem, ale som tu na návšteve u kamaráta...“

Suseda natiahla krk a zbadala otvorené dvere.

„Áále, pán Princ sa vrátil?“

„Nie, teda nie celkom. Vrátili sme sa spolu, no už aj odišiel, príde až zajtra ráno.“

„Predstavte si, je to ale vetroplach, chvíľu neposedí doma.“

„No vidíte, takého ja mám kamaráta!“ zalomil rukami Bronko.

„A ako vám môžem pomôcť?“

„Viete čo? Potreboval by som si súrne zatelefonovať a Emil nemá telefón.“

„A načo by mu bol, veď večne nie je doma, kto by to zbytočne platil?“

„Presne tak! Nemohol by som použiť váš? Hovor vám, samozrejme, zaplatím.“

„Áále, prosím vás, čo by ste platili? Jeden hovor? Len poďte ďalej, nech sa páči, tu v chodbe, nechám vás na chvíľu...“

Suseda odišla do obývačky, a aby mal sused súkromie, aj za sebou zavrela. Bronko na staručkom bakelitovom telefóne vytočil číslo a trpezlivo čakal. Ozval sa vyzváňací tón – dobré znamenie.

„No?“

„David, to som ja!“

„Mňa drbne! Šak sa o tebe hovorí, že si buď mŕtvy, alebo na sto rokov v base!“

„Ani jedno, ani druhé, ale nemám čas ti to vysvetľovať. Nepýtaj sa a počúvaj ma! Som v byte na druhom poschodí s menovkou Emil Princ. Adresa Heydukova, asi desať alebo dvanásť, alebo tak nejako, ale nájdeš to ľahko, lebo pred vchodom je telefónna búdka. Nad vchodom chýba číselné označenie, asi ho opravujú alebo samo odpadlo, lebo je to starý barak v centre. Zajtra ráno o siedmej mi sem prinesieš dvadsať herákových cigariet a dve žiletky koksu...“

„No počkaj! Ešte si mi dlžný za minul...“

„Drž hubu a počúvaj, čo ti hovorím! Idem teraz v bohovskom kšefte, zase som in a všetko ti vyplatím, neboj sa! Odrbal som ťa niekedy?“

„To nie...“

„No vidíš! Len ma dobre počúvaj. Ráno o siedmej ostaneš stáť oproti na chodníku, nepôjdeš hore a nebudeš vyzváňať. Iba sleduj okná na druhom poschodí, v jednom sa ti ukážem a vybehneš hore. Jasné?“

„Jasné.“

„Ako dlho ešte budeš mať toto číslo?“

„Ešte týždeň.“

„To by malo stačiť. Keby som sa zdržal, musíš nájsť spôsob, ako mi oznámiť nové číslo. Chápeš?“

„Chápem.“

Bronko položil. David sa viac nevyzvedal, lebo pri doručovaní zásielok musel občas dodržiavať aj bizarnejšie bezpečnostné pokyny, než mu dal Bronko.

„Pani susedááá...“ zamraučal Bronko a jemne zaškrabkal na sklené dvere do obývačky. „Veľmi pekne ďakujem. Čo som dlžný?“ spýtal sa, keď vyšla.

„Ak to nebolo do Austrálie, tak nič.“

„Nie, iba miestny hovor.“

„Potom som rada, že som pomohla. Poďte ďalej, niečo som vám pripravila...“

To by mohol byť problém, toľko času nemal. Musel rýchlo improvizovať.

„Jééj, to ste milá, ale ja práve odchádzam, vlastne preto som telefonoval, aby po mňa prišli. Viete čo, možno zajtra alebo inokedy...“

„Len na chvíľu, len do jednej nohy, na koštovku.“

To by mohol stihnúť. Dal sa uviesť do obývačky zapratanej starožitným nábytkom, na stojaka vypil štamperlík čohosi hrozne hnusného a sladkého, vychválil mok do nebies a už sa aj zberal.

Na chodbe sa ešte raz slušne poďakoval a odporúčal sa. Vrátil sa na posteľ a zacvakol si oceľové putá.

„Taký slušný a milý človek...“ pochvaľovala si suseda nečakanú návštevu.

V utorok večer sa Kuky naozaj výborne najedol, Bronko bol naslovovzatý majster na pizzu a obaja sa len tak zalizovali. Kúsok nechali aj Váňovi, čo prišiel na nočnú zmenu.

44

V stredu ráno si privstali. Burger bežne chodil do práce skôr než ostatní, dnes prišiel skôr, než chodil normálne, aby mohol vystriedať Váňu. Krauz a Chosé prišli tiež skôr, aby mohli pripraviť akciu na zatknutie Zory Kowalskej, jej spojky s podsvetím a zorganizovať domovú prehliadku s jediným cieľom – zaistiť magnetofónovú kazetu.

Burger im kývol a odišiel striedať.

„Držím palce, chlapci,“ zavinšoval im a vytratil sa von.

Čakali. Vyšetrovateľ ešte nemal podpísané všetky povolenia od prokurátora.

Čakali, no neleňošili. Krauz ešte raz obehol všetky kancelárie a každej dvojici zvlášť zopakoval, čo bude ich úloha a na čo si majú dávať pozor. On, Chosé, Kuky a Petra si zobrali na starosť Zoru – Chosé by si za nič na svete nedal ujsť možnosť osobne zatknúť tú mrchu.

Krauz skontroloval všetkých kolegov zaradených do rannej akcie, vrátil sa do kancelárie a nervózne bubnoval prstami po stole. Čas bežal a oni ešte stále čakali na súhlas prokurátora.

Otvorili sa dvere a vošiel šéf. Všetci vyskočili, čakali iba na jeho povel a...

„Sadnite si,“ povedal šéf zmučeným hlasom. „Dnes z toho nič nebude, chlapci. Práve volal Edo z bytu. Bronko je mŕtvy...“

45

Burger prišiel presne o päť minút sedem. Váňa ho už čakal – ako vždy ráno s plnými ústami. Ani oči nemal strhané ako po iných nočných službách.

„Nejaký si čiperný!“

„Edo, však s ním je to čistá pohodička! Zahrali sme si karty, o polnoci sme zaľahli, on vedľa na posteli, ja tu na diváne, do rána sme buvinkali a pred chvíľou sme sa naraňajkovali. Bodaj by každá nočná bola takáto.“

„Fakt? A kde je?“

„V kúpeľni, holí sa.“

„Výborne. Nezdržuj sa a padaj domov.“

„Kašlem na to. Čo budem doma? Idem hore a pomôžem chalanom, naozaj som fit.“

„Ako chceš.“

Keď Bronko vyšiel z kúpeľne, trochu ho myklo.

„Á... pán Burger. Ste ma trochu zaskočili, nečakal som vás tak skoro.“

Nie každý vagabund mohol Burgerovi tykať, Bronko ešte nedorástol.

„Je sedem, striedame.“

„Už je sedem?“ začudoval sa. „Pán Burger, ja by som si vás nedovolil preháňať hore-dolu, ale mám k vám prosbu...“

„No?“

„Mám taký dobrý zvyk každé ráno si prečítať novinky a zapáliť si jednu rannú, štartovaciu...“

„Ja tiež, dobrý zvyk. Tak nech sa páči, tu máš noviny a tu cigarety.“

Bronko si vzal noviny a smutne zagánil na titulnú stranu. Potom sa načiahol za škatuľkou cigariet na stole, ale keď si všimol značku, cukol a iba sa znechutene oprel.

„Čo je? Sú nakazené?“

„Nie... to nie... to je v poriadku, pán Burger.“

„Len vysielaj a neondej sa. Nemému decku ani vlastná mater nerozumie.“

„No...“

„Von s tým!“

„No... vy čítate Pravdu, a ja len Týždenník, a vy fajčíte tieto silné, ale to ja nemôžem, viete, že beriem metadon...“

„Aha,“ uvedomil si Burger. „A berieš ho?“

„Musím! Bez neho by som to nevydržal.“

„Tak teda dobre,“ zaváhal Burger. „A čo to fajčíš?“

„Dámske slimky lajtky, tie najslabšie biele.“

Burger chvíľu uvažoval, napokon sa rozhodol – celý deň bez cigariet by to s ním asi nevydržal.

„Poď sem.“

Bronko si poslušne sadol na posteľ a dal sa pripútať. Burger skontroloval putá, pohľadom preletel obývačku, uistil sa, že je všetko v poriadku, a vybehol do stánku.

Bronko nepočítal a nečakal ani povinných tridsať sekúnd, použil sponku a podišiel k oknu. Rozhrnul záclonu, nadvihol samonavíjaciu roletu a cez okno skontroloval ulicu. Oproti na chodníku stál David a poctivo presne podľa dohody sledoval okná. Bronko mu kývol vztýčeným prstom, aby ostal na mieste. Počkal, kým z brány vyšiel Burger, nechal ho odísť kúsok po chodníku a až teraz kývol Davidovi, že môže. David prebehol cez ulicu a stratil sa Bronkovi zo zorného poľa.

Bronko stál nehybne pri vchodových dverách a cez priezor sledoval chodbu. Videl iba schody stúpajúce o poschodie vyššie, tie zospodu videla cez priezor iba suseda, tak aspoň napínal sluch. Na druhej strane dverí začul šuchot, potom tri krátke údery na dvere, dva dlhé a znova tri krátke – Davidov signál, že uňho je všetko v poriadku. Bronko otvoril...

„Som rád, že ťa vidím, David! Dnu nemôžeš ísť, nemáme toľko času. Daj sem...“

V tom momente urobil David krok vzad a do priestoru dverí zboku vkročila postava muža s predpaženou rukou. Na konci ruky bol hrubý tlmič. Bronko stuhol, vyvalil oči, hlesol: „Ty...?!“ Z tlmiča sa ozvalo tiché dum.

Bronkovi sa v strede hrudníka kúsok od tretieho gombíka odhora urobila malá dierka, odletel do chodby a rozpleštil sa na podlahe s naširoko roztiahnutými rukami aj nohami. Muž vošiel dnu, zohol sa nad povaľujúce sa telo, tlmič priložil k hlave a ozvalo sa druhé tlmené dum. Aj v strede čela sa objavila malá dierka.

Potom odišli, stihli za sebou iba zaplesknúť dvere.

46

Krauz sedel na botníku, Chosé vedľa neho. Mayor a Burger sa opierali o vchodové dvere, akoby chceli vlastnými telami zabrániť vstupu nepovolaným osobám. Vyšetrovateľ Musitz sa opieral o dvere do obývačky. Váňa a Kuky sa už do chodby nezmestili, sedeli v obývačke za stolom.

Mlčali a civeli na spúšť na podlahe.

„Kurva jedna,“ zašepkal Chosé, „zase sa vyšmykne...“

„Teraz serte na Zoru! Radšej rozmýšľajte, čo sa mohlo stať...“ zahriakol ho Mayor.

„Je mi to hrozne ľúto...“ povedal už aspoň desiaty raz Burger, „išiel som mu iba po cigarety a noviny. Dal som sa napáliť, je mi to hrozne ľúto...“

„Ako toto vysvetlím prokurátorovi?“ lamentoval vyšetrovateľ, tiež už aspoň desiaty raz.

Krauz si šúchal bradu, uvažoval.

„Nemá putá, zbavil sa ich... Ako?“ šomral si sám pre seba.

„Presne tak,“ súhlasil Mayor. „Lamentovanie nám teraz nepomôže! Hýbte mozgovňami a hľadajte riešenie, ako z toho vybŕdneme!“

Krauz vstal, čupol si k mŕtvole a systematicky začal prehľadávať vrecká na rifliach. V tom najmenšom niečo našiel.

„Záhada je vyriešená,“ ukázal im sponku.

Mayor ju opatrne vzal do dvoch prstov, zodvihol ju do výšky a skúmal odborným okom.

„Sponka,“ uzavrel skúmanie. „Boha jeho tam, obyčajná sponka!“

„Musel ju nájsť v posteli alebo pod sprchou, tam ich dámy strácajú najčastejšie,“ dedukoval Chosé, lebo o tom niečo vedel.

„Teraz už vieme, že sa dokázal oslobodiť. Musel odniekiaľ telefonovať a niekomu povedať, kde je. Ostáva už iba zistiť, odkiaľ volal von. Chlapi, čo ste tu s ním boli... nemohol vám na chvíľu šlohnúť mobil?“

„Šéfe, určite nie,“ ohradil sa Kuky.

„Ani mne nie,“ pritakal Váňa.

„Pre istotu si všetci skontrolujte mobily, odchádzajúce čísla, či tam za posledné dva dni nenájdete niečo podozrivé.“

Všetci ako na povel vybrali mobily a začali vyťukávať. Aj vyšetrovateľ si ho prezrel, pre istotu.

„Nič,“ uzavrel Krauz, ostatní prikývli.

„A čo s ním?“ ukázal bradou Váňa.

Mayor zdvihol ruku a zastavil ho.

„Moment, takto sa ďaleko nedostaneme. Buď budeme riešiť príčinu problému, teda ako sa to mohlo stať, alebo budeme riešiť problém, čo s ním teraz. Rozhodnite sa: najprv jedno, potom druhé.“

Šéf mal pravdu. Museli toho vyriešiť viac a vo veľmi krátkom čase, treba sa sústrediť a nepreskakovať raz sem, raz tam.

„No čo s ním?“ spýtal sa Krauz. „Toto je priorita. Ako sa to stalo, budeme skúmať neskôr.“

„Tu ho nemôžeme nechať, v konšpiračnom byte sa nemôže stať vražda, to je vám, dúfam, jasné! K celému prúseru by nám ešte prišili aj dekonšpirovanie utajeného pracoviska a čaká nás nielen civil, ale možno aj prokurátor,“ upozornil Burger, ktorý sa už začal preberať zo šoku a začal pracovať – teda logicky myslieť. Dobré znamenie pre všetkých.

Burger mal pravdu, vedeli to všetci a čím dlhšie civeli na mŕtvolu, tým jasnejšie chápali závažnosť problému.

„No nič!“ pleskol si Krauz do dlaní, aby ich odštartoval. „Urobíme to takto,“ pozrel na vyšetrovateľa. „Poviem ti verziu pre prokurátora. Strážili sme ho, strážili, ale ušiel nám. Začali sme ho hľadať a naháňať, ušiel nám až sem, vbehol do brány a niekto nás predbehol a dolu v suteréne pred pivnicami ho zastrelil. Stali sa dve veci. Po prvé, Bronko nedodržal dohodu, že bude spolupracovať, a utiekol nám, po druhé, došlo k priesaku informácií von a podsvetie zareagovalo, vystopovali ho, možno mu aj pomohli v úteku, ale nie preto, aby ho zachránili, ale aby ho odstránili. Prokurátorovi povieš, že priesak informácií intenzívne vyšetrujeme a hľadáme zdroj, kadiaľ nám ušli.“

Vyšetrovateľ si pošúchal bradu.

„No... to by aj šlo...“ šomral. „Čo ak sa bude vypytovať, kde sme ho držali?“

„Nevieš, stále sme ho prevážali, takže nevieš, odkiaľ vlastne utiekol. Keby si prokurátor zavolal nás a trval by na tom, povieme mu, že sme ho mali tu neďaleko v byte kamaráta. Jeho totožnosť nemôžeme dekonšpirovať, to rešpektujú aj prokurátori.“

Vyšetrovateľ opäť prikývol, toto riešenie zatiaľ nemalo trhliny.

„Ty sa teraz rýchlo vrátiš k sebe do kancelárie,“ pokračoval Krauz, „a budeš čakať na telefonát z operačného strediska, že máme čerstvú vraždu, a prídeš sem urobiť obhliadku miesta činu. Za nás ti bude asistovať Kuky a Váňa. Technika vyberiem ja, zistím, kto má službu, a nájdem niekoho spoľahlivého. Zavoláme Lengyela a všetko mu vysvetlíme, aby do toho zbytočne nerýpal. To musíme, lebo nie je sprostý a okamžite spozná, že s mŕtvolou sa hýbalo.“

„Bude držať hubu?“ váhal vyšetrovateľ.

„Bude, je preverený. Ak dodržíme tento scenár, zabezpečíme si, že k prípadu sa nedostane žiadna nepovolaná osoba, izolujeme všetkých cudzích – ostane to iba medzi nami.“

Nastalo ticho, všetci uvažovali.

„Ježišukriste,“ zašepkal Mayor, lebo dobre vedel, čo zase idú vyvádzať.

„Šani, máš lepšie riešenie?“

„Nie, Richard, nemám,“ priznal šéf. „Páni, musíme to urobiť precízne a presne podľa Rišovho návodu, inak nám dajú nielen prokurátora, ale rovno slučku. Chápe to každý?“

Chápali to až veľmi dobre.

47

Po hodine úmornej práce sa Burger vracal do bytu skontrolovať, či sa Chosému a Krauzovi podarilo poumývať krv a zahladiť všetky stopy. Nebolo treba použiť chemikálie, nikto nepredpokladal, že by nejaký mudrlant hľadal stopy po krvi na podlahe konšpiračného bytu. Práve kládol nohu na posledný schod, keď sa otvorili susedkine dvere.

„Dobrý deň, pán Princ, tak ste sa zase vrátili?“

„Dobrý deň, pani suseda. Vrátil, ale iba na chvíľu.“

„Ako vždy, ako vždy...“

„To viete, práca v cudzine je časovo náročná.“

„To chápem, samozrejme.“

„Zajtra zase cestujem.“

„Ja viem, povedal mi to váš kamarát. Mimochodom, veľmi slušný, sympatický mladý muž.“

„Iste, iste...“ súhlasil zadumaný Burger a hľadal vo vrecku kľúče od bytu. Už chcel strčiť kľúč do zámky, keď si uvedomil, čo mu práve povedala.

„Moment! Vy... ste s ním hovorili?“

„Samozrejme. Nechali ste ho tu samého bez telefónu, tak mi zazvonil, že...“

„Moment, moment...“ zastavil ju Burger a mal sto chutí vybrať si zápisník a začať si písať poznámky. Včas si uvedomil, že sa volá Emil Princ a pracuje v Čechách. „Vlastne máte pravdu, pani susedka, spomínal mi, že sa mu vybil mobil, nabíjačku si zabudol doma a potreboval telefonovať, a ja, ako viete, pevnú linku nemám.“

„Nemáte, ja viem, aj o tom sme hovorili.“

„Dúfam, že vás neotravoval neskoro v noci a nebuntošil vás zo spánku...“ nechal vetu otvorenú, či sa chytí.

„Nie, veď o pol šiestej ešte nikto nespí.“ Chytila sa.

„To som rád. A dúfam, že neotravoval často...“

„Nie, iba raz, iba včera večer. Prečo by mal otravovať? Ja rada pomôžem. Ozaj sympatický mladý pán! Aj som ho pozvala na štamperlík. Myslíte, že sa ešte vráti? Veľmi mu chutilo, rada by som ho ešte pozvala.“

„Myslím, že nie. Jeho už na pohárik tak ľahko nepozvete.“

„Škoda.“

„Dovidenia, pani suseda.“

„No počkajte! Veď ste mi ešte nepodpísali toto,“ podala mu akýsi papier. „Vlastne preto som vás zastavila.“

„A... čo je to?“

„Petícia na domovú správu, aby nám konečne vymenili tú našu prastarú zhrdzavenú bránu za moderné vchodové dvere s elektrickou zámkou. Podpísali všetci, už iba vy chýbate.“

Burger si vzal hárok a pero, podpísal sa Emil Princ, slušne pozdravil, počkal, kým suseda za sebou zavrela, až potom vošiel. Rozmyslel si to a rýchlo sa vrátil von na chodbu. Nezvonil, iba jemne zaklopal.

„Niečo ste zabudli?“ prekvapila sa suseda.

„Len maličkosť. Viete, kamarát mal telefonovať mojej sestre, aby poňho prišla, ale ani on, ani ona mi neberú mobil, tak neviem, či sa dovolal...“

„A...“

„No či ste nepočuli, s kým hovoril. Moja sestra sa volá Veronika.“

„Nie, žiadne meno som nepočula, viete, ja som odišla do obývačky, aby mal súkromie.“

„Ach tak. V tom prípade prepáčte, že som otravoval. Veď ona mi poobede určite zdvihne. Ešte raz prepáčte a dovidenia.“

Burger ledabolo skontroloval byt a zbehol dolu. Chodbu k pivniciam strážili Kuky a Váňa. Iba im kývol, že všetko je dokončené a môžu vypadnúť. Vonku na chodníku strážili Krauz a Chosé. Nenápadne sa k nim pripojili, zahli za roh, prešli parčíkom a sadli si na lavičku.

„Páni, to by sme mali. Podržte sa, kolegovci, niečo som zistil,“ začal Burger. „Skôr ako prikročíme k druhej fáze nášho plánu, mám tuto na nášho mileného krpatého kolegu jednu otázočku...“

Kuky už tušil, že prihára.

„Kuky, kde si bol včera večer o pol šiestej?“

„Doriti!“

„Tam ťa nakopeme všetci rad-radom, to si vystihol veľmi presne!“

Chlapi zagánili na kolegu.

„Aj teba odrbal a vyhnal ťa von!“ bránil sa krpec.

„Ale ja som si chybu priznal, na rozdiel od niekoho!“ oponoval Burger.

„Bavíte sa?“ skočil im do reči Krauz. „My ničomu nerozumieme!“

„Nech vám to povie on.“

Zase prepálili Kukyho pohľadmi.

„No dobre, aj ja som ho nechal na chvíľu samého. Včera večer dostal chuť na pizzu, tak som ho priviazal o posteľ a išiel som dolu do samošky kúpiť polotovar, on ju upiekol a ochutil. Musím uznať, bola fakt dobrá, dal si aj Váňa...“

„Ale až neskôr, keď sme sa vystriedali! Ja som ho samého nenechal!“ bránil sa už vopred Váňa.

„Z toho vyplýva, že nám utiekol už včera večer?“ žasol Krauz.

„Asi...“ pripustil Kuky.

„Prečo si nám to nepovedal!?“

„Ja som sa... bál...“

„Ty hovado krpaté bojazlivé!“ syčal Krauz.

„Teraz je už neskoro,“ zastavil ho Burger. „Nášho pacienta sme hlboko podcenili, páni. Ale ešte vám to dopoviem. Včera večer asi o pol šiestej sa odpútal, zazvonil susede a požiadal ju, či by si nemohol zatelefonovať. Aj si zatelefonoval. Nevie komu, nechala ho samého a odišla do obývačky. Ešte mu aj naliala poldeci. Chválila ho, vraj jej bol veľmi sympatický.“

„Ja by som ho...“

„Netreba, Riško, už ho. Teraz si musíme švihnúť. Chosé...“

„No?“

„Na konci ulice je telefónna búdka.“

„Idem.“

„My čakáme.“

Čakali. Do reči im veľmi nebolo. O pätnásť minút prišla policajná hliadka, vošla do vchodu na Heydukovej, po piatich minútach vyšla, jeden člen hliadky dlho hovoril do vysielačky.

Burger pozrel na hodinky.

„Desať minút.“

Prešlo osem. Krauzovi zapípal mobil.

„Šéfe?“

„Práve mi volal operačný. Prišlo im anonymné telefonické udanie, že na Heydukovej v suteréne je mŕtvola. Hliadka to preverila a podľa nich je to vražda. Už mi volal Musitz, aj im volali z operačného, takže dáva dokopy výjazd a ide na miesto urobiť obhliadku.“

„V poriadku, šéfe, správe som rozumel. Ja zabezpečím, aby mu asistoval Kuky a Váňa, zavolám súdneho lekára, dám mu inštruktáž, vybavím technika, dnes má službu Kamil, takže aj to je okej, a potom ideme hore, niečo máme.“

„Čo?!“

„Až osobne, to nemôžem do mobilu.“

„Švihnite si!“

Od rána nerobili nič iné.

48

Mayor ich pozorne počúval.

„Teda on sa dostal von už včera večer?“

„Dostal...“

„Ja toho krpca krpatého...“ zúril a zatínal päste.

„Na to bude dosť času potom, Šani, teraz treba rýchlo zabezpečiť výpisy.“

„Makajte, chlapci, makajte! Ak nám táto stopa vyjde, vybozkávam vás!“

„To radšej nech nevyjde,“ šomral si Chosé pri odchode a šikovne sa uhol letiacej gume.

Suseda mala pevnú linku uvedenú v telefónnom zozname. Získať výpis z pevnej linky legálnou cestou by trvalo pár dní, v prípade problémov aj týždňov. Nemali čas čakať pár týždňov, potrebovali ho hneď. Museli použiť priateľa na telefóne. S výsledkom sa ozval o hodinu.

„Rišo, prídete si po to?“

„Počkaj, možno ani netreba. Koľko je tam hovorov včera medzi piatou a šiestou?“

„Jeden, a nielen v tom čase, ale za celý deň, pani nie je veľmi zhovorčivá.“

„Stačí mi volané číslo.“

„Včera, sedemnásť tridsaťšesť...“

Krauz si písal, Chosé a Burger ani nehlesli.

„... a hovor trval minútu dvadsaťosem sekúnd.“

„Ďakujem ti, máš to u mňa. Po výpis sa zastavíme asi až zajtra.“

„Bolo by fajn, keby ste mali aj nejaký papier aspoň s jednou pečiatkou...“

„Nemáme.“

„Prečo ma to neprekvapuje?“

„Ešte raz díky. Ahoj!“

Burger sa nahol nad Krauzovo plece.

„Mobil, to som očakával.“

„Ale u tohto operátora nepoznám nikoho,“ priznal sa Krauz.

„Ani ja,“ pridal sa Chosé.

„Ani ja,“ rozšíril ich rady Burger. „Ale viem o jednom, čo pozná...“ a zatváril sa ako lasička v kuríne.

Prepadli Biliho v kancelárii a milo ho oslovili.

„Ak nechceš dostať strašnú po papuli, tak vypneš to hnusné porno a budeš sa aspoň polhodinku tváriť, že si vraždár!“

„Čo revete? Ste normálni? Držte huby, nech ma nevymákne šéf! Viete, aké perfektné porno som našiel na sieti? Práve ho sťahujem, tak ticho, chuji!“

Hromy-blesky v ich očiach ho uistili, že vyhrážku myslia vážne.

„Dobre, dobre... Jednu kópiu napálim aj vám. Spokojní?“

„Kašleme ti na kópiu!“

„Kašlete? Na takúto šťavičku? Potom čo chcete?“

„Identifikovať toto mobilné číslo,“ Krauz mu podal lístoček.

„Ale kým vybavím povolenie...“

Hromy-blesky nezmizli.

„Tak dobre,“ pochopil a rezignoval. „Som zvedavý, ktorý z vás sa mi postará o rodinu, keď ma vyhodia z roboty.“

Neprihlásil sa ani jeden, takže mohol začať pokojne telefonovať. Bilimu to netrvalo ani tak dlho ako Krauzovi. Výsledok bol rozpačitý.

„Inžinier Vladimír Galis, tu máte aj adresu.“

„No dokelu,“ vzdychol si Burger.

„Nevadí, musíme za ním aj tak zaskočiť a niečo nám, dúfam, vo vlastnom záujme povie,“ rozhodol Krauz.

Auto mali, iba sa zahlásili šéfovi a išli za inžinierom. Doma ho nenašli – ktorý normálny inžinier je v pracovný deň doobeda doma – našli ho v práci. Našťastie domovníčka inžiniera poznala a vedela aj, kde pracuje.

„Bože, vy ste ho predsa len našli!? A ja som si už myslel, že policajti sa naň vybodli,“ zajasal inžinier, keď sa mu predstavili a vysvetlili mu, prečo prichádzajú.

Napokon bol aj tak sklamaný – jeho stratený, vlastne ukradnutý mobil nenašli, iba chceli vedieť, kedy a kde mu ho ukradli.

Mayor sedel smutne za stolom, masíroval si sluchy.

„Šani,“ chlácholil ho Burger, „už keď sme ho identifikovali, bolo nám jasné, že Bronko by nejakému inžinierikovi asi ťažko volal. Teraz už aspoň vieme, komu volal.“

„Ako to myslíš?“ nerozumel Mayor.

„Jednoznačne. Zase naňho prišiel absťák a volal dílerovi. Ten ho buď vedome alebo nevedome natrel a spustila sa reakcia. Díleri bežne používajú ukradnuté mobily. Nechajú ho pár mesiacov odstáť, kým majiteľ stratí záujem a prestane naň volať, potom ho chvíľu používajú, a keď prestane byť bezpečný, odhodia ho do jazera.“

„Alebo predajú,“ súhlasne pokýval hlavou šéf.

„Nie, Šani, mobily použité na dílovanie sa už nepredávajú, lebo keby nového majiteľa hoci len pri náhodnej razii zatkla polícia, mohol by sa pokakať a prezradiť, od koho mobil kúpil – a už by po dílerovi išli. Použité mobily sa jednoducho zahadzujú do jazera a čaká sa, kedy lopkári prinesú novú várku. Tak to funguje.“

„Z toho vyplýva, že nemáme vôbec nič?“

„Nie, nemáme. Jedna guľka ostala v hrudníku, druhá preletela kotrbou a museli sme ju vypáčiť z parkiet. Je deformovaná a tá z hrude bude asi tiež, ale aj keby nie, zbraň, z ktorej boli vystrelené, nikdy nenájdeme, aj tie sa po akcii zahadzujú tak, aby ich nikto nenašiel. Poznáš ich pravidlá.“

„Poznám,“ súhlasil šéf zlomeným hlasom. „Čo budeme robiť?“

„Daj trochu z tej stoličnej a potom sa budeme svorne modliť, aby obhliadka miesta činu dopadla podľa našich predstáv a prokurátor do rána osprostel natoľko, že nám to všetko zhltne aj s navijakom.“

Šéf im nalial uprostred pracovného času, už mu bolo aj tak všetko jedno.

49

Vo štvrtok ráno sedel Burger v oblaku dymu za stolom a čítal noviny. Na druhej strane sa dočítal, že na Heydukovej ulici našla polícia mŕtvolu neznámeho muža, ktorého smrť s najväčšou pravdepodobnosťou zavinila cudzia osoba. Po totožnosti zavraždeného, ako aj po páchateľovi a motíve tohto beštiálneho skutku polícia intenzívne pátra.

Bolo to klamstvo, presne ako aj ostatné články v novinách. Ani ho chalanom neukazoval.

Na rozdelení informoval šéf ostatných kolegov, že odvčera majú nový prípad a pridelil ho Kukymu.

„Za dobrotu na žobrotu,“ poďakoval sa ticho Kuky, ale šéf to aj tak počul. Aj sa nadýchol, no odpoveď si rozmyslel a nechal si ju pre seba.

Hoci boli v kancelárii všetci zasvätení, aj tak sa im o včerajšku nechcelo hovoriť. Ešte neboli za vodou a nebol dôvod predčasne jasať. Našťastie prišla Petra s kávičkou a už o včerajšku nemohli hovoriť vôbec.

„Už som ti odpustila,“ usmiala sa na Krauza.

Vstal a objal ju.

„Prepáč, bol som nervózny, mal som súrnu robotu a...“

„Kašli na to! Okrem toho, aj tak si uhádol...“

Zase mali dôvod sa zasmiať.

Každý si našiel nejakú robotu – Kuky s Váňom sa chystali na pitvu strelca, Krauza a Chosého potrebovali lúpežníci ako asistenciu pri výsluchu pacienta, čo sa stále odvolával na ich priateľstvo. Išli, vysvetlili mu, že nie sú priatelia, a keď sa mu prestala krútiť hlava, začal konečne spievať, až lúpežníci nestíhali písať.

Pred obedom sa vrátili do kancelárie a dohadovali sa, kam skočia na pivo. Plány im prekazil telefonát z vyšetrovačky.

„Dúfam, že vám nemusím vysvetľovať, čo so mnou narobil prokurátor,“ spýtal sa Musitz.

„Nemusíš,“ neklamal Krauz, lebo si to vedel živo predstaviť.

„Riť mám na franforce, tak ma pojebal!“

„Bola to naša chyba, uznávam. Podcenili sme ho,“ nesnažil sa provokovať Krauz, hoci na narážku o riti na franforce mu napadli hneď tri vtipné odpovede. „Najradšej by sme na to zabudli...“

„No počkaj! Tak to nie! Máme čerstvú vraždu a ako každú inú vraždu budete vyšetrovať aj túto! Alebo mi niečo ušlo?“

„Nie, tak som to nemyslel. Samozrejme, že po ňom ideme!“

„Veď preto!“

„Myslel som to tak, že... je to jednoducho smutná udalosť a ako to dopadlo, nás vôbec neteší a...“

„A ani ja vás nepoteším. Hádajte, koho mám vedľa v kancelárii.“

„Prokurá...“ hlesol Krauz a zovrelo mu hrdlo.

„Nie, ten iba vypenil a vydal pokyny. Neuveril mi nič z tvojej bájky, ale je natoľko profesionál a nad vecou, že mi sľúbil, že do toho nebude rýpať. Veľmi rýchlo pochopil, že keď sa rúbe drevo, občas lietajú triesky...“

„Aj sa iskrí... občas.“

„... aj sa iskrí, máš pravdu. Trval na tom, že k obvineniu, hoci aj zle zadokumentovanému, sa musí vyjadriť podozrivá, teda...“

„Ty tam máš Zoru?“

„Práve sme skončili s výsluchom a chce s vami hovoriť.“

„Počkaj, ideme dolu.“ Krauz položil.

Chosé, vyvalený v kresle, ho počúval a došlo mu.

„Ja ju jebem!“ rozhodol sa, skôr než by Krauz čokoľvek povedal.

„Už dávno nie – aby si nemyslela, že to robí ona s nami, tak tam musíme ísť a pozrieme sa jej do očí.“

„Kurva, Rišo, ja...“

„A ja pôjdem s tebou, máš pravdu!“

Chosé, hoci nerád, vstal.

Zora Kowalská, ikona módneho šoubiznisu, zaplnila celú vyšetrovaciu kanceláriu, a to si iba sadla a preložila nohu cez nohu. Ani sa nesnažila ohúriť ich niečím strašným z poslednej kolekcie, dala si iba broskyňový pracovný kostým s lodičkami tej istej farby. Aj tak bola bohovská, presne to napadlo Chosému, sotva ju zbadal. Keď vošli, iba sa pootočila, usmiala sa na nich a počkala, kým si sadli.

„Ako myslíte, pozdravím prvá, hoci je to proti bontónu. Dobrý deň vám prajem, chlapci z oddelenia vrážd.“

Neodzdravili, na takýto pozdrav sa nereaguje.

Krauz si to rozmyslel, a predsa len pozdravil.

„Ahoj, kamoš, tak koho to tu dnes máš?“ kývol bradou Musitzovi.

Vybral si cigarety a ponúkol aj kolegu. Tam niekde sa jeho slušnosť končila.

„S kolegom sa isto porozprávate potom, ja som tu iba na chvíľu, takže by ste sa, hoci s veľkým sebazaprením, mohli venovať mne. Chosé, som rada, že ťa po dlhom čase zase vidím.“

Tvrdo sa jej zahľadel do očí a iba uvážlivo pokýval hlavou.

„Potešenie na tvojej strane.“

„Dobre, ako chcete, nebudeme sa tu hrať na ťuťuli-muťuli. Požiadala som pána vyšetrovateľa o stretnutie s vami a bol taký láskavý a vyhovel mi,“ usmiala sa na Musitza, až mal blbý pocit, že sa červená. „Nebudem sa vás pýtať, ako sa máte... tuším to. Už sa na ulici šepká, že nie ste celkom v pohode. Vraj ste si našli hlásnu trúbu a niekto vám do nej urobil dve dierky, jednu hore a jednu ešte vyššie, niečo ako fujara. Chápem, žiadny policajt nie je nadšený, keď mu nejaký vrták urobí z hlásnej trúby fujaru...“ počkala, či sa chytia.

Krauz cvakol zapaľovačom a najprv pripálil kolegovi, potom sebe. Jej monológ ju celom zaujal, neskákal jej do reči.

„Hlásna trúba je hlásna trúba. Viete, akí sú ľudia,“ zagánila na Chosého. „Vraj sa niečo nakydalo aj na mňa, a preto ma dnes pán vyšetrovateľ predvolal. Všetko sme si do zápisnice vysvetlili a...“ počkala, aby záver vyznel ako dunenie aj bez fanfár. „Som nevinná!“

Krauzovi myklo obočím. V poslednom čase toto slovo neznášal.

„Pánu vyšetrovateľovi som všetko vysvetlila, spísali sme zápisnicu, podpísala som ju a tým je pre mňa celá záležitosť uzavretá. Hlúpe ohováračské reči debilného feťáka nemienim viac komentovať. Keby sa však našiel niekto, komu by moja výpoveď nestačila...“ odmlčala sa a skontrolovala ich všetkých troch, či ju počúvajú. Viseli jej na perách. „... tak by sa niekto z prokuratúry mohol rozhýbať a mohol by sa zaujímať o zvláštny fenomén, v kriminalistike zatiaľ nevídaný. Ten fenomén by sa pokojne mohol nazvať syndróm plaziacej sa mŕtvoly a podstata prokurátorského vyšetrovania by spočívala v tom, ako vyriešiť záhadu, keď sa mŕtvola z druhého poschodia preplazí do suterénu až k pivniciam. O byte, jeho poslaní a stopách, ktoré na dlážke určite ostali, ani nebudem hovoriť.“

Krauz si pokojne potiahol, podržal dym v pľúcach a vydýchol riedky oblak. Chosé sa tiež nepotento a fajčil rovnako pokojne. Vyšetrovateľ sa zahniezdil na stoličke, čím dal chlapcom z oddelenia vrážd jasne najavo, že o novovzniknutom probléme už vie.

„Do mojej opatery sa už zverilo veľa prokurátoriek. Chcú byť mladšie, krajšie oblečené a niečo v spoločnosti znamenať. Sú to v prvom rade dámy, až potom ich trápi nejaké nudné zamestnanie. A okrem nich do mojich salónov chodia dámy,“ sprisahanecky sa usmiala na vyšetrovateľa, „a páni aj z iných orgánov a organizácií...“ nechala vetu nedopovedanú a dopriala si krátku pauzu, aby si ich vychutnala. „Mám túto tému ďalej rozvíjať – alebo výkvet modernej kriminalistiky už pochopil?“

Chosé sa nahol ku kolegovi, potiahol si, vyfúkol a ticho sa ho spýtal: „Čo keby už vypadla? Mohlo by sa jej stať, že jedno modré oko by jej zrazu sfialovelo.“

„Nechaj to na ňu, ona vždy vedela nájsť priamočiaru cestu z každého prúseru. Možno nájde aj dvere.“

Vstala a usmiala sa na vyšetrovateľa.

„My dvaja sme si porozumeli. Som rada, že ste ma predvolali a že sme si celú záležitosť vyjasnili pre mňa takpovediac ad honorem. Chosé,“ obrátila sa na fajčiaceho detektíva, „odprevadíš ma?“

„Nie.“

„Mohol by si aspoň vstať?“

„Nie.“

Krauz ho drgol.

„No táák... Neposerieme sa z nej.“

Chosé vstal. Nahla sa k nemu a dala mu letmý bozk na líce.

„Spomienka na staré zlaté časy,“ vysvetlila. „Páni, prajem vám veľa úspechov vo vyšetrovaní nového prípadu. Pán vyšetrovateľ, aspoň vy ma odprevadíte?“

„To je moja povinnosť.“

Ostali sedieť a ticho fajčili. Musitz sa vrátil o chvíľu. Sadol si, ruky si založil za hlavu, navalil sa na operadlo.

„Tak toto by som doma v kuchyni nechcel mať.“

„Nechcel by si to ani v nábojnici, je horšia než pušný prach,“ spresnil Chosé.

„Má význam o tom ešte debatovať?“ spýtal sa Krauz.

„Nie,“ priznal bez mučenia vyšetrovateľ. „Mám v rukách jeden odpis výpovede z utorka, ktorý nestihol podpísať, takže je to iba kus papiera vhodný akurát tak na vytretie...“

„Ani to nie, iba sa šmýka, už som to vyskúšal.“

„Máš pravdu, Riško, ani na to nie je vhodný. Svedok je mŕtvy, zápisnicu už nepodpíše a ďalšie svedectvo neposkytne. Magnetofónovú kazetu nemá zmysel hľadať. Keď stihli za jednu noc zorganizovať vraždu, určite stihli odpratať aj všetky dôkazy. Jej kontakt do podsvetia je už dávno za hranicami, a aj keby sme ju našli, nič nám nepovie. Dostala toľko prachov, že je vysmiata.“

„Alebo tuhá.“

„Alebo. V každom prípade nemáme na ňu nič, je nevinná.“

„Prosím ťa, neopakuj to slovo dookola, ide mi na nervy.“

„Prepáč, Riško, ale musíš sa s tým zmieriť.“

„Nemôžem. Sama to nemohla stihnúť, nemohla to spraviť.“

„Tak jej niekto odborne pomohol. Veď padlo aj zaujímavé meno...“

„No to by sa trojpísmenkoví museli od niekoho dozvedieť!“

„To máš pravdu. Ale ja osobne nechápem, odkiaľ by sa mohli dozvedieť, že ideme objasniť vraždu Duckého.“

Vyšetrovateľ sa zatváril, že naozaj ničomu nerozumie.

50

Chceli s celou nepodarenou kauzou skončiť. Chceli ju hodiť za hlavu. Kuky nech podrží spis v skrini, pokiaľ sa bude dať, a nech už dajú všetci pokoj. V tomto svinstve pretlaku prachov a mocných prachatých a polomocných naviazaných na ozaj mocných a všemocných... sa jednoducho nedala vyriešiť žiadna vražda. Taká bola doba, tak to v Našom Meste chodilo.

Napriek tomu tušili, že aj prokuratúra, aj vyšetrovačka ich budú tlačiť, aby zistili aspoň dílerov, ktorých Bronko využíval, a pokúsili sa medzi nimi nájsť jedného, ktorému by mohol volať. Nebude to ľahká úloha, lebo ak bežní páchatelia boli opatrní, díleri boli super opatrní a preniknúť medzi nich bude fuška.

„Dáme pivo,“ navrhol Krauz cestou z vyšetrovačky.

„Nie, najebeme sa,“ spresnil Chosé.

„Nech je po tvojom!“

„Ale jedno ti poviem, parťák...“

„No?“

„Ja ju len tak ľahko nepustím! Poznáš to o tých Božích mlynoch?“

„Poznám. Vraj kto melie múku, ostane zamúčený...“

„Presne to som mal na mysli.“

Zašli k Jumbovi a ožrali sa ako prasce. Nezaujímal ich ani šéf, ani kolegovia, ani fotografie v Krauzovom fotoaparáte, ani problémy Kukyho na pitve, ani Petrin prípad zastreleného dedka v záhrade, ani prípad nikoho iného, ani celý svet – nezaujímalo ich nič.

Ožrali sa, lebo život okolo nich bol odrazu akýsi divný, lebo ľuďom začalo hrabať, lebo prachy prevážili zdravý rozum, lebo vagabundi chodili po uliciach a nevinní sedeli v base, lebo politici klamali a všetci ich aj tak volili, lebo policajti kradli a zlodeji stavali nákupné centrá, lebo muži bili svoje ženy a deti a nikoho okrem novín to nezaujímalo, lebo ľuďom brali byty a domy pre tisíckorunové pôžičky, lebo vrahovia sa im smiali do očí, lebo za jednu facku vagabundovi ich pofidérny minister prepúšťal do civilu, lebo lúpežníci mohli beztrestne fackať, biť, podrezávať a znásilňovať, koho sa im zachcelo, lebo ľudia zabúdali na základné pravidlá slušnosti, lebo oni boli policajti a štvalo ich to, lebo...

Tak sa ožrali, hoci dobre vedeli, že je to riešenie iba na jednu noc.

V piatok ráno im bolo obom zle od žalúdka, ale život išiel ďalej. Aj pracovný. Dali si jedno chladené na vyklinenie a snažili sa tváriť normálne. Nikto v kancelárii do nich nerýpal, lebo videli, kde celú noc boli. Aj Kuky zalial svojho miláčika bez zbytočného komentára – dnes by mu nemal kto kontrovať.

Krauz si upratoval stôl. Po dlhom čase sa znížil aj k niečomu takému. Nemohol sa zbaviť pocitu, že práve ukončili závažný prípad a mal by začať s čistým stolom. Hoci akcia s Bronkom sa skončila fiaskom, aj tak mal pocit ukončeného prípadu, a teda upratoval. Papierik s dvojitým odkazom našiel až naposledy – zastrčený pod kalendárom. Druhý odkaz od Burgera vybavil, prvý nie. Pritiahol si bližšie služobný telefón a zavolal na chémiu.

„Podporučík inžinier Toman.“

„Nazdar, tu je Krauz.“

„Ahoj.“

„Mám tu odkaz, aby som ti zavolal.“

„Kedy to bolo!?“

„Máme tu frmol...“

„Ako všade, ja viem. No volal som ti, lebo si chcel vedieť, keby sme niečo zistili.“

„A zistili ste?“

„Pozrel som sa na stopu číslo dvadsaťdva.“

„Ja tu nemám spis, musíš mi povedať, čo to je.“

„Nemáš, lebo je to okresná záležitosť a ja by som o tom s tebou vôbec nemal...“

„Prepáč, ale my si občas s okresákmi takto vypomáhame a...“

„Viem, už mi to vysvetľoval tvoj kolega, čo to minule zdvihol. Chápem to a nič mi už vysvetľovať nemusíš, poviem ti, čo som zistil.“

„Počkaj, pripravím si ceruzku... už môžeš.“

„Stopa dvadsaťdva je súprava šiestich decových širokých pohárov používaných na whisky s ľadom...“

„Už si spomínam, boli vo vitríne za chrbtom nebohého.“

„Správne. Na prvý pohľad nič zvláštne, žiadne dakto odtlačky, všetky boli rovnako nezaprášené, teda vyutierané, ale jeden mal na dne hnedý povlak. Veľmi jemný, viditeľný iba pod mikroskopom. Urobil som spektrálnu analýzu, boli to pozostatky whisky.“

Krauz si písal, dopísal a odul pery.

„No a? Veď nebohý pil whisky, jednu fľašu mal aj na stole.“

„Aj fľašu, aj pohár. Prečo bol použitý aj druhý pohár? Ty piješ whisky?“

„Nie.“

„A piješ ju z dvoch pohárov naraz?“

„Ani z jedného, ani z dvoch.“

„A máš vo zvyku počas jazdy si iba tak vymeniť poháre a v polovici pokračovať z iného?“

„Nie.“

„Potom prečo bol jeden pohár vo vitríne použitý a zle umytý?“

Krauz si prebehol poznámky, znova odul pery.

„A dá sa zistiť, o aký druh whisky ide? Či sa zhoduje s tou na stole?“

„Ale to by sme potrebovali vybavenie z niektorého z amerických seriálov. Buď rád, že sme v našich chudobných podmienkach zistili aspoň toto.“

„Som rád,“ zaklamal Krauz, lebo naozaj nevedel, či je rád. „Ďakujem ti za perfektnú robotu, máš to u mňa.“

„Takže som pomohol?“

„Aby som bol úprimný, ešte neviem. V každom prípade je tvoje zistenie zaujímavé a budem hľadať odpovede na tvoje otázky.“

„Výborne. S chlapcami z daktyloskopie si už hovoril?“

„Nie. Vidíš, idem im hneď zavolať.“

„Drž sa a veľa šťastia.“

Krauz súhlasne prikývol, lebo niečo mu hovorilo, že ho bude potrebovať.

Druhý telefonát smeroval na oddelenie daktyloskopie.

„Niečo sa deje?“ pomrvil sa v rohu Chosé a využil chvíľu ticha, kým telefón na druhom konci vyzváňal.

„Nič, spi ďalej.“

„Vykonám...“ Chosé sa prevalil na druhú stranu a opatrne sa oprel, aby mu nepraskla stále sa zväčšujúca hlava.

Nikto to nebral, a tak Krauz zavolal na okres. Šéf kriminálky bol u seba.

„Volám vo veci tej samovraždy.“

„Séérvus, Riško! Môžete sa zastaviť, kedy chcete, moje pozvanie trvá!“

„Nejde mi teraz o to. Nemôžem si spomenúť, či Michal Korec mal v pracovni umývadlo alebo nie.“

„Určite nie.“

„Niekedy bývajú zamaskované v skrini.“

„Pootvárali sme všetko, žiadne umývadlo tam nebolo.“

„A vonku na chodbe?“

„Až úplne vzadu na konci v spoločnej toalete a kúpeľni.“

„Výborne.“

„Niečo nesedí? Vy ste na niečo prišli?“

„Nie, všetko v poriadku, iba si upratujem stôl.“

„Tak doupratuj a zastavte sa aj s Chosém, dáme si!“

„Ďakujem, určite sa zastavíme. Ahoj!“

Krauz znova vyskúšal daktyloskopiu.

„Dakto, Kobza.“

„Vraždy, Krauz.“

„Nemáme, zavolaj o týždeň.“

„Mal som volať pred týždňom...“

„Jááj! Máš pravdu, takže dnes už je najvyšší čas, čo?“

„Najvyšší.“

„Rýpal si do tej samovraždy vo štvrtom okrese.“

„Rýpal.“

„Máme výsledky.“

„Počúvam.“

„Zbytočne, dožiadanie vypísal okres, si nekompetentný!“

„Platím pivo u Jumba.“

„S tým si mal začať! Je to v poriadku, Riško, môžeš pokojne spávať. Dali sme si naozaj záležať. Mali sme tu dve stopy z miesta činu, z kľučky na dverách a z telefónu. Zistili sme, že obe patria nebohému. Potom ste chceli, aby sme sa pozreli na inzulínové pero. Aj to je v poriadku, našli sme iba odtlačky nebohého. Palec je síce otlačený akoby valivým, a nie tlačným spôsobom, ale to sa na guľatých povrchoch stáva. Možno sa s ním pred smrťou hral a prevaľoval si ho medzi prstami. Inak žiadne iné odtlačky prstov. Ako hovorím, je to v pohode. Dobrá správa, nie?“

Krauz chvíľu uvažoval. Jemu sa, naopak, zdalo, že je to najhoršia správa, akú od kolegov z daktyloskopie mohol dostať.

Slušne poďakoval, vzal si čistý papier a rozhodol sa napísať si stručnú analýzu iba v jednoduchých bodoch:

1. VHS kazeta sa stratila.

2. Pohár vo vitríne má na dne stopy po whisky.

3. Na kľučke a telefóne sú odtlačky domáceho.

4. Na inzulínovom pere sú iba odtlačky domáceho.

Čítal si body rad-radom odhora nadol a späť a premýšľal, čo ešte zabudol. Nič iné mu zatiaľ nenapadlo. Oprel sa, založil si ruky za hlavu a prižmúril oči.

Občas v práci zažil náhody, ktoré si nevedel vysvetliť. Stávalo sa mu niekedy, že si spomenul na šéfa, že by s ním potreboval niečo predebatovať – a Mayor práve vtedy otvoril dvere a bol dnu. Občas sa súrne potreboval poradiť s niektorým z kolegov – a hľa, on práve vošiel. Také zvláštne náhody, nad ktorými sa dá iba pousmiať.

Vošiel Peter Lipan od lúpežníkov a nesmelo sa spýtal: „Môžem? Nevyrušujem?“

„Neuveriteľné! Ty vieš čítať myšlienky?“ usmial sa Krauz a neveriaco pokrútil hlavou. Vstal a vyšiel návšteve v ústrety. Srdečne podal Petrovi ruku a ten si bol odrazu istý, že dnes ho určite nevyhodia.

Chosé mu iba kývol z kresla a zmenil polohu, lebo ho tlačil bok.

„Nechcem otravovať...“

„Neotravuješ. Sadni si.“

„... viem, že máte odvčera čerstvý prípad...“

„Kuky má čerstvý prípad, lebo je pako.“

„... ale ja som sa ešte zaujímal o...“

„Asi viem o čo,“ znova mu skočil do reči Krauz. „Tá vaša partia z detstva.“

„Presne. Idem okolo, tak som si povedal, že sa za vami zastavím. Nechcem zbytočne rýpať...“

„Prípad je uzavretý!“ ozvalo sa ospalo z kúta. „A na oddelení vrážd si uzavreté prípady vážime, lebo sme sa na nich narobili, kolega!“

„Ja viem, ja viem, aj ja si vážim uzavreté prípady, ale bol som párkrát v labákoch, povypytoval som sa a...“ Peter zaváhal, nevedel, ako pokračovať, aby sa neurazili. „No proste, niečo mi tu stále nesedí.“

Krauz mu podal papier. Peter si prečítal body.

„Takže aj ty si tam volal?“

„Práve dnes, práve teraz.“

„No vidíš!“

Chosé vstal, ponaťahoval sa, zazíval, namáhavo si sadol za stôl.

„Počúvajte, vy dvaja! Čo to tu pečiete poza môj chrbát? Daj to sem!“ vytrhol papier Petrovi z ruky.

Prečítal si body a prekvapene zagánil na Krauza.

„Aj ty, Brutál?

„Brutus. Volal sa Brutus.“

„On možno – a ty si sviňa. Takéto sa robí?“

„Chosé, všimol som si to ja, všimol si to Peter, je iba otázkou času, kedy si to všimne aj niekto zhora a zažijeme hanbu ako hrom!“

„No a? Ale sa nenarobíme!“

„Chosé...“

„Tak dobre! Akože sa chvíľu budem hrať s vami na večne nespokojného detektíva. Čo to tu máme?“ znova fľochol na papier. „Bod číslo, bod číslo... pekne si to zosumarizoval, úhľadne pod seba. A čo je s tou kazetou?“

Odpovedal Peter.

„Chosé, požiadal som Miriam, aby ju pohľadala, a raz som jej bol aj pomôcť. Nenašli sme ju, stratila sa, zmizla... alebo?“

„Čo alebo?“

„Ako sa môže stratiť kazeta z miestnosti, kde sú všetky pohromade na svojom mieste a všetko šliape ako hodinky?“

„Viem ja?“

„Ani ja to neviem. Čo ak nezmizla, ale...“

„No?“

„Ale ju niekto ukradol, aby nebol na zázname!“

„Iba domnienka bez faktov. Čo tam máme ako druhé? Pohár je od whisky.“ Chosé sa zháčil. „A to vieme odkedy?“

„Kým si drichmal, ja som telefonoval,“ vysvetlil Krauz.

„Pohár od whisky...“ Chosé si ticho zašomral popod nos a hľadal rýchlu odpoveď.

„Chosé,“ ujal sa iniciatívy Peter. „Michal mal svoj pohár a fľašu na stole. A iba jeden pohár vo vitríne bol špinavý, z čoho vyplýva, že ich tam takto bežne neodkladal. Bežne ich pred odložením opláchol, ale tento jeden bol špinavý. Umývadlo v pracovni nemá, to som si overil, teda ak tam s ním niekto v inkriminovaný čas bol, nemal kde pohár umyť. Ak sa ponáhľal, tak ho iba dopil, odfŕkol na zem, zvonka vyutieral odtlačky a založil ho medzi ostatné. Nemohol tušiť, že chemici nájdu povlak na dne.“

„Zase iba báchorky bez dôkazu,“ šomral Chosé, ale už nie tak presvedčivo. „Po tretie, na kľučke a telefóne sú odtlačky domáceho... no a?“

„Na normálnej kľučke by mali byť aspoň machule od  ostatných obyvateľov domu, v tomto prípade od Miriam, ale tu nie sú. Ani na telefóne.“

„Richard, ale tento bod je dosť slabý, uznávaš. To je naozaj pritiahnuté za vlasy.“

„Uznávam.“

„Posledný bod – na pere sú odtlačky nebohého. A čo by ste tam chceli mať odtlačené, pečať Matúša Čáka? Aspoň toto je v poriadku, či nie?“

„Nie, nie je,“ zapojil sa aj Krauz. „Chosé, spomeň si, čo nám hovorila Miriam. Povedala nám, že o pero sa starala ona a dbala, aby si bral liek pravidelne. Aj v pondelok mu ho prichystala, prečo potom na pere nie sú aj jej odtlačky, ale iba Michalove?“

„No...“ Nevedel odpovedať.

„Navyše mi expert povedal, že Michalov palec nie je odtlačený tlakom, ale valivým spôsobom, akoby sa s perom hral a žmolil ho v prstoch. Vážne si myslíte, že človek odhodlaný na samovraždu sa bude tesne pred smrťou hrať s perom, notabene s nástrojom určeným na ukončenie svojho života? Parťák, mne sa to nezdá!“

Chosé si prečítal všetky body rad-radom, pošúchal si bradu a smutne pripustil: „Boha, už ani mne nie, Riško.“

„Takže už chápeš, prečo ti hovorím, že z tohto prípadu by sme si mohli vystrihnúť hanbu ako frak?“

Chosé prikývol a prikývol aj Peter, hoci otázka nebola adresovaná jemu.

Chvíľu sa iba navzájom premeriavali. Ticho prerušil Peter.

„No... ehm,“ zaodŕhal, akoby ešte stále váhal, „a na záver sa dostávame k tomu, prečo som za vami prišiel ja. Bol som včera v labákoch a našiel som toto,“ podal im miniatúrne vrecko s nejakou špinkou. „Toto je sprievodná správa o vyhodnotení stopy,“ podal im aj správu. „Prefotil som si ju. Bolo to už v stopách určených na archivovanie, ale mne to predsa len nedalo a chcel som vám vrecko ukázať.“

Krauz si správu prečítal, prezrel si obsah vrecka a podal ďalej Chosému. Kým čítal, načiahol sa po papier a dopísal piaty bod.

„Peťo,“ začal Krauz, keď si ešte raz prezrel svoje dielo, „mám taký nepríjemný dojem, že niekto z vašej partie bude mať v najbližších dňoch dosť problémov. Možno nie jeden, možno aj dvaja.“

Peter prikývol.

„My si ich začneme rad-radom predvolávať a lámať. Niekto musí pustiť perie. Vieš, kde je teraz ten kamionista Ivan Dobrotka? Bývalý manžel Miriam.“

„Viem. Ak bude treba, zoženiem ho.“

„Chápeš, že je pre nás dôležitý?“

„Chápem.“

„Ty si ich kamarát odmalička, teba musíme z výsluchov vylúčiť, chápeš aj to?“

Peter chvíľu uvažoval, potom pomaly pokrútil hlavou.

„To nie je dobrý nápad, Richard. Poznám ich, viem, ako budú reagovať, obávam sa, že si to iba sťažíte, a je dosť možné, že ak sa seknú, nikam sa nedopracujete. Ja mám lepší nápad...“

51

Krauz mal pocit, že zažíva déjà vu. Ten istý dom, taký istý chodník cez trávnik, také isté bodavé slnko, ten istý vestibul – ešte aj sedeli rovnako. Možno sa niektorí prezliekli.

Petrov nápad bol lepší ako ich. Mal pravdu – poznal celú partiu odmalička, a ak sa chceli niekam dopracovať, museli silu celej partie využiť vo svoj prospech, a nie ju obrátiť proti sebe. Petrov nápad bol jednoduchý – kde sa to začalo, nech sa to aj skončí, a pred očami všetkých. Ak sa nemýlia, čo sa ľahko môže stať, a medzi nimi sa nájde páchateľ a bude sa zvíjať, partia ho doklepe a pomôže tam, kde už policajti nebudú vládať.

Skupinové výsluchy Krauz veľmi neobľuboval, nedal sa pri nich použiť psychický nátlak, čo pri krížovom výsluchu mohlo znamenať mínus. Na druhej strane súhlasil s Petrom, že sila partie môže niekedy znamenať viac ako psychológia.

Ešte aj sedeli rovnako ako minule.

Matematik Roman a matematička Soňa sedeli na diváne a tisli sa k sebe.

Roman držal manželku za ruku, akoby ju chcel chrániť. Ich chladné matematickoanalytické mozgy im okamžite, ako sa dozvedeli o dnešnom stretnutí, napovedali, že dnes niečo zažijú, niečo zvláštne, možno nebezpečné, lebo kto by ich iba tak mirnix-dirnix execíroval dvakrát za sebou na miesto činu.

Umelecká dvojica Norbert a Nora sa už asi pomerili, lebo tiež sedeli svorne, ale na opačnom konci gauča. Krauzovi sa zazdalo, že sedeli bokom, akoby sa ich partia za to, čo Nora vyviedla, štítila. Nora mala krásne vzdušné šaty a Noro zase kraťasy, rozhalenku a okolo krku šatku.

Petrova Lucia si zvolila pohodlné rifle a tričko, sadla si do kresla, Miriam v čiernych šatách oproti nej. Peter ostal stáť – pre istotu.

Jediný, kto tu bol navyše, bol kamionista Ivan v hrubých rifliach a vo flanelovej košeli. Jemu sa ušla tvrdá stolička, ale nereptal, bol zvyknutý.

Detektívi slušne pozdravili, ruku im nikto nepodal.

Slova sa ujal Krauz.

„Minule rečnil Peter a pani Miriam, dnes by som si slovo vzal ja, ak dovolíte.“ Na dovolenie nečakal a pokračoval. „Ako iste viete, celú nešťastnú udalosť s pánom Michalom Korcom sme už uzavreli, takže sa všetci v duchu pýtate, načo ste tu, čo od vás môže polícia ešte chcieť.“

„No,“ súhlasil matematik Roman, ale manželka ho mykla za ruku a už bol ticho.

„V našej práci sa občas stáva, že vonkajšie stopy nás zavedú do uličky napravo, a keď prejde určitý čas a prídu nám hotové expertízy z kriminalistického ústavu, zistíme, že sa dá ísť aj uličkou naľavo. V takom prípade prešľapujeme na rázcestí a ostáva nám iba jedna jediná možnosť, aby sme sa správne rozhodli – opýtať sa ľudí. Keďže platí, že všetci ľudia všetko vedia, aj my sme sa rozhodli, že vás ešte raz zvoláme a opýtame sa vás. Totiž ako sa ukázalo, tá prvá cesta napravo bola asi chybne zvolená, a my dúfame, že s vašou pomocou sa dnes vyberieme správnym smerom.“

„Teda prípad je zase otvorený?“ žiaril matematik, lebo opäť prežíval vzrušo.

„Aj tak sa to dá povedať.“

„Bohovské...“ zase ho mykla. „Prepáčte, chcel som povedať, že tragédia.“

Krauz ho chápal, aj on to kedysi ako začiatočník prežíval.

„Začnem stručnou rekapituláciou. Keď sme sa tu minule zišli, dozvedeli sme sa od pani Noriky, že tu bola asi dva týždne pred tragickou udalosťou a priniesla Michalovi fotografie, aby uznal jej víťazstvo. Jeho reakcia ju vydesila, vyhodil ju a skoro jej ublížil. Potom bol dva týždne akoby chorý a až v pondelok večer sa Miriam priznal, čo ho zožiera. Ona sa rozhodla odísť k sebe domov a o celej veci popremýšľať. Zatiaľ ma stíhate sledovať? Je to správne?“

Všetci prikývli, Ivan Dobrotka nie, jeho sa to netýkalo. Zatiaľ.

„Výborne, tak pokračujem otázkou. Bol tu v nedeľu alebo v pondelok niekto z vás?“

Nikto sa nepriznal.

„Teda inak. Chodil sem za Michalom niekto z vás sám, osobne, bez celej partie?“

Nikto sa nepriznal.

„Spýtam sa ešte inak. Chodil sem niekto z vás za pani Miriam? Otravovať ju, vyhrážať sa jej, vydierať ju... alebo iba tak na rýchlu návštevu?“

Nikto sa nepriznal.

Krauz podišiel ku kamionistovi.

„Pán Dobrotka, rozumeli ste otázke?“

Všetky oči sa upreli na Ivana.

„Rozumel.“

„Chodili ste za Michalom?“

„Nie.“

„Chcete povedať, že ste sa mu nikdy neboli vyhrážať v jeho dome?“

„Nie.“

„Boli ste tu niekedy za svojou bývalou manželkou?“

„Nie.“

„Nikdy ste sa za ňou nezastavili a nevyhrážali sa jej?“

„Nie.“

„Boli ste niekedy v tomto dome?“

„Nikdy!“

„Mám tomu rozumieť tak, že dnes ste tu prvý raz?“

„Rozumiete dobre, som tu prvý raz!“ odsekol arogantne a nenávistne prižmúril oči.

„Nerozmyslíte si svoju odpoveď?“ Krauz mu dal poslednú možnosť.

„Nie!“

Lucia to už nevydržala a ticho hlesla: „Ivan, preboha...“ ale vetu nechala otvorenú.

Ivan nereagoval, prižmúril oči a zahľadel sa do kúta.

„V poriadku,“ hodil plecom Krauz, „keď nie, tak nie, my budeme pokračovať. Zopakujem otázku pre všetkých – bol tu niekto z vás v nedeľu alebo v pondelok večer? Bol tu niekto z vás sám?“

Matematik Roman už nevydržal. Nemohol mlčať.

„Boli sme tu za posledného trištvrte roka trikrát, možno štyri – ale vždy ako partia na návšteve, ako to máme vo zvyku. Vždy všetci spolu.“

„To som chcel počuť. Súhlasíte s ním?“

Všetci prikývli.

„Verím vám. Ale potom sa stala zvláštna vec a vy mi budete musieť pomôcť, aby som sa zorientoval. V pondelok večer odtiaľto odchádza Miriam a za dramatických okolností necháva svojho partnera Michala doma samého. Je evidentne rozrušený a rozhodne sa napísať list. My sme si mysleli, že je to list na rozlúčku, lebo sme predpokladali, že ho písal tesne pred samovraždou. No list nie je dopísaný a my sme si jeho obsah vyložili nesprávne, to nebol list na rozlúčku, to malo byť priznanie viny aj s podrobnosťami a možno aj s návrhom riešenia, návrhom na zmierenie. To sa už nikdy nedozvieme, pretože...“ Krauz skontroloval, či ho sledujú. Viseli mu na perách. „Pretože ho niekto vyrušil. Stále mi nešlo do hlavy, prečo by človek odhodlaný na samovraždu nedokončil rozlúčkový list, keď mal dosť času. S niečím takým som sa ešte nestretol. Nedokončil ho, lebo to nebol list na rozlúčku. Vysvetlenie je iba jedno – dostal návštevu, odložil ho do atlasu s tým, že ho neskôr  dopíše.“

„Kto ho navštívil?“ nedýchal matematik.

„Nepredbiehajme. Ten niekto si s Michalom vypil trochu whisky, takže to nebol iba nejaký poštár alebo zásielková služba. Michal ho pozval hore a dali si whisky, museli sa poznať, musel mať dôvod s ním debatovať.“

„To sa dá dokázať?“

„Dá, pán Suchoň, dá. Máme na to metódy, nie matematické, ale dosť presné. V našich laboratóriách nám zistili, že v jednom poháriku z vitríny za chrbtom nebohého bola whisky, ale ten, kto ju pil, nemal kde opláchnuť pohárik, iba zvonka utrel odtlačky, potom poutieral aj ostatné poháre, aby boli rovnako zaprášené, respektíve utreté, a myslel si, že zahladil stopy, že viac by neurobili ani v americkom seriáli. Ale mýlil sa. V seriáloch našťastie neukazujú všetko, čo dokážeme.“ Opäť sa odmlčal, aby si ich obzrel. Zatiaľ nikto nič.

„Pokračuj,“ vyzval ho Peter.

„Prečo sa niekto snažil odložiť pohárik a zamaskovať ho medzi ostatné? Aby sa nevedelo, že tu bol. Ja viem, bola by to iba konštrukcia bez dôkazu, ale ten niekto pokračoval. Prezreli sme si krokové video z vonkajších kamier a zistili sme, že aktuálnu kazetu z pondelka niekto ukradol. Najprv sme si mysleli, že pani Miriam ju iba nemôže nájsť, ale prezreli sme všetko a ona naozaj chýba. Niekto ju naozaj vzal – a to už nie je náhoda, to už je premyslené konanie na mieste činu!“

Posledné slová Krauz skoro zakričal. Matematik s manželkou sa hodili dozadu na operadlo, akoby ich zatlačila tlaková vlna.

„Ale stalo sa aj niečo iné – a niečo iné sme našli. Ešte skôr jedna otázočka pani Miriam. Ako to bolo v pondelok s perom? Kto ho pripravoval?“

„Ako vždy ja. Ja som mu tam dala novú náplň a priniesla som mu ho.“

„Zaujímavé. Na pere sme nenašli vaše odtlačky. Boli tam iba odtlačky Michala, zato precízne odtlačené. S tým perom manipuloval niekto cudzí, potom ho vyutieral a napokon naň odtlačil prsty pána Michala.“

„Takže vražda!“ vydýchol matematik.

„Michal nespáchal samovraždu, nepichol si desať dávok za sebou, niekto iný mu vpichol desať dávok za sebou a nechal ho zahynúť v hypoglykemickom šoku. Máte pravdu, pán Suchoň, vražda!“

Ivan Dobrotka sa zahniezdil na stoličke.

„Čo sa deje, pán Dobrotka? Chcete niekam odísť?“

„Nie, iba som si chcel pohodlnejšie sadnúť.“

„V poriadku, teda pokračujeme. Už sme sa zhodli na tom, že Michal nespáchal samovraždu, že tu mal v pondelok návštevu, pili whisky, návšteva mu vpichla inzulín a pri odchode vzala so sebou kazetu z videa. Mimochodom, keď ste tu boli na spoločnej návšteve – hovoríte, že asi tri-štyrikrát –, ukázal vám domáci svoj hrad?“

„Áno,“ pripustila Miriam. „Všetci si dom obzreli.“

„A ukázal vám aj technickú miestnosť s monitormi?“

Navzájom si vymenili spýtavé pohľady, napokon sa zhodli, že dom im ukázal celý.

„Teda ste o kazete všetci vedeli. Aj návštevník z pondelka o nej vedel. Pán Dobrotka, boli ste tu s partiou niekedy na návšteve?“

„Nie, vtedy som už do partie nepatril.“

„Správne, vy ste už nepatrili do partie, neboli ste tu, teda ste nemohli vedieť, kde je video a kazety. Aj keby ste tu boli, vy by ste kazetu nezobrali.“

„Ďakujem, dosť sa mi uľavilo.“

„Ale potom kto tu bol?“ spýtal sa Krauz a prezeral si každého jedného zaradom.

Ten jeden sa zahľadel Krauzovi do očí ako každý druhý z partie, ešte stále dúfal, že nejako z toho vybŕdne.

„Páchateľ, lebo už ho tak môžeme nazvať, nám tu po sebe nechal niečo, s čím určite nepočítal. Nepočítal s tým, že takú malú vec dokážeme nájsť, zaistiť, vyhodnotiť, identifikovať a prečítať si celý príbeh, ktorý v sebe zhmotňuje. Pozrite sa, je to toto...“

Krauz vybral z vrecka na saku malé igelitové vrecúško so špinkou.

Matematik Roman už-už išiel vyskočiť z kože, ale manželka ho držala.

„Kolovať vám to nedám, je to príliš vzácny nález. My tomu hovoríme corpus delicti. Aby som vám mohol presne vysvetliť, čo je to, potrebujem citovať zo správy, inak by som sa mohol pomýliť. Kým mi ju kolega pripraví, vysvetlím vám, kde sme tento kúsok našli. V kriminalistickej praxi sa to volá mikrostopa, povysával ju technik z koberca v Michalovej pracovni. Povysával ju z miesta tesne pred stolom, asi tam, kam by posadil návštevníka. Mikrostopy odpadávajú z každého z nás a mikro sa volajú preto, lebo často sú bežným okom neviditeľné. Táto až taká malá nie je, ale aj tak by ste potrebovali lupu, aby ste spoznali, čo to je. Nepotrebujete lupu, ja vám poviem presne, čo to je. Citujem...“

Krauz sa musel v duchu usmiať. Najviac celú akciu prežíval matematik Roman a Krauzovi sa zazdalo, že omodrel. Buď zabudol dýchať, alebo niečo tušil.

„Volá sa to Winsor and Newton Griffin Alkyd. Je to po anglicky a väčšine z vás to nič nepovie, ale je tu medzi vami jeden, kto by nám k tomu vedel – mal – niečo povedať.“ Krauz sa rozhliadol.

Asi mu bude treba pomôcť.

„Pán Norbert Simon, čo keby ste nám tento nezmyselne dlhý názov vysvetlili?“

Nič.

„Ehm, nerozumiem – prečo práve ja?“

„Tak dobre, dopoviem sám. Alkyd je špeciálna, rýchlo schnúca olejová farba z Anglicka. Vo vrecku je malý úlomok z nej. Veľmi malý úlomok červenej farby, ktorá je taká drahá a vzácna, že sa nepoužíva na ploty ani na zábradlia, ani na fasády. Používajú ju iba zvlášť solventní  umelci...“

Všetky pohľady sa zabodli do akademického maliara Norberta Simona.

„To je blbosť,“ povedal suverénne, jazykom si prečistil predné zuby a cmukol. „Blbosť! Policajné povedačky! Žiadny dôkaz!“ Ponaprával si krk, rukou si ponaprával šatku na krku a znova pokýval hlavou zo strany na stranu, akoby ho niečo škrtilo.

„Farba?“ žasol matematik.

„Noro!“ hlesla Lucia.

Aj ona mala v dnešnom predstavení svoju rolu, Peter jej ju veľmi presne vysvetlil. Ona mala strhnúť partiu na stranu polície.

„Noro!“ zopakovala. „To nemyslíš vážne! Aké povedačky? Veď to sú dôkazy ako Brno! To sú dôkazy z kriminalistických laboratórií, tie platia pred akýmkoľvek súdom!“

„No len sa mi tu nevyhrážajte súdmi, dobre? Hovorím vám, že je to blbosť!“

„Noro,“ konečne sa zapojil aj matematik a radšej si vyslobodil ruku, aby ho nikto nemohol haltovať. „Noro, oni vedia zobrať vzorky z tvojich obrazov a v labákoch ich porovnať. Videl som to v telke. Vedia presne určiť druh farby a aj to spravia, však?“ prosebne sa zahľadel na Krauza.

Krauz prikývol.

„Určite – dokážeme aj iné veci.“

Matematikovi sa uľavilo.

„Môžete robiť, čo len chcete, ja som nevinný!“

To bolo dobré znamenie, posun dobrým smerom. Ak sa niekto začne predčasne oháňať slovom nevinný, už je na polceste do basy.

„Noro,“ zapojila sa aj Miriam. „To nemyslíš vážne! Chceš ignorovať také rukolapné dôkazy? Radšej povedz, ako to bolo, kým si ťa neprestaneme vážiť!“

Aj Miriam zahrala svoju rolu bezchybne.

„Čo, doboha, máte všetci proti mne!?“ zareval maliar. „Samé Noro sem, Noro tam, Noro, povedz a... už som povedal! Som nevinný!“

Pri poslednom slove urobil mohutné gesto rukou na obranu, šatka sa mu povolila a zviezla na plece. Rýchlo si ju napravil a omotal späť okolo krku, ale Krauz stojaci najbližšie si niečo všimol. S tým nepočítal ani on. Zarazil sa, chvíľu uvažoval, uložil nový fakt na miesto a perfektne mu zapadol do mozaiky. Musel sa usmiať. Keby nechcel kaziť dramatickosť situácie, rozosmial by sa nahlas.

Úplne zabudol na okrídleného teroristu, ktorý bol dnes asi za mrežami, lebo ho nepriletel privítať.

„Niečo sa vás všetkých opýtam. Ako často nosí pán Simon na krku šatku?“ Krauz šokoval všetkých prítomných, ešte aj parťáka.

S takýmto zvratom vo vyšetrovaní nepočítali, premýšľali nad niečím úplne iným, ani nevedeli zareagovať. Prvá sa zorientovala Lucia.

„Nikdy. Noro, ty nikdy nenosíš šatky, mal si ju iba minule a teraz.“

„Pán Simon, môžem vás požiadať, aby ste si dali dolu šatku?“ Krauz použil úradný, skoro až výstražný tón.

„A to už prečo? Ako súvisí moja šatka... Viete čo!? Už toho mám plné zuby! Bez advokáta už nepoviem ani slovo!“ vyskočil z gauča.

A bol tam, kde ho chceli mať.

Všetci ako na povel zmĺkli. Aj on si uvedomil, čo povedal.

„Noro,“ opäť si rypla vyškolená Lucia. „Ty... potrebuješ advokáta? Pred nami, pred svojou partiou nepovieš nič – a rovno potrebuješ advokáta?“

Už to nevydržala ani Soňa.

„Noro, to myslíš vážne? Ty by si odtiaľto odišiel za advokátom a nás by si tu nechal iba tak? Odídeš bez vysvetlenia? Také vážne podozrenie – a ty odídeš iba tak?“

Simon si sadol.

„Noro, uvedomuješ si, že naša partia je na pokraji kolapsu? Možno sa už nikdy nezídeme!“ dorábal ho Peter.

„Musíš si dať dolu tú šatku,“ dorobil ho Roman.

Počkali na posledné slovo, ktoré ešte nepadlo. Mala ho povedať osoba, ktorej sa tragédia dotkla najviac.

„Noro, ak sa mi chceš ešte niekedy pozrieť do očí, musíš si dať dolu tú šatku a vyklopiť nám pravdu,“ povedala Miriam vážnym hlasom a po nej sa už neozval nikto, už iba čakali, čo bude.

Noro si ich prezeral rad-radom, akoby aspoň v jednej tvári, aspoň v jedných očiach hľadal podporu, záchranu, záštitu, porozumenie...

Nenašiel.

Zovrel pery, zdrapol šatku a ráznym gestom ju strhol. Na trapézovom svale blízko krku sa objavili dva polmesiačiky otočené špičkami k sebe. Väčší odtlačok by neurobila ani desaťkorunová minca. Mesiačiky boli červené, zapálené, infikované.

Krauz sa ani nemusel ísť pozrieť bližšie.

„Teraz ste už spokojní!?“ zareval akademický maliar.

Neodpovedali mu, nikto nebol pokojný, ani policajti ešte nie.

„Bol som tu v pondelok... Bol som tu.“

Peter a Chosé sa odrazili od klavíra a prešli bližšie. Krauz ostal pred stolíkom, ako bol.

„Trochu vody.“

Dostal vodu aj s citrónom.

„Bol som tu. Ja som o tých fotografiách vedel už dávno predtým. Aj o celej hlúpej stávke. Norika mi všetko...“

„Ty si ale debil...“

„Už je to všetko jedno, Nora. Majú pravdu. Komu z nich by som sa mohol pozrieť do očí? Komu?“

„Ty si...“

„Pani Norika, ak poviete teraz ešte jedno slovo, dám vás odviezť do cely za napomáhanie trestného činu. A vy pokračujte,“ rozhodol Krauz pevným hlasom a nikto nepochyboval, že to aj spraví.

„Michal bol ako besný. Noriku skoro prizabil, a pritom mu iba priniesla fotografie. V jeho brandži sa už asi stretol s vydieraním, lebo reagoval nepochopiteľne skratovo. Začal sa nám vyhrážať, celé dva týždne nám v jednom kuse volal a stále sa nám vyhrážal, a tak som sa v pondelok rozhodol, že ich navštívim a všetko urovnáme. Mám to cez ulicu, odbehol som si iba tak, v papučiach. Na moje sklamanie Miriam tu nebola. Aj tak ma vzal hore do pracovne a nalial mi. Snažil som sa mu všetko vysvetliť, ale začal kričať, že ak tie fotografie naozaj rozpošleme celej partii, že nás zničí, že má na to svojich ľudí, že ani netušíme, v akej brandži sa on pohybuje a koľko vydieračov už odrovnal, že mi podpáli dom a postará sa, aby som už v rukách neudržal štetec, že mi prekazí každú výstavu, že má styky, o akých ani nechyrujem... a ja...“ Noro začal dychčať. „A ja som sa mu tiež začal vyhrážať, že ak mi siahne na ateliér, na rodinu, že sa nezastavím pred ničím a... Revali sme na seba, už sme sa nerozprávali, už sme ani nekričali, už sme iba revali. Zľakol som sa ho! Vstal a snažil sa ma zvaliť zo stoličky, ja som sa bránil. Udrel ma, poškriabal ma, snažil som sa ubrániť. Bál som sa, že ma zabije, bol ako besný! Začal sa potiť a dychčať, odrazu zasipel a začal sa potácať, chytil sa za srdce, vrátil sa na stoličku a pichol si dávku. Vzal som mu pero a pichol som mu ešte jednu, potom ešte jednu a... potom ešte jednu...“

Norbert dychčal ako v pondelok po bitke. Všetci naňho vyvaľovali doširoka roztvorené oči, neverili vlastným ušiam.

„Utrel som pohárik, nemal som ho kde opláchnuť, tak som ho iba vrátil späť a utrel som všetky. Aj pero som utrel a vložil som mu ho do dlane. Utrel som aj celú stoličku, na ktorej som sedel. Ničoho iného som sa nedotkol. Keď som odchádzal, spomenul som si na kamery a kazetu som vzal, mám ju doma. Použil som vreckovku, aby som nezanechal odtlačky. Keď som odchádzal, napadol ma ten nešťastný vták, reval, že zlodeji, zlodeji, a lietal okolo mňa ako besný. Bránil som sa, zaháňal som sa rukami, ale aj tak ma pohrýzol na pleci. Až do krvi. Hrozne to bolí a nechce sa to zahojiť.“

Ešte raz si ich všetkých premeral.

„A teraz to už viete,“ uľavilo sa mu a vydýchol si. „Ja som to takto nechcel. Prišiel som sa s ním udobriť, nie pobiť. Nemal sa mi vyhrážať. Nechcel som to takto, nemalo sa to stať! Nemalo sa to stať! Bože, pre hlúpe fotografie... Decká,“ zodvihol hlavu a hľadal pochopenie, „decká, veríte mi, nie? Sme predsa partia, odmalička sa poznáme, viete, že by som ani muche... viete to, nie? Decká, ja som to takto nechcel... ja som nevinný,“ hlava mu klesla, rozplakal sa.

Krauz stál a čakal, kým sa nevinný upokojí. Ďalší nevinný!

„Norbert Simon,“ povedal Krauz tvrdým úradným tónom. Nepovedal pán, ani akademický maliar, ani majstre, ani nič podobné, povedal iba Norbert Simon a všetci vedeli, čo bude nasledovať.

Noro si šatkou utrel slzy a zdvihol hlavu.

„Vstaňte!“

Poslúchol.

„V mene zákona vás zatýkam pre vraždu Michala Korca. Ruky!“

Predpažil a Chosé mu nasadil putá. Spolu s Petrom ho vyviedli von do auta.

Krauz ostal stáť pred stolíkom, mal pocit, že všetci čakajú na epilóg, ale naozaj nevedel, čo povedať.

„Tak to by bolo asi všetko,“ ukončil predstavenie. Podišiel k Lucii a podal jej ruku. „Ďakujem za pomoc.“

„Rada. Vlastne ani nie,“ dodala smutne.

Chápal ju.

Ivan Dobrotka vstal a odišiel spolu s ním. Mlčali až po chodník. Tam sa Krauz otočil.

„Aj vám ďakujem. Už chápete, prečo sme vás dnes potrebovali? Museli ste nám urobiť hromozvod a odpútať pozornosť. Keby sme išli príliš priamočiaro po ňom, mohol sa cuknúť a naozaj sa zveriť do rúk advokáta.“

„Pochopil som vás už včera, keď mi to Peter vysvetlil.“

„Ešte raz ďakujeme za pomoc.“

Krauz čakal, kedy odíde do svojho auta.

„Prepáčte, ja by som sa rád vrátil. Viete, chcel by som sa porozprávať s Miriam. Prehodiť slovko-dve. Už skoro rok nepijem, ani hlt, bol som na liečení, som už čistý. Pracujem, tvrdo zarezávam. Keď som ju tam tak videl v tých čiernych šatách...“

„Rozumiem. Len sa vráťte. Vaša žena a váš syn stoja za slovko-dve.“

52

Konečne mohli s čistým svedomím navštíviť šéfa okresnej kriminálky.

„Mám sa ukloniť – alebo stačí zložiť klobúk?“ privítal ich. „Vy ste čarodejníci! Keď mi to Peter porozprával, neveril som vlastným očiam, tak ma štípali!“ žartoval okresný riaditeľ kriminálky

Vodku mal obstojnú, ochutnali aj koňak. Chlebíčky neboli – okres je okres.

„Keď vás vyhodia z vrážd, ohláste sa. Takých dvoch by som potreboval.“

Nebol to jediný vtip, čo sa mu v ten deň podaril.

Dopili, dohodli sa na prevzatí spisu a pomaly sa zberali preč. Dolu vo vestibule sa im do cesty postavila babička s bizarným puzdrom v ruke. Keď sa konečne vymotala z dverí, mohli si puzdro obzrieť lepšie. V podobnom zelenom plátennom nosil Krauz kedysi gitaru, ale toto bolo o niečo dlhšie a tenšie, také cigaretovité.

Pri tom slove si Krauz spomenul, že si hore zabudol cigarety.

„Chosé, počkaj ma, musím sa vrátiť, mám tam cigarety.“

„Kúpim ti nové.“

„Nemôžeš ma päť minút počkať? Otváral som novú škatuľku, je jej škoda.“

Krauz sa vrátil k šéfovi, ale musel čakať na výťah aj hore, aj dolu. A zdržal sa, aj kým sa so šéfom znova rozlúčili.

Keď sa vrátil do vestibulu okresného riaditeľstva, naskytol sa mu zvláštny pohľad. Chosé sedel s babičkou na lavičke pre stránky a veselo si štebotali.

„Oslovila ma, nevie sa tu zorientovať. Hľadala oddelenie zbraní a streliva. Hádaj, čo má pani v puzdre?“ spýtal sa Chosé, keď k nim Krauz prišiel.

Krauzovi len poskočilo obočie – odkiaľ to má vedieť?

„Toto našla doma vo vnukovej izbe. Je to puška, tak ju priniesla na políciu, aby chlapčisko niečo nevyviedlo. A hádaj, aká puška. Malorážka s optikou.“

Krauzovi zase poskočilo obočie.

„Viete čo, pani...“

„Debnárová.“

„Pani Debnárová. U nás na oddelení máme takú peknú čiernovlasú kolegyňu, ktorá by sa s vami rada porozprávala, ona totiž podobné pušky zbiera.“

Pri celom výsluchu pani Debnárovej neboli, prišli na záver.

„Pani vychováva vnuka sama, rodičia zomreli pri autonehode. Chlapec má sedemnásť a zmáha ho ulica.“

„Presne tak, má veru čudných kamarátov,“ potvrdila babička.

„Kamaráti mu priniesli pušku, aby ju schoval. Panej sa to nepáčilo, ale prehovoril ju. Potom zistila, že ju nosia hore nad sídlisko do záhrady a strieľajú do terča. Jeden rozstrieľaný našla prilepený na strome.“

„Veru tak, viete, my tam hore na Dúbravisku máme záhradu, ale od smrti manžela sa o ňu nikto nestará. Ja sa tam ešte občas vyštverám a skontrolujem zámky, no a keď som tam bola naposledy, našla som v chate terče a plno nábojov. Bojím sa takých vecí, nechcem, aby sa chlapec dostal do problémov, tak som ju radšej priniesla.“

Petra chytila babičku za zvráskavenú ruku a milo, trochu smutno sa na ňu usmiala.

„Ja urobím tie expertízne vyšetrenia, ako sme sa dohodli, a keď mi prídu výsledky, ešte sa porozprávame.“

Všetci v kancelárii vedeli, aké výsledky z balistiky im prídu. Všetci okrem dobrosrdečnej babičky.

„Chlapec je sirota, nemá to v živote ľahké. Žijeme sami, máme sa čo obracať. Je to dobrý, citlivý chlapec, ale kazia ho kamaráti. On je taká čistá, nevinná duša...“

Ďalší nevinný, vzdychol si v duchu Krauz. Akoby sa s nimi roztrhlo vrece.

53

Nevinných v to leto bolo toľko, až sa Krauzovi točila hlava. Už by aj prijal príchod jesene, nech sa prázdninový kolotoč konečne zastaví. No mal ešte nevyriešenú jednu vec, trpezlivo čakal. Dočkal sa o tri dni – Sylvia si vypýtala auto, musí vraj súrne odskočiť do mesta.

Bola sobota, tak jej nebolo podozrivé, keď sa polhodinu pred ňou vypýtal von za kamarátom akvaristom. Išiel autobusom. Na Kozej žiadny kamarát akvarista nebýval, zato tam našiel parkovať svoje auto.

Vlasto Vican býval na treťom poschodí. Krauz sa nadýchol a zazvonil. Bol rozhodnutý nestratiť sebakontrolu, sústrediť sa na sebaovládanie a hubu mu rozbiť, až keď ho vyprovokuje, pištoľ použiť iba v sebaobrane.

Dvere sa otvorili a sympatický mladý muž s nagélovanými vlasmi sa naňho milo usmial. Nebol to Vlasto, takže ich tam bolo asi viac. V Krauzovi vzkypela žlč, zaťal päste.

„Dobrý deň, pane,“ zašvitorila tenkým hláskom nagélovaná hlava. „Taká návšteva!“ uznanlivo si premeral Krauzovu urastenú postavu. „Koho hľadáte?“

„Ženu, ktorá sem vošla pred polhodinou.“

„A môžem vedieť prečo?“

„Je to moja manželka... chlapče.“

„Ježíš!“ zalomil rukami a odstúpil od dverí. „A prečo to nepoviete hneď?“

Krauz vošiel.

Sylvia sedela na gauči, bosá, lodičky sa jej váľali pri nohách zamotané v hrubom chlpatom koberci. Krauzovi sa zazdalo, že ani šaty nemá poriadne zapnuté, horný kúsok zipsu jej na chrbte vykreslil provokačné, zle zamaskované V. Keď zbadala manžela, šálka s kávou jej zaštrngala o tanierik.

„Richard?“

Krauz ostal stáť uprostred obývačky ako boh pomsty, no sotva sa rozhliadol, zháčil sa. Vlastne iba to ho zachránilo pred totálnym faux pas.

Váhal. Niečo tu nesedelo.

Obývačka bola ladená do ružového tónu a doplnky jednoznačne nasvedčovali, že...

„Som rada, že si po mňa prišiel. Vlastík,“ usmiala sa na chlapca z fotografie, čo sedel v kresle, „zabudla som ti povedať, že manžel dnes po mňa príde a ideme do mesta na prechádzku.“

„Ale veď si mi hovorila, že to má byť preňho prekvapko! Ty si taká...“

„Už som to nemohla vydržať. Nech o tom vie aj on.“

„No ako myslíš.“

Vstala a odložila kávičku.

„Richard, toto je Vlastík. Je to Zdenin brat.“

„Zdena... Zdena...“ habkal Krauz.

„Zdena, čo som u nej bola v Taliansku na dovolenke.“

„Aháá! Jasné! Zdena!“

„Vlastík tam bol pár dní s nami, zaskočil pozrieť sestru. Vlastík lieta medzi Milánom a módnymi salónmi u nás. Je známy módny návrhár, známy a žiadaný. Bol taký láskavý a daroval mi jedny šaty, druhé práve šijeme. Som tu na skúške, malo to byť prekvapko pre teba.“

„Aha,“ Krauzovi padla sánka.

„A toto je jeho priateľ Patrik.“

Patrik podal Krauzovi ruku, ale tak, ako keď mačiatko hrabne po klbku bavlnky.

„Paa-trik,“ zatiahol milým hláskom.

„Richard.“

Krauz mu mocne stisol ruku a Patrik bol v siedmom nebi.

„Áúú, ty čertisko! Riško, dáš si niečo?“ spýtal sa ho a nespúšťal oči z Krauzovej mocnej postavy.

„Nie, vďaka, my pôjdeme.“

„Patrik je kaderník, mimoriadne nadaný. Majú tu v byte malé improvizované kaderníctvo pre vybranú klientelu a malý módny salónik, veď vidíš, ako to tu vyzerá. Bola som tu aj minulý týždeň, Patrik mi robil frizúru. A teraz som na skúške šiat. Ešte jedna skúška a budú hotové, však?“

Vlastík prikývol.

Krauz naprázdno prehltol. Vo vrecku saka ho pálili fotografie.

Cestou domov už to ticho nevydržal a zastavil na parkovisku na nábreží. Chvíľu sa prechádzali iba tak, mlčky.

„Ďakujem ti za záchranné koleso. Hodila si ho v pravý čas.“

„Viem, vycítila som to. Inak by už ležali obaja s prestrelenou hlavou.“

„To nie, ale – ja som tam išiel presvedčený, že...“

„Aký je to pocit?“

„Hrozný,“ pripustil.

„Poznám.“

„Chcel som...“

„Ja viem, nič nemusíš vysvetľovať.“

Nevedel, čo povedať. Zastal, vzal Sylviu do náručia a mocne ju vystískal.

„Som ja ale idiot!“ Konečne prišiel na to, čo má povedať.

„Možno ani nie.“

„Môžeš mi odpustiť?“

„Odpustiť? Veď si nič zlé nespravil. Ľudia, čo robia hlúposti z lásky, sú predsa už vopred nevinní.“

Hoci bol podľa Sylviinej teórie úplne a totálne nevinný, aj tak bol rád, že mu má kto odpustiť.

Dominik Dán

NEVINNÝM SA NEODPÚŠŤA

Prvé vydanie

Vydala Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava.

Zodpovedná redaktorka Anna Šikulová

Editorka Zuzana Šeršeňová

Produkcia Dana Klinová

Obálka Dodo Dobrík

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

ISBN 978-80-556-1150-1

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014